PROLOG

Díky stálému jižnímu větru byl den vlhký a chladný.

Navzdory dešti se celou ulicí U Věže táhl hustý dav. Přijeli sem obyvatelé ze všech provincií. Pěstitelé obilí z Aubinasu, rybáři ze Seantu i ovčáci z Modrých hor se tísnili s obyvateli bílého města pod střechou ze šedých deštníků jako sardinky a chystali se přivítat vojsko zpátky doma.

Legie ve skutečnosti přistály již přede dvěma týdny, ale toto bylo oficiální přivítání a vzpomínkový pochod, kterým měl být posvěcen památník padlým, který plánovali vystavět na Věžové hoře. Událost představovala pro prostý lid z Marneri příležitost ukázat podporu mužům a drakům, které vyslali tak daleko – vlastně přes půl světa – a po nichž

chtěli, aby riskovali život v zájmu většího dobra pro celé lidstvo.

Temné zástupy kráčely do kopce za zvuku bubnů.

Širokou ulici zaplnily husté řady kopí a kolem v šicích pochodovali dobře vycvičení, profesionální vojáci Říše růže.

Takový pohled musel diváky povzbudit. Na světě nebylo

lepšího vojska. Ale řady jednotek, které odpluly do Eiga, prořídly a uniformy pod modrými plášti byly rozedrané.

Tento obraz vyvolal vlnu hlubokého smutku, neboť takřka všechny vesnice na této výpravě někoho ztratily.

Jednotky vytrvale pochodovaly napjatým tichem a za mnoha řadami mužů následovaly dračí oddíly a vedle každého draka šel jeho dragonýr. Draci se v dešti nejasně rýsovali jako děsivé přízraky. Byly to skutečné válečné nestvůry, které měly na ramenou zavěšené obrovské meče a přilby se jim leskly v dešti. Draci pomalu kráčeli pravidelným krokem vpřed a jako by ztělesňovali odhodlanost a sílu Argonathu. Těžkou kolébavou chůzí procházeli kolem diváků a za sebou nechávali vesničany z celé země, truchlící nad ztrátami, které utrpěli i draci.

Čest přijeli vzdát i lidé z vesnice Quosh v Modrých horách, dračí vesnice s dlouhou historií služby v armádě.

Stál tady sedlák Pigget s rodinou, stejně jako většina ostatních předních mužů z Quosh jako Avil Benarbo a Tomas Birch. Když se na konci 8. regimentu Marnerijské druhé legie objevil 109. dračí oddíl, smutně upřeli oči na prázdné místo, kde měl být drak Zlomený Palcát. Někteří z nich vzlykali. Drak, původně známý jako Bazil z Quosh, byl nejskvělejší potomek jejich linie chovných wyvern. Nikdy se mu žádný nevyrovná.

Zaznamenali i nepřítomnost dragonýra Relkina, který, ač bastard neznámých rodičů, byl nejuznávanějším synem

jejich vesnice. Relkin, jehož od narození vychovávali pro legie, získal Legionářskou hvězdu a stal se nejmladším vojákem, který kdy nejvyšší legionářské vyznamenání obdržel. Sedlák Pigget spolu s ostatními pro Relkina truchlil stejně jako pro draka. Smrtí draka se zlomeným palcátem a jeho chlapce ztratila jejich vesnice část sebe sama. S těžkým srdcem se vesničané připojili k davu, který kráčel do kopce za regimenty.

„Je to pro nás smutný den, Tomasi,“ řekl Pigget Birchovi.

„Ano, Shone Piggete, to je. Drak Zlomený Palcát získal pro vesnici na tři roky osvobození od daní.“

„Nikdy se nám nevylíhl lepší.“

„A co si pamatuju, kluk byl uličník, ale ne zlý.“

„Ano, Tomasi, jako obvykle jsi uhodil hřebík na hlavičku.“

Na vrcholku kopce si našli místa v davu, který zaplnil zadní část přehlídkové pláně před Strážní věží.

Na balkóně v pátém patře věže stál starý generál Kesepton, nyní již ve výslužbě, a pozoroval regimenty, jak pochodují do kopce. Spolu s ním tam byl i generál Hanth, nově jmenovaný do vojenského zásobování v Marneri.

Kesepton si s pýchou všiml, že na rozlehlé přehlídkové pláni nejsou vidět žádné kaluže. Ne když je ve službě on. Pak si uvědomil, že jeho služba skončila. Nyní to byl problém někoho jiného. „Proklatě pěkný pohled,“ řekl.

Hanth si povzdechl. „Draze vykoupený, generále, velmi draze.“

„Vskutku, ale čarodějky tvrdí, že jsme dosáhli vítězství.“

„To ano. Máme k dispozici tak málo informací, že je těžké být si něčím jistý, ale víme, že jeden z Pětice byl zničen.“

„Ano, kolem toho bylo hodně povyku. Ale všechno ostatní…“

„Je tajné, já vím. Spousta tajností, všude ty zatracené čarodějky, nikdo nic neřekne.“

„I ony slouží, generále Hanthe.“

Hanth pokrčil rameny. „Asi máte pravdu. Jenom mi to všechno někdy připadá jako takový hokus pokus. Kdysi jsme mýty, jako jsou čarodějky a magické síly, potřebovali, ale nyní je to jistě již za námi.“

„Aha!“ Kesepton se kousl do jazyka. „No, když to říkáte, generále, když to říkáte.“ Kesepton se s náznakem úsměvu zahleděl dolů, ale byl to úsměv s nádechem smutku.

V Argonathu se stále ještě vyrovnávali se ztrátami z nešťastného tažení do Eiga. Byly strašlivé, tisíce padlých mužů, které pohltilo srdce temného kontinentu. Příběhům, které přeživší vyprávěli, nikdo příliš nevěřil. Nestvůry, choroby, divošští válečníci, kteří se nebáli smrti, velké říše černých lidí, a k tomu bitva, ve které strašliví ptáci shazovali z nebe kamenná vejce. Vlastně se vykládalo tolik fantastických příběhů, že lidé stěží věděli, čemu mají věřit,

ale ztráty byly velice skutečné, ať už byla jinak pravda jakákoli.

Díky Bohyni, pomyslel si Kesepton, že jeho vnuk Hollein byl ušetřen. Mladého Keseptona poslali do Eiga, ale pak jej odveleli a vyslali na diplomatickou misi dřív, než se legie vydaly na západ do neznámého vnitrozemí. Připlul z Eiga na fregatě asi o měsíc dříve než ostatní a přivezl poselství od králů Og Bogonu a Puji. V celé oblasti mohl nastat skutečný mír. Generál Kesepton si vzpomněl na nesmírnou úlevu, kterou pocítil, když Holleina opět uviděl stát ve dveřích svého bytu ve věži. Starý Kesepton od začátku věděl, že výprava do Eiga, utrpí ohromné ztráty.

Kesepton si také připomněl, jak se Marian Baxanderová zhroutila a rozplakala, když dostala zprávu o smrti manžela.

Legie vybojovaly tak strašlivou bitvu, že v ní zahynuli oba velící generálové společně se čtyřiceti procenty důstojníků.

Jestli tohle bylo vítězství, bylo to vítězství, za které zaplatili krví, stejně jako kdyby prohráli, a jemu v patách přišel hněv, protože se s výpravou dělaly takové tajnosti.

Většina lidí si nedokázala představit tu ohromnou vzdálenost ani pochopit, jakou hrozbu čarodějky tak daleko odhalily, že vyžadovala natolik krvavou oběť. Čarodějky však trvaly na tom, že tomu tak muselo být.

Na rozlehlém náměstí před Strážní věží se regimenty řadily do rovných přehlídkových šiků. Na povel se regiment za regimentem srovnaly vpravo, vždy s dračími jednotkami

vzadu. 109. marnerijský dračí stál na svém místě za 8.

regimentem. V jejich útvaru zely široké mezery, ale přesto z každé unce mohutných těl prýštila hrdost.

Vpředu stál dračí vůdce Wiliger, který jim stále velel, ale velmi se změnil. Po poslední bitvě s Herutou na sopečném ostrově se mu z očí cosi vytratilo. Nyní jen málokdy promluvil a často jej přistihli, jak nepřítomně hledí do prázdna. Šeptalo se, že požádal o propuštění ze služby z naléhavých rodinných důvodů.

Za ním stáli draci a dragonýři. Vpředu vpravo byl zelený drak Vlok se Swanem po boku, vedle stála světlezelená Alsebra a malý Jak. Zbytek první řady byl prázdný. V druhé řadě stál Roquil s dragonýrem Endim, starý Chektor s Monem a obrovský Zelený Purpur z Ostrých hor a jeho dragonýr Manuel. O zbylé přišli, Aulayem počínaje a mohutnými mosaznými Finweyem a Oxardem konče.

Chyběli i dragonýři: malý Roos, který na Tog Utbeku přišel o hlavu, a Schutz, jehož tělo tamtéž roztrhali na kusy. A samozřejmě zde bylo prázdné místo Bazila Zlomeného Palcáta z Quosh, o kterého i s jeho dragonýrem přišli v Herutově sopečném pekle.

Celá legie byla připravená. Generál Wegan kývl, zazněly kornety a legie se s třesknutím postavila do pozoru.

Následoval dlouhý okamžik ticha Královně pomohli po schodech na tribunu, ze které měla výhled na širokou přehlídkovou pláň. Spolu s ní tam stálo několik vysoce

postavených lidí: admirál Cranx a představitelé významných městských institucí, starší čarodějka Fi-ice a Ewilra ze Svatyně.

Tváře měli ztuhlé ve výrazu nelibosti. Královna byla opilá. Již rok hodně pila a každá nepříznivá situace znamenala, že se s velkou pravděpodobností uchýlí k lahvi pálenky. Generál Wegan z Marnerijské druhé legie, který stál na tribuně, stěží potlačoval hněv. Wegan strávil většinu kariéry v pohraničních oblastech v Kenoru.

„Nevíš, jak to ve městě vypadá,“ zašeptal jeho přítel major Looth, který velel kanceláři legie v Marneri.

„Máš pravdu, nevím, a podle toho, co vidím, to ani vědět nechci.“

Královna se dopotácela na místo a ze všech sil se snažila držet zpříma. Za ní stál její současný „společník“, pohledný důstojník jezdectva z Talionské lehké jízdy, přidělené do Marneri. Podpíral královnu, kdykoli příliš okatě zavrávorala.

Královna Besita roztřeseným hlasem přečetla prohlášeni o vybudování pomníku padlým. Když domluvila, někdo vykřikl: „Královna je děvka!“ A další hlas zavolal: „Už

žádnou další krev čarodějkám!“

Po dlouhý okamžik, kdy všichni ohromeně mlčeli, se ve vzduchu vznášelo napětí. Ve větru pleskaly praporce a korouhve, ale další urážky se neozvaly. Mnozí lidé se rozhořčeně rozhlíželi kolem, svíraní neurčitým a na nikoho necíleným hněvem. I když nenáviděli to, čím se jejich

královna stala, nemohli připustit urážky, namířené proti koruně Marneri. Davem se šířilo reptání. Besita si toho nevšímala. Urážlivá slova neslyšela. Nemyslela na nic jiného, než na to, jak z tohoto místa a před chmurnou záležitostí uniknout. Když dočetla prohlášení, ustoupila, a kdyby ji její jezdecký důstojník pevně nepřidržel na místě, předčasně by se vrátila do kočáru.

Lagdalen Tarcho, bývalá pomocnice Velké čarodějky Lessis a rádkyně královny, to zděšeně sledovala. Když

Lessis přestala královnu držet na uzdě, zmizel i vliv mladé Lagdalen. Královna měla nové rádce, úlisné mladé muže z Aubinasu a Arneis, muže, kteří mluvili o penězích a nových trzích pro marnerijské obilí.

Proto Lagdalen nesledovala přehlídku z královské tribuny, ale z tribuny, na níž stáli členové urozených rodin ze stráže, ke kterým patřil i rod Tarcho. Lagdalenina role v návykovém dramatu moci se zmenšila. Nyní byla pouze právním zástupcem koruny v nekonečném procesu s obilným magnátem Porteem Glavesem, který řídila. Byla také matka a přála si mít druhé dítě.

Stál zde i její manžel, kapitán Hollein Kesepton, který v současnosti sloužil ve městě a byl přidělen k diplomatickému sboru. Odjel s legií do Eiga a přežil, za což

byla Lagdalen nekonečně vděčná, i když Holleina svíraly podivné pocity viny. Odveleli jej na diplomatickou misi a u Tog Utbeku nebyl.

Lagdalen samozřejmě zažila bitvu na Rozbitých Kamenech na vlastní kůži a nikdy na to nezapomene. Ten den přišli o hodně, včetně jistoty, že argonathská armáda je v bitvě neporazitelná. Tolik jich toho dne zemřelo. V srdci byla prostě ráda, že Hollein přežil. Když měla noční můry a probouzela se zpocená a vyděšená, jeho přítomnost ji utěšovala.

I když tyto okamžiky byly těžké, to, co Lagdalen viděla, že se děje s královnou, bylo horší, neboť následky byly nesrovnatelně větší než její vlastní potíže. Besita ztrácela půdu pod nohama. Odmítala pracovat; odmítala přijmout královské povinnosti. Kvůli její nezodpovědnosti se rod Bestigari nebezpečně stával středem pozornosti. Králové a královny argonathských městských států byli pod nenápadným dohledem čarodějek. Královská arogance, šílenství, zvrhlosti a ničivé tendence obvykle netrvaly příliš dlouho, než ke slovu přišel jed nebo „nehoda“. Pokud Besita zemře, na marnerijský trůn nastoupí jiný rod. Taková událost s sebou nesla nebezpečí občanské války mezi rody a provinciemi.

Lagdalen si přála, aby s nimi Lessis stále byla.

Předstoupila starší čarodějka Fi-ice a požehnala památníku.

Mluvila pronikavým, napjatým hlasem, ale byla jasně slyšet a její slova zapůsobila. Lidé se uklidnili. Ztišili se k modlitbě. Fi-ice přečetla krátkou, důvěrně známou pasáž z Birraku a pak je vedla při několika modlitbách. Když

skončila, poodstoupila v naprostém tichu, přerušovaném jen poryvy větru nad plání a pleskáním praporů.

Dopředu vystoupil generál Wegan a rázným hlasem, který se jasně nesl po pláni, požádal o minutu ticha. V

následujícím tichu bylo slyšet jen déšť a třepotání vlajek.

Minuta se protáhla na deset a pak na dvacet, než generál odkývl konec a jednotky dostaly rozchod a rozptýlily se a smísily s diváky. Ticho přetrvávalo a dav se poměrně klidně vydal ulicí U Věže zpět.

Draci s dragonýry pomalu zamířili k Dračímu domu. Tu a tam se pohybovaly malé skupinky vojáků, odcházející z rozpuštěné přehlídky.

Dragonýři Swane a Jak šli společně a narazili na kapitána Keseptona a Lagdalen. Chlapci se okamžitě vymrštili do pozoru a zasalutovali.

Kesepton jim pozdrav oplatil. „Zdravím vás, přátelé z bojového 109. dračího.“

Lagdalen se s oběma přivítala objetím, ale jejich radost ze setkání přitlumily pochmurné ozvěny vzpomínkové slavnosti.

„Je to smutný den, paní Lagdalen,“ řekl Jak po chvíli.

„Já vím, Jaku. Pro mne také. Pro nás všechny.“

„Někdy je těžké uvěřit, že jsou všichni pryč,“ řekl Swane.

„Zatraceně těžké,“ souhlasil Hollein Kesepton, který s Bazilem a Relkinem mnohokrát sloužil. „Byli skvělá dvojka a v argonathských legiích se o nich bude dlouho zpívat.“

„Řekněte mi, paní,“ ozval se Jak. „Jak se má paní Lessis? Vídáte se s ní?“

„Ne, Jaku, už se s ní nevídám. Paní se vrátila domů na ostrovy a tvrdí, že je už nikdy neopustí. Víš, ztráty z Eiga se jí velice dotkly. Poté mi jednou řekla, že si nemyslí, že by dokázala znovu poslat muže na smrt do bitvy.“

Tyto zprávy dragonýry rozesmutnily ještě víc.

Požadavky Šedé čarodějky jim pěkně rozbouřily život, ale za klidnější časy v táboře Dalhousie by to neměnili. S Lessis prošli ve službě půlku světa a viděli věci, kterým by nikdo nevěřil. Došli až na okraj a čelili Velkému nepříteli v jeho propasti, a přesto by neměnili. Přežili a zocelili se.

Lagdalen viděla, jak se malý Jak změnil. I když byl stále drobný, měl vrásky ve tváři a vyzařovala z něj nová síla.

Z očí se mu vytratilo klukovství a byl z něj teď voják.

Lagdalen viděla, jak se totéž přihodilo Relkinovi. Taková zkouška ohněm války vás změní.

„Jak se mají draci, Jaku?“

„Dobře, kapitáne. Jak se dalo čekat, jsou trochu sklíčení.

Zvláště Zelený Purpur – hodně ho to vzalo. Se Zlomeným Palcátem si byli od začátku blízcí. Ještě předtím, než jsem přišel.“

„Bazil Zlomený Palcát byl důvod, proč Zelený Purpur vstoupil do legií,“ řekl Swane.

„Takže máme trochu potíže. Jsou hodně náladoví.“

V tu chvíli se náhle z davu vynořila vysoká postava a zavolala na Lagdalen.

„Strýčku Iapetore!“ vykřikla.

Starý Iapetor, který se mnoho let plavil jako námořní kapitán, se s ostatními vřele přivítal.

„Den smutku, možná mizerný den na to, kdy se setkat, ale je mi ctí. Každý přítel Relkina z Quosh je přítelem Iapetora z Marneri.“

„Velice rádi vás poznáváme, pane.“

Swane se už chystal oba je omluvit, když se objevili další dva muži, tentokrát v dlouhých vojenských pláštích a se zlatými hvězdami na límci. Swane šťouchl Jaka loktem do žeber a zasyčel mu do ucha: „Generálové!“

Oba dragonýři zasalutovali tak dokonale jako nikdy předtím. Generál Kesepton jim pozdrav oplatil.

„Pohov.“ Generál Kesepton pokynul rukou ke svému druhovi.

„Toto je generál Hanth. Přebírá tady v Marneri zásobování. Generále, toto je můj vnuk, kapitán Kesepton, a jeho žena Lagdalen.“

„Těší mě, kapitáne, paní.“

Generál Kespeton si však už mezitím prohlédl oba dragonýry a všiml si naleštěných mosazných číslic na čapkách.

„A generále, máme tu čest pozdravit dva členy bojového 109. marnerijského.“

Hanth vzhlédl. „Opravdu?“

„Ano, generále Hanthe, toto jsou dragonýři Swane a Jak.

Jak se stará o Alsebru, dračici, která to tak dobře umí s mečem.“

„Ach ano, kdo by o ní neslyšel? Jsem poctěn, chlapci, poctěn. Drak Zlomený Palcát byl váš přítel. Ujišťuji vás, že s vámi dnes trpí celé Marneri.“

„Ano, pane!“ řekli Swane a Jak, kteří na přítomnost generálů reagovali chováním hodným přehlídkové pláně.

Kesepton se široce usmál, když se mu vynořila třicet pět let stará vzpomínka, a požádal Holleina, aby dragonýry propustil a nechal jít. Generál zamířil ke starému příteli, kterého viděl stát vedle Lagdalen.

„Iapetore, ty starý lišáku, jak se ti vede?“

Iapetor a Kesepton si pevně stiskli ruce.

„Jdou po mně mastičkáři, generále, ale držím si je od těla.“

„Smutný den.“

„A zlý, příteli. Víš, že toho Aubiňané využijí.“

Kesepton ztěžka přikývl. Obilní magnáti z Aubinasu se snažili pro svou bohatou provincii získat nezávislost na

Marneri. Stále trval boj o veřejné mínění, ale síly bojující za nezávislost Aubinasu získávaly navrch.

Oba starší muži věděli, že Lagdalen nyní stojí v přední linii tohoto boje, i když je to jen mladá dívka. Přesto se díky své osobnosti a skutečnosti, že byla pomocnicí paní Lessis, stala právním zástupcem koruny v procesu proti Porteu Glavesovi. Pro Aubiňany to byl zásadní případ a tvrdili, že mstivá marnerijská vláda Glavese pronásleduje.

Když se Iapetor zmínil o Aubinasu, Kesepton viděl, jak Lagdalen ztuhl výraz v obličeji. Chtěl ji alespoň při takové bolestné příležitosti šetřit. Už tak nesla příliš těžké břemeno.

„Drak Zlomený Palcát je už teď legenda. Takových je málo.“

Iapetor se ale nedal odvést od tématu. „Aubiňané se pokusí obvinit královnu a čarodějky.“

„Ano.“

Oba se obrátili k Lagdalen, která se záměrně tvářila tak bezvýrazně, jak to jen šlo. O případu nebylo možné jen tak mluvit a zlobila se na Iapetora, že s tím začal. Nenechá se do hovoru zatáhnout.

„Čelíme těžkým časům, pánové,“ řekla. „A kvůli těmto ztrátám je to ještě těžší. Ale nevzdáme se. Nikdy se nevzdáme.“

Po těchto slovech se rozešli, skrčení před deštěm a větrem, který byl ještě studenější než předtím. Dělníci začali

rozebírat tribunu, zatímco několik kameníků vyměřovalo místo, kde bude vztyčen pomník padlým.

KAPITOLA 1

Starodávnou džunglí tiše klouzali dva dravci s očima a ušima nastraženýma, aby postřehli sebenepatrnější známku kořisti nebo nebezpečí. Oči se jim hladově třpytily, zatímco vpadlá břicha a vychrtlé tváře ukazovaly na dlouhé hladovění.

Jako vždy touto dobou se zdálo, že džungle zadržuje dech. S poledním horkem přišlo dlouhé a naprosté ticho.

Veškerý život kromě rostlinného se zastavil a s výjimkou oparu, který se zvedal nad jezery a říčkami, se nic nehýbalo.

Zdálo se, že džungle na něco čeká, snad na nějakou jejich chybu, aby se pohnula. Toto byl skutečný prales, to už

zjistili. A chyby byly většinou osudné.

Lovci tvořili nesourodý pár, první z nich byl něco pod šest stop vysoký, svalnaté tělo měl přikrčené, jak sledoval stopu, a v temných stínech se blýskaly jeho bílé zuby. Druhý z nich, mnohem větší tvor, měřil od nosu po špičku ocasu dvacet stop a s mírně rozevřenými čelistmi kráčel dlouhými kroky těsně za společníkem.

Skřip, prask.

Zase ten zvuk!

Oba náhle pocítili plamen naděje.

Přímo před nimi něco dělalo hluk. V starodávném pralese, kterému vládly smečky dvounohých rychlých zabijáků, se takováto nerozvážnost vyskytovala skutečně zřídka. Přeživší zvířata byla hbitá a neobyčejně pozorná.

Dvojice lovců několikrát v okolí vycítila kořist, a dokonce zahlédla zvířata velká jako sloni, ale jakmile si jich možná kořist všimla, rychle a téměř nehlučně uprchla do pralesa. V

husté džungli plné jehličnanů, cykasů a stromových kapradin se zvířata dokázala pohybovat mnohem rychleji, než by pokládali za možné. Byla silná, měla tlustou kůži a nevšímala si trnů ani ostrých listů palem, a proto jim nehrozilo, že je někdo polapí.

Menší z lovců náhle zpomalil a přitiskl se ke kmeni obrovského jehličnanu. Pozorně hleděl před sebe skrz zástěnu stromů na mýtinu zalitou sluncem a zarostlou bujnou vegetací. Velký dravec se přikrčil a oči upíral do tmy před sebou.

Konečně! Mohla to být pravda? Jídlo?

Skrze kmeny stromů zahlédli obrovské zvíře s velmi dlouhým krkem, jak na čtyřech kmenům podobných nohách stojí mezi vzrostlými kapradinami, co mezi sebou soutěžily o to, která z nich zakryje kousek volné oblohy nad mýtinou.

Zvíře se spokojeně soustředilo na listy kapradin, jež si cpalo do krku a dál do soustavy žaludků v mohutném těle. Malý

mozek ve stejně malé hlavě jen stěží dokázal myslet na něco jiného než na prosté potěšení, které s sebou neslo trhání dalších listů kapradin, jejich sežvýkání do koule a polknutí, což s takovým krkem trvalo pěkně dlouho.

Byl to mladší příslušník svého druhu, a tudíž si ještě nezvykl na to, jak je svět nelítostný. Jestliže přežije, časem vyroste v obra s téměř třicet stop dlouhým ocasem. Nyní zvíře nebylo o moc větší než mohutnější z lovců, kteří si ho ze zeleného přítmí pod stromy prohlíželi. Zůstávalo v blažené nevědomosti a o hrozbě nevědělo. Když skončilo s požíráním kapradiny, poté co snědlo všechny mladé výhonky, ustoupilo a sklonilo tlamu k dalšímu nešťastnému stromu.

„Dost jídla na týden,“ zašeptal menší lovec a rukou se mimoděk lehce zatahal za nově narostlé vousy.

„Kluk má možná pravdu,“ řekl větší z dvojice syčivým hlasem. „Od toho hada předevčírem jsssme nic nejedli.

Právě teď by tenhle drak dokázal sssníssst hodně.“

„Tenhle kluk taky.“

Mladík, který promluvil, hleděl na mladé zvíře a viditelně slintal, v jeho očích totiž bylo jen sbírkou řízků, žebírek, pečeně a podobných kusů masa, které bylo možné opékat, upéct na horkých kamenech nebo v plátcích vysušit na slunci.

Drak, zelenohnědá nestvůra vážící asi dvě tuny, měl na zádech zavěšenou velkou koženou pochvu a v ní dračí meč.

„Ty zůstaneš tady,“ řekl mladík s tmavým vousem. „Já ho obejdu zprava a dostanu se za něj. Až na něj s křikem vyrazím, připlížíš se k němu.“

Oba věděli, že jestli se Bazil Zlomený Palcát dostane na dosah dračího meče, přijde zvíře během zlomku vteřiny o hlavu a na ně bude čekat hostina.

„Běž, kluku!“

Relkin se téměř nehlučně vydal doprava. Týden ve starodávném pralese značně vylepšil jeho stopařské umění.

Ale i nyní litoval ztráty vzácné cunfshonské kuše. S ní by dokázal zvíře zasáhnout do oka ze vzdálenosti sta stop a v jediném okamžiku tak jejich hon za večeří ukončit. Bez ní jim nezbývalo nic jiného než se připlížit na dosah meče.

Hustý porost cykasů je zpomalil. Z jejich kůry vyčnívaly dlouhé ostré a křehké trny, které mohly v kůži zanechat nesmírně bolestivé malé třísky. Bylo naprosto nezbytné dávat si na cykasy pozor.

Kuše by to všechno změnila, ale ta byla navždy ztracená.

Vzali mu ji, když jej zajali na bitevním poli v Tog Utbeku.

Domníval se, že kuše byla pravděpodobně zničena při výbuchu sopky, když byl zabit mocný Heruta.

Bodnutí na boku mu prozradilo, že nebyl dost opatrný.

Země byla posetá trny opadanými z cykasů, další vyčnívaly z kůry, takže bylo třeba pořád dávat pozor. Relkin byl navíc bosý, o boty přišel ve Vnitřním moři. Zpomalil a opatrně se snažil udržet z dosahu trnů.

Konečně byl ve správné pozici. Mladý obr stále přežvykoval. Kdykoli se dal do pohybu, zvedl dlouhý ohebný ocas ze země a občas jej s hlasitým prásknutím svinul a rozvinul. Relkin se znovu podivil, jak se zvířeti povedlo v pralese přežít a vykrmit se na kapradinách, věděl, že se zde prohání mnoho velkých dravců, z nichž někteří byli mnohem větší než dospělý bojový drak a velice zuřiví.

Potřetí se sám sebe zeptal, jestli tady zvíře opravdu může být úplně samo. Pečlivá prohlídka okolních stromů ale neodhalila žádné stopy po dalších zvířatech. Neozývaly se ani zvuky, které by naznačovaly přítomnost podobných tvorů. Stálo zde pouze toto jedno jediné zvíře, které se spokojeně cpalo jasně zelenými listy kapradin. Relkin byl příliš hladový, než aby si s tím dělal starosti. Zvíře si ho nevšimlo a on se přiblížil na padesát stop. Tentokrát bude lov úspěšný.

Bazilova trpělivost už jistě bude napnutá k prasknutí.

Relkin se zhluboka nadechl a vyslal krátkou modlitbu k bohu štěstí, starému Caymovi. Pak s hlasitým křikem vyskočil a s máváním se rozběhl ke zvířeti. Kdyby mohl situaci vidět okem nezúčastněného pozorovatele, rozesmál by se. Necelých šest stop vysoký dvounohý tvor se vrhá na zvíře, které od hlavy po špičku ocasu měří třicet stop.

Přežvykování ustalo, hlava se překvapivě rychle zvedla a na Relkina se zaměřilo jedno oko.

Postupoval dál a řval při tom jako šílenec.

Zvíře si podivně tiše odfrklo, odrazilo se předníma nohama a vztyčilo se na mohutných zadních končetinách.

Svalnatý ocas se nyní tiskl k zemi. Pahýlovitými drápy na předních tlapách udeřilo o sebe a vyzvalo ho. Pojď blíž a nech se rozdrtit, říkala výzva.

Relkin zpomalil. Zvíře vážilo přinejmenším tři tuny. Jen s krátkým mečem mu nemohl zrovna moc ublížit. Stále mával rukama, aby udržel pozornost zvířete co nejdéle. Nyní byla řada na drakovi.

Bazil už postupoval vpřed a neslyšně se pohyboval mezi stromy. Meč nesl volně v ruce. Bude stačit jedna dobrá rána shora. A pak se najedí. Pochyboval, že se mu bude chtít čekat na uvařené jídlo.

Udělal další dlouhý krok a vstoupil na mýtinu do slunečního světla. Z opačné strany zpoza velkých stromů okamžitě přišla reakce. Z lesa se vynořil obrovský krk a vzápětí za ním obrovské tělo, nejméně desetkrát, možná dvacetkrát větší než Bazil. Při pohledu na draka to v rodičovských očích znepokojeně zajiskřilo a mohutné tělo sebou škublo. Z nejbližšího křoví se s hlasitým prásknutím vymrštil ocas podobný obrovskému biči a švihl Bazilovi po hlavě.

Bazil uskočil dozadu a špička ocasu mu práskla jen pár palců před nosem. Zvíře se tyčilo nad ním. Bazil ustupoval.

Dokonce ani s Ecatorem v ruce si nebyl jistý, že něco tak obrovského zabije jediným úderem. Zvíře by ho rozdupalo

dřív, než by stihl zasadit druhou ránu. Opět k němu mířil ocas; Bazil se vrhl k zemi a ucítil nad sebou závan vzduchu, když mu nad hlavou s hlasitým zahučením prolétla osm stop dlouhá kostěná špička ocasu.

Vzápětí se v porostu ozvalo hrůzu nahánějící praskání a rachocení a za první obrovskou bestií se vynořila druhá.

Stálo tam malé stádo, tiše odpočívající v horkém dni.

Bazil se vyškrábal zpátky na nohy a co nejrychleji odvrávoral pryč. O pár vteřin později se z podrostu vyřítil Relkin a nad hlavou mu svištěly obrovské ocasy a drtily cykasy a kapradiny. Bazil zrychlil a ze všech sil utíkající Relkin ho doběhl. Navzdory únavě se co nejrychleji prodírali

nejhustším

porostem,

zatímco

je

obři

pronásledovali a při tom ničili les ve velkém.

Naštěstí bylo brzy zřejmé, že obři nemají zájem na ně plýtvat silami. Po dvou stech yardech je obrovská zvířata přestala pronásledovat. Vyvrátila a pošlapala několik vzrostlých stromů a pak se pomalu vrátila na mýtinu k mláděti, které se už zase cpalo. Zbytek stáda se vrátil k polednímu podřimování.

Bazil s Relkinem se zastavili a zadýchaně se opřeli o široký kmen borovice.

„Jak ssse ty věci dokážou tak dobře ssschovat?“

zamumlal konečně drak. V hlase mu zněl neskrývaný děs.

„Začínáme hloupnout, Bazi, souvisí to s tím, že jsme tak hladoví. Měli jsme vědět, že mládě bude mít poblíž

ochránce. Musíme se víc snažit.“

„Musssím jíssst.“

„Já vím.“

Zasmušile klopýtali džunglí a snažili se držet co nejvíc na jihovýchod. Byl to sedmý den od chvíle, kdy doplavali k pobřeží u pralesa a zamířili do džungle, aby si opatřili potravu. Zpočátku si byl Relkin jistý, že jsou někde na východním pobřeží Vnitřního moře. Poznával zvláštní prales, stejný, kterým legie prošla při dlouhé cestě z Og Bogonu k pobřeží Vnitřního moře. Relkin se domníval, že by mohli chytit některé z nemotorných zvířat, která viděli cestou po velké řece.

V obou případech se mýlil.

Během týdne hladovění si Relkin uvědomil, že místo na východním pobřeží oceánu jsou ve skutečnosti na jeho jižním okraji. Sedm dní cesty na východ je toho dne za rozbřesku zavedlo k zálivu, který se táhl ze severu na jih.

Úžina ústila do moře. Zjevně se pohybovali směrem na východ podél pobřeží, což znamenalo, že se ocitli velice daleko od zbytku argonathské armády. Byli skutečně sami a na dlouhé cestě se budou muset spoléhat jen sami na sebe.

Jak si Relkin začínal neochotně přiznávat, bylo dokonce pravděpodobné, že se jim nepodaří znovu připojit k armádě dřív, než dojdou zpět do Bogonu na východním pobřeží. O

možnosti, že by se jim návrat vůbec nemusel podařit, uvažovat odmítal.

Celkově vzato byli v zoufalé situaci a oba dva se velice snažili navzájem povzbudit. Pohled na mladé zvíře na mýtině byl opojný. Bohužel to k ničemu nevedlo a měli větší hlad než předtím.

Vstoupili do bažinaté oblasti a Relkin na bahnitém břehu překvapil červeného, jako kočka velkého obojživelníka.

Probodl ho mečem dřív, než se dostal do vody. Během krátké chvilky ho Bazil vykuchal, očistil a nakrájel na kousky, zatímco Relkin hledal dříví na oheň. Něco však nebylo v pořádku, jakýsi podivný zápach, ze kterého se mu ježily chloupky na krku.

Drak se na nakrájené červené stvoření podezíravě podíval.

„Nemyssslím, že je to dobrý nápad,“ řekl starostlivě. I když velice dobře věděl, jaký má Relkin hlad, ohavný zápach se mu nelíbil.

Relkin odřízl několik kousků a hodil je do blízkého jezírka, ve kterém kroužilo pár rybek. Rybky se pustily do masa. Dvě nebo tři okamžitě ochrnuly a břichem vzhůru vyplavaly na hladinu.

Se zklamaným povzdechem Relkin nařídil žaludku, ať na jídlo zapomene. Než se vydali dál na cestu, pečlivě otřel meč do písku a pořádně si umyl ruce.

Mokřin ubývalo a brzy procházeli tropickou krajinou, kterou pokrýval řídký les zakrslých borovic. Chůze byla mnohem snadnější a pohybovali se rovnoměrnou rychlostí a pozornýma očima pátrali po nějaké známce kořisti. Před nimi ležely bílé vápencové skály.

Relkin to zaslechl první.

„Ale ne,“ zasténal.

Jižní vánek s sebou přinesl změť kvílivého nářku.

„Zassse ty věci,“ zabručel drak. „V téhle oblasssti je jich zatraceně hodně.“

Rychle zamířili na východ a snažili se dostat co nejdále od zdroje zvuků. Viděli smečku tvorů, kteří výkřiky vydávali, a byli to stejní tvorové, jimž čelili na opevnění legionářského tábora. Vůbec netoužili pustit se s nimi do křížku – byla to horda zabijáků se žlutou kůží a smrtícími zahnutými drápy na zadních končetinách, které používali k vykuchání kořisti.

Spěchali dál na východ podél hřebene sušší země, kde byl prales stále řídký a bylo poměrně snadné pohybovat se rychle. Kvílivé výkřiky na chvíli utichly a oba cestovatelé už

si začínali myslet, že je nechali za sebou, když se ozvaly znovu, a tentokrát blízko.

Tvorové sledovali jejich stopu. Relkin s Bazilem zrychlili a dorazili na území poseté vápencovými krasovými kaňony. Výčnělků a vrcholků zde bylo požehnaně.

Výkřiky se nyní ozývaly přímo za nimi. S proklínáním se belhali dál a nutili unavená těla zdvojnásobit úsilí. Před nimi zlom vytlačil vápenec do ostrého útesu, který jim zahradil cestu. Nemohli tady ztrácet čas; zabijáci u nich budou velice brzy.

Relkin, lapající po dechu vyčerpáním i strachem, si povšiml pukliny v čelní stěně útesu, ve které by se mohli nohama zapřít o jednu stěnu, zády o druhou a vyšplhat nahoru. Když byl Bazil ještě mládě, naučil se tak v Modrých horách šplhat, i když naposledy to zkoušel už velmi dávno.

Mířili vzhůru. Pro Bazila to byla vyčerpávající zkouška, a to už mu i tak zbývalo málo sil. Přesto byl komín pro tuto věc takřka ideální, neboť byl dostatečně velký, aby se do něj wyverna vešla.

Relkin byl příliš malý, než aby mohl komín využít, ale stejně se po stěně dokázal vyšplhat. Také on pociťoval slabost z nedostatku jídla, a když se vytáhl na vrcholek útesu, byl úplně vyčerpaný.

Z pralesa pod nimi se vynořila smečka zabijáků se zahnutými drápy a nechápavýma vypoulenýma očima je sledovala. Tvorové byli až na občasný ostrý zklamaný výkřik zticha.

Když Relkin vylezl až na vrcholek, podíval se dolů na smečku. Napočítal víc než deset tvorů, jak trpělivě čekají, dlouhé ruce svěšené k zemi, ocasy natažené a velké oči upřené na něj a na draka. Bazil pomalu kousek po kousku

šplhal nahoru komínem. S každým pohybem obrovského těla vzhůru lapal po dechu. Konečně dostal rameno nad vrcholek. Závěrečný manévr byl pro něj nejtěžší, protože už

mu došly síly a toto vyžadovalo od horní poloviny těla obrovskou námahu.

Bazil se zhluboka nadechl, otočil se a nohama se odrazil od protější stěny. Celou zátěž nesly na okamžik paže a záda, zatímco drápy se zarývaly do povrchu skály pod ním a vířily prach, a pak se mu podařilo jednu nohu vytáhnout nahoru a drápy sevřít okraj. Chviličku balancoval a málem spadl zpátky, ale poslední křečovité vzepětí podpořené Relkinem, který ho zoufale tahal za joboquin, ho dostalo přes okraj a zůstal natažený na vrcholku a lapal po dechu.

Hlouček zabijáků dole stále zíral vážnýma očima nahoru na Relkina. Chlapec byl v pokušení najít nějaké kameny a naházet je na ně.

S několika zasténáními se Bazil vyškrábal zpátky na nohy.

„Je na čase pokračovat v cestě,“ zašeptal Relkin.

Chlapec i drak se opatrně odplazili ze skalní stěny, dokud nebyli dost daleko, aby na ně zdola nebylo vidět. Pak vstali a po náhorní plošině přešli na druhou stranu. Vápenec vytvořil útes s příkrým srázem na východní straně. Když

došli na vrcholek, spatřili zemi, která se rozprostírala dole pod nimi. Vlevo v dálce Relkin zahlédl modrou plochu, ve

které okamžitě poznal Vnitřní moře. Přímo před nimi se táhla rovina, kterou protínaly hadí křivky řeky.

Jeho obavy se tedy potvrdily. Byli daleko na jih od legií a museli si poradit sami.

„Co teď?“ zeptal se Bazil, jehož znalosti zeměpisu byly mnohem mlhavější než Relkinovy.

„Musíme sešplhat ze srázu, přejít řeku a pokračovat na východ. Někde tam bychom měli narazit na velkou řeku, po které jsme připluli z hor. Možná se nám podaří dohnat legie.

Najít místo, kde jsme nechali vory.“

„Vyplout sss vorem proti proudu řeky nebude tak sssnadné jako plout po proudu.“

„Já vím. Ale pořád to bude jednodušší než jít celou cestu pěšky.“

Pod tíhou této nepříjemné očividné pravdy drak zmlkl.

„Pojď. Musíme být opatrní; nechci spadnout.“

„U ohnivého dechu,“ zabručel zelený drak, ale následoval Relkina dolů.

Opatrně sestupovali po příkrém svahu a prodírali se křovím a místy hustě porostlými plazivými rostlinami.

Pozdě odpoledne byli už o hodný kus níže na svahu, hluboko v temném pralese, napájeném potoky pramenícími na úpatí srázu. U jednoho z pramenů se zastavili, aby se napili. Za ním Relkin objevil jeskyni, která se táhla daleko do nitra kopce. Z jeskyní proudil chladný vzduch. Relkin cítil jen zápach mokrých kamenů. Bazil si všiml několika

netopýrů v postranní jeskyni, ale jinak ničeho. Na chvíli se tam schoulili, aby popadli dech a naplánovali si další postup.

„Myslím, že bychom tady měli zůstat, vyspat se a ráno jít dál“

„Nejsssi tak hladový jako tenhle drak.“

„Tím si nejsem tak jistý, ale řeka je příliš daleko, než

abychom se k ní dostali před setměním. Vsadím se, že tam bude spousta moskytů. Víš, co čarodějky říkaly o moskytech a nákaze.“

Bazil si nákazu pamatoval až příliš dobře. Zachvěl se.

„Dnessska v noci zůssstaneme tady.“

Nasekali větve a hned u vchodu si udělali lůžka. Relkin se vydal ven podívat se po nějakém menším zvířeti.

Šel dolů podél potoka, který na úpatí bílé vápencové skály vytvořil okrouhlé jezírko. Kolem něj rostl palmový háj, zabíhající hlouběji do lesa s hustším porostem jehličnanů.

Kráčel po pěšině a pohledem pátral po něčem malém, co by mohl zasáhnout hladkým kamenem, kterých si předtím půl tuctu nasbíral. Viděl ještěrky, ale ty byly vysoko na stromech a dávaly si pozor. Jakmile ho zahlédly, rychle vyběhly nahoru. Povzdechl si a unaveně dál pokračoval po stezce lemované palmami. Opravdu potřebovali najít něco k jídlu, nebo drak příliš zeslábne a nebude moct pokračovat v cestě. Při vzpomínce na krásnou malou cunfshonskou kuši se Relkin skoro rozplakal. Tlustých ještěrek by se dosyta

najedl a drak by jimi alespoň zahnal nejhorší hlad, a s kuší by ještěrky představovaly snadný cíl.

Náhle za zády zaslechl vítězoslavný výkřik. Z úkrytu vyskočili tři dravci se žlutou kůží. Další zaječení se ozvalo zepředu, kde čekal zbytek. Byl v pasti.

Relkin neváhal. Po nejbližším z tvorů mrštil kamenem a zasáhl ho vysoko do čela. Dravec zasyčel a zatřásl se a Relkin se jako o život rozběhl jehličnatým lesem za palmami. Les tvořily mladé jedle, ne vyšší než Relkin.

Podařilo se mu protlačit skrz a udržet se před vyjící smečkou, která mu však byla v patách.

Brzy probíhal mezi vzrostlejšími stromy. Při běhu se krčil a dařilo se mu podbíhat nejnižší větve. Dravci tady nebyli tak hbití; prodírali se lesem vzpřímeně, a to je nevyhnutelně zpomalovalo. Po chvíli Relkin cítil, že získává náskok.

Pak jedle skončily a vyřítil se na širokou mýtinu.

Východní stranu lemovaly vysoké stromy; na druhé straně byla vidět strmá stěna. Zdvojnásobil úsilí a rozběhl se ke srázu. Když se blížil k opačné straně mýtiny, minul rozptýlené palmy a několik borovic. Za sebou uslyšel první výkřiky, když se jeho pronásledovatelé vynořili z jedlového pralesa. Měli ho na dohled. Nyní to byl jen běžecký závod a Relkin si byl jistý, že ho brzy prohraje – viděl tvory běhat a byli lepší než jakýkoli lidský běžec na světě.

Prolétl houštím kapradin a zahlédl jezírko u pramene a za ním temné ústí jeskyně. Rozběhl se k němu a křičel na Baze. Za ním se přibližoval tucet tvorů z nočních můr, natahovali po něm paže a jejich čelisti se chystaly roztrhat ho na kusy.

Když doběhl k jezírku, měl stále náskok, ale věděl, že až

k jeskyni se nedostane. V zoufalství se ponořil do jezírka a plaval doprostřed. Voda tam byla hluboká a sahala mu kus nad hlavu.

žlutí zabijáci doběhli k vodě, začali se brodit a Relkinovi pokleslo srdce. Pak, když jim voda sahala po břicho, se zastavili. Nebyli dobří plavci a netroufli si do míst, která byla příliš hluboká, než aby se jimi dalo brodit. Místo toho stáli v hloučku a zklamaně vyli, zatímco Relkin uprostřed jezírka šlapal vodu a pokoušel se vymyslet, jak z téhle bryndy ven. Oči zabijáků se neúprosně třpytily. Počkají si na něj. Nemohl se jim vyhýbat navždy. Dokonce i kdyby se utopil, nakonec ho voda donese dost blízko na to, aby ho mohli sežrat.

KAPITOLA 2

Relkin si začínal myslet, že tohle je skutečně konec.

Udržet se nad vodou zatím nepředstavovalo problém, ale nakonec se unaví a buď zahodí zbraně, nebo se utopí. Byl zázrak, že zabijáci neuměli plavat, a jedině tohle jej zachránilo.

Jak dlouho se může udržet na hladině? Už začínal propadat zoufalství, když náhle uviděl záblesk kovu.

Zaostřil a zahlédl mezi palmami pohyb. Vzápětí zpoza stromů vyklouzl Bazil s Ecatorem v ruce.

Relkin začal cákat a šplouchat a připlaval trochu blíž k okraji jezírka. Dravci se tam shromáždili a upřeně pozorovali kořist.

Relkin se ještě přiblížil. Natahovali se po něm, a dokonce postoupili až tak daleko do vody, že jim sahala po ramena. Byl si jistý, že ho v duchu ochutnávají.

A pak na ně zezadu zaútočil drak. Ecator se mihl v nádherném zářícím úderu a dvě z nestvůr okamžitě zemřely, když jim oddělil hlavu od těla. Jejich těla se v rudé spršce zřítila do vody, zatímco ostatní se všichni najednou s

příšerným zavytím otočili. Bazil udeřil na druhou stranu, těsně nad hladinou, a zasáhl třetího zabijáka do nohou a srazil ho mezi ostatní.

Zbylí tvorové na něj skočili.

Relkin připlaval blíž. Teď už dosáhl nohama na dno, odrazil se ke břehu, vrhl se na tvora, který stál nejvíc vzadu, skočil mu na tvrdý hřbet a vzápětí mu podřízl mečem krk.

Zabiják se vzepjal a pokusil se ho nohou rozpárat, což by se mu i povedlo, kdyby mu v tom nezabránila náhlá smrt.

Relkin se zvedl z mrtvoly, přikrčil se a připravil se vrhnout zpět do vody, kdyby na něj zaútočili další. To se nestalo.

Bazil mezitím zabil čtvrtou bestii bočním úderem, kterým jí proťal krk a rameno. Čelisti na useknuté hlavě se křečovitě svíraly dokonce i poté, co hlava dopadla na zem a odkulila se na okraj jezírka.

Ostatní neustupovali, vrčeli a vřískali, ale neodvažovali se přiblížit na dosah Ecatoru. Nestvůry si konečně začaly dávat pozor. Ustoupily z dosahu zářivého oblouku, který strašlivá ocel opisovala, a začaly kroužit kolem. Relkin vylezl z vody a dobelhal se k Bazovi. Společně začali couvat k jeskyni.

„Jsem opravdu rád, že tě vidím,“ zamumlal chlapec k mohutným dračím zádům.

„Ti tvorové sssi hloupého kluka málem dali k obědu.“

Tvorové si už všimli, že se jejich počet zmenšil téměř na polovinu. Smečka utrpěla strašlivé ztráty. Začali být

opatrnější, ale nevypadalo to, že jejich zájem ochabuje. Stále se krok za krokem plížili za kořistí, která přes kameny a štěrk couvala do ústí jeskyně za pramenem.

žlutí zabijáci však pořád váhali a ze strachu před mečem se drželi zpátky, až se Bazil s Relkinem skutečně dostali k ústí jeskyně. Když tvorové pochopili, že jim kořist unikne do jeskyně, přemohlo to jejich opatrnost a náhle se vrhli vpřed.

„Zpátky,“ zasyčel drak a rozmáchl se mečem. Tvorové se poučili; úderu se vyhnuli a uskočili dozadu. Bazil narazil patou na skálu, málem ztratil rovnováhu a vystavil břicho zahnutým drápům, ale v poslední chvíli se opřel rukou o skalní stěnu a získal stabilitu. Stále držel špičku meče mezi sebou a zabijáky. Ti se opět stáhli.

Zacouvali do tmy jeskyně.

Uvnitř bylo chladno, vlhko a velice ticho.

žlutí a šarlatoví démoni venku spustili žalostný nářek.

„Přál bych sssi, aby to vzdali,“ zavrčel drak.

„Jsou neuvěřitelně vytrvalí.“

Vůdce smečky náhle strčil hlavu do jeskyně, Relkin udeřil a jeho meč se tvorovi zasekl do krku. Ten divoce trhl hlavou zpátky a vyrval Relkinovi meč z ruky. Srpovitý spár udeřil, Relkin se vrhl doprava a cítil, jak mu dráp rozsekl kůži na levé straně hrudi. Když se rány dotkl, zjistil, že šrám, který se táhl přes čtyři žebra, slabě krvácí. Měl ale

štěstí – ještě jeden palec špatným směrem a vnitřnosti by měl omotané kolem kotníků.

Vůdce smečky stále zápasil s Relkinovým mečem, když

Bazil udeřil Ecatorem a skoncoval to. Velký meč nestvůru hladce probodl a ta prakticky okamžitě zemřela. Bazil se nohou zapřel o její tlamu plnou tesáků a vypáčil Ecator z těla ven. Čepel obýval vražedný démon, kterého čarodějky před dávnými časy zkrotily, ale stále byl zuřivý. Chvíli to vypadalo, že čepel svítí, nasycená divokou životní silou mrtvého dravce. Relkin třesoucíma se rukama vytáhl svůj meč.

Ostatním tvorům se nechtělo vůdce následovat. Zůstávali venku a truchlili nad zkázou své hrůzostrašné smečky.

Relkin po hmatu našel cestu dozadu do jeskyně. Chladná plíseň naznačovala, že někde ve tmě je voda.

„Vyzkoušejme jeskyni,“ řekl.

Bazil poměrně ochotně souhlasil. Zabijáků bylo stále dost na to, aby představovali krajní nebezpečí. „Jak ssse říká, jedou nadoraz.“

„Myslím, že máš pravdu, Bazi. Nechtějí jít dovnitř, a tak doufají, že nakonec budeme muset vyjít ven.“

Relkin šel v čele, rukama a nohama nahmatával cestu a popisoval ji drakovi. Zem byla hladká a vlhká a místy se vyskytovaly kameny spadlé ze stropu jeskyně, kvůli kterým bylo třeba cestu opatrně hledat.

„Počkej chvíli,“ řekl Baz.

„Proč?“

„Jídlo.“

Bazil se vrátil do ústí jeskyně a tělo vůdce smečky vtáhl dovnitř. Chytil ho za hlavu a táhl za nimi. Vážilo asi dvě stě liber a poskytlo by jim dost potravy na několik dní.

Táhli mrtvé tělo řadou vápencových prostor, ne dost velkých na to, aby se jim dalo říkat jeskyně, dokud Relkin nezahlédl světlo, které k nim přicházelo shora. Brzy byli pod ním. Světlo prýštilo a zářilo někde z příkrého svahu. Aby se k němu dostali, budou muset šplhat.

Naštěstí zde ležela hromada vápencových bloků, které se zřítily ze stropu jeskyně. Vyšplhali po nich a nakonec se vynořili z otvoru v průrvě, která se zařezávala do prudkého svahu. Relkin opatrně postoupil vpřed a vyhlédl ven.

Nacházeli se asi šedesát stop nad původní pozicí. Mezi palmami bylo vidět jezírko a také dvojici zabijáků se zahnutými drápy. Dravci stáli nehnuté čelem k jeskyni.

Relkin věděl, že mezi palmami jsou ukrytí i ti zbývající a všichni sledují, kdy se Relkin s Bazilem zase vynoří.

Tak nepozorovaně, jak to jen dokázali, se Relkin s Bazilem plížili průrvou dalších sto stop. Vklouzli do lesa nízkých stromů a asi půl míle se prodírali podél stěny srázu, než opět opatrně sestoupili. Nevšimli si žádných známek pronásledování. Jakmile byli na rovné zemi, zastavili se, aby mrtvého dravce rozřezali. Maso bylo velice tuhé, což Bazil zjistil, když se zakousl do stehna, které předtím odřezal.

„Aby se maso vůbec dalo jíst, budeme ho muset dlouho a pomalu vařit“ řekl Relkin.

„ Tak ho opečeme v peci z rozpálených kamenů. Tuhé jako trol, ale v dlouhém horku změkne.“

„Dobrý nápad, Bazi.“

Do západu slunce jim zbýval ještě nějaký čas. Pospíchali co nejrychleji pryč, obtížení nákladem nohou, žebírek a dalších nejlepších kousků.

Když bylo mezi nimi a zbytkem smečky několik mil, Relkin začal sbírat všechno suché dříví, které našel. Protože se na zemi povalovalo proschlých větví poměrně hodně, brzy ho měl dost na slušný oheň. Došli k malé mýtině a Relkin zapálil oheň. Bazil přitáhl několik větších kusů dřeva, ve skutečnosti kmenů stromů, a meči je nasekali, jak nejlépe dovedli.

Relkin měl stále svůj váček a několik nezbytných věcí včetně křemene, ocílky a malé lahvičky sugustu na čištění ran. K podpálení třísek a větviček použil suchou trávu a brzy měl malý ohýnek. Dříví bylo dobře vysušené. Za chvíli před nimi plála a hučela velká vatra z větví. Zatímco oheň hořel, vykopali tucet velkých kamenů a položili je do ohniště, aby se rozpálily doruda.

Pak čekali a doslova slintali očekáváním. Relkin si ošetřil zranění, asi čtyři palce dlouhou řeznou ránu, která proťala kůži a táhla se mu přes žebra na levé straně hrudi.

Jak bylo v tropech obvyklé, slunce rychle zapadlo a zanechalo je s jediným ohněm v okruhu stovek mil.

Po nějaké době se oheň proměnil v obrovskou hromadu žhavých uhlíků, v jejichž středu žhnuly kameny. Relkin zabalil kusy masa do palmových listů, namočených v blízkém potoce. Ty pak položil na hromadu žhavých uhlíků, kde syčely a prskaly. Pak je přikryl dalšími vlhkými vějířovitými listy palem a navršil na ně hlínu, až byly zcela zakryté.

Relkin opekl zvlášť několik plátků z jedné kýty a část ramene. žvýkali je, zatímco čekali, až se zbytek pořádně propeče. Maso bylo velice tuhé a vyžadovalo hodně žvýkání. Bazila to příliš nevzrušovalo a s bručením do sebe pár kousků hodil. Povzbuzovalo to chuť k jídlu, která byla nezměrná.

Zašli k říčce uhasit žízeň a vyplašili malou skupinu dvounohých býložravců, dvakrát tak velkých než Bazil.

Obrovská zvířata s vyplašeným troubením zvedla hlavu a pak tiše zmizela mezi stromy na protější straně potoka.

Během několika okamžiků byla pryč. Relkin sledoval, jak odcházejí, šokovaný tichostí, s jakou se pohybovala.

Když se vrátili k ohni, našli tam malého dravce, jak slídí kolem ohniště, ze kterého stoupala libá vůně. Nebyl to tvor se zahnutými drápy, ale nedospělý příslušník jiného druhu, kterému pro zemitou barvu kůže říkali „rudohnědí“. Během tažení legií starodávnými Zeměmi děsu se s těmito

dvounohými nestvůrami seznámili až příliš dobře. Největší rudohnědí útočili na cokoli a kohokoli. Když se střetli s legiemi, jejich dobytkem a koňmi, velcí rudohnědí vždy zaútočili a byli všichni pobiti, protože to nikdy nevzdali.

Nicméně tento byl menší než Bazil a při pohledu na ně se se zklamaným a poněkud podvedeným vrčením stáhl.

Bazil ho chtěl zabít, ale Relkin mu připomněl, jak to vypadalo v ležení legie v džungli. Zápach mrtvých těl vždy přilákal další dravce a museli jste je zabíjet dál a dál, až se kolem vás vršili v okruhu deseti stop. Bylo lepší nechat rudohnědého odejít, protože to i tak měl v úmyslu.

S kručením v břiše čekali, až pec začne vychládat, a pak se navršenou hlínou a listím prohrabali dovnitř a vytáhli kouřící kusy masa. Na dotek byly stále příliš horké, ale drak i chlapec byli příliš hladoví, než aby dál čekali, a s mohutným foukáním, aby kousky ochladili, se pustili do jídla.

Maso bylo tuhé, ale bylo to jídlo. Relkin zjistil, že jeho scvrklý žaludek se nasytí velice rychle. Zatímco žaludek měl poprvé po mnoha dnech něco na práci, Relkin začal být ospalý a během několika minut usnul. Bazil pokračoval v jídle a prokousával se pečenou kýtou, kterou okousal až na kost. Když se Relkin probudil, byla jeho chuť k jídlu zpátky a snědl zbytek menších kousků. Připomínalo mu to dušené skopové.

Než dojedli, vyrušil je příchod mnohem většího příslušníka rudohnědých masožravců. Tenhle byl téměř dospělý, a jelikož tento druh byl obrovský, vážilo zvíře aspoň dvojnásobek toho, co Bazil.

Monstrum odmítlo odejít dokonce i poté, co po něm Bazil hodil několik horkých kamenů, které chytil do chomáče palmových listů. Zvíře se kradlo kolem ohně, sledovalo je a hladově nasávalo vůni zbytků z jejich hostiny.

Nakonec hlad překonal ostražitost a dravec se s hlasitým zavřískáním vrhl vpřed.

Bazil s mrzutým zavrčením vstal. Cítil se nádherně nacpaný, ale v důsledku snahy strávit sto liber masa také trochu malátný. Rudohnědá bestie po něm skočila, cvakala mohutnými čelistmi a snažila se ho zastrašit. Snad to byla apatie po tak velkém množství masa, snad vědomí toho, jak mocný je dračí meč, ale Bazil necítil žádný strach.

Šermířskému umění s velkým mečem zasvětil život. Krutý rudohnědý netvor o tom ale nic nevěděl. Prostě chtěl jen draka sežrat. Bazil se zapřel, zvedl Ecator a čekal, dokud se zvíře nedostalo dost blízko. Bazil si všiml, že rudohnědí se obvykle pokoušejí o stejný manévr – zaútočili a snažili se vás vyděsit. Pokud jste se obrátili a prchali, sevřeli vám zezadu krk a bylo po vás. Když jste neustoupili, zvíře houpalo obrovskou hlavou ze strany na stranu a pokoušelo se dostat ke smrtícímu kousnutí. Ve většině případů by stačil jeden stisk mohutných čelistí. Šelma se na něj vrhla; Bazil

odmítl utéct, takže se zvíře přikrčilo a pokusilo se mu zatnout zuby do levého boku. Bazil plnou silou švihl Ecatorem a jediným čistým úderem rudohnědému usekl hlavu.

Se škubajícíma zadníma nohama se zvíře ve spršce krve zhroutilo. Relkin okamžitě pochopil, jaká šance se jim nabízí.

„Víš, myslím, že jsme vyřešili náš problém s jídlem, Bazi. Prostě ty potvory budeme opékat a vždycky získáme nějaké další. Zapomeň na býložravce, je s nimi moc práce.“

„Při dechu, tenhle drak sssi myssslí, že máššš pravdu.“

Znovu začali hodovat na mase, které už upekli. Když už ho nedokázali víc sníst, přiložili na oheň, až z něj šlehaly plameny. V lese kolem viděli třpytící se oči. Oheň lesní dravce na nějakou dobu zažene, možná na celou noc. Bazil s Relkinem rudohnědého rozčtvrtili a vnitřnosti a větší kosti naházeli do džungle, kde se o ně ostatní s řevem a podivným, hrůzu nahánějícím kvílením poprali.

V noci se střídali na hlídce a při přikládání do ohně. Tuto první noc oheň stačil na to, aby oči udržel v patřičných mezích.

Za úsvitu se lovci vystřídali, a zatímco jedni se vrátili do svých doupat, jiní se vynořili na denní světlo. Bazil s Relkinem využili příležitosti k rychlé snídani a pak unikli i s dostatečným množstvím masa na další bohatou hostinu.

Zatížení masem ušli za celý den jen deset mil. Suchý les postupně ustoupil vlhčí půdě, a když dorazili k malým kopcům vyčnívajícím z lesa kolem řeky, na jeden se vyšplhali a utábořili se tam. Les zde byl sušší než v nížině a poskytoval lepší palivové dříví. Jejich pozice se také dala lépe bránit. Usadili se na širokém trojúhelníkovém výběžku, vyčnívajícím ze skály asi ve výšce deseti stop, a útočící zvířata se k nim mohla dostat pouze podél stěny výběžku.

Znovu rozdělali mohutný oheň a spálili ho na uhlíky, které pokryli mokrými palmovými listy s masem a pak zahrabali.

Relkin neměl zdaleka takový hlad jako při hostině první noc, ale i tak podnikl na jídlo rozhodný útok. Přesto to byl Bazil, kdo se skutečně nacpal.

Vůně připravovaného jídla přilákala obvyklé obecenstvo, ale jejich pozice na vysokém skalním výběžku zabránila většině útoků, a když se o to středně velká nestvůra s dlouhýma nohama a nazelenalou kůží pokusila. Bazil ji zabil, usekl jí zadní nohy a ocas a zbylé kusy shodil z římsy dolů.

Tmu pod výběžkem naplnilo vrčení a zvuky boje, zatímco Bazil čistil nově získané maso a Relkin ho připravoval, aby si ho mohli odnést s sebou. Za tím účelem posbíral několik vějířovitých palmových listů a snažil se vymyslet, jak je splést dohromady a vyrobit koše na maso, obrovský pro Bazila a menší pro sebe. Stáhl z kmene palmy

pruh kůry, propletl jím listy a tak je zpevnil. Protilehlé rohy posílil tím, že palmové listy několikrát přeložil. Pak ze spletených popínavých rostlin vyrobil provaz, který provlekl zesílenými částmi hrubých košů. První pokus s velkým košem skončil neúspěchem. Maso bylo prostě příliš těžké.

Zesílil koš dalšími provazy a několika pružnými větvemi, useknutými z jehličnanu, který rostl opodál. Nakonec z toho byla jakási malá síť, která unese mohutné zadní nohy nočního úlovku. Menší části společně s již upečeným masem naložili do Relkinova koše. Od této chvíle budou jíst pravidelně třikrát denně. V duchu si poznamenal, že se má podívat po ovoci. V legiích se všichni naučili, že potřebují určité látky v potravě, aby se vyhnuli kurdějím. Teď když

měli dostatek masa, začal Relkin uvažovat ve středním a delším časovém výhledu.

Později vyšel měsíc. Nejrůznější tvorové ho přivítali vytím a řevem. Relkin vzhlédl k měsíci a vzpomněl si na jiné příležitosti, kdy obdivoval jeho krásu. Například za chladných nocí v Dračím domě v Marneri, kde byl měsíc jako stříbrná mince, zalévající bílé město nadpozemskou září. Nebo v táboře v Dalhousie, v Kenoru, kde strávili několik let služby. Měsíc v Kenoru, vznášející se za letních nocí nad stromy.

Ze všeho nejlépe si pamatoval, jak měsíc vypadal při pohledu z vrcholku Wattel Bek, zatímco Relkin objímal Eilsu, dceru Ranardovu, jeho lásku a budoucí manželku.

A když si vzpomněl na to, bylo po klidu. Neboť nyní je dělilo více než jen čas a vzdálenost. Byl zcela odříznutý od armády. Byli tu jen on a jeho drak, Argonath a území klanu Wattel ležely na opačné straně světa.

Ach, krásné pahorky Argonathu, jak se náhle zdály být vzdálené. Uvidí je ještě někdy? Dokáží se s Bazilem sami dostat ze starodávné džungle a zpátky na daleké pobřeží?

Jedna jeho část trvala na tom, že ano. Druhá si tím nebyla tak jistá.

KAPITOLA 3

Krajina kolem řeky byla rovná a rozlehlá a vzduch horký a vlhký, ale s moskyty to zde nebylo tak špatné, jak Relkin čekal. Pomalu cestovali po proudu po bahnitém břehu.

Relkin uvažoval, že by si mohli postavit vor.

„Mohli bychom doplout na pobřeží.“

„Dobře.“ Se stupňujícím se horkem se Bazil začal vyjadřovat jednoslovně. Od chvíle, kdy vyšli z lesa, se krajina roztáhla do šířky a změnila se v rovinu. Pach řeky přebil vše ostatní, i když Bazil cestou na sever zaznamenal několik výrazných stop. Kolem byla další zvířata, ale jak bylo v tomto starodávném světě obvyklé, nebyla vidět.

„Otázkou ale je, z čeho ho postavíme?“ Relkin záměrně poukázal na problém.

Nejbližší pořádné stromy rostly čtvrt míle daleko, nad čárou přílivu. Země byla velmi plochá a řeka se rozlévala na míle do šířky. Nasekat dřevo na vor a dotáhnout ho k řece bude trvat dlouho.

„Není dobré používat dračí meč jako sssekeru.“

Relkin přikývl. „To je pravda.“

Nicméně Ecator byl to jediné, co na takovou práci měli.

Relkin měl vlastní meč a dýku, ale ty se ke kácení stromů nedaly použít. Avšak dračí meč byl silný dost. Taková práce ale mocnou čepel ztupí a oni nemají dobrý brousek. Relkin vpředu zahlédl naplavený kus dřeva, kmen stromu, který rozvodněná řeka přinesla někde z dálky a poté ho v nejvyšším bodě přílivu vyvrhla na břeh. Vydali se ho prozkoumat.

Byl to mohutný starý listnatý strom, který připlul stovky mil po proudu a tady se zachytil. Měl ulámané větve a místy odřenou kůru, ale stále byl šedesát stop dlouhý a určitě vážil několik tun. Musel zde ležet několik let. Válely se tu i další naplaveniny, větve nebo vyschlé chomáče vodních rostlin, omotané kolem hlavního kmene. Relkin ztrácel naději, že by se jim s kmenem podařilo pohnout bez dalšího vysokého záplavového přílivu, a na ten mohli čekat měsíce. A dokonce i tehdy by to bylo složité, když se mohli spolehnout pouze na jeho a Bazilovu sílu. Relkin prolézal kolem kmene a díval se, jak je zachycený ve vodních rostlinách a písku.

Došel ke konci kmene, který směřoval k řece, a jen náhodou zvedl oči a ve vzdálenosti nějakých dvou set stop uviděl kolem proplouvat loď. Byla to velká kánoe, nebo nějaké podobné plavidlo, patrně prázdná, a pomalu plula po proudu. Ohromený Relkin nu ni ukázal.

„Loď vyrobená lidmi,“ řekl Bazil.

„Jo, ale vypadá prázdná.“

Relkin seběhl k okraji vody, odložil meč, ale dýku si nechal pro případ, že by na něj z vody něco zaútočilo, a začal se brodit. Poblíž nebylo vidět žádné krokodýly, ačkoli Bazil jich jen o kousek výš proti proudu viděl hodně.

Ponořil se a zamířil k lodi.

Voda byla příjemně chladná a proud mírný. Relkin byl dostatečně dobrý plavec, aby si s ním poradil. Doplaval k boku kanoe, ale zjistil, že okraj je příliš vysoko nad vodou, než aby na něj dosáhl. Bylo to dobře stavěné plavidlo, schopné unést pět nebo šest pasažérů. Obeplaval loď na druhou stranu a odměnou mu byla hrubá síť, která visela z boku do vody. Relkin se chytil a přehoupl se do kánoe.

Pote přišel první šok. Uprostřed lodi ležela na boku dívka.

Opatrně se k ní po špičkách přiblížil. Byla mrtvá?

Měla zavřené oči, ale hrudník se jí mírně zvedal a klesal.

Byla živá. A co víc, byla překrásná, měla hebkou hnědou kůži, velké oči a pevné plné rty. Její nos vypadal z profilu velký, ale hezký.

Nyní si všiml zranění, které měla na rameni a krku, a velké modřiny kolem rozeklané rány. Na jednom konci začínala rána hnisat. Relkin věděl, že ji bude muset okamžitě ošetřit a ránu vyčistit sugustem, jinak dívka zemře.

V zápětí si uvědomil, že dívka má ocas. Ohromeně zabručel a dřepl si. Byl to zakroucený, asi čtyři stopy dlouhý hnědý ocas, který vyčníval z rozparku ve spodní části zad

dívčina jednodílného oděvu. Tunika z úhledně sešitých zvířecích kůží představovala kvalitní práci. Ocas byl nepochybně částí jejího těla, měl stejně světle hnědou barvu a na konci chomáč černé srsti té barvy, jakou měly její vlasy. Relkin těžce polkl a asi o stopu ucouvl. „U starých bohů,“ zašeptal. Chvíli na ocas zíral, pak se váhavě natáhl a dotkl se ho. Připadal mu pevný, stejně jako by v jeho představách byla pevná dívčina paže. Z nějakého důvodu se mu z tohoto objevu zatočila hlava a musel se rukou opřít o okraj lodi, aby získal rovnováhu. Po chvíli se vzpamatoval.

Dotkl se jejího ramene. Stále pomalu a zlehka dýchala, ale neprobrala se. V místě lopatky měla tuniku rozťatou a bylo vidět rozsáhlou podlitinu. Zasáhlo ji tam něco dlouhého a těžkého. Opatrně se snažil nahmatat zlomeniny, ale žádné nenašel. Hlava jí spadla dozadu. Lesklé vlasy měla zastřižené k ramenům a spletené.

Relkin, zasažený její krásou, cítil, jak se mu myslí prohání řada zvláštních a neobvyklých myšlenek. Ocas vypadal podivně. Vyvolávalo to v něm překvapivý neklid.

Zjistil, že se mu potí dlaně. Nakonec se se škubnutím probral z vytržení a vstal. V kánoi byla pádla; viděl tři.

Pomalý proud unášel loď k moři. Neměl čas. Relkin zvedl nejbližší pádlo a opřel se do něj, aby špici kánoe otočil a zamířil ke břehu. Trvalo několik záběrů natočit loď správným směrem.

Bazil se pomalu procházel po břehu asi dvě stě stop od něj. Když na něj Relkin zamával, zrychlil, aby ho dohnal.

Relkin usilovně pádloval, nejprve na jedné a pak na druhé straně lodi. Říční proud se mísil s přicházejícím přílivem, který stále sílil, a díky tomu se Relkin s kánoí poměrně snadno dostal ke břehu.

Konečně kánoe vyjela na písek. Drak sešel na kraj vody, aby ji vytáhl dál na souš. Když nahlédl dovnitř, vyvalil oči.

„Odkud ta dívka připlula?“ zeptal se. „Nevím. Nikdy jsem nikoho takového neviděl.“

„Vím, měl jsssem to čekat. Jessstli někdo uprossstřed divočiny dokáže najít dívku, jsssi to ty.“

Pak mohutné plíce hlasitě nasály vzduch.

„Ona má ocasss!“ Velké oči se rozšířily. Sklapl čelisti.

„To je velice rozumné. Draci ssse vždycky diví, jak můžou lidi žít bez ocasssu.“

„Je těžce zraněná, Bazi.“

V tu chvíli si Bazil zranění také všiml.

„Tenhle drak má na hlavě oči, hloupý kluku.“

„Tak mi ji pomoz odnést“

„Kam? Kam ji chceš odnéssst?“ Bazil si zjevně nemyslel, že by se našlo nějaké lepší místo, než na kterém stáli teď.

Relkin se rozhlédl a uvědomil si, že má Bazil pravdu.

Široko daleko nebylo místo, které by se dalo aspoň trochu bránit. Budou si muset vystačit s lodí.

„Musím rozřezat ty kůže a vyčistit ránu a pak ji sešít.

Máme trochu sugustu, myslím, že se nám podaří ji zachránit.

Budu ale potřebovat velký oheň. A taky bychom měli kolem vybudovat nějaké zábrany.“

„Musssí jíssst.“

„Až se probudí, čekám, že bude mít hlad.“

„Čím začneme?“

„Musíme rozdělat oheň. Potřebuju nahřát nůž, abych ránu vypálil. Musíme ohřát vodu na co nejvyšší teplotu.“

„Je tady ssspousssta naplaveného dříví.“

Shromáždit dost suchého dříví, aby mohli rozdělat oheň, jim skutečně zabralo jen chvíli. Kousek proti proudu našel Relkin další suché větve a dotáhl je k ohni. Plameny šlehaly vysoko a Relkin rozřezal dívčin kožený oděv a odhalil štíhlé svalnaté tělo s pevnými kulatými ňadry. Těžce polkl, vyčistil ránu a pořádně si ji prohlédl. Naštěstí i když podlitina vypadala hrozivě, rána nebyla hluboká. Její oděv část úderu zachytil. Přesto bylo zranění v jednom místě zjevně infikováno a bylo třeba je vypálit. Co nejvíc nabrousil dýku a nahřál ji na horkých uhlících a pak s ní ránu rychle vypálil a nevšímal si zápachu škvařícího se masa.

Dívka zasténala a začala rozhazovat rukama, takže ji musel pevně držet aby se nehýbala, ale úplně se neprobrala.

Postupně se přestala zmítat a znovu zůstala nehybně ležet.

Pak se Relkin pustil do ohřívání vody. Nejprve s Bazilem prošli břeh a hledali kameny. Naštěstí se jim

kousek po proudu podařilo najít rozpadající se skalní výčnělek. Z jeho puklin nalámali dostatek vhodně velkých kamenů, které odnesli a vložili do ohně. Pak se vydali hledat dutý kmen. To znamenalo pátrat podél kraje lesa a museli jít poměrně daleko, ale nakonec našli vhodný kmen, který byl částečně, ale ne zcela ztrouchnivělý, a uvnitř z větší části dutý. Bazil usekl spodek a odnesl ho k vodě, kde ho Relkin co nejlépe vyčistil a ostrým klackem se snažil dostat ze dna všechno smetí.

Pak nechal Bazila, ať kmen naplní a odnese zpátky k ohni. Relkin mezitím nařezal pár větví, s jejichž pomocí zvedal doruda rozpálené kameny a pouštěl je do vody v dutém kmeni. Když z vody začala stoupat pára, odřízl si z rozedraného kabátce pár pruhů látky, hodil je do vody a dýkou zamíchal. S jejich pomocí zranění omyl a co nejlépe vyčistil. Pak konec látky namočil v sugustu, opět s ním zranění očistil a pod paží, přes rameno a ňadra s tmavými bradavkami ovázal. Nakonec udělal uzel a ujistil se, že látka bude držet.

Relkin znal několik vhodných bylin, ze kterých by se dal udělat obklad, ale pochyboval, že je v těchto starodávných lesích najde. Les byl podivný. Rostlo zde velmi málo kvetoucích rostlin; stromy byly většinou jehličnany, a navíc jemu neznámé druhy. Také zde nacházel jen málo známých bylin.

Nicméně sugustus a horká voda dokáží zázraky a nejhorší část rány vypálil žhavou ocelí. Pokud do dívky dostanou trochu vody a udrží ji v bezpečí, možná se probere.

Možná to dokonce přežije. Relkin se domníval, že má slušnou šanci. Podobných zranění viděl víc než dost, nemluvě o bodných zraněních, střelných ranách a všemožných dalších, které si jen dokázal představit, a stal se z něj v tomto směru docela odborník. Dívka neměla zraněnou hlavu a nekrvácela z uší ani z nosu. To bylo dobré znamení. Stejně jako divoce se zmítající končetiny, když

vypaloval ránu. Přinejmenším nebyla ochrnutá. Největší část úderu dopadla na rameno a záda pod klíční kostí, která nebyla zlomená. Relkin si byl poměrně jistý, že nemá zlomeného ani nic jiného, i když u lopatky to nevěděl úplně jistě. Pokud se dívka probere, zjistí to. Do té doby musí zůstat zcela v klidu, v suchu, čistá a s dostatečným přísunem vody.

Přinesl jí vodu v nádobě z tykve, kterou utrhl v lese, vydlabal u vysušil nad ohněm, až byla tvrdá jako vypálená hlína.

Když jí nádobu přidržel u úst, spolkla několik malých doušků, ale po chvíli se rozkašlala, takže toho nechal.

Zhruba každou hodinu jí dával napít znovu.

Bazil mezitím nasbíral další dřevo. Část z něho přiložili na oheň. Ze zbytku kolem sebe postavili val. Voda stoupla asi do poloviny nejvyšší čáry přílivu, které zjevně

dosahovala jen párkrát v roce. Odtáhli kánoi dál až k vysokému stromu, jenž rostl na břehu. Pak kolem vybudovali ohradu z nasekaných větví, křovin a spousty zkroucených popínavých rostlin, na některých rostly hrozivé trny. Když skončili, tyčila se ohrada do výše osmi stop a Relkin byl přesvědčený, že s výjimkou největších dravců všechny odradí, a dokonce i ty zdrží.

Zůstanou tady, dokud se dívčin stav nezlepší nebo dokud nezemře.

Než zapadlo slunce, postavili si hliněnou pec a položili do ní maso, které s sebou přinesli z kopců. Zatímco obloha temněla a vycházel měsíc, maso se peklo. Relkin vzpomínal na Elsu a pokoušel se příliš nemyslet na dívku s ocasem, která v obvazech ležela na lůžku z palmových listů, jež

vyrobil, a bojovala o život.

KAPITOLA 4

U řeky se jim nežilo špatně, zvlášť poté co měl Relkin čas vyrobit si hrubý luk a pár šípů, pak vlasec a nakonec i síť. Tyto předměty velmi podstatně vylepšily jejich stravu.

Ukázalo se, že to je nezbytný krok, v průběhu týdnů se totiž

přísun útočících ještěrovitých dravců ztenčil, protože je Bazil noc co noc vybíjel mečem. Kvůli úbytku těchto tvorů si také mohli vychutnat nepřerušovaný spánek.

Z kůže jedné z největších rudohnědých bestií si Relkin vyrobil ošacení a drakovi udělal klobouk proti slunci s dlouhým obdélníkovým dílem na zadní straně, který se dal spustit a zakrýval ramena. Bazil si dlouho stěžoval na sílu paprsků tropického slunce. Koneckonců, zelení draci pocházeli ze severních pobřeží.

Jejich tábor postupně získával stálejší vzhled. Relkin nejprve nad dívkou a tudíž i nad lodí postavil hrubý přístřešek. Kolem vztyčil ohradu ze zašpičatělých větví a za ní ještě vnější palisádu. Nakonec vykopali jakýs takýs příkop a na jeho dno nastražili další špičaté kůly.

V té době už uvnitř stál mnohem větší přístřešek, ve kterém mohli drak i chlapec v noci přespávat. Útočící zvířata dělala na palisádě takový hluk, že je to vždy probudilo dostatečně včas a mohli se s narušiteli vypořádat.

Pak začalo zvířat ubývat, až nakonec nepřicházela žádná a noci byly zcela klidné.

Aby ulovil víc jídla, Relkin postavil tlučku a jámu s kolíkem na dně, ale ani z jedné nic nebylo. Bazilovi se podařilo překvapit několik velkých dvounohých tvorů a po dlouhém pronásledování jednoho z nich zabít. Tato kořist jim zajistila dost masa na týden. Po celou dobu se dívka střídavě probírala z bezvědomí, zatímco její zranění nejdříve nateklo, pak vyschlo a začalo se hojit. Podlitiny se začínaly ztrácet a ve tvářích se jí objevila barva. Když se se sténáním probudila, Relkin zjistil, že dokáže sníst vývar, a proto jej začali v dutém kmenu každý den vařit. Časem se vývar změnil na rybí polévku. Zahušťoval ji tak, že rybu rozdrtil mezi dvěma hladkými kameny a pak ji přidal do horké vody v dutém kmeni. Bez hrnce nebo kotlíku to byla obtížná práce, ale Relkin byl na takový život zvyklý a rychle se přizpůsobil.

S Bazilovou pomocí prozkoumal stromy a rostliny v okolí a pátral po čemkoli, co by jim nějak mohlo být k užitku. Z kůry vysokého stromu s malými okrouhlými kožnatými listy se Relkinovi podařilo získat dlouhá vlákna lýka. Spletl je dohromady, aby vytvořil provázek.

Nejrůznějšími způsoby zkoušel tento lýkový provázek zesílit a vylepšit a nakonec ho natřel smůlou z borovice a vysušil nejprve na slunci a pak u ohně. Po několika marných pokusech nakonec získal použitelnou, slušně silnou tětivu.

Tětivy se přetrhávaly častěji než kvalitní marnerijské, ale vždycky si mohl vyrobit další a odváděly dostatečnou práci na to, aby představovaly účinné vylepšení jejích výzbroje.

Kromě toho se snažil změkčit šlachy zvířat, která ulovili.

Když se uvařily, byly k ničemu, tuhé jako kusy dřeva.

Pracně jich tedy několik odřezal, dokud bylo maso čerstvé.

Pak je natáhl na slunci a přitom je stále zpracovával, aby zůstaly vláčné. Později je zpevnil u ohně. Nicméně i když

byly silné a dost pružné, pracovalo se s nimi těžko, protože při opakovaném namáhání měly sklony se třepit. Proto se vrátil zpátky k provázku natřenému smůlou z borovice, který fungoval dostatečně dobře.

Mezitím spletl dost silnějších provazů, aby z nich mohl začít vyrábět první síť. Byla malá a byl to jen zkušební model, který prokázal svou užitečnost, když ho použil spolu s vlascem a jedním ze vzácné sady kovových háčků, které také nosil ve vačku u pasu. Byly to kvalitní marnerijské háčky koupené na kopci Foluran. Měl čtyři, a až o ně přijde, bude si muset vyrobit vlastní. Proto se snažil využít zuby některých z větších ryb, jež se jim podařilo chytit. Jedna z oblud měřila na délku osm stop a Relkin ji ulovil, když se vynořila z hloubky, aby pozřela menší rybu, kterou Relkin

chytil na háček. Po Relkinově výkřiku se Bazil vrhl s Ecatorem v ruce do vody a vynořil se se zadní půlkou ryby, zatímco Relkin vytáhl zbytek. Ryba měla velké, na koncích zahnuté zuby. Relkin se pokoušel pomocí dýky háček vylepšit. Výsledky nebyly dobré. Menší ryby se však pomocí malé sítě mnohem snadněji vytahovaly a síť se stala trvalou součástí jeho rybářského vybavení.

Zatímco plynuly dny a týdny, obratnými prsty spletl lýková vlákna ze stromu, který Bazil porazil a vyrobil větší sítě, které jim velice usnadnily život. První rozprostřeli kolem kmene, který uvízl v řece asi čtyři sta stop daleko. Po každém přílivu ji Bazil doplaval zkontrolovat a obvykle v ní našel něco velkého. V řece byla spousta ryb.

Mezitím také Relkin vyráběl provaz ze šlahounů popínavých rostlin a pokoušel se vymyslet, jak vyrobit past, kterou by spustili na dno řeky, aby zjistili, co je možné ulovit tam dole. Představoval si obrovské a náramně chutné kraby a humry. Udělat lana bylo snadné, protože šlahouny byly pevné a zároveň ohebné a bylo možné je spojit lepidlem vyrobeným ze smůly zředěné horkou vodou.

Při této práci dny rychle ubíhaly a tábor byl stále pohodlnější.

Dívka se pomalu začala probouzet na delší dobu, a dokonce i částečně vnímat okolí. Ze začátku jen tiše naříkala, sténala a chvěla se. Později třepetavě otevřela víčka, a než upadla zpět do bezvědomí, chviličku se

rozhlížela. Příštího dne se opět probrala a zůstala při vědomí déle. Na tváři se jí stejnou měrou zračil úžas, strach a zvědavost. Řekla cosi nesrozumitelného a několikrát to zopakovala.

Když na ni Relkin promluvil, zaječela a pokusila se vstát. Na nic takového nebyla fyzicky připravená. Podlomily se jí nohy a Relkin ji rychle vzal do náruče a znovu uložil.

Nespouštěla z něj oči. I když na něj nejprve hleděla podezíravě, podal jí v tykvi trochu masového vývaru.

Nedůvěřivě polévku očichala, pak ji zhltla a rozhlížela se po další. Relkin tykev u ohně doplnil.

Když se Bazil vrátil s nákladem naplaveného dříví, dívka opět zaječela a pokusila se odplazit, ale podařilo se jí jen obrátit na břicho a zkroutit se. Když Bazil položil dřevo k ohni a dřepl si vedle, hleděla na něj vyvalenýma očima takřka v dračím tranzu. Pak Bazil na Relkina promluvil.

Relkin odpověděl a dívka omdlela.

Tak začala fáze vzájemného poznávání. Relkin se dověděl, že dívka se jmenuje Lumbee a že patří k lidu „Ardu“, lidu s ocasem. Na oplatku se jí brzy podařilo zřetelně vyslovit „Relkin“ a „Bazil“. Nějakou dobu trvalo, než se její nedůvěra k nim vytratila, ale postupně se tak stalo a v té době už vzájemně pochytili pár slov z jazyka toho druhého, takže po dalších několika dnech se už dokázali v základních věcech domluvit. Relkin zjistil, že unikla při útoku, který „bezocasí“ lidé podnikli na její lid. V boji

dostala ránu kyjem, ale udržela se při vědomí dost dlouho, aby se zhroutila do kánoe a postrčila ji do řeky. Lumbee o „bezocasých“ lidech mluvila se strachem n nenávistí. Měla mimořádné štěstí, protože z jezera, u kterého její lidé tábořili, vytékaly dvě řeky, jedna na jih do země bezocasých a druhá na sever do Zemí děsu. Jen zcela náhodou kánoe zamířila na sever; jinak by už dávno padla strašlivým bezocasým do rukou.

Později, když Lumbee nabrala dost síly, aby mohla chodit, přesunuli tábor několik mil po proudu na malý ostrov. Dal se výborně bránit a těsně vedle něj ležel další ostrůvek, ke kterému mohl Relkin natáhnout velkou síť.

Rybolov byl úspěšný a postavili hrubý vor, na kterém každý den převáželi potřebné množství dřeva, jež Bazil nasbíral podél břehu.

Až, v táboře na ostrově se Relkin začal pořádně učit jazyk lidu Ardu. Postupoval systémem pokus-omyl, což s sebou přinášelo občasné výbuchy smíchu poté, co zvládl výslovnost a začal tvořit první primitivní věty.

Na oplátku naučil Relkin Lumbee něco z verijštiny, obecného jazyka z dalekého východu, a několik výrazů z dračí řeči Lumbee měla na jazyky nadání, a učila se dokonce ještě rychleji než Relkin, který se snažil ze všech sil. Uznat, že Bazil je tím, kým je, inteligentním tvorem, se kterým je možné mluvit, trvalo Lumbee déle. Po prvních pokusech domluvit se s drakem v cizí verijštině zůstala zesláblá a

vystrašená. Ale jak dny plynuly, začínala si na obrovskou, ale přátelskou zelenou wyvernu zvykat.

Když na ně jednou zaútočili dva dlouhonozí tvorové se zelenou kůží, Bazil tasil Ecator a ozval se onen tajemný, rozechvělý a zvonivý výkřik, který čepel vydávala, když

toužila po boji. Pak dravce skosil plynulými smrtícími údery. Lumbee naplnila posvátná bázeň. Nyní již chápala, jak mocné je spojení člověka a takové válečné bestie. Prosté arduské dívce připadal meč v tak obrovských rukou jako zbraň bohů. Lumbee nyní čelila poznání, že Relkin a Bazil pocházejí z kultury mnohem vyspělejší, než jakou kdy poznala či chápala. Mluvili o městech a širých oceánech, o nichž slýchala jen v legendách, a o lodích, které se na oceánech plavily. Tyto představy vířily Lumbee v hlavě a celé hodiny kladla Relkinovi otázky a pokoušela se to pochopit. Její svět se převracel vzhůru nohama a nebyl to úplně příjemný zážitek.

Navíc začala mít o chlapci se světle hnědou kůží, který jí zachránil život, nanejvýš neslušné představy. Silně ji přitahovaly jeho sluncem vybělené vlasy a nenucený nakažlivý úsměv. Byl to mladý muž s tělem zpevněným neustálým pohybem a fyzickou prací, ale v jeho očích viděla hluboké zkušenosti a smutek, který si zoufale přála zmírnit.

Pro Lumbee nebyla láska ničím neznámým. Odešla s Konshem za ohnivý kruh a zůstala s ním až do loňského léta, kdy zmizel, pravděpodobně unesen bezocasými

otrokáři, kteří sužovali Letní země. Později se dala dohromady s Ommim, ačkoli velkého Ommiho neměla ráda tak jako Konshe.

Sejít se s Konshem za světlem ohně, líbat se, dotýkat a proplétat ocasy představovalo přijatelnou součást námluv.

Ardu nevlastnili majetek; byli to lovci a sběrači, kteří hospodařili jen na malých políčkách. Pokud jde o namlouvací rituály, chovali se značně nenuceně.

Ale provádět něco takového s bezocasým? Lumbee už

Relkina požádala, zda se může podívat na spodek jeho zad, a to, že zde nebyla ani stopa po ocase, ji ohromilo. V místech, kde z jejího těla vyrůstal svalnatý hnědý ocas, který se za ní vlnil, jeho páteř náhle končila těsně nad hýžděmi.

Nejdřív ji nepřítomnost ocasu odpuzovala, ale po krátké době si uvědomila, že jí přestává vadit. Tak jako nikomu nevadila stará Gampi, Lumbeena vzdálená prateta, která v mládí přišlu o ruku a na konci zápěstí měla jen pahýl. Nikdo v klanu se nad tím nepozastavoval. Asi po týdnu zjistila, že jí ocas na Relkinovi už nechybí.

Modlila se o radu k lesním bohům, k bohům hájů a roklí, potoků a jezírek, kteří po tisíciletí stáli při Ardu. Byla však daleko od domova a nebyla si jistá, jestli její bohové v tomto temném starodávném lese její prosby slyší.

Pořáád se vyptávala, hnána zoufalou touhou, které stěží rozuměla. Možná jen chtěla odvést pozornost od stále se zvyšujícího zájmu o Relkina.

Když začala být v řeči trochu zběhlejší, dozvěděli se od ni trochu víc o tom, kde jsou. Relkin měl pravdu, když

předpokládal, že jsou na jižním pobřeží Vnitřního moře.

Aidu toho o světě věděli jen málo. Moře pro ně představovalo severní konec světa. O zemích na východě a severu nevěděli nic. Když Relkin mluvil o moři, Lumbee zasvítily oči a ukázala na sever. Když však pokračoval dál, začínala být znepokojená a kladla mu mnoho otázek. Snaha naučit se nová slova a zároveň odpovídat na nekonečné Relkinovo vyptávaní vyčerpávala.

Nyní měl Relkin zhruba přehled o situaci. Lumbeein domov ležel na náhorní plošině několik týdnů cesty proti proudu.

Tam jak tvrdili jejich šamani, národ Ardu přebýval od počátku světa.

Lesní bohové si je vyvolili, a proto si mohli ponechat ocasy, zatímco všichni ostatní lidé tento vzácný překrásný rys stratili.

Bazila toto pojetí velice pobavilo. Relkina zanechalo v nejistotě. Mohla to skutečně být pravda? Mohli staří bohové uzavřít s Ardu takovou dohodu? Relkin během krátkého života viděl příliš mnoho magie, než aby si byl něčím skutečně jistý. Měl sklony dovolávat se starých bohů Veronathu, jako byli Asgah nebo Caymo, tedy až na nejvypjatější okamžiky, kdy se s prosbou o pomoc obracel i na Velkou Matku. Nebyl si však jistý, jestli vláda starých

bohů sahá až do této vzdálené země. Pokud šlo o lidi s ocasem a bezocasé, s tím se nikdy předtím nesetkal.

Kromě toho ho skutečnost, že Ardu mají ocasy, vedla k úvahám, jaké by se ještě na světě mohly vyskytovat variace lidí. Nikdy neslyšel o lidech s ocasem. Mohli by existovat lidé se třema nebo čtyřma nohama, osm stop vysocí? A co třeba se dvěma hlavami?

Bazila nic takového netrápilo. Dračí bohové byli neměnní, prastaří a nelítostní v zákoně Vejce. Lidé byli směšný druh, ve světě velmi mladý. Bazil se stále dobře bavil.

Nicméně jak Lumbee vyprávěla dál, veselí ho přešlo.

Když cestovatelé z měst na jihu pronikli do jejich izolovaného světa, stala se jedinečnost Ardu i jejich zkázou.

Lumbee si nebyla přesně jistá, jak dávno k tomu došlo, ale myslela si, že se to stalo za časů její prababičky. Lesy Ardu od té doby zamořili lovci otroků z jihu, unášeli všechny, které se jim podařilo chytit, a odváděli je v řetězech pryč, aby je prodali na bohatých trzích v městech na jihu. Zvláště v obávaném městě Mirchazu. Už jenom vyslovení strašlivého jména dohnalo Lumbee k slzám.

Stalo se to i v její nejbližší rodině. Nejprve několik jejích příbuzných unesli, když byli na lovu. Ommi, Norwul a strýc Durs se jednoho dne nevrátili domů. Lumbeein otec Uys pak jejich tábor přestěhoval k jezeru dvou řek, kde stromy honto právě nesly plody. Rodina měla dost jídla, ale obávala se o

zmizelé muže. Pak přišli otrokáři, kteří Ardu pomocí psů vystopovali, obklíčili je a za úsvitu zaútočili. Lumbeeinu rodinu včetně její matky Erris pochytali a nepochybně je všechny brzy pošlou na jih jako otroky.

Lumbee plula po řece na sever, a než ztratila vědomí, připravovala se na smrt.

Za celý život Relkin a drak slyšeli mnoho strašlivých příběhů, ale tenhle je zasáhl jako málokterý. Jejich oči se setkaly v ponurém, mlčenlivém porozumění.

Když šli později zkontrolovat sítě, dali se do řeči.

„Vím, na co myssslíš, kluku. Myssslím na totéž.“

„Přemýšlel jsem o tom, Bazi. Vím, že šedá paní by chtěla, abychom jí pomohli. Paní otroctví nenávidí víc než

cokoli jiného. Udělala by to.“

„Tak jsssme dohodnuti. Otázka zní jak?“

„Postavíme loď.“

„Kluk umí possstavit loď?“

„Ještě ne.“

KAPITOLA 5

Příštích pár týdnů přineslo několik překvapení.

První loď nebyla dost silná. Relkin se pokusil z určitého druhu jehličnanu nasekat hrubá prkna. Ta pak spojili dřevěnými hřeby pracně vyřezanými z mnohem tvrdšího dřeva. Lumbee jim pomáhala vyrábět hřeby a pátrala v lese po správných stromech. Z Lumbeeina člunu vzali část prken a použili je na stavbu nového.

Lumbee, nyní už zdravá a v dobré formě, byla na stromech ve svém živlu. Dokázala šplhat téměř tak rychle jako opice, přičemž si neustále pomáhala silným šikovným ocasem. Pokud jde o šplhání na stromy, což bylo umění, na které byl pyšný už od dětství, utrpěl tady Relkin naprostou porážku. Chvíli mu trvalo, než si na to zvykl, neboť nejen že našel někoho, kdo uměl šplhat na stromy lépe než on, ale navíc to byla dívka.

Přesto se jim spolupracovalo dobře. Lumbee hledala vhodné stromy. Bazil je Ecatorem porážel a všichni tři společně je odtáhli a naštípali. Než mohli konečně spustit na vodu prám s plochým dnem, zabralo jim to měsíc tvrdé

práce. Loď byla hrubá a měla sklony naklánět se ke straně, ale jak se tam tak vznášela, uvázaná na tlusté liáně, byla v jejich očích nádherná. Relkin strávil hodinu jen tím, že ji s mírně samolibým sebeuspokojením sledoval. Byla to ta nejlepší věc, jakou kdy postavil.

Příštího rána se bohužel pod váhou draka rozlomila, hřeby se uvolnily, fošny rozjely a celá loď se rozpadla a zanechala je ve vodě mezi troskami.

Relkin z vraku v horečnaté snaze zachránil, co se dalo, a začali znova. Druhá loď byla větší a primitivnější, úzký vor z klád svázaných dohromady, na jehož příď připevnili špičku, vyrobenou ze zachráněných kusů první lodi. Tato loď ve zkoušce obstála a Bazila unesla.

Měli stěžeň, ráhno a jednu plachtu, kterou vyrobili z pruhů kůry, svázaných do pružné čtvercové rohože. Ta představovala základ, na který Relkin nalil vrstvy na latex bohaté mízy ze stromu s velkými tmavými listy. Když

Lumbee několik těchto stromů objevila, nadšeně vykřikla a okamžitě začala s výrobou kaučuku, látky, již její lidé hojně používali na výrobu rohoží, skladovacích nádob a podobně.

Výsledný kaučuk byl pružný a vodotěsný, a když začal vát nepříznivý vítr, mohli plachtu rychle svinout.

Relkin se s latexem nikdy předtím nesetkal a tento materiál na něj udělal velký dojem.

Poté co provedli pár zkoušek a ukázalo se, že potřebují kýl, upletli silné mladé stromky do velmi pevné rohože a

vyrobili ho. Mezi kládami ve středu voru vysekali místo, kterým ho zvedali a spouštěli.

Když se jim do plachet opíral vítr, který vál přímo proti proudu, stačilo to na to, aby překonali proud, a umožnilo jim to nabrat rychlost a pomalu plout. Když na stěžeň upevnili ráhno a primitivní plachtu nastavili, mohli také část cesty plachtit hnáni větrem, který nefoukal přímo od zádi. Avšak jakýkoli jiný vítr znamenal problém a bylo nutno plachtu svinout. Sílu k pohánění lodi pak musel obstarat Bazil, zatímco Relkin a Lumbee na přídi kormidlovali pomocí vesel.

Bazilovo obrovské pádlo vyrobili z propletených mladých stromků, na které nalili vrstvy tekutého latexu a vysušili je na slunci. Jakmile jedna vrstva uschla, rozetřeli další. Po chvíli pokrývala list pádla silná vrstva hrubého kaučuku. Dřík udělali ze šest palců širokého kmene, který Bazil Ecatorem usekl a očistil.

Potíže měli se spojovacím materiálem. Hrubě spletený provaz z popínavých rostlin měl tendenci se pod tlakem pádlování rozpadat. Nakonec Relkin všechno předělal pomocí šlach a celou věc pokryl latexem. Latex rychle vyprchával a Bazil si stěžoval na zápach, kritickou situaci to však zčásti vyřešilo a pomalu, ale jistě pluli proti proudu.

Ráno většinou foukal od moře do vnitrozemí vánek a obvykle dokázali vítr využít k cestě mnoho mil proti proudu.

Tento vítr během horkého dne ustal a oni odpočívali, sháněli zásoby a připravovali jídlo. Později odpoledne pádlovali, dokud nebylo slunce nízko nad obzorem. Pak si našli tábořiště a ihned posbírali všechno klestí a naplavené dřiví, které našli, a toho bylo vždy hodně. Před nimi ho nikdo nikdy nesbíral. Toto bylo neprobádané území, samotné srdce Zemí děsu.

Zatímco plameny šlehaly do výšky, vyhloubili pečící jámu a později ji naplnili horkými kameny a žhavými uhlíky. Upekli si ryby a ovoce ze stromů, které Lumbee vybrala, většinou nazelenalé lusky velikosti kokosového ořechu, ale s měkkou slupkou. Za syrová páchly kysele a téměř jako by, byly shnilé; upečené vydávaly příjemnou ořechovou vůni a měly nevýraznou chuť. Vyskytovaly se běžně a bylo je snadné nasbírat. Na některých místech podél břehu rostly hájky těchto stromů a cestovatelé občas přistáli poblíž a hodinu či dvě sbírali ovoce.

Jak se pohybovali do vnitrozemí ven z oblasti, kterou předtím vyčistili od dravců, jejich tábor v noci opět začala navštěvovat agresivní zvířata. Mnoho z nich odstrašila vylepšená ohrada kolem tábora. Relkin se naučil používat mladé trnovníky jako dlouhé bodce, které umístil tak, aby trčely z hlavní masy zkroucených lián, větví, křoví a malých stromků, kterou stavěli každou noc. Čas od času si však nějaký velký, obzvláště bojechtivý jedinec, často jeden z rudohnědých, probil cestu dovnitř a pak ho Bazil zabil

Ecatorem. Před těmito útoky byli vždy včas varováni, nejprve vrčením a mručením, když těžká bestie zápolila s vnější částí ohrady, a pak praskáním a drtivými zvuky, když

se zvíře prodralo dovnitř.

Stejně jako předtím Bazil zjistil, že zvířata mají mnohem víc agresivity než inteligence. Byla zuřivá a nesmírně pohyblivá, ale útočila stále stejným způsobem, založeným na několika nejjednodušších instinktivních pohybech. Velká hlava se zhoupla na napjatém krku. Dravec se vrhl vpřed a v ostrém oblouku chňapl wyverně čelistmi po krku nebo boku.

Při tom se dokonale otevřel dračímu meči, který mu usekl hlavu.

Tito dravci se stali součástí zásob cestovatelů. Mohutné kýty, které opekli a pováleli v popelu, aby je ochránili před mouchami, je všechny na konci dne dokázaly dobře nasytit.

Maso vyžadovalo hodně žvýkání, ale bylo snesitelné a chutnalo jako uleželé kuře. Dosyta se najedli a poté dobře vyspali. Již dávno nevypadali vyhladověle, ale silně a zdravě. Lumbeeina rána se už před mnoha týdny zcela zacelila. Bazil dokonce mírně přibýval na váze.

Během cesty se dále navzájem učili jazyky a současně si vyměňovali vědomosti o dvou zcela odlišných a oddělených světech: větším světě venku, ze kterého přišli Relkin s Bazilem, a lesním světě, který patřil Lumbee.

Lumbee je učila názvy stromů a divokých zvířat, ptáků a nejrůznějšího hmyzu a tisíce dalších věcí. Relkin si jména

postupně zapamatovával. Strom „chai“, strom „medor“, mravenci „chich“ – byl to dlouhý seznam.

Některé si šlo zapamatovat lépe než jiné. Například velkým i rudohnědým masožravcům se říkalo „pujish“.

Vlastně všichni masožravci byli nějakým druhem pujish, ale rudohnědí tvořili archetyp, protože byli největší a nejzuřivější.

Menším zabijákům se žlutou kůží, kteří lovili ve smečkách, se říkalo „kemma wan“, což šlo přeložit jako „smrtící ještěři“, i když si byl Relkin jistý, že to ještěři nejsou; byli až příliš pohybliví a těsně poté, co byli zabiti, bylo jejich maso teplé na dotek. Nicméně proti slovu „smrtící“ nenamítal nic. Jak se zdálo, smrtící bylo velice oblíbené označení. Mnoho dalších věcí v džungli bylo „ke“, ke-tohle a ke-támhleto, a to znamenalo, že je třeba se jim vyhýbat. Lumbee o nich mluvila způsobem, jakým ji učili, když byla malá holčička.

Celá území byla posetá „ke“ a bylo nejlepší se jim vyhnout. Jak si Relkin brzy uvědomil, ve světě Ardu představovalo „ke“ mohutnou sílu. Obzvláště velkými zásobárnami „ke“ byly bažinaté, nízko položené oblasti porostlé rákosím a Relkin pochopil, že se to týká epidemie, která legie postihla během cesty po velké řece. Čtyři dny byla armáda znehybněná horečkami i deliriem. Když si velcí rudohnědí probili cestu skrze slabé řady dragonýrů a těch několika mužů, kteří se ještě drželi na nohou, visel jejich

život na vlásku. Jeden z draků se probral ze stavu blízkého komatu právě včas.

Všichni pujish byli samozřejmě ke, ale v různých stupních, rudohnědí byli nejsilnější, zatímco jiné, menší druhy, byly méně ke, s výjimkou žlutých zabijáků, kteří na tom byli téměř stejně jako rudohnědí pujish.

Na oplátku za tento náhled do starodávného lesního světa vyprávěl Relkin Lumbee o městech Argonathu a pak o zemi Kenor, kde s drakem strávili velkou část uplynulých let, a jejích krutých zimách.

Když popisoval sníh a led a vítr, který mrazil i skrze kenorské kabáty, Lumbee mu naslouchala s vyvalenýma očima. Představa mrazem ztuhlé vody a stromů, které ztrácejí listí a na zimu „umírají“, ji děsila.

Měla mnoho, velíce mnoho otázek.

Pak zde byla města.

Vyprávěl jí o Marneri, velkém přístavním městě, čnícím nad modrý oceán, královně argonathských měst. Vyprávěl jí o kopci Foluran, kde stály nádherné domy a rušné obchody, a o velké ponuré Strážní věži, která stála na vrcholku ulice U

Věže a dominovala celému městu, které se pod ní rozprostíralo. Řekl jí o trzích a slavnostech, jako byl třeba Velký den, který měli všichni nejraději.

Lumbee měla obecnou představu o pojmu město, což

bylo mocné místo, odkud přicházelo mnoho lidí, ale nevěděla, jak město skutečně vypadá. Ardu byli napůl

kočovníci, kteří každý rok putovali přes území své rodiny a klanu do míst, kde stavěli letní tábořiště, a čekali na příchod období dešťů. Pak se stěhovali na sever na planiny a lovili třírohé. Nasolili a vysušili maso, aby jim vydrželo na zpáteční cestu do letního tábořiště na jihu. Ardu bylo přiměřené množství na to, aby žili v rovnováze se zemí a zvěří, kterou lovili. Nestavěli vesnice, města a vůbec žádné větší budovy.

Města, o kterých do té doby slyšela, ležela daleko na jihu a vévodilo jim děsivé jméno Mirchaz, které v Lumbeeině životě představovalo vše bezbožné. Stačil zvuk tohoto jména, aby se jí roztřásly rty a oči se naplnily slzami hněvu.

V takových chvílích Relkin pociťoval silnou touhu vzít ji do náruče a poskytnout jí fyzickou útěchu. Byla překrásná a přitahovala ho. Kromě toho měsíce prakticky nepotkal ženu.

Tyto touhy jej hluboce znepokojovaly.

Relkin stále miloval Eilsu, dceru Ranardovu. A jestli se někdy vrátí domů živý, ožení se s ní, pokud ho stále bude chtít. O tom byl skálopevně přesvědčen, byl to základní kamen jeho budoucího života, jak si jej v duchu vystavěl.

Eilsa však byla tisíce mil daleko. Téměř rok ji neviděl a bylo možné, že už ani nikdy neuvidí.

Lumbee byla znepokojivě krásná a byla blízko. A co víc, byli zde sami, daleko od čehokoli a kohokoli. Jediné, co mu bránilo se o ni ucházet, byla vzpomínka na Eilsu a pak ta

druhá záležitost, kvůli které se v duchu vždycky přikrčil, kdykoli na ni pomyslel.

Ocas. Obrovský, nepřekonatelný rozdíl mezi nimi dvěma. Pomyšlení na silný hnědý ocas Relkina strašlivě zneklidňovalo. Když se ocas kolem ní vznášel a občas zavadil o vše možné včetně Relkina a Bazila, Relkina to přitahovalo. Když se ho ocas dotkl, Relkin pocítil něco jako výboj. Totéž cítil, když se s Eilsou poprvé vzali za ruce.

Chtěl Lumbee, ale ona nepatřila k jeho druhu.

A přesto se plavili na stejné lodi a byli stále spolu.

Lumbee byla upřímná, skrz naskrz otevřená bytost.

Okouzlila ho velkorysou povahou a on byl pomalu vtahován do zoufale složitého vztahu, když chtěl ji a její lásku, a zároveň se děsil touhy ve svém nitru.

Stále častěji ji přistihl, jak se na něj zvláštním způsobem dívá. Velké laskavé hnědé oči měly téměř zamžený pohled a rty se nepatrně usmívaly. Jak toužil ty rty políbit!

Navzdory obrovským rozdílům ho to k ní neustále přitahovalo a tento pocit sílil. A co hůř, cítil, že ona jeho city opětuje.

Tyto myšlenky mu způsobovaly natolik velké pocity viny, že se modlil ke starým bohům o radu. Kde byl Caymo teď, když ho tak naléhavě potřeboval?

Stále v něm hlodala otázka. Co kdyby se jí zeptal? Co pak? Co když řekne ano? Pak se dusil vinou, až do

okamžiku, kdy se v jeho hlavě opět jako temný mrak vynořily hanebné myšlenky.

Co na tom záleželo? Eilsa se to nikdy nedoví. Byla tak daleko, že by klidně mohla být v úplně jiném světě. Kdo ví, zda ji vůbec někdy uvidí, zda se mu podaří najít cestu domů.

Kromě toho, jak dlouho mohla odmítat požadavky svého klanu? Klan nechtěl, aby se provdala za osiřelého dragonýra.

Její příbuzní chtěli, aby se vdala a stmelila tak příbuzenské svazky uvnitř klanu. Až domů dorazí zprávy o katastrofě, která potkala výpravu do Eiga, zjistí, že mezi pohřešovanými je i jistý Relkin z Quosh. Pak budou na Eilsu tlačit mnohem víc.

Jak může dospět k jinému závěru, než že je navždy ztracen a že je na čase, aby splnila povinnost a provdala se tak, jak to bude v zájmu klanu Wattel?

V Relkinově mysli zápolily o pozornost zmatek, touha a nechuť k sobě samému. Začal být náladový a zamyšlený a trávil co nejvíc času sám, usazený na přídi člunu.

KAPITOLA 6

Stále bylo suché a horké počasí a cestovatelé vytrvale postupovali, dokud se řeka nezúžila do šířky půl míle a nezačala se povodňovou oblastí klikatit ve velkých meandrech. Les řídl, přestože pořád lemoval řeku. Nyní museli téměř neustále pádlovat. Jen zřídkakdy vál příznivý vítr a téměř nikdy netrval v kuse víc než pár minut.

Lumbee si byla jistá, že její lidé jsou stále v otrokářském táboře. Vypadalo to, že lovci otroků postavili na začátku dlouhého období sucha vězeňský tábor a používali ho jako základnu pro své letní nájezdy. Teprve po příchodu dešťů tábor zrušili, nacpali všechny zajatce na vory a odpluli po jižních řekách k dalekým městům.

„Vrátil se někdy někdo?“ zeptal se jí Relkin.

Lumbee zachmuřeně zavrtěla hlavou.

„Nikdy. Města jsou daleko, daleko. Moc daleko pro naše bohy, aby přivedli své lidi zpět. Dokonce i jejich duchové jsou ztracení. Opravdu, když někoho unesou, je to úplná smrt.“

„Ještě jednou mi pověz, co máme čekat.“

„Řeka teče z jižního jezera, ale tak daleko se nedostaneme loď je moc velká a hladina řeky klesla. Asi budeme muset zítra nebo tak někdy jít pěšky.“

„Toho jsem se bál.“

„Ale není to tak daleko. Budeme na Pláni třírohých.

Můžeme přejít pláň k jižnímu lesu. Tam najdeme tábor otrokářů.“

„Ale budeme ho muset hledat, je to tak?“

„Bude někde na jižní řece, a teď už to bude velký tábor.

Otrokáři tam budou mít stovky lidí.“

Relkin přikývl. Je o to důležitější, aby se tam dostali včas a zarazili to.

„Kolik času máme, co myslíš?“

Lumbee si jednou rukou sevřela špičku ocasu, což

dělala, když měla starosti nebo byla rozrušená.

„Vypadá to jako konec období sucha. Podívej, jak je tráva hnědá a rostliny taky. Stromy kolem řeky jsou zvadlé.

Hodně měsíců tady pořádně nepršelo.“

„A až přijdou deště?“

„Otrokáři zruší tábor a už je nikdy nedohoníme.“

„Tak to jsme tu za pět minut dvanáct.“

„Co je ‚za pět minut dvanáct‘?“

„Nic, to se jen tak říká.“

„To ty říkal už předtím.“ Lumbee přešla do jazyka Ardu, což naznačovalo, že ztrácí trpělivost, a dokonce je podrážděná.

„Je to jenom takové rčení. Určitě je taky máte.“

Lumbee si tím nezdála být tak jistá.

„No, když přijdou deště, otrokáři odejdou.“

Relkin o tom už dlouho přemýšlel.

„Pokud se to děje už dlouhou dobu, proč Ardu nezmění zvyky? Proč se od jižní řeky neodstěhují? Proč v období sucha nejdou někam jinam, třeba do lesa?“

Lumbee jako by dostala žihadlo. Rty se jí znechuceně sevřely.

„Co? Nejít do Letních zemí? Tak kam jdeme? Do staré džungle? Stará džungle nemá dobré jídlo. Jenom ryby a chlebovníky. Tam hodně obtížných zvířat, lidé Ardu to nemají rádi.“

„Lepší zvířata než otrokáři.“

Lumbee znovu svraštila čelo.

Relkin jí to vysvětlil. „Chci říct, že zvířata by mohla zabít méně Ardu než otrokáři.“

Lumbee pokrčila rameny. „Ardu vždycky chodí do Letních zemí. Jídlo je dobré, je to nejlepší období roku pro ovoce. Muži dělají víno, každý miluje léto.“

Tohle už Relkin slyšel. Lid Ardu přesně dodržoval zvyky a Lumbee je často odříkávala. V období sucha putovali na jih, protože stáda třírohých se shromažďovala a pak přesouvala na sever k jezeru Gam. V těchto velkých stádech byli třírozí nebezpeční. Býci většinou zaútočili na cokoli, co se jim připletlo do cesty. A co bylo nejhorší, kam

šli třírozí, následovali je pujish, a Ardu se vždy pokoušeli velkým pujish vyhnout. Ardu tedy opustili savanu a vydali se na jih, aby stejně jako jejich předkové postavili letní tábořiště. Dělali to od chvíle, kdy jim před dávnými časy lesní bohové poprvé vdechli život.

Později se Relkin přesunul na příď člunu a seděl tam ponořený v myšlenkách. Bazil odpočíval uprostřed lodi pod plachtou, která se živě nadouvala. Pro jednou foukal vítr dost silný, aby jejich neohrabanou loď hnal pravidelnou rychlostí proti proudu, a tento úsek řeky byl dlouhý a rovný.

Lumbee přišla a posadila se vedle draka. Už překonala počáteční rozpaky, které ohledně velkého zvířete pociťovala. Přijala, že tenhle obrovský děsivý tvor opravdu umí mluvit a dokáže se naučit slova jejího jazyka. Uvádělo ji to v úžas, ale cestovala s ním už týdny a nebylo možné předstírat opak.

Všimla si na velkém drakovi mnoha věcí. Za prvé se nová slova neučil tak rychle jako Relkin, ale jakmile se je jednou naučil, pamatoval si je velice dobře. Nenamluvil toho tolik jako dragonýr, ale byl chytrý a měl velký smysl pro humor.

Když teď byli s drakem sami, položila Bazilovi otázku, na kterou neustále myslela.

„Proč se Relkin bojí Lumbee?“

Dračí oči se na ni upřely. Kdysi by upadla do dračího tranzu, ale nyní byla vůči tomuto živelnému strachu odolná.

Bazilovi se v hrudi ozval hřímavý zvuk, o kterém už věděla, že značí mírné pobavení.

„Kluk ssse bojí, že ssse přessstane ovládat. Chce sss tebou oplodňovat vejce.“

Lumbee se s úlevou zasmála, že se její podezření potvrdilo. Bezocasý chlapec měl o Lumbee zájem, stejně jako Lumbee měla zájem o něj.

„Tak proč to neudělá?“

„Zassslíbil ssse jiné.“

Relkin Lumbee o vzdálené dívce několikrát vyprávěl a Lumbee v jeho slovech cítila velké napětí.

„Ale ona je daleko, daleko. Nikdy nebude vědět, když

spolu Relkin a Lumbee ulehnou.“

V mohutné hrudi to znovu zarachotilo. „To klukovi říkám. Nepomáhá to.“

„Lumbee Relkina ráda. Lumbee chce mu pomoct.“

„Kluka potěší, až ssse to dozví. Tenhle drak sssi myssslí, že dřív nebo později bude Lumbee mít příležitossst pomoct.“

Lumbee se zahihňala a střelila po drakovi pohledem, který říkal, že nyní mají společné tajemství.

Příštího dne se řeka roztáhla na mělčinách a kamenech.

Nyní v ní bylo mnohem méně vody, než když Lumbee odplouvala na sever. Museli opustit loď a vydat se pozvolna řídnoucím lesem na jih pěšky. Stále častěji se objevovaly

mýtiny a začínaly být velmi rozlehlé. A pak už kráčeli přes louky, na kterých místy rostly shluky stromů.

Země byla vyprahlá a opuštěná. Opět začali mít problémy se sháněním jídla. Velká zvířata se shromažďovala u jezera za blízkými kopci. To znamenalo, že cestovatelé museli tyto kopce, kde se shlukovali velcí pujish, obejít a vydat se kolem jezera.

Malá zvířata, na která narazili, byla hbitá a před něčím tak velkým, jako byl Bazil, rychle utíkala. Relkin se svým primitivním lukem dokázal zajistit přísun menších úlovků, ještěrek a pozemních ptáků, na které narazili, což je s Lumbee dostatečně zasytilo, ale pro draka to nebylo dost. V

této travnaté krajině nerostlo ani ovoce nebo něco jiného k jídlu, až na občasné pásy brambor, které museli vyhrabat z půdy tvrdé jako kámen.

Noci byly překrásné. Denní horko pod křišťálově čistou oblohou ustoupilo hlubokému chladu. Obvykle se utábořili u nějakého menšího vyschlého řečiště. Začali kopat uprostřed dna vyschlé řeky a brzy narazili na dost podzemní vody, aby uhasili žízeň a mohli se umýt a uvařit si.

Byl tu dostatek suchého chrastí, aby rozdělali velký oheň, i když museli dávat pozor, aby od něj nechytilo okolí, vyschlé na troud. Už se nenamáhali se stavěním vysokých ohrad z větví a trnů, protože všichni pujish byli v kopcích.

Přesto drželi hlídky, Relkin první, Lumbee druhou a drak poslední. Zahlédli toho málo. Jejich oheň přilákal jen

jediného kemma wan, který se nějak oddělil od svých žlutorudých druhů. Utekl dřív, než Lumbee Relkina probudila, a ten ho tak nestačil zastřelit. Bazilovi toho na další den moc k jídlu nezbývalo.

Čtvrtého dne narazili na staré čtyřnohé zvíře zhruba velikosti Bazila. Kolem hlavy mělo mohutný kostěný límec a k tomu jediný hrozivý roh, který mu vyčníval z čenichu.

Staré zvíře bylo chromé a nedokázalo pokračovat v cestě ke kopcům. Když ho našli, leželo na boku a z posledních sil lapalo po dechu. Malí tvorové podobní ještěrkám – až na to, že se pohybovali na zadních nohou – vyčkávali.

Bazil zvířeti mocnou ranou Ecatorem usekl hlavu a pak zvíře naporcovali a vzali si kýty. Toho večera si Bazil šlachovitým masem starého jednorohého tvora nacpal břicho.

Utábořili se nad vyschlým dnem řeky. V jeho středu stále ještě rostla zelená tráva a stromy kolem měly listí.

Nemuseli kopat ani stopu hluboko, než narazili na vlhkou hlínu. Brzy měli pět stop široké jezírko kalné vody, které vykopal převážně drak, jenž se těšil, až se na konci suchého prašného dne opláchne.

Obvyklým způsobem připravili maso pomocí velkých kamenů z říčního dna, které položili na spodek jámy, a menších, jimiž maso pokryli. Pak se drak natáhl na obrovské hromadě suché trávy a hledal na obloze dračí hvězdy. Brzy začal chrápat.

Relkin a Lumbee zůstali sami, stejně jako mnohokrát předtím. Nyní však ve vzduchu viselo něco jiného. Zdálo se, že vším prostupuje elektrický náboj, díky němuž se cítí v rozpacích, když jsou spolu. Zvláště Relkin váhal, což bylo zvláštní, protože nikdy předtím se před dívkami tak nestyděl.

Náhle Lumbee navrhla, aby se kousek prošli po pláni a podívali se na měsíc, který právě vyšel nad obzorem a pokryl krajinu žlutohnědým světlem.

Měsíc vypadal obrovský, a zatímco stáli a v posvátné úctě ho pozorovali, Lumbee vložila ruku do jeho. Relkin sklonil hlavu, cítil, jak mu vyschlo v krku, a ruku jí jemně stiskl. Elektrické jiskření zmizelo a nahradilo je něco vzrušenějšího. Jeho končetinami se jako příliv rozlévala vše přemáhající touha. Jejich oči se setkaly.

„Já…“ začal.

„Lumbee cítí totéž,“ řekla rychle.

„Nevěděl jsem, chci říct, nechtěl jsem…“

„Lumbee chápe o tvé příští družce. Lumbee navrhuje, že to tady nic neznamená. Ona je daleko, daleko, ty jsi tady, tady, blízko Lumbee. Možná jednou vrátíš domů. Možná se setkáte. Možná nikdy domů nevrátíš. Tak ani tak nebude vadit, když ulehneš s Lumbee. S Lumbee to bude pro zemi Ardu.“

Relkin ji uchopil za druhou ruku. Její ocas sebou švihal v měsíčním světle a už ho neodpuzoval.

„Možná má Lumbee pravdu.“

KAPITOLA 7

Po této noci se napětí mezi nimi rozplynulo. Bylo to, jako by vše postoupilo na novou úroveň. Když se Relkin ráno probouzel, srdce mu zpívalo, a mezi ním a Lumbee vykvetlo něco líbezného, ale hlubokého. Byla to stejně skutečná láska, jaké prožíval předtím, ať už s Miranswou Zudeinou, princeznou z Ourdh, nebo Eilsou, dcerou Ranardovou z klanu Wattel, budoucí manželkou. Poprvé po dlouhé době byl veselý a jen málokdy si připouštěl pochybnosti. Měl pocit, jako by odhodil obrovské břímě odpovědnosti, které ho drtilo.

Prozatím bude žít ze dne na den a nebude přemýšlet o budoucnosti, což v nedávné době dělal velice často. Bylo zcela jasné, že Relkinovy a Bazilovy osudy jsou nejasné a nejspíš závislé na náhodě a že je otázka, jestli vůbec nějaká budoucnost přijde. Relkin bude žít pouze přítomností. Stal se z něj nový člověk, nebo se to alespoň ze všech sil snažil sám sobě dokazovat.

Někde však stále mluvil jiný hlas; také ho slyšel. Věděl, že rozumné já nebude mlčet navždy, ale jeho láska k

Lumbee byla tlak svěží, tak bezprostřední a tak silná, že ho nadnášel příval emocí, které vzbuzovala.

Několik příštích dnů to vypadalo, že se Relkin a stejně tak i Lumbee vznášejí, a ti dva byli spolu téměř neustále v kontaktu, objímali se, líbali, chodili na krátké procházky za měsíčního svitu. Relkinovo soustředění na běžné detaily života se otupilo a přestávky mezi jídly se natahovaly.

Bazil to nejdříve sledoval zmateně, ale s pochopením.

Kluk a dívka s ocasem s ním v podstatě přestali mluvit. žili ve vlastním světě a on byl jen měsíc za mlžným závojem.

Brzy začal být rozmrzelý. V pravém chodidle měl třísky a Relkin se za celý den nepokusil je vytáhnout, ba dokonce se na ně ani nezeptal.

Nakonec začal cítit podivnou žárlivost. Lidé se k sobě tiskli pod kamenem, příhodně položeném na dvou dalších, zatímco on seděl osamocený u ohně a brousil čepel Ecatoru kusem velice kvalitní pemzy, který Relkin našel před několika dny. Nyní meč brousil každý večer. V boji s pujish, jejichž čelisti by mu dokázaly jediným stiskem ukousnout hlavu, si nemohl dovolit mít tupý meč. Ozývalo se skřípání pemzy, přejíždějící po oceli. Z kamenného přístřešku se ozývalo tiché chichotáni, přerušované vzdechy a polibky.

Bazil si zaklel pod vousy, při ohnivém dechu dračích bohů, lidé měli ze všech tvorů na celém světě nejdelší a nejsložitější námluvy. Viděl mroukající kočky, jak dráždí skupinku kocourů; viděl námluvy velrybích samců, ale nic

se ani zdaleka nepřiblížilo lidské lásce. Zdálo se, že toho nikdy nemají dost.

Jedna věc byla jistá: lidé si to užívali mnohem víc než

draci. Vzpomněl si, jak se dvořil dračici na hoře Ulmo v dalekém Kenoru. V mysli zeleného draka to byla šťastná vzpomínka, ale nebylo v ní všechno tohle nekonečné líbání a mazlení, kterým lidé tak plýtvali. Dračí milování bylo divoké a rychlé. Létavici, matku jeho mláďat, by nikdy nemohl nikdo označit za „milou“. Dračí samec věděl, že kdyby uvolnil skousnuti vzadu na krku samice, v příští vteřině by mu rozervala hrdlo. To bylo vždy uváděno jako jeden z důvodů, proč se počet příslušníků dračího druhu během let snižoval, zatímco lidé se množili.

Čepel byla tak ostrá, jak to jen šlo. Chvíli cítil silnou touhu mít proti sobě nějakého nepřítele, proti kterému by mohl zbraň, nejskvělejší, jakou kdy viděl, pozvednout. V

jediném, nepředstavitelně zuřivém okamžiku by se vyčerpal v ohni boje. Jeho protivník by padl, tak jako padali všichni nepřátelé od chvíle, kdy tuto čepel, vyrobenou čarodějkami, pozvedl, a později, až by se uklidnil, by pocity žárlivosti a osamocení zmizely, spálené v ohni bitvy.

Zasunul Ecator do pochvy, pak velkým klackem prošťoural ohniště a vytáhl kýtu starého rohatého zvířete, která se tam pekla. Dlouhým drápem ji vyzkoušel a zjistil, že je hotová.

Chvíli ji žvýkal a pak si povzdechl. Drápy měl příliš dlouhé.

V chodidlech měl třísky a na řemenech, které upevňovaly pochvu meče k joboquinu, se něco uvolnilo.

Kluk ho zanedbával. Pro zeleného draka, který byl v legiích zvyklý na nejlepší zacházení, to nebyl příjemný pocit.

Jakmile neklidný Bazil dojedl, zvedl se a odešel od ohně.

Milenci mu nevěnovali pozornost.

Na západě se rýsovaly kopce zalité měsíčním světlem.

Protože cestovatelé závodili s blížícím se obdobím dešťů, procházeli blízko kolem kopců, aby se co nejrychleji dostali na jižní pláně a pak do lesa.

Za ním něco zasvítilo a Bazil se otočil. Na severu se kupily černé mraky a v jejich středu se blýskalo. Stejné mraky se objevily i předchozí dvě noci, ale déšť s sebou nepřinesly.

Byly to zvěstovatelky období dešťů, malé bouřky bez deště. Nicméně mu prozradily, že jim na cestu na jih nezbývá moc času.

Vyšel na vrchol mírného svahu a prošel poněkud poničeným akátovým hájkem. Akáty nedávno něco velkého pojídalo; mohutné větve byly ulámané. Kvůli třískám v pravém chodidle kulhal. Doufal, že kluk největší pobláznění překoná dřív, než bude pozdě. Nenáviděl, když se musel o pomoc prosit.

Obrátil pohled k žlutohnědé tmě pláně, skrápěné měsíčním světlem. Ohromeně vyvalil oči. Před ním se široko daleko táhlo obrovské stádo velkých čtyřnohých zvířat s kostěným límcem kolem hlavy. Byly tam tisíce zvířat. Ze stáda se ozývalo odfrkávání, hekání a občasný kvílivý výkřik. Když jedna z oblud poblíž stočila hlavu jeho směrem, Bazil uviděl, že jí nad očima ční dva zlověstně vyhlížející rohy a třetí jí trčí z čenichu. K tomu byla asi dvakrát větší a těžší než on. Bazilovi se zdálo, že zvíře vypadá nanejvýš hrozivě, a když zvážil, kdo asi nejpravděpodobněji mohou být jeho nepřátelé, pochopil, proč je tak těžce vyzbrojené. Jen tak mohlo zvíře doufat, že přežije útoky rudohnědých pujish.

Zvíře na něj upíralo malá, korálkům podobná očka. Drak si uvědomil, že ho musí být vidět lépe, než si myslel, a proto ustoupil kousek mezi akáty.

Stádo obrovských zvířat svou velikostí budilo úctu.

Nikdy neviděl tolik těl a nohou, i když měl za to, že některá hejna velryb, která spatřil, mohla stádo prostou hmotností převyšovat. Tolik masa ale samozřejmě muselo přitahovat dravce. Předpokládal, že není jediný divák, a pohledem přejížděl po hřebenu svahu, na kterém akáty rostly.

Mezi stromy asi půl míle daleko uviděl tmavší obrys. A pak dál zahlédl další – pujish, podle tvaru mohutných hlav rudohnědí.

Bazil si pozorněji prohlédl bezprostřední okolí. Poslední věc, kterou si přál, byla, aby ho některá z těch věcí zaskočila. Na tak statná zvířata byli rudohnědí pujish strašlivě rychlí. Pátravé se rozhlížel a prozkoumával poničený háj malých stromů. Po chvíli se ujistil, že je sám.

Vrátil se k úvahám o obrovském stádu, mírumilovně se pasoucím na pláni. Tento obraz si musí vrýt do paměti. Jestli se někdy znovu setká se Zeleným Purpurem, bude příteli chtít popsat vše do detailů. Věděl, že Zeleného Purpura představa tak velkého množství masa na kopytech uchvátí.

Bazil se pro sebe zasmál – Zelený Purpur byl stejně chtivý jídla jako velcí rudohnědí pujish.

Posléze se odvrátil a zamířil zpátky do tábora. Se všemi pujish v okolí bude nejlepší, když nebude zůstávat pryč příliš dlouho. Ve tmě se třpytilo světlo ohně a Bazil se pohyboval co nejtišeji, protože nechtěl přilákat pozornost všech rudohnědých, jejichž přítomnost v akátovém háji vycítil. Pujish se však ani nepohnuli. Stáli jako přibití a veškerou pozornost soustředili na stádo.

Po chvíli se Bazil uvolnil a zbytek cesty došel bez obav.

V tomto případě prostě pujish neměli zájem.

Kluk byl vzhůru a pro jednou sám a držel první hlídku.

Lumbee spala.

„Cos viděl?“ zeptal se Relkin.

Bazil se natáhl k ohni.

„Velké ssstádo rohatých zvířat za támhle tím vrškem.

Musssí jich tam být tisssíce.“

Relkin se podíval ke svahu; za ním se zvedaly kopce.

„Myslím, že když jsme stavěli tábor, nebyli tam.“

„No, teď tam jsssou. A nejsssou sssami. Tucet nebo víc rudohnědých tam jen tak ssstojí a pozorují je.“

Když Relkin uslyšel tuto novinku, znepokojeně vyskočil.

„Jenom je pozorují?“

„Ssslyšel jsssi tohohle draka.“ Bazil vytáhl zbytek pečené kýty rohatého.

„Neviděli tě?“

„Nevím. Možná jenom nemají zájem.“

„U bohů, doufám, že ne. Ráno bychom raději měli zmizet už před úsvitem. Možná přemýšlejí, co budou zítra jíst, a ještě si nás nevšimli.“

Navzdory předchozí touze vylít si v boji zlost neměl Bazil chuť zítra odrážet smečku rudohnědých.

„To zní jako dobrý nápad. Raději ssse natáhnu a sssnad ssse trochu vyssspím.“

„Proč kulháš?“

Ale, kluk si konečně všiml, že má na starosti zraněného draka.

„Mám od rána třísssky v noze.“

Relkin zvedl ruce nad hlavu. „Proč jsi něco neřekl? Chci říct, teď už jsou určitě hluboko.“

Bazil zavřel oči a ze všech sil se pokusil zakrýt náhlý hněv. „Normálně by tenhle drak nikdy nic takového nemusssel hlásssit. Obvykle dragonýr začne pracovat sss pinzetou a jehlou, jakmile ssse něco takového ssstane. Teď ssse zdá, že ssse dragonýr o draka nezajímá.“

Relkin zasténal. „To jsem měl vědět. No tak, dej nohu blíž k ohni, abych viděl, co dělám.“

Relkin rozbalil nástroje a pustil se do práce.

„Proč trvá tak dlouho oplodnit vejce? Už byssste měli být hotoví.“

„Já nejsem drak, Bazi. My to děláme jinak. Lidé mají rádi, no, důvěrnosti. Nejsme samotáři jako draci, nejsme divocí, nejsme šelmy.“

„Vypadá to, že vám to trvá věčnossst.“

„Nechápeš to. Takto není. Je to víc… dobře, nevím, jak to vyjádřit – my tomu říkáme láska. Občas nad ní ztrácíme kontrolu.“

Bazil zabručel bolestí, když mu Relkin vytáhl z nohy palec dlouhou třísku.

„Tahle byla nejhorší,“ řekl Relkin. „Mám příliš dlouhé drápy.“

„Máš pravdu. Omlouvám se, Bazi, asi jsem tě trochu zanedbával.“

Relkin vytáhl i ostatní třísky, pak drakovi ostříhal nejdelší drápy a opiloval je do hladká.

Drak se uložil ke spánku, uchlácholený tím, že mu Relkin vytáhl třísky a ostříhal přerostlé drápy. Na severu křižovaly oblohu blesky a nad zemí se rozléhal hrom.

KAPITOLA 8

Drak spal a na své poměry chrápal tiše. Relkin pečoval o malý oheň a očima pátral po jakýchkoli známkách rudohnědých pujish. Nepostavili ohradu a až na Bazila a jeho velký meč je nemělo co bránit. Avšak v suchém nočním větru se ozývalo jen šustění trávy a žádné hrozivé stíny se neukázaly, takže se uklidnil.

Po chvíli se mu myšlenky zatoulaly. žasl na tím, jak podivně se zakutálely Caymovy kostky osudu. Prošel půl světa, zažil strašlivé bitvy a na samém okraji vulkánu čelil Tvůrci Temných Herutovi. Nějak to všechno přežil jenom proto, aby byl vyvržen na pusté pobřeží.

Byla to hra osudu? Zatahovali ho bohové opět do svých šarvátek? Otřásl se. Relkin se dostal do stavu, kdy ho jen máloco

z

běžných

životních

událostí

opravdu

znepokojovalo. Dokonce ani bitva ne. V boji šlo vše příliš rychle a neměl čas mít strach. Ale věci jako magické bytosti v jámě pod městem Dzu ho stále děsily. To ony vrhaly kostky. Postavily vás na stezku osudu a nemohli jste s tím nic dělat.

Relkin přemýšlel, jak bytosti zapadají do panteonu starých bohů. Nebo to byli sami staří bohové?

Když v bitvě Caymo hodil vaše číslo, bylo po všem, ledaže snad zasáhl starý Asgah, bůh války. Když jste byli dostatečně odvážní, Asgah si vás mohl zachránit pro sebe.

Asgahovi vyvolení prožili v časech Zlatého Veronathu navzdory mnoha nebezpečím dlouhý život.

Potřásl hlavou. On nebyl žádný hrdina zlatého věku.

Prohrábl žhavé uhlíky v ohništi a přiložil další kus dřeva.

Prostě jen dělal, co musel, a občas měl štěstí. Byl si jistý, že tito starodávní hrdinové byli z jiného těsta. Ale co zlaté bytosti dělaly? Jakou hrály roli? A proč se dokonce i Velké čarodějky Ribela a Lessis obávaly byť i jen zmínky o nich?

Představovaly zlaté bytosti hrozivou sílu, která jej vedla ke strašlivému konci? Bylo těžké si to představit, protože vždy vypadaly laskavě, bylo ale možné, že pro ně byl jenom pokusným králíkem, kterého napálily a zbavily přirozené nedůvěry, aby ho pak sebraly, kdy se jim bude chtít, a odsoudily ho k nějaké strašlivé smrti?

Věnoval starému Caymovi modlitbu, aby se za něj v této věci přimluvil. Záležitosti bohů a bohyň se zdály být příliš složité, příliš hrozivé, než aby pomyšlení na ně Relkina nezneklidňovalo. Caymo mu stačil. Hoďte kostkami a podívejte se, jaká čísla padla, a hrajte s nimi tak dobře, jak to jen zvládnete. Tak se měl člověk vypořádat se životem.

Zvedl hlavu ke hvězdám. Byly to nové hvězdy, se kterými se seznámil teprve po příchodu do tropů. Vysoko na obloze spatřil některá z povědomějších souhvězdí: támhle byla koza, támhle beran. Nad hlavou viděl jednu z rudých dračích hvězd, ale další ne. Až to drak uvidí, znepokojí ho to.

Relkin se díval na hvězdy už od doby, kdy byl chlapec.

V tomhle měl štěstí. V té době žil ve vesnici Quosh Ruperno Hvězdář, pedantský stařík, kterého nic netěšilo víc než

předávat své vědomosti o hvězdách.

Vědomí toho, jak je vesmír obrovský, vždy vyvolávalo pocit pokory. Toto byl jistojistě dotek Matčiny ruky, přesně jak se snažili tvrdit ve svatyni. Kněžky říkaly, že bohové Veronathu jsou pouze tanečníci na její dlani. Ruka byla jejich jevištěm, na kterém se předváděli. Zasmál se a zavrtěl hlavou. Bohové a bohyně, pro dragonýra s minimálním vzděláním to bylo příliš složité. Kdo věděl, co mají bohové v úmyslu?

Viděl zelenou Solnou hvězdu a modrobílou Včelu, ty dobře znal. V Kenoru to byly významné letní hvězdy. S

úctou, kterou pociťoval, přišel i pocit klidu. V takovém měřítku měly jeho útrapy jen malý význam. Stejně jako se on ztrácel v nezměrnosti Ryetelthu, ztrácel se tento svět v obrovitosti vesmíru. Poblíž se něco zablesklo. Ohlédl se.

Černé mraky se ze severu roztáhly po obloze. Zahřmělo a dunění se přehnalo po planině. Relkin se rychle rozhlédl.

Hvězdy rovinu mírně osvětlovaly a neblížili se žádní pujish, ale na severu byla naprostá tma.

Další záblesk. Tentokrát se blesk rozvětvil a udeřil v dálce do planiny. Hlasitě zahřmělo. Plameny se zatřepotaly pod náhlým náporem severního větrá.

Lumbee se probudila. Beze slova se posadila vedle něj a zahleděla se na blížící se mračna. Cítil emoce, které se v ní vzdouvaly. Přicházel déšť.

„Jdeme pozdě,“ řekla po chvíli.

Relkin si pomyslel, že může mít pravdu. Vypadalo to neskutečně nespravedlivě. Došli až sem a byli opravdu rychlí; jak mohli prohrát? A navíc ještě zmoknou. Mnohem blíže udeřily další blesky, následované ohlušujícím zahřměním, které Bazila vytrhlo ze spánku, a drak se automaticky natáhl po meči.

Velké oči zamrkaly. „Co ssse ssstalo?“ zasyčel.

„Čeká nás trocha větrá,“ řekl Relkin.

Ukázalo se, že to odhadl správně. Vítr byl stále prudší a museli udusit oheň, aby se ujistili, že se nerozšíří do divoce povlávající okolní trávy.

Mraky se přiblížily. Kolem nich udeřilo několik blesků.

Praskání a dunění jim rvalo uši. Hluk byl tak hlasitý, že si rozdílu nejprve nevšimli. Něco se však změnilo. Po chvíli ucítili, že se země chvěje. Relkin zvedl oči a jeho a drakův pohled se setkaly.

„Tady není žádná sopka,“ řekl Relkin.

Bazil prudce zvedl hlavu. Relkin se obrátil.

Na vrcholku svahu se něco pohybovalo.

„Aííííííí!“

Lumbee stála a ukazovala tam rukou. Začalo pršet. Déšť byl teplý a zuřivý vítr ho hnal tak prudce, že je štípal na tvářích.

„Splašené stádo!“ Relkin se vymrštil a popadl batoh a luk.

„Utíkejte,“ zařval drak.

Dlouhý svah k akátovému háji, osvětlovaný blesky, se téměř ztrácel v dešti. Rychle se plnil nekonečnými zástupy pohybujících se zvířat.

Déšť byl nepravidelný. Půl minuty hustě pršelo a pak přestalo. Vítr se však neúnavně hnal vlnící se trávou. Před sebou ve světle blesků viděli zdánlivě zcela rovnou a nekonečnou pláň. Stádo bylo roztažené do šířky a nebyla šance, že by mu mohli uhnout z cesty a obejít ho.

Stejný názor mělo několik rudohnědých, kteří rychlým tempem běželi před splašeným stádem třírohých. Asi také věděli, že jejich jedinou možností úniku je co nejrychlejší úprk. Třírozí nemohli běžet tryskem, ale přesto se pohybovali rychle, a co hůř, dokázali vydržet dlouho.

Nezbývalo jim nic jiného než běžet tak dlouho, jak to půjde. Cokoli jiného by znamenalo smrt pod pohybující se hradbou svalů a šlach. Dokonce ani tucet draků s dračími

meči by nedokázal splašené stádo pětitunových zvířat dlouho zdržet.

A pak si Relkin všiml, že planina před nimi náhle končí.

Ocitli se na okraji kaňonu tak hlubokého, že se jeho dno ztrácelo ve tmě. Stěny měl téměř kolmé.

Obrátili se. Za nimi se blížila stěna smrti. Pujish se zastavili na okraji a hlasitě řvali strachem a zuřivostí. Jeden se k nim přiblížil, hlavou horečně kmital ze strany na stranu a snažil se najít cestu dolů.

Relkin pátral po tomtéž. Kaňon byl obrovský a přetínal jim únikovou cestu. Třírozí byli blízko. Relkin zkoumal okraj útesu a vzápětí se mu dostalo odměny, když našel místo, kde ze strmé stěny vyčnívala asi deset stop pod vrcholkem skalní římsa. O kus dál římsa procházela pod větším výběžkem, který vyčníval nad kaňon.

„Támhle!“ ukázal. Tam ležela záchrana. Lumbee ji okamžitě uviděla a pak se prudce obrátila.

„Ale co Bazil?“

Bazil zíral na výstupek. Znamenalo to pád z výšky o něco větší, než kolik sám měřil. To byl pro zelenou wyvernu velký skok. Snadno by si mohla polámat nohy nebo se překotit přes okraj římsy, která v žádném místě nebyla širší než deset stop, a zřítit se dolů vstříc jisté smrti.

Na druhou stranu drakovi pohled přes rameno ukázal, že tam, kde je, zůstat nemůže. Třírozí byli pět set stop od nich a stále se plnou rychlostí přibližovali. Ještě si kaňonu

nevšimli. Blesk jasně ozářil oblohu a Bazil zahlédl vlnící se les rohů a kostěných límců.

Velký rudohnědý na ně zklamaně a vyděšeně řval.

Relkin zatahal Bazila za paži.

„Bazi, sleduj, co budu dělat. Musíme se spustit dolů a pak běžet k tomu převisu. Vidíš ho?“

„Vidím. Nevěřím tomu.“

„Věř. No tak“

Relkin si sedl na okraj tváří ke kaňonu, hodil dolů batoh a luk a pak s mávajícíma rukama skočil, dopadl na skalní římsu a převalil se na bok, aby trochu zmírnil sílu nárazu.

Lumbee už sešplhala dolů. Vytáhla ho na nohy.

Bazil se posadil na okraj. Skalní římsa vypadala velice malá; za ní zela černá propast kaňonu. Blížící se pujish vřískali a cvakali mohutnými čelistmi. Na výčitky a obviňování nebyl čas. Odstrčil se a cítil, jak klouže po skále dolů. Jeho joboquin a pochva meče dostávaly zabrat. Odrazil se od něčeho tvrdého, nekonečný okamžik padal volným pádem a pak s drtivou silou narazil na skálu a bolestivě dopadl na rovnou římsu.

Chvíli zůstal ležet a lapal po dechu. Pak se snažil pohnout končetinami.

„Dokázal jsi to, Bazi!“ zavřískl mu Relkin do ucha, zatímco se ho pokoušel zvednout. Bazil měl pocit, že to mohlo být to poslední, co v životě udělal. Pád mu vyrazil dech. Třírozí se však stále přibližovali a věděl, že se na

okraji nezastaví. Nějak se mu podařilo dostat mohutné nohy pod sebe. Špičkou ocasu se zachytil o stěnu útesu. Odrazil se rukama a trhnutím se zvedl právě ve chvíli, kdy oblohu prořízl strašlivý blesk. Téměř okamžitě se ozvalo dlouhé a divoké zahřmění.

Včas zahlédl přes okraj útesu přelétnout rudohnědého pujish, těsně před první skupinou třírohých. Pujish se zoufalým řevem padal do tmy a za ním následovalo přímo z výběžku pět třírohých.

„Utíkej, Bazi, utíkej.“ Kluk a Lumbee už byli pod převisem. Bazil se vrhl vpřed; bylo to těžké. Nohy ho strašlivě bolely, nemohl se nadechnout, ale věděl, že když

zůstane na místě, za chvíli se na něj ze skály zřítí smrt.

Udělal krok, pak další a blížil se k převisu, když klopýtl.

Upadl, téměř přepadl přes okraj římsy a jen šťastnou náhodou zaryl natažené drápy do pukliny ve skále, a to ho zachránilo před pádem do prázdna.

Těsně za ním narazilo do římsy něco obrovského a pak se to valilo dál vstříc jisté smrti. Bazil se zvedl na všechny čtyři, vrhl se posledních několik stop vpřed a zhroutil se pod převisem. Chlapec a Lumbee mu uskočili z cesty.

Skalní římsa se dál otřásala, jak na ni dopadala obrovská těla, která pak pokračovala v dlouhém pádu do kaňonu.

Bouře bičovala zemi, blýskalo se a z okraje útesu se stále dál valil proud mohutných zvířat, odrážel se od římsy a mizel v temnotě. Části římsy se zřítily, ale ta, na které stáli, držela a

nakonec zvířata přestala padat. Zbývající třírozí z ohromného stáda se zastavili na okraji. Motali se tam a naříkali a řvali, zatímco bouře ustupovala, déšť slábl a nakonec zcela ustal.

KAPITOLA 9

Úsvit zastihl cestovatele, jak se k sobě choulí pod převisem. Římsa nalevo od nich zmizela, zničená proudem dopadajících obrovských třírohých. Římsa napravo naštěstí vydržela. Okraj srázu přes ni přečníval víc a ubohá zvířata ji při pádu do hlubin míjela. Viděli, že římsa podél skalní stěny klesá. Zběžný pohled jim prozradil, že nepřipadá v úvahu, aby drak vyšplhal zpátky nahoru na okraj kaňonu.

Jediný způsob, jak se odtud dostat, bylo jít po římse a doufat, že vede až dolů.

Přímo pod nimi se vršila hromada mrtvých třírohých, ze které se ještě místy ozývalo sténání zvířat ve smrtelné agónii. Relkina obrovská jatka zděsila. Byl to horší obraz než bojiště druhý den po bitvě.

Nejprve šlo všechno dobře. Později se ale římsa zúžila a Bazilovi se šlo špatně a pak už to pro něj bylo téměř nemožné. Drak se musel opatrně posouvat s břichem přitisknutým ke skalní stěně a drápy se zachytával úchytů, které mu Relkin našel. Relkin se chvíli obával, že to nedokáží, ale přes několik míst, ze kterých jim vstávaly

vlasy hrůzou, došli tam, kde se římsa i velká část samotné skalní stěny zřítily a vytvořily hromadu balvanů, navršenou až do výše římsy. Velice opatrně se jim podařilo po ní sešplhat na dno kaňonu.

„Podívejte,“ řekla Lumbee a ukázala zpátky. Hromada masa už přilákala hladová zvířata. K mršinám se sbíhalo vše od dvounohých tvorů velkých jako pes až po obrovské rudohnědé pujish. Mohutní pujish na sebe navzájem řvali.

Menší si obrů nevšímali a jednoduše přiběhli, ukousli si pár soust a pak se přesunuli na bezpečnější místo, kde mohli maso trochu rozžvýkat a zhltnout.

Pobízeni Relkinem se cestovatelé připojili ke sklizni a opatrně si zabrali o kus dál ležící mrtvolu třírohého, který spadl hodný kus od hlavní hromady. Nejbližší pujish na ně ze vzdálenosti asi čtvrt míle výhružně řval, ale zůstal u mnohem větší hromady, kterou si přivlastnil.

Usekli zadní nohu pro Bazila a několik velkých kusů pro Relkina a Lumbee a pak se vydali dál na cestu. Namáhavě prošli kaňonem až k širšímu údolí. Uprostřed se vinula řeka, v níž bylo po období sucha stále ještě málo vody. Lumbee ukázala doprava. „Řeka teče k velkému jezeru. Všichni pujish budou u jezera, kde se shromažďuje většina stád.“

Jezeru se vyhnuli velkým obloukem a zamířili na jih.

Když vyšel měsíc, byli už znovu na cestě, protože si museli pospíšit víc než kdy předtím. Bouře brzy přešla. Opět v nich

začala klíčit naděje. Jestliže se skutečné období dešťů zdrží ještě pár dní, mohli by mít šanci.

Noc byla jasná a chladná. Tráva stále stříbřitě zářila a tiše šustila v šeptajícím vánku. Shluky stromů tu a tam tvořily tmavší masu, místa hluboké tmy. Nad nimi se třpytily hvězdy, zatímco srpek měsíce plul oblohou.

Za úsvitu se zastavili, aby se rychle najedli. Nad malým ohněm si opekli tenké plátky tuhého masa. Jediný zdroj vody v okolí bylo vyschlé jezírko. Relkin začal kopat v jeho středu a brzy narazil na malou louži vody plnou písku.

Napili se, jak to šlo, a znovu vyrazili na cestu a šli tak dlouho, dokud slunce nezačalo pálit příliš silně, pak se ukryli pod akáty. Rozdělali větší oheň a dali maso pomalu opékat na horké kameny. Zatímco se peklo, podřimovali, jedli lusky podobné ořechům, které Lumbee posbírala kolem, nebo chodili k malému bahnitému jezírku mezi stromy. Navzdory Relkinovým obavám jejich hájek nenavštívili žádní pujish. Jak říkala Lumbee, pujish byli dole u jezera, kde se shromažďovali býložravci.

Zbytek dne prospali, za soumraku se probudili a ve světle měsíce kráčeli celou noc.

Relkin stále zvažoval jejich možnosti. Podrobně se Lumbee vyptával a snažil se z ní vydolovat všechno, co věděla o situaci v otrokářských táborech. Lumbee slyšela divokou směsici pověstí, které obsahovaly i nějaká fakta.

Relkin si byl jistý, že jsou tábory velké, ale nevěděl s

jistotou, co „velké“ znamená. Pro Lumbee byla skupina větší než pár tuctů neznámým pojmem. Ardu žili v klanech a rozmnožovali se pomalu. Lumbee na oslavách jara nikdy neviděla víc než čtyřicet či padesát lidí pohromadě. Slyšela ale, že v táborech jsou stovky zajatců, přikovaných řetězy v chlévech. Také se říkalo, že to jsou místa plná strašlivých krutostí a nemocí. Relkin si byl jistý, že tohle je pravda; zbytkem si jistý být nemohl.

Poradil se s Bazilem a shodli se, že pokud jsou tábory dostatečně malé, pokusí se o překvapivý útok, nejspíš v noci. Jeden drak s mečem mohl mezi nepřipravenými muži napáchat velkou spoušť, zvláště ve tmě. Relkin bude drakovi hlídat záda a nechá ho, ať se soustředí na práci s mečem.

Další čtyři dny a noci kráčeli šumící trávou, až došli na okraj jižního pralesa. U jezírka v oáze Bazil zabil agresivního zelenočerného pujish, který byl asi stejně velký jako on, ale zuřivý hlady. Proti Ecatoru však ani dvě tuny hbité zuřivosti neměly šanci.

Využili příležitosti k hostině a jeden den si odpočinuli.

Pak vyrazili do houstnoucího pralesa.

Příštího dne se poprvé od bouře objevily mraky. Byly to nízké, rychle se pohybující chomáče šedých mračen, bez vody, kterou vypustily už dávno předtím. Byli to však zvěstovatelé. Skutečné deště přijdou každým dnem.

Té noci kvůli špatnému světlu a stále hustší vegetaci zpomalili. Akáty zmizely a vystřídaly je větší stromy,

kterých bylo stále víc a víc. Objevovaly se tůně obrostlé rákosím a spíše říčky než jen vyschlá koryta.

Příštího dne se utábořili u řeky a za soumraku ucítili kouř z cizího ohně. Relkin s Lumbee se okamžitě vypravili po proudu na průzkum, než se úplně setmí. Odměnou jim byla vzdálená záře ohňů, která jim prozradila, že jsou blízko otrokářského tábora.

Vrátili se k hladovému drakovi, který čekal u ohně.

„Otrokáři jsou na opačné straně příští říční zákruty, asi hodinu chůze odtud,“ řekl Relkin.

„Bohové Ardu dávají na moje lidi pozor,“ řekla Lumbee slavnostně.

Relkin ani nechtěl myslet na to, jaké mohou mít činy bohů Ardu následky. Jak se snášejí se starým Caymem?

Nebo s Velkou Matkou, kterou uctívají na východě? Nebo s dalšími věcmi, které se Relkinovi pletly do života? Teologie byla nekonečně složitá záležitost a Relkin si přál, aby jí mohl být na chvíli ušetřen.

„Přišli jsme včas, ale jen těsně,“ prohlásil. „Máme toho hodně na práci.“

KAPITOLA 10

Za úsvitu Relkin odešel. Lumbee chtěla jít s ním, ale on trval na tom, že na průzkum, který mohl být nebezpečný, půjde sám. Relkin se naučil, jak se v lese pohybovat tiše, a také věděl, jak se vyhnout tomu, aby si jej někdo všiml.

Lumbee sice byla dostatečně tichá, ale neovládala umění viděl a nebýt viděn. Jakmile se Relkin dostal do lesa, rychle a tiše se vydal po proudu a ani ne za hodinu došel k táboru otrokářů. Po zbytek dne zůstal poblíž a pozorně tábor studoval.

Tábor nebyl tak velký, jak se v noci obával. Měl tvar číslice osm se dvěma kruhovými palisádami. V části proti proudu se na vrcholku mělkého příkopu tyčila pět stop vysoká palisáda ze špičatých kůlů. Uvnitř stály stany, seskupené do dvou řad, které se sbíhaly na horním konci. V

místě, kde se obě poloviny tábora dotýkaly, bylo velké ohniště a vedle něj kuchyně. Muži ve volných bílých kalhotách plnili nejrůznější úkoly; jiní seděli ve stínu a čekali kdoví na co.

Aby viděl do druhé půlky tábora, musel Relkin vyšplhat na strom. Pak spatřil dlouhé nízké chlévy, ze kterých se mu zježily chloupky na krku. Z nevábných staveb se linul odporný zápach. Tuto část tábora obklopovala deset stop vysoká palisáda a dvě patnáct stop vysoké strážní věže, umístěné naproti sobě.

Na věžích nepřetržitě stály stráže, ale pozorovaly spíše boudy než džungli. Relkin se odplížil do výhodnější pozice.

Napočítal v táboře celkem dvacet mužů.

Odpoledne připluly dva malé čluny s nákladem dřeva a rákosí. Oba měly dvoučlennou posádku v bílých kalhotách, černých vestách a čapkách tvaru válce.

Otrokáři rozdělali oheň a na něj postavili velké kotle.

Uvařili ovesnou kaši a ve velkých džberech, které nesl tucet mužů, ji odnesli do chatrčí pro otroky. Ostatní se shromáždili u vchodu s přichystanými obušky a biči, kdyby nastaly nějaké potíže.

Blížily se deště. Otroci byli stále zoufalejší, neboť věděli, že se brzy vydají na jih. Dlouhá zkušenost otrokáře naučila, že v tomto stadiu výpravy nesmí nic riskovat.

Pak otroky nakrmili. Džbery vlili do dlouhých žlabů, které se táhly podél stěn boudy a otroci z nich jedli jako zvířata. Zatímco probíhalo krmení, kuchaři připravovali pro otrokáře horké ovesné placky a mleté maso.

Otrokáři pocházeli z Relkinovi neznámé rasy: malí muži s mohutnou šíjí, vousy zastřiženými do hranatého tvaru a

vlasy spletenými do copánků. Mluvili hlasitě a byli velice živí, rázní a prodchnutí agresivitou. Měli světle hnědou pleť, těla si potírali olejem a nosili hedvábné pytlovité kalhoty a vysoké pevné boty. Někteří měli vesty, ale všem na opascích visely sekery a krátké meče. Vesele mezi sebou žertovali a občas se přátelsky pošťuchovali, nebo dokonce prali.

Očividně se cítili velice sebejistě. Měli za sebou dobrou loveckou sezónu a jejich chlévy byly nacpané otroky. Jestli se jim podaří dvě třetiny otroku dostat na trh, ze všech budou boháči.

Jejich část tábora ležela většinou proti větru a mezi nimi a otroky kouřilo ohniště, což muselo pomáhat překrýt zápach z druhé strany. Zjevně tábor postavili podle promyšleného, na zkušenostech založeného plánu. Relkin také viděl, že v táboře udržují pořádek a stany tvoří V s ohništěm na otevřené straně. Toto naznačovalo dobrou organizaci a kázeň. Nebyli to jen obyčejní lupiči. Ale nebyli to ani legionáři. Měli malou skupinku mladých arduských žen, které drželi v řetězech v malém stanu blízko kuchařova ohniště. Tyto ženy otrokářům sloužily pro pobavení.

Pokaždé když ubohé ženy zahlédl, se v Relkinovi rozhořel vztek. Měly na sobě napodobeninu oděvu, který nosily děvky po celém světě, a sklesle se opíraly o stěnu kuchyně. Během dne si pro ně muži chodili a odváděli si je do stanů. Relkin nepochyboval, že si je muži berou i v noci.

Kromě dvou menších vytáhli otrokáři na břeh řeky čtyři velké lodě. V táboře bylo třicet mužů. Relkin si byl jistý, že čtyři nebo snad pět z nich jsou jacísi stálí důstojníci. Všichni byli starší a nosili vyšívané košile a malé zlaté čapky. Zdálo se, že vydávají veškeré rozkazy. Také to vypadalo, že se jim ostatní muži co nejvíc snaží jít z cesty.

Relkin velice pozorně pátral po známkách jiných zbraní, než byly meče a sekery. Zvláště hledal silné luky nebo dlouhé oštěpy. Byl si jistý, že by něco takového měli mít na obranu před pujish, neboť i když dravců nebylo v období sucha v okolních lesích příliš mnoho, přesto na ně mohli narazit. Tyto zbraně však neviděl, snad byly uloženy ve stanech nebo možná v lodích. Pozorně si muže prohlédl.

Většina z nich vypadala ostříleně. Zdálo se, že dokonce i ti starší ve vyšívaných košilích by si s mečem dokázali poradit. Takovouhle skupinu nebude snadné zaskočit a vyděsit. Bude vědět, co v nečekané situaci dělat.

Co nejlépe odhadl vzdálenost mezi chlévy pro otroky a zbytkem tábora. U chlévů vždy stála hlídka, jeden muž na každé věži a další u kuchyně, odkud snadno viděl stráže na obou věžích a mohl od nich přebírat zprávy.

Relkin si uvědomoval, že toto je ozkoušený a spolehlivý způsob, jak cenné zajatce uhlídat. Znovu se ujistil, že muži jsou ostřílení profesionálové. Jediná věc, které si všiml a rozhodně se jevila slabým místem, byla, že otrokáři téměř vůbec neopouštěli tábor. Seděli v něm celý den. Když si

chtěli odskočit, doplavali k nějakému kameni v řece.

Pochmurnému starodávnému pralesu se vyhýbali. K jídlu jim sloužily zásoby obilí a ryby ulovené v řece.

To Relkinovi prozradilo, že to nejsou venkovani.

Pravděpodobně pocházeli z města. V případě napadení a následné porážky by zamířili k lodím. Ty by v případě nouze rozhodně chránili ze všech sil, protože představovaly způsob, jak se vrátit domů do města. Cenili by si jich až

příliš. Také šlo poznat, že je pujish v poslední době neobtěžovali, protože žádná z hlídek nesledovala les.

Soustředili se na otroky, ale okolí ignorovali. Toho se dalo využít.

Otrokáři se najedli a pak se někteří z nich vykoupali v řece. Jiní odplavali zkontrolovat rybářské sítě. Další si odvedli mladé arduské ženy do stanů. Na konci dne bylo Relkinovo čekání odměněno pohledem na velkou loď se šestičlennou posádkou, která přirazila ke břehu. Všiml si, že je stejná jako ty čtyři, co už na břehu byly. Z lodě vytáhli nově zajaté Ardu. Zajatci měli ruce svázané za zády a spoutané nohy a bylo pro ně těžké pohybovat se dost rychle, aby to věznitele uspokojilo. Ti je z lodi poháněli ranami provazem.

Dokonce ani potupná pouta nedokázala skrýt skutečnost, že Ardu jsou hrdí a hezcí lidé. Všech deset zajatců byli muži, všichni malí, ale svalnatí, a navzdory poutům a ranám otrokářů kráčeli se zvednutou hlavou. Přesto byli svázaní a

odsouzení k otroctví. Nahnali je dovnitř vysoké palisády a do dlouhých nízkých chlévů, kde je připoutali řetězem k ostatním a nechali uvězněné v páchnoucí a děsivé černočerné tmě.

Krátce po setmění se Relkin vrátil k drakovi a Lumbee.

Lumbee rozdělala malý oheň a připravovala lusky nějakého ovoce pokrytého ostny. Nad plameny se pekl poslední kousek masa.

Lumbee okamžitě vyskočila. „Co se stalo? Jsi v pořádku? Kde jsi celý den byl?“

Relkin se usmál nad úzkostí v jejím hlase. Objal ji a políbil, aby ji uklidnil. „Jsem v pořádku. Přišli jsme včas, alespoň pokud jde o tenhle tábor. Nevím, jestli jsou tu i další.“

Vzápětí se mu Lumbee vrhla kolem krku, ovinula mu ocas kolem pasu a v rozrušení ho pevně sevřela.

Drmolila věty v jazyce Ardu příliš rychle, než aby jim Relkin rozuměl.

Drak se pohnul a natáhl mohutnou ruku. Relkin sevřel silný prst.

„Kluk je zpátky. Co viděl?“

„Dobře, dávejte pozor. Je to velký tábor, ale pokud dokážeme vyvolat paniku, zvládneme to.“

„Kolik mužů?“

„Asi třicet. Dobře ozbrojení, ale nemají štíty.“ Sesedli se a pozorně naslouchali, jak jim Relkin předkládá plán útoku.

KAPITOLA 11

Relkin postavil plán na útoku pod rouškou tmy, kdy mohli vyvolat největší zmatek.

V souladu s plánem strávili další den přípravami. Relkin s Lumbee obešli otrokářsky tábor a na čtyři různá místa umístili zápalné balíky z uschlých šlahounů, trávy a větviček. Spolu s nimi tam nechali zásoby kamenů, kterými se bude dobře házet. Během práce se také seznámili s okolím. Pozdě odpoledne se pak usadili na stromě a pečlivě si prohlíželi tábor. Za soumraku se vrátili k drakovi, který čekal mimo dohled tábora.

Trochu se najedli, šli si brzy lehnout a vstali ve chvíli, kdy jim ještě zbývaly tři hodiny tmy. Nastal čas podrobit plán zkoušce.

Drak si je posadil na záda a odplul s nimi po proudu.

Lumbee to připadalo jako úžasný způsob cestování – s nohama ponořenýma do vody, pohánění údery mohutného ocasu, velkou rychlostí pluli řekou zalitou bledým měsíčním svitem. Až příliš brzy se dostali na dohled otrokářského tábora a museli vylézt na břeh, pomalu procházet lesem a

dávat pozor, aby zbytečně nedělali hluk. Na Lumbee zapůsobilo, jak dokáže být drak tichý, dokonce tišší než

pujish.

Zaujali pozice. Bazil zůstal na horním konci a ukryl se mezi stromy těsně u pět stop vysoké palisády, která obklopovala část tábora, kde stály stany. Relkin s Lumbee pokračovali dál k ukrytým kamenům a zápalným balíkům.

Když byli na místech, Relkin dlouze a podivně vykřikl, jako to dělávali námořníci.

Strážní na věžích se okamžitě pohnuli a zahleděli se do lesa. Chvíli probírali zvuky pralesa a možnost útoku pujish.

Až na to, že takového pujish nikdy předtím neslyšeli. A kromě toho v těchto lesích pujish nebyli. Na začátku léta, když postavili tábor, zabili asi tucet dvounohých bestií nejrůznějších velikostí a místo vyčistili. Od té doby pujish skoro nezahlédli.

Ale když to není pujish, tak co to je? Chvíli se o tom dohadovali.

Nakonec usoudili, že to mohou být jen opice nebo ptáci.

Výkřik se neopakoval. Strážné zírání do lesa přestalo bavit a vrátili se k běžné práci, sledovali chlévy s otroky a bavili se o tom, jakou cenu by mohli mít nejlepší z otroků, které v létě chytili. Někteří mladší muži a ženy se budou automaticky prodávat za vysoké ceny, ale měli i několik starších robustních jedinců, kteří si na dražbě pravděpodobně povedou dobře. Rozhovor strážných byl

stále oplzlejší, když probírali, zda mají tyto obtížně zvládnutelné mohutné muže vykleštit dřív, než odplují, nebo nechat kupce v Mirchazu, ať se rozhodnou sami. Vykleštění by se snadněji převáželi. Bylo všeobecně známo, že čerstvě vykleštění Ardu jsou tiší a poddajní a lépe se ovládají. Měli před sebou šest týdnů plavby na přeplněných lodích.

Postupem času budou Ardu stále zoufalejší. Pro otrokáře to bude těžká zkouška. V posledních fázích úspěšných výprav se

otrokářům

stávaly

strašlivé

věci.

Kastrace

nejproblémovějších mužů byla obvyklou taktikou.

Nicméně v poslední době došlo na trhu ke změnám.

Některé členky podivné samotářské skupiny mirchazských čarodějek si zvykly držet si robustní muže z Ardu jako mazlíčky a milence. Opředly je mocnými kouzly, navykly je na odporné drogy a udělaly z nich postelové otroky. To vyvolalo zájem mezi bohatými ženami z nejvyšších mirchazských kruhů. Jak sarkasticky říkali někteří muži, všechny chtěly vlastní opici. Cena dospělých statných jedinců ohromně stoupla.

Začali se bavit o tom, jestli by neměli zase zkusit vyrobit klece. Jednou se o to pokusili, ale klece nebyly dost silné; jeden silný muž unikl a téměř zabil Hana Zonsona. Náčelník Densolm by jim nedovolil to znovu zkusit. Náčelník Densolm byl proti této myšlence zaujatý, protože chtěl všechny dospělé muže vykastrovat.

Potichu nadávali na náčelníka Densolma, který se proslavil devíti úspěšnými výpravami do oblasti, kde se lovili otroci.

Během let ztratil velmi málo mužů a jeho výpravy byly vždy vysoce ziskové. Densolm byl také proslulý opatrností.

Vždy s návratem domů čekal, až skutečně přijde období dešťů, aby měl jistotu, že hladiny řek stoupnou a plavba domů tak bude hladká.

Strážní, zabraní do rozhovoru, si vůbec nevšimli, že se v lese objevily první pochodně, malé plameny, rychle se pohybující tmou. Pak vzplál jasný oheň, a další, další a další.

Z lesa se ozvaly výkřiky a volání v jazyce Ardu. Nastal okamžik šokovaného ticha. Hlídky zíraly na stromy. Pak se z lesa ozvaly další výkřiky a otroci v chlévech se probudili a začali jim odpovídat.

V lese planuly ohně! Ze tmy vyběhla postava s hořícími větvemi, které opřela o palisádu v místě nejvzdálenějším od obou strážních věží.

Od stěn věží se odrážely kameny. Ze tmy zasvištěl šíp a zasáhl strážného do ramene. Poplach! Zazněly rohy.

Spáči v druhé části tábora byli již vzhůru, neboť v této fázi výpravy byli nervózní. Rohy je rychle vyhnaly z lůžek.

S nadávkami a klením vyběhli s palicemi a biči v rukou ven a rozběhli se k bráně, vedoucí do ohrady s otroky.

Mezitím z lesa dál hvízdaly šípy a kameny. Sice jich nebylo mnoho, ale zasahovaly s ničivou přesností, takže se stráže ve věžích snažily co nejvíc krýt.

Z lesa přinesli další hořící dřevo a opřeli ho o kůlovou hradbu daleko od věží. Jeden ze strážných marně hodil oštěpem – na přesný zásah to bylo příliš daleko. Druhý strážný napnul luk a vystřelil, ale střela bezvýsledně zmizela ve tmě. Oheň u zdi jasně plál.

Zbylí muži vybíhali ze stanů a hlasitě se dožadovali informací.

V ohradě s otroky vypukla vřava. Stráže křičely na otrokáře shromážděné u brány, ale ti jim nerozuměli. Trvalo půl minuty, než se jeden ze strážných rozhodl riskovat a sešplhat dolů, ohrožován kameny, které několikrát prolétly kolem věže, než se muž dostal za palisádu. Připojil se ke skupině zburcovaných otrokářů. Ozývaly se zmatené otázky a odpovědi, ale postupně muži začínali chápat, co se děje.

Na dolním konci palisády hořel oheň a všude kolem plály další i v lese. Vzduchem hvízdaly kameny, dopadaly mezi ně. Ozýval se bolestivý a vzteklý křik a muži byli přinuceni shluknout se blíž k ohradě. Ti zatracení otroci křičeli a ječeli z plných plic; stěží jste slyšeli slovo z toho, co ostatní říkali.

Několik mužů otevřelo vnější bránu a vydalo se ven prozkoumat situaci. Ze zuřivými výrazy a meči v rukou běželi podél palisády. Navzájem se poháněli křikem.

Relkinův šíp zasáhl jednoho z nich do ramene, což

vyvolalo výbuch vzteku. Nervózně se shlukli dohromady.

Lumbee házela kamením tak rychle, jak to jen šlo; byla to na ni příliš velká vzdálenost a nemířila přesně, ale zvuk kamenů odrážejících se od palisády byl znepokojivý. Do ohrady se zabodl další šíp. Většina mužů se vrátila k bráně, kam odnesla i zraněného. Hrstka nejhouževnatějších pokračovala dál, až se dostala k ohni. Našli hromadu planoucích borovicových větví, od které právě začínala chytat palisáda. Rychle se snažili odtáhnout hromadu pryč a na doutnající části zdi naházet písek.

Neustále mezi ně dopadaly kameny, které je čas od času zasáhly a značně jim práci znepříjemňovaly. Občas kolem prolétl i šíp. Dokončili práci a zahleděli se do lesa.

Oheň byl uhašen; teď bylo na čase vypořádat se s tím, kdo si dovolil na ně takhle zaútočit. Někde venku byla malá tlupa Ardu, což se dalo poznat podle toho, že na velký bojový oddíl nebylo šípů a kamenů dost.

Vně palisády zůstali jen čtyři otrokáři, kteří neviděli, odkud kameny přilétají. Byli nervózní a zaváhali.

V tu chvíli se ozval nový zvuk, hluboký, zuřivý dunící řev, který trval několik vteřin: válečný pokřik wyverny.

Okamžitě nastalo ticho. Dokonce i ti proklatí otroci ztichli. Co to u všech pekelných plamenů bylo?

Nato se zevnitř horního tábora ozval děsivý jekot.

Tentokrát ho vydávali lidé. A pak znova a znova zazníval dunivý řev. Muži, kteří uhasili oheň, se rozběhli k bráně.

Z lesa ječely hlasy a Ardu opět spustili povyk. Ozýval se i nový zvuk. V jednom chlévě se silní muži utrhli a ve snaze uprchnout otřásali celou stavbou. Otrokáři se nejdřív rozběhli s palicemi a biči dovnitř, ale nyní se zastavili a ohlédli.

Pujish! Jejich nejhorší noční můra. V táboře byl obrovský pujish. Obešel ohniště, na kterém se připravovalo jídlo, a zahleděl se na ně podivně pronikavýma očima.

Muži zareagovali zoufalým křikem. Všechny oštěpy a sítě měli ve stanech a v cestě k nim jim stál pujish.

Vzápětí se Bazil široce rozmáchl a divokým úderem přesekl Ecatorem jeden ze sloupů brány. Obrovský meč zasvištěl vzduchem, jako by hladověl po krvi. Vršek sloupu odletěl jako balónek Kolem brány do ohrady s otroky se zvedlo mračno prachu.

Otrokáři se rozprchli, s výjimkou několika šílených, ale statečných jedinců, kteří tasili meče a připravili se k útoku.

Dva na draka vyrazili z boku. Další dva se na něj vrhli zepředu.

Bazil udeřil zleva, zpívající Ecator uťal mužům vpředu hlavu a ti na boku se vrhli k zemi, aby unikli stejnému osudu. Bazil uchopil meč oběma rukama. Muži se vyškrábali na nohy a prchali, aby si zachránili holý život.

Někteří z otrokářů už běželi k lodím. Bazil znovu vyrazil válečný pokřik.

Ardu stále dokola a pořád hlasitěji vykřikovali slova „lesní bůh“.

Zbylí muži, seskupení kolem náčelníka Densolma, se dívali na draka a viděli smrt, neuvěřitelnou smrt v rukou kouzelného pujish, který držel meč, meč, o jakém se jim nikdy ani nesnilo. Náčelník Densolm stál jako přimražený.

Nic z toho, co v životě prožil, jej nepřipravilo na něco takového. Pokud pujish nosí meče, pak už sem nikdo nikdy nepřijde!

Od stromů se odrážel další bojový pokřik a Bazil pomalu a se sklopenou hlavou zamířil k mužům.

Pro jejich napnuté nervy to bylo příliš. Otrokáři se jako jeden muž otočili a rozběhli k lodím. Také strážní ve věžích opustili pozice a prchali. Bazil se pustil do pronásledování.

Relkin a Lumbee vyběhli zpoza stromů a přes vnější i vnitřní bránu si probili cestu do chlévů s otroky.

Z jedné nízké, masivní budovy se ozýval strašlivý rámus.

Relkin uvolnil zarážky, zatímco se dveře otřásaly pod opakovanými údery zevnitř. Pak zvedl břevno, které drželo dveře zavřené, ty se rozletěly a ven se vyřítila skupina mohutných Ardu. Byli malí, ale Relkin se vedle podsaditých mužů se širokým hrudníkem a švihajícím ohebným ocasem cítil jako výrostek.

V očích měli napůl zuřivý a napůl ohromený výraz.

Podařilo se mu najít hlas.

„Jste volní!“ zaječel v jejich jazyce.

Náhle se objevila Lumbee a vrhla se na jednoho z hřmotnějších mužů.

„Omnii, Ommi, Omnii!“ plakala.

„Lumbee!“

Muž ji chytil, objal a vysadil si ji na ramena.

Relkin strhl závory z druhé budovy a otevřel dveře.

Uvnitř naříkaly ženy a děti, stále spoutané řetězy k sobě.

Muži přetrhli společný řetěz, ale každý měl i vlastní okovy.

„Pojďte mi pomoct osvobodit ženy,“ zakřičel Relkin.

„Musíme se odtud co nejrychleji dostat.“

To muže vyburcovalo k činnosti. Ten, který se jmenoval Ommi, postavil Lumbee na zem, právě když vysvětlovala, že jí Relkin zachránil život a pečoval o ni, dokud se neuzdravila.

Viděli na písku ležet bezhlavá těla dvou otrokářů.

Rozevřeli doširoka oči. Co se tady stalo? Kde jsou otrokáři?

Všichni měli mnoho otázek.

Jak po nich požadovaly hlasy z lesa, všichni křičeli až do ochraptění, připravení udělat cokoli, aby zachráncům pomohli. A teď je přivítala Lumbee a hubený bezocasý, který trochu mluvil jazykem Ardu, i když s barbarským přízvukem. Kde je záchranná výprava?

Lumbee trhnutím otevřela dveře dalšího chléva a mečem jednoho z otrokářů se pokoušela přeseknout silný řetěz.

Mohutní muži se protlačili dopředu, vzali řetěz a pokoušeli se ho vytrhnout z úchytu.

Relkin viděl, že tohle bude nějakou dobu trvat. Vyběhl ven a zavolal na draka. Bazil, který se vrátil od břehu, se objevil vzápětí.

„Rychle,“ zakřičel Relkin. „Musíme všechny osvobodit, než se otrokáři vzpamatují.“

Ardu hleděli na přicházejícího Bazila a po tvářích se jim rozléval strach. Ocitnout se v blízkosti tak velkého pujish znamenalo rozsudek smrti. Ardu začali couvat.

Relkin viděl, že se odtahují. „Počkejte,“ vykřikl. „Tohle není pujish. To je lesní bůh!“

Ardu na něj hleděli jako na blázna.

Lumbee se k němu připojila. „Je to pravda, bratři, tohle je skutečně lesní bůh. Ne pujish. Je to náš přítel.“

Robustní muži se na sebe ohromeně dívali. Pak pujish otevřel obrovskou tlamu plnou zubů a promluvil k nim.

„Lumbee říká pravdu. Pomůžu vám.“

Sundal Ecator z ramene, opřel ho špičkou o zem a lehce se opřel o hlavici.

Ardu to fascinovalo. Byl to nějaký fantastický sen?

Obraceli se k bohům o radu.

Stále připoutané ženy a děti se pronikavě dožadovaly osvobození. Arduští muži váhali.

Relkin na Bazila zavolal. Drak se obrátil, uchopil Ecator a zničil chlév tím, že mu utrhl střechu. Pak se naklonil dovnitř a špičkou meče rozlomil hlavní řetěz. ženy a děti se osvobodily a vyhrnuly se z chléva. Některé z nich stále ještě ječely strachem i nadšením. Děti pobíhaly kolem a mnohé z nich pořád dokola prozpěvovaly: „Lesní bůh!“

Ardu se jako jeden muž probrali z ochromení. Vrhli se vpřed obejmout ženy a děti.

Další střechy odlétly stranou. Bazil vytrhl řetězy a Ardu osvobodil. Děti se většinou vzpamatovaly nejrychleji. Znovu se pustily do zpěvu a stále znovu a znovu vykřikovaly: „Lesní bůh!“

Relkin a Lumbee ohromené Ardu rychle zorganizovali.

Osvobodili více než dvě stě vězňů, z toho sedmdesát dospělých mužů. Mezi nimi byli i někteří Lumbeeini příbuzní, ale její matka Erris ani otec Uys ne.

Nejprve se shromáždili u centrálního ohniště, kde Relkin našel nářadí otrokářů. Pak mužům ukázal, jak pomocí kladiv rozbít pouta. Zatímco dokončovali tuto životně důležitou práci, Bazil se vrátil na břeh a chodil po něm sem a tam tak, aby otrokáři v lodích viděli, jak se jeho postava rýsuje na pozadí plamenů, stoupajících z trosek tábora.

Otrokáři zapálili lampy v lodích, které pak bylo vidět na řece v místech, kde se vznášely čluny. Muži se mezi sebou dohadovali, co by měli dělat. Relkin jim na rozhodnutí nedal čas. Jakmile měli Ardu sundané okovy, společně s Lumbee

je ve světle pochodní, které jim svítily na cestu, vyvedli z tábora na stezku proti proudu řeky.

Když byli všichni na cestě, Bazil vyrazil poslední válečný pokřik a pak i on zmizel v lese a nechal za sebou tábor lehnout popelem.

KAPITOLA 12

Pochodovali proti proudu řeky a s sebou nesli všechno železné nářadí a zbraně, které Relkin v otrokářském táboře našel. Byl to slušný úlovek: sedm mečů, deset dlouhých kopí, tucet nožů a seker, několik kladiv, kleští, sekáčů a kusy železného řetězu. Kromě toho měli něco, co si Relkin vzal pro sebe, těžkou, ale šikovnou kuši.

V

porovnání s jeho velice oplakávanou cunfshonskou kuší to byla hrubá zbraň. K natažení se používala kozí nožka zabudovaná do pažby. Kuše byla pobitá bronzem a dřevo bylo přepychově vykládané. V koženém toulci nesl tucet šipek.

Kuše byla těžká, ale když ji měl na zádech, cítil se Relkin zase sám sebou. Luk, který si udělal, na větší vzdálenost než padesát stop téměř neúčinkoval. To možná stačilo na lov ještěrek a veverek, ale s dobrou kuší mohl Relkin zasáhnout cíl na vzdálenost dvou set yardů a na sto yardů byl zásah smrtelný. Už se nebudou muset při obraně před pujish spoléhat jen na Bazila a Ecator.

Otrokáři se je nepokusili pronásledovat. Někteří z nejstarších mužů zůstali vzadu na průzkumu, ale nenarazili na žádné známky pronásledování.

V poledne, když za sebou skupina měla několik mil, nechal Relkin zastavit a rozdělat oheň. Společně s Bazilem se pustil do práce na zničení řetězů, které stále tížily většinu arduských mužů. Odstranili okovy z nohou, pouta z rukou a železné tyče, ale nějakou dobu to trvalo.

Zatímco pracovali, arduské ženy se s Lumbee vydaly do lesa nasbírat jídlo. Vrátily se k ohni a připravily lusky uja a čerstvé tizzamové listy. Lusky měly ořechovou příchuť a obsahovaly semena pronikavé, ale příjemné, slaně kyselé chuti a vůně. Listy chutnaly sladce a po mátě. Zatímco Ardu jedli, ženy se Lumbee stále vyptávaly.

Co je tenhle Relkin doopravdy zač? A lesní bůh, odkud přišel? A jak to, že pujish umí mluvit? A kde Lumbee toho bezocasého, Relkina, potkala? A jak přežila a unikla, když

všechny ostatní pochytali? Byly mezi nimi i takové, které všemu navzdory nebyly se situací úplně spokojené.

Lumbee jim odpovídala, jak nejlépe uměla.

U skály, kde pracovali Relkin s Bazilem, také vládla rozpačitá nálada. Dokonce i když rozbíjeli okovy a pouta, Relkin zjišťoval, že muži jsou nemluvní – ale ne mrzutí; na to se ve vzduchu vznášelo příliš mnoho radosti. Přesto byli muži znepokojení, zvláště velký Ommi, který byl na Lumbee vždy milý a byl pevně rozhodnutý ji pro sebe získat

jako matku svých dětí. Kdo byli cizinci, které Lumbee našla? A proč v otrokářském táboře pomohli Ardu? A jaký byl přesně vztah mezi Lumbee a mladým bezocasým jménem Relkin?

Norwul, Lumbeein strýc z matčiny strany a jeden z největších Ardu ve skupině, po chvíli nedokázal potlačit zvědavost.

Velice pomalu, jako by mluvil s hlupákem, se na Relkina obrátil s otázkami týkajícími se věcí, které všechny fascinovaly.

„Řekni mi, bezocasý, odkud jste, kdy jste přišli do džungle pujish? Předtím, než jste našli moji neteř Lumbee?“

Relkin odpověděl jednoduchým jazykem, který ho Lumbee naučila. Nedostatek širší slovní zásoby mu ztěžoval situaci. Bazil ho začal přerušovat a doplňovat slova. Drak měl na slovíčka dobrou paměť. I když byli draci nesmírně konzervativní tvorové, jakmile se něco jednou naučili, velice dobře si to pamatovali. Bazilova slovní zásoba v jazyce Ardu už byla větší než Relkinova, což zeleného draka dost těšilo.

Arduské muže to vyvádělo z rovnováhy. Pujish stále mluvil! Bylo to ohromující. Možná měly dívky pravdu, když

prozpěvovaly „lesní bůh“. To pomyšlení, že se skutečně osobně setkali s lesním bohem! Pomyšlení, že lesní bůh vyslyšel modlitby žen a přišel jim na pomoc! Pomyšlení, že lesní bůh je pujish! Bylo to nepředstavitelné.

„Na sever od pralesa leží moře, velké moře – o tom možná víte.“

„Slyšeli jsme o moři, vodě bez hranic. Ardu na to místo nechodí. Příliš mnoho pujish. Zlí pujish, velmi nebezpeční.“

„Přišli jsme z moře.“

„žijete v moři?“

„Ne.“ Relkin polkl. Měl toho hodně co vysvětlovat.

„Přišli jsme z velké dálky za oceánem. Byla válka, kterou jsme museli vybojovat. U ohnivé hory. Znáte ji? Leží daleko na severu.“

Ardu, přestože sopky znali, neboť na jejich území jich několik leželo, nevěděli nic o té daleko v moři. O moři toho také věděli málo. Vždy spokojeně žili tady, v zemích kolem jezera Gam. V období sucha opustili kopce, přešli Pláň třírohých a usadili se v lese na jihu. Když nastaly deště, přesunuli se zpátky na sever do kopců. Cestou chytali třírohé do pastí a brali si z nich maso, rohy a kosti na výrobu zbraní a nástrojů.

O zemích na sever od vysočiny toho mnoho nevěděli, protože tam země prudce klesala do nekonečných oblastí staré džungle, zamořené pujish. Ardu se pralesu i řekám na severu vyhýbali. Moře znali jen z legend, které vyprávěly, že na severu leží masa vody, vedle které vypadá maličké dokonce i jezero Gam.

Podle jejich zkušeností ze severu nikdy nikdo nepřicházel. Znamenalo by to přejít stovky mil džungle, plné hladových pujish.

Otrokáři přicházeli z jihu, a nyní byli horší než pujish.

Na jihu ležela civilizace a města, která Ardu znali až příliš dobře, a zároveň vůbec, neboť spojení s nimi bylo zcela jednosměrné. Ze všech jmen vyčnívalo Mirchaz, město nekromantů. Kruté město vrhalo na jejich životy strašlivý stín. Odváděli tam Ardu, a ti se nikdy nevraceli zpět.

„Řekni nám,“ obrátil se Norwul na Relkina, „o lesním bohu. Měli bychom lesního boha uctívat? Vyžaduje, abychom mu přinesli oběti? Měli bychom spálit kýtu třírohého?“

Relkin potlačil smích. Jaká to otázka pro draka! Na chvíli zaváhal. Bazil by určitě ocenil kýtu čehokoli, pečenou, grilovanou nebo i syrovou.

„Lesní bůh bude mít brzy hlad. Právě teď uctívání nepotřebuje, protože máme hodně práce. Lesní bůh si s vámi promluví později.“

Bazil zvedl hlavu. „Proč později?“ řekl v dračí řeči.

„Protože tohle je choulostivý okamžik. Ve vzduchu visí napětí. Nechci je zmást. Opravdu chceš, aby si mysleli, že jsi bůh? Přemýšlej o tom. Já nevím. Tohle už je dost matoucí i tak. I když na druhou stranu víš, jak je pro lidi, kteří o dracích nic nevědí, těžké si na tuhle představu

zvyknout. Možná by bylo lepší, kdyby si mysleli, že jsi bůh.“

„Lidé sssi myssslí, že jsssou jediní tvorové ssschopní mluvit?“

„No, obvykle ano. Někteří papoušci umí mluvit, ale ne tak dobře. To jenom my, lidé a draci. Takže ještě nedělejme vlny.“

„Co znamená ‚dělat vlny‘? Jak můžu? Nejsssem v řece.“

Relkin se zasténáním obrátil oči v sloup. „Prostě kolem toho moc nevyváděj, ano? Později to vyřešíme, ale teď to nebudeme komplikovat.“

Relkin se obrátil zpátky k Ardu, kteří na něho třeštili oči.

Lesní bůh mluvil mnoha jazyky. Stejně jako bezocasý. Toto odhalení Ardu znepokojilo.

„Co si lesní bůh přeje?“ zeptal se Norwul.

„Chce s vámi všemi později mluvit. Je tady mnoho věcí, které musíte vědět, ale dozvíte se je v pravý čas. Nyní přijměte požehnání lesního boha.“

Ardu pomalu přikyvovali, kolébali se dopředu a dozadu, což dělali, když usilovně přemýšleli.

Bazil rozbil poslední okovy a Relkin je sundal Ardu z nohou. Až na několik náramků na zápěstí, které bude nutné šikovně přeřezat, nyní muže skutečně osvobodili z otrockých želez.

Přišla Lumbee se skupinou žen a přinesly listy a lusky.

Muži se šťastně najedli a pak se někteří z nich vydali k řece, aby se vykoupali.

Ostatním Relkin ukázal, jak používat zbraně, které vzali otrokářům. Ardu byli spíš lovci než válečníci; museli se toho hodně naučit. Zatímco se cvičili v bodání kopím a pokoušeli se zkusmo o pár pohybů s meči a sekerami, Relkin si vzal kuši. Byla těžká a pákový napínací mechanismus, nazývaný kozí nožka, se natahoval ztuha a těžce. Vložili jste nohu do třmene vyčnívajícího z kuše a zatáhli za páku, což ohnulo lučiště a usadilo tětivu. V porovnání s překrásným malým napínacím mechanismem cunfshonské kuše bude tohle v boji strašlivě pomalé.

Přesto po chvíli cvičení dokázal na vzdálenost sta kroků zasáhnout kmen stromu a věděl, že si brzy na zbraň zvykne a dokáže přesně zasáhnout ještě na větší vzdálenost. Zbraň byla o něco silnější než cunfshonská kuše, používaná dragonýry, a pokud šlo o dostřel, byla to téměř zbraň pro odstřelovače.

Bude potřebovat víc střel, a měl jenom hrst ocelových hrotů. Ale i tak byl spokojený. Vytáhl šipky z kmenů stromů a pak se vydal hledat Lumbee. Museli si promluvit. Bylo nutné jít stále dál a museli vymyslet i strategii pro tažení proti otrokářům.

Lumbee seděla u ohně, opékala další lusky a balila je do tizzamy. Ostatní ženy se vzdálily a přidaly se k dětem a

mužům z příbuzenstva. Šum hovoru přehlušil zvuky lesa. Ve skupině probíhalo složité uspořádávání vztahů. Ve skutečnosti představovali ve světě Ardu novou věc, kmen vzniklý kvůli nepřízni osudu. Skupiny, které se předtím znaly, mezi sebou už měly příbuzenské vztahy, a ty bylo nyní třeba vzít v úvahu a alespoň dočasně je začlenit do nového celku. Další skupiny bez předchozího spojení je musely vytvářet současně s tím, jak se utvářely osobní vztahy. Pro Ardu to byla složitá a zmatená doba. Všichni byli přešťastní, že unikli z otrokářského tábora, ale do návratu ke všednímu spokojenému životu měli ještě daleko.

Relkin si dřepl poblíž a Lumbee zvedla hlavu. Od chvíle, kdy osvobodili otroky, se Lumbee tomuto okamžiku vyhýbala. Ať si přála cokoli, věděla, že situace se změnila. S

Relkinem se prostě nemohli chovat tak jako předtím, kdy si byli fyzicky blízcí, stále se navzájem dotýkali, líbali, objímali a chovali se jako milenci.

Trápila ji otázka. Jsou stále milenci? Mohou za těchto nových okolností být milenci? ženy po ní vrhaly zvědavé a ustarané pohledy. Bude schopná stýkat se s Relkinem, jako kdyby byli připraveni počít spolu dítě? Bude schopná dávat okázale najevo vztah s bezocasým?

Tato myšlenka vyvolávala další otázky, základní otázky kmenové morálky. Byla jejich vzájemná láska tabu? A pokud ne, podle některých by být měla. Jiní byli velkomyslnější; přesto to bylo znepokojující. A ubohý

Ommi, vždycky byl na Lumbee tak hodný, ale nyní jej stravovaly stále větší žárlivost a hněv. Viděla mu to na očích.

Neměli však mezi sebou šamana, který by jí poradil.

Nikdo nevěděl, jak se v této situaci správně zachovat, a někteří ze silných mužů měli předsudky. Totéž platilo pro starší ženy. Bezocasí byli zlí, jako otrokáři – museli být.

Otrokáři byli bezocasí. Mirchaz byl bezocasý. Proto bezocasý mladík musel být zlý.

Výsledkem těchto tlaků bylo, že Lumbee si v Relkinově přítomnosti náhle připadala velice nejistá a opatrná. Bála se dokonce i nechat se vidět, jak s ním mluví. Což bylo směšné, ale v takových chvílích na ni všichni upírali oči a cítila, že Ardu strhává dravý proud nedůvěry k ní.

„Vítej u ohně,“ pozdravila ho formálně. Jako by byl Relkin cizinec, který právě unavený přišel z lovu.

„Děkuji ti,“ odpověděl také formálně, protože tu nejistotu cítil a nechal Lumbee řídit běh věcí. Relkin si tím už prošel, někdy měl dojem, že to dělá celý život. Byl věčný outsider. Kdysi, ve starodávné Ourdh, ho označili za „zvířeckého barbara s rozumem opice“, protože si dovolil vyjádřit princezně této bájemi opředené země lásku. A dokonce i nyní, pokud se se snoubenkou Eilsou, dcerou Ranardovou, vrátí do země klanu Wattel, mnozí to nebudou schvalovat. Relkin si na předsudky vůči osiřelým dragonýrům zvykl.

Lumbee sklopila oči.

„Podívej,“ řekl tak tiše, aby ho slyšela jen ona. „Chápu, co se děje. Nedělej si starosti, před tvými lidmi tě nezostudíme.“

Lumbee s náhlou úlevou zvedla hlavu, pak v rozpacích zrudla a zase sklopila oči.

„Lumbee je smutná. Lumbee se tahle situace nelíbí. Ale oni jsou teď všichni rozčilení. Myslím, že věci se uklidní.

Chvíli se budeme muset skrývat.“

„Ano.“ Smutně pokrčil rameny. „A máme hodně práce.

Jsou tady další otrokářské tábory a musíme se k nim dostat a osvobodit lidi dřív, než s nimi odplují.“

„Tady, zkus to.“ Podala mu několik opečených lusků, zabalených v měkkých, uvnitř pórovitých listech. Směs ořechové a sladkokyselé chuti ho potěšila.

„Musíme lidi naučit používat zbraně. Máme toho hodně na práci, a času málo.“

Lumbee kývla k nejbližší skupině mužů. „Budeš muset získat jejich pomoc.“

„Copak nechtějí osvobodit své druhy?“

„Ano, samozřejmě, ale teprve si na sebe začínají zvykat, a teď si k tomu všemu budou muset zvyknout ještě na tebe.

Pak je tady drak. Pro ně je to pujish, který mluví. Pořád tomu stěží věří. Mají taky problém s jeho postavením. Jestli je lesní bůh, tak jak to, že vypadá jako pujish? Někteří tvrdí, že vypadá spíš jako démon.“

Relkin se kousal do rtu. I to se dalo očekávat. Dragonýr ani drak nemohli od lidí čekat bezvýhradné uznání, dokonce i když je právě zachránili před potupným osudem otroků v městech na jihu.

„Počkej, až se dostaneme k boji. Vsadím se, že pak si ho vážit začnou.“

Lumbee viděla třpytící se čepel v Bazilových rukou.

Míra zuřivosti přesahovala vše, co zažila kdykoli předtím.

Když držel Ecator, dokonce ani rudohnědí pujish nemohli Bazilovi Zlomenému Palcátoví vzdorovat. Věděla, že časem to muži pochopí. Otázkou bylo, jak je provést skrze složité období, které leželo bezprostředně před nimi.

Padl na ně stín. Byl to velký Ommi. Tvář měl napjatou.

Už nemohl déle držet city na uzdě.

„Mluvíš jazykem Ardu,“ zavrčel. „Proč mluvíš s Lumbee? O čem mluvíte tak potichu?“

Lumbee se otočila k Ommimu a vyzvala ho způsobem, který nebyl mezi Ardu zvykem. „Relkin zachránil Lumbee život, Ommi. Relkin sem cestoval mnoho dní, jen aby vás zachránil před otroctvím. Relkin si od nás všech zaslouží veškerou úctu a zdvořilost.“

Ommi si olizoval rty, pomalu to vstřebával a stále upíral oči na Relkina. Ten z nich vyčetl hněv a výzvu.

„Lumbee a já jsme přátelé; proto s ní mluvím.“

Ommi zavrčel, sklopil oči a ošil se.

Přišel Norwul. Nesl jeden z ukořistěných mečů. „Už

tomu rozumím mnohem lépe,“ řekl. „Díky tobě, Relkine, příteli lesního boha.“

Norwul přátelsky mávl mečem. „Když jsme bojovali s otrokáři, velmi snadno nás porazili. Mnoho nás zabili. Zabili starého Panniho, i Drama a Ki-kokoo. Zabili mnoho, mnoho.

Bojovali jsme kyji a oštěpy, ale oni bojovali meči a dlouhými kopími. Přemohli nás. Nemohli jsme proti nim nic dělat. Teď víme proč.“

Relkin stiskl Norwulovi ruku. Ommi se stále mračil.

„Máme hodně práce,“ řekl Relkin. „Musíme začít spolupracovat, bojovat společně jako skupina. A musíme najít další tábory otrokářů. Vsadím se, že u každé řeky, která tímhle lesem protéká, nějaký je. Tenhle odporný obchod musíme zničit.“

Když Norwul pochopil, co Relkin říká, vyvalil oči.

„Naučíš nás bojovat, jako bychom byli otrokáři?“

„Ukážu vám, jak bojovat lip než oni.“

„To zní dobře.“

Ommi ale přesto nebyl spokojený.

KAPITOLA 13

Utábořili se na útesu nad řekou, která se v mělkém proudu hnala přes obnažené balvany. Hladina vody byla následkem dlouhého období sucha velice nízko. Muži zabili malé čtyřnohé zvíře a nyní byli zaměstnaní vařením. ženy připravovaly pestrou sbírku ořechů, bobulí a listů.

Relkin se staral o draka, který se statečně držel. Dlouhý pochod ze severu ho dostal do skvělé kondice. Zranění se mu dávno zahojila, ale vždy zde byly škrábance, odřeniny a paraziti jako třeba klíšťata.

Obloha v průběhu dne stále víc šedla a předcházející den krátce zapršelo. Řeky se ještě dostatečně nezvedly, ale přicházelo období dešťů. Pak se otrokáři vydají na cestu.

„Tábor otrokářů bude stát odtud po proudu. Otázka je, jak daleko?“ řekl Relkin.

„Proč sssi to myssslíš?“ zabručel drak.

„Chtějí být tam, kde je voda pro jejich lodě dostatečně hluboká. Podívej se na řeku. Tady je pro všechny lodě příliš mělko.“

Bazil pomalu přikývl. Kluk měl pravdu. Bazil žasl, že ho to samotného nenapadlo; vypadalo to tak samozřejmě. Pak v duchu pokrčil rameny. Drak prostě musel svému mizernému dragonýrovi věřit. V některých věcech se kluci vyznali.

„Musssíme sssi posssspíšit. Možná bychom měli plavat.“

„Nevím, jestli Ardu budou chtít plavat. Vím, že ty ano, ale nevím, co na to oni.“

Bazil by plaval rád.

„Začínají deště, myssslím, že dnesssska v noci.“ Ve vzduchu byl cítit déšť. Tentokrát se mraky zdály být nekonečné.

Relkin se šel posadit k ohni s Lumbee a Norwulem. Drak popadl velký kus pečeného zvířete, posadil se stranou a pustil se do večeře. Pozoroval ho kroužek ohromených arduských dětí, což bylo představení, které se odehrávalo každý večer. Nejdřív měly strach; vypadal jako pujish, ale Bazil byl přátelský pujish, který prostě snědl obrovské množství masa nebo jiného jídla, které dostal. Děti si rychle zvykly na dračí tranz, který na Ardu stejně moc nezabíral, snad proto, že byli připravení na hrozbu představovanou pujish. Děti rozšířenýma očima sledovaly, jak se Bazil zakusuje do pečínky.

U ohniště Relkin našel Lumbee a Norwula, jak krájejí obrovské houby, které donesly dvě ze žen. Houby měly výbornou chuť, zvlášť když je upekli na horkých kamenech.

Vlastně bylo zcela zásadní je pořádně prohřát, protože to

také zničilo jed, který obsahovaly a mohl neopatrného člověka oslepit nebo zabít.

Relkin si k nim přidřepl. „Vypadá to, že brzy skutečně začne pršet. Čas se nám krátí. Musíme postupovat mnohem rychleji.“

Lumbee mu představila dvě starší ženy.

„Toto jsou Iuuns a Yuns. Jsou to báby lidu od Rudé skály. Ve skupině je hodně lidí od Rudé skály.“

Relkin oběma arduským ženám kývl na pozdrav. Vlasy jim pokrylo stříbro, měly vrásčité a zmačkané tváře a srst na ocasech jim zbělela.

„Mezi lidem od Rudé skály je starý Tummpy. Je to nejstarší žijící muž,“ řekla ta, která se jmenovala Iuuns. „A kolik mu je let?“

„Má čtyřikrát deset roků… jak to říkáš?“

„Čtyřicet.“

„Starý Tummpy nemůže jít tak rychle. Není jediný, kdo chce zpomalit. Mnozí si potřebují odpočinout. Od té doby, co jsme utekli z tábora otrokářů, jdeme každý den, jdeme daleko, daleko. Nech nás odpočinout.“

„Přichází období dešťů. Musíme se dostat k ostatním otrokářským táborům a zachránit zajatce.“

Iuuns a Yuns si vyměnily dlouhý pohled.

„Chceš jít do dalšího tábora otrokářů?“ zeptala se Yuns.

Relkin za jejími slovy ucítil náhlý strach. „Osvobodit otroky.“

Iuuns na něj namířila dlouhý prst. „Ne. Chceš si udělat z Ardu otroky sám. Proto jsi sem přišel. Proč by bezocasý osvobodil lid Ardu, když si z Ardu nechce bezocasý udělat otroky sám?“

Až tak velká nedůvěra Relkina na okamžik ohromila.

Lumbee upadla do rozpaků a sklopila oči k zemi.

Dokonce i Norwul nesouhlasně zabručel.

Když se na ni Relkin znovu podíval, Lumbee začínaly rudnout tváře.

„Relkin mi zachránil život.“ Nedokázala zakrýt hněv v hlase. „On a drak vás všechny zachránili. Není otrokář; pochází ze Severu. Vlastně pochází z velké, velké dálky, nějakého magického místa, Lumbee tomu doopravdy nerozumí, ale on ne otrokář.“

Řekla to tak vášnivě, že se obě ženy rozmrzele odvrátily.

Norwul si znovu pro sebe zavrčel.

Mírně udivený Relkin vstal.

„Neodcházej, Relkine.“

„Ne, neodcházím. Máme práci a nemáme moc času.

Deště přijdou velmi brzy. Drak si myslí, že dnes v noci.“

„Deště přicházejí,“ řekla Iuuns. „Čas, aby se lidé Ardu vydali na sever. V severních lesích sbíráme bobule a ankolu.

Na pláních lovíme třírohé.“

Norwul zamračeně zavrtěl hlavou. „O tomhle je těžké přemýšlet. Touto dobou vždycky odcházíme na pláně.

Ankolu brzy skončí. Ale nemůžeme jít. Ještě ne. Musíme osvobodit ostatní Ardu.“

„Pcha,“ řekla Iuuns. „Jsi hlupák. Skončíš v kleci na lodi na řece. Pamatuj na slova Iuuns.“

Norwul těžce polkl a pak se na ni vzdorovité podíval.

„Norwul bezocasému věří.“

„To říkáš ty,“ řekla Yuns.

„Duchové lesa odvrátí srdce od Ardu, když budou následovat bezocasého,“ přidala se k ní Iuuns.

„Musíme skupinu rozdělit,“ řekl Relkin a žen si nevšímal.

„Vidíš?“ řekla Iuuns. „Vidíš, co teď bezocasý navrhuje?“

„Musíme se rozdělit.“ Relkin byl pevně rozhodnutý říci svůj názor. „Většina lidí půjde na sever, ale kvůli těm, co mají potíže, pomaleji. Muži a možná některé nejzdatnější ženy půjdou se mnou a s drakem na jih. Půjdeme po proudu, najdeme tábor otrokářů a osvobodíme zajatce.“

„Jak ty víš, že je další otrokářsky tábor?“ obořila se na něj Yuns.

„Táboru je víc. Každý to říká.“

„Pravda,“ řekl Norwul.

Relkin ukázal na vodu. „Tahle řeka je dál po proudu široká a hluboká – tak jsem to slyšel.“

Norwul přikývl. „To je řeka Černých úhořů. Na druhé straně blízkého hřebene se rozšiřuje a je hlubší.“

„Jsem si jistý, že tam bude stát jejich tábor.“

„Pak tam musíme jít a osvobodit zajatce.“

Iuuns si hlasitě a rozhněvaně odfrkla. Pak společně s Yuns odešly od ohně.

„Budou potíže,“ řekla Lumbee.

„Nechápu,“ řekl Relkin.

„Nevěří ti. Pro ne jsou všichni bezocasí zlo. žijí už

dlouho a nic jiného nepoznaly. Když bezocasí přišli, zabíjeli a zotročovali Ardu.“

„Takže dokonce i když jsem je osvobodil ze spárů té otrokářské bandy, nedokážou uznat, že bych se jim mohl snažit pomoct?“

„Muži s tebou půjdou. Víme, že musíme najít všechny ostatní tábory, které dokážeme, a osvobodit naše lidi.“

Norwul vstal a odešel.

Relkin s Lumbee zůstali po dlouhé době sami.

„Stýská se mi po tom, jaké to bylo,“ řekla Lumbee.

„Ach ano, nevěděli jsme, že vedeme tak dobrý život, co?“

„Lumbee si myslela, že život je moc dobrý.“

„To já taky. U bohů, jak mi to chybí.“ Na okamžik zaváhal. „Lumbee, chtěl jsem se tě na něco zeptat.“

„Zeptat na co?“

„Tedy, možná bych měl zůstat tady, žít s Lumbee, připojit se k Ardu.“

Při těchto slovech mu hlavou prolétl obraz Eilsy, dcery Ranardovy, a málem se mu zapletl jazyk.

„Ne, Relkine, nemůžeme mít spolu děti. Nejsi Ardu. A stejně jsi zaslíbený jiné. Mnohokrát jsi mi to řekl.“

„Ale já se možná nikdy nedostanu živý zpět. Třeba si myslí, že jsem mrtvý, a bude žít svůj život a provdá se za někoho ze svého klanu. Nevyčítal bych jí to.“

Lumbee se na něj bystře zadívala.

„Ne. Říkáš to, ale Lumbee ví, že odejdeš.“

„Pak by snad Lumbee mohla jít se mnou.“

Lumbee se zasmála, až se jí bílé zuby nádherně blýskaly.

„Lumbee do širokého světa? Ach ne, byla bych jediná skutečná, obklopená ničím než bezocasými. Říkáš, že nikde není nikdo jako Lumbee, jenom jako Relkin. Lumbee se to nelíbí.“

Důrazně přikývla. „Ale líbí se jí Relkin.“ Znovu se usmívala.

„Tak možná zůstanu.“

Lumbee se opět usmála a v očích měla něco tajemného.

„Dobře.“

Relkin se chviličku smál a pak zvážněl. Stále se na ně upíralo mnoho pohledů; museli postupovat pomaloučku a s nejvyšší opatrností, aby nerozhněvali příliš mnoho starších, vlivnějších lidi ve skupině.

„To je opravdu dobře,“ řekl tiše. „Ale nejdřív si musíme pospíšit. Musíme z těch strašných táborů osvobodit co nejvíc Ardu.“

„Půjdeš s muži a Bazilem po proudu řeky?“

„Ano. Musíme získat nějaké lodě. Když budeme mít lodě, půjde nám to mnohem rychleji. Skutečně do otrokářů zasejeme strach z lesního boha.“

„Lumbee půjde taky.“

Relkin věděl, že Lumbeeina matka a otec jsou stále pohřešovaní. Norwul, Palls, Ommi a ostatní z Lumbeeina příbuzenstva byli zajati během lovecké výpravy. Erris, Uyse a zbytek skupiny chytili v táboře. Tam byla zraněna i Lumbee, ale podařilo se jí uprchnout v kánoi.

Relkin se ji ani nepokoušel odradit. Věděl, že Lumbee nic nezabrání jít s nimi.

Té noci pečlivě probral plán s Bazilem a pak s muži z Ardu, kteří všichni chtěli jít. Nicméně jich vybral jen dva tucty, statné dospělé muže, kteří postrádali členy rodiny.

Zbytek vyrazí s většinou Ardu na sever. Půjdou pomalu.

Malá skupina, která se vydá na jih, se bude pohybovat co nejrychleji. Připojí se k nim pět mladých zdatnějších žen.

Proti této skutečnosti se ozývaly námitky, ale mladé ženy trvaly na svém. Členové jejich rodin se pohřešují, půjdou!

Nemusejí nutně bojovat, ale mohou hledat a připravovat jídlo. V tom jsou stejně lepší než muži, kteří v průběhu roku hlavně loví a starají se o obřady.

Rozdělili si zbraně. Většinu z nich včetně všech mečů a kovových seker si vzal útočný oddíl. Několik dlouhých kopí a nožů nechali hlavní skupině na obranu proti pujish.

Ráno začalo pršet. Obě skupiny snědly narychlo připravené jídlo a vyrazily na cestu. Z nízkých mraků neustále mrholilo.

Bojová skupina měla sedm mečů, dvanáct kovových seker, šest dlouhých nožů a šest kopí. Ardu cvičili s novými zbraněmi, kdykoli to bylo možné, ale stále byli nemotorní, neboť v příležitostných klanových válkách byli zvyklí používat spíš kyje a šípy. Poté co se osvobodili, si všichni muži vyrobili nové válečné kyje. Ostré ocelové nože byly pro muže, zvyklé pracovat s pazourkovými nástroji, jako zázrak. Nové kyje byly těžké a dobře otesané.

Tentokrát skutečně nastaly deště. Mrholení se pomalu změnilo na nepřetržitý těžký liják. Mraky ztmavly; zemi halila mlha. Čas od času, když déšť trochu polevil, zakryl okolní svět opar.

Muži byli stejně mokří jako svět, kterým procházeli.

Přesto země déšť stále nasávala, zůstávala pevná a výprava postupovala slušnou rychlostí. Země se mírně svažovala.

Řeka protékala skalnatým kaňonem a pak se vlévala do širšího údolí, na jehož východní straně se vlnily kopce.

Občas ve vlhkém pralese nejasně zahlédli obrovská zvířata, pujish. Zvířata se soustředila na své záležitosti a tlupě lidí stěží věnovala pohled. Podívala se na Bazila a varována instinktem vklouzla pod ochranu džungle.

Během dne déšť sílil a maxima dosáhl uprostřed odpoledne, i když slunce nebylo vidět celý den. Z nebe se

valily přívaly deště. A půda, skrz naskrz nasáklá, pomalu měkla a měnila se v bahno.

Řeky se začínaly zvedat. Otrokářští kapitáni je budou pozorně sledovat, a jakmile si začnou myslet, že je v řece dost vysoká hladina vody, naloží vzácný náklad a zamíří s ním po proudu k velkým městům na jihu a k tržištím s otroky.

Bahno začalo malý oddíl zpomalovat. Každou průrvou nyní protékala zpěněná voda. Většími se valily hřmící přívaly. Překročit je bylo nebezpečné a nikdy ne snadné.

Naštěstí díky Bazilovi mohli snadno používat stromy a jiný materiál, který byl po ruce a umožnil jim dostat se přes vodu. Ale navzdory snaze ten den urazili stěží dvanáct mil a otrokářsky tábor těsně za hřebenem nenašli.

Našli ho až v poledne příštího dne.

KAPITOLA 14

Postupovali po proudu a příležitostně překračovali potoky, které během noci zesílily a podobaly se spíš povodni. Mlha byla tak hustá, že bylo těžké vidět kterýmkoli směrem dál než sto stop. Proto je nepřekvapilo, že je o tom, že se blíží k táboru otrokářů, nejdřív informovaly jejich nosy.

Kyselý zápach výkalů k nim dorazil docela náhle, když

se probíjeli spletitou džunglí. Zvedli hlavy. Relkin viděl, jak se Norwulovi pod přívalem emocí zalévají oči slzami a ježí se mu chloupky na těle. Ardu během svého uvěznění těžce strádali, což velice posilovalo jejich vzpomínky.

Silný smrdutý zápach každým krokem sílil. Zpomalili a opatrně postupovali vlhkým lesem. Brzy dorazili k rozlehlé mýtině na břehu řeky. V jejím středu stála velká palisáda ve tvaru číslice osm, ze tří stran chráněná příkopem a kůly proti pujish. Na břehu ležela řada lodí, vytažených ze stoupající řeky.

Zajatí Ardu byli namačkaní ve stejných dlouhých nízkých chlévech, jakým Bazil v prvním táboře trhal

střechy. Zápach byl nepředstavitelný. Relkinovi se chvílemi zvedal žaludek. Drak si také stěžoval a začínal být rozmrzelý. Wyverny byli tvorové čerstvého vzduchu a pobřežních vod. Draci naštěstí dokázali na chvíli potlačit smyslové vjemy. Proto byla jejich odolnost legendární.

Hlídky na strážních věžích byly aktivnější než ty v prvním táboře. Vyprávění o „lesním bohu“, pujish s obrovským mečem, se po lesních řekách rychle šířilo. Letos stálo na horních tocích v zemi Ardu osm otrokářských táborů a všechny spolu poměrně pravidelně komunikovaly pomocí člunů. Náhlý konec úspěšného tábora a ztráta stovek zajatých Ardu byl přesně ten druh zprávy, která se šíří jako oheň. Nervózní strážní na sebe neustále volali, pozorně si prohlíželi okolní džungli a rychle reagovali na každé zašustění listí.

Ardu, Relkin i Bazil se však vyznali v umění zůstat neviděni. Plížili se lesem, vždy ukrytí ve stínu, mimo dohled mužů na věžích. Prozkoumali palisádu a čluny a vyvodili z toho patřičné závěry. To, co viděli, Relkinovi brzy stačilo.

Nechal Ardu stáhnout se z okraje mýtiny. Sešli se na malém palouku z doslechu tábora.

Probírali plán, navrhovali možnosti, ale nakonec se shodli na tom, že ten nejjednodušší bude nejlepší. Pak se vydali nasbírat kameny a další střely, které nepozorovaně rozmístili kolem palisády.

Zatímco se hromady kamenů zvětšovaly, skupina silných mužů připravovala beranidlo. Našli nedávno spadlý jehličnan a osekali z něj větve. Bazil samozřejmě nedokázal zvednout celý strom, ale muži usekli těžký, deset stop dlouhý kus, se kterým právě tak dokázal pomalu proběhnout vzdálenost asi padesáti yardů. Odhadovali, že to bude stačit.

Stejně jako předtím zaútočí za tmy, aby zamaskovali, že je jich málo. Relkin věděl, že tentokrát budou bojovat mnohem účinněji. Pokud uspějí a dojde k boji, tak jakmile se arduští muži dostanou k otrokářům, ti budou potřebovat ochranu samotné Velké Matky. Relkin by proti mužům z Ardu nechtěl bojovat ani za všechny poklady světa. Pláli, vřeli touhou po pomstě. Nepřítel měl však přesilu. Tábor byl velký – Relkin odhadoval, že uvnitř je šedesát ozbrojených mužů, příliš mnoho na to, aby se s nimi záchranná výprava zbrkle pustila do boje. Opatrnost a taktika budou zcela zásadní. Doufal, že budou mít dostatek sebekázně, aby to fungovalo.

Kromě toho se otrokáři připravovali k odplutí. Ke břehu měli přivázaných osm velkých lodí. Pokud útok selže, otrokáři i s oběťmi ihned odjedou.

Setmělo se. Chvíli hustě pršelo. Bylo těžké udržovat ohně na vaření, takže otrokáři pojedli jen prosté jídlo. Přesto měli dobrou náladu. Období sucha skončilo. Hladiny řek stoupaly. Ani ne za měsíc budou zpátky v civilizaci ve městech na jižní pláni. Po dlouhém pobytu v páchnoucím

táboře se muži nemohli dočkat odjezdu. Byli plní naděje, vesele spolu žertovali a navzájem si jeden druhého dobírali.

Přišlo to prakticky bez varování. První, co uslyšeli, byl zvuk velkého těla běžícího lesem, a vzápětí strašlivé zadunění, jak něco otřáslo palisádou. Ze strážních věží se ozval hněvivý křik, následovaný ostrým praskavým zvukem z nejjižnější části hradby. Muži, nervózní jako vysoká zvěř, se rozběhli na svá místa.

Na jižním konci našli palisádu proraženou, kůly rozlámané a v proraženém otvoru mohutný kmen stromu. Se značnými obavami díru v palisádě prozkoumali. Několik mužů odspěchalo pryč, aby přinesli nové klády, zatímco ostatní se snažili opravit palisádu, jak nejlépe to šlo.

V té chvíli se z lesa snesl déšť kamenů, který je nutil se krčit. Kameny narážely do hradby nebo s cákáním dopadaly do bahna v táboře. Několik mužů skolily a jednoho zabily.

Otrokáři se rozmístili těsně za hradbou a připravili si zbraně.

Ve vzduchu se vznášelo hmatatelné napětí.

Pak se z lesa ozval řev Ardu, tucty hlasů. Vzápětí ožily chlévy s otroky a otřásl jimi ryk. ženy bez přestávky kvílely šíleným ohlušujícím jekotem, mohutní muži řvali jako lvi a vším se prolínalo vřískání dětí. Byl to ohavný hluk a šedesátku otrokářů děsil, protože věděli, že jestli se otroci dostanou z chatrčí, roztrhají věznitele na kusy. A všichni viděli kmen, který obrovský pujish, před nímž je varovali,

prohodil stěnou. Pokud bylo možné palisádu takto prorazit, co budou dělat, až se vrátí?

Vřava pokračovala a z deštivé tmy svištěly další a další kameny. Obránci neviděli a neslyšeli nic kromě proklatého jekotu arduských žen. Otrokáři se marně snažili Ardu křikem a hrozbami umlčet.

O kus dál proti proudu se drak konečně dostal na břeh, kde se k němu Relkin, Lumbee a ostatní ženy připoutali kusem provazu ze zkrouceného šlahounu. Společně se vrhli do řeky a nechali se vtáhnout silným proudem. Pluli za drakem, který s obvyklou sebedůvěrou plaval rozbouřenou vodou. Během několika minut se dostali k táboru. Bazil zabral a odtáhl lidi k boku jedné z větších lodí.

Řeku nikdo nesledoval. Na stráži u člunů zanechali jen hrstku mužů. Všichni ostatní zmizeli k palisádě. Řev otroků by probudil i mrtvé.

Bazil pomocí silného ocasu šlapal vodu a zvedl Relkina k zábradlí lodi. Relkin ho přelezl a tiše seskočil na palubu.

Byla zde jediná hlídka, která stála u palubního průlezu a dívala se k palisádě. Ostatní stráže stály na pevnině, asi v půlce řady lodí. Hluk, který Bazil udělal ve vodě, byl přehlušen rámusem z chlévů s otroky. Relkin se tiše s mečem v ruce kradl po palubě. Muž ho v poslední chvíli vycítil, prudce se otočil a Relkin ho probodl. Muž byl tak překvapený, že když se sesunul na čepel a začal padat přes zábradlí, nevydal téměř ani hlásek. Relkin ho odtáhl od

okraje, položil na palubu a vytáhl z něj meč. Muži na břehu byli stále zaujatí dramatem u palisády, takže měl Relkin čas prozkoumat lana, která loď poutala ke břehu. Byla kvalitní.

Proklouzl zpátky na druhou stranu a naklonil se přes zábradlí. Drak čekal. Vedle něj se shlukly arduské ženy.

„Dva muži na břehu,“ zasykl Relkin. „O tři lodě dál.

Ostatní jsou u palisády. Loď je na jednom konci zajištěná třemi lany. Uvolníme je a svážeme.“

Bazil ženy zvedl k zábradlí, takže mohly vyšplhat na palubu a ukrýt se. Pak drak vklouzl zpátky do vody a plaval ke břehu. Ecatorem přeťal dvě z lan na dolním konci lodi.

Relkin jedno z nich odnesl na vedlejší loď a pevně ho přivázal na přídi. Bazil už přeřezával lana, kterými byla druhá loď uvázaná. Lumbee s ostatními ženami se ozbrojily tím, co našly na palubě, mimo jiné i dlouhými kopími proti pujish. Kopí byla těžká, ale ženy si je i tak vzaly. Na znamení Relkin přesekl lano na přídi první lodi, poslední, které teď obě lodě poutalo ke břehu.

Když se druhá loď začala vzdalovat od břehu, strážní se prudce otočili a naskytl se jim šokující pohled. Jejich největší lodě, uvolněné z kotviště, byly unášeny pryč, poháněné neznámou silou, která je táhla proti proudu rychle tekoucí řeky.

Stráže začaly s chraptivým křikem jednat, rozběhly se podél břehu řeky za loděmi a snažily se vymyslet, jak se dostat na palubu. Ani jednomu z mužů se však nechtělo

ponořit se do temné vody, takže lodě dál pluly proti proudu a brzy se jim ve tmě ztratily z očí.

Muži se rozběhli zpátky k palisádě, ale jejich poplašný křik zůstal ostatními nevyslyšen, neboť ti měli plné ruce práce se řvoucími otroky a těmi, co na ně neustále ze tmy házeli kamení.

Bazil přitáhl lodě ke břehu asi dvě stě yardů proti proudu řeky od tábora. Relkin a ženy rychle přivázali lana ke stromům nad zátopovou čárou. První část plánu vyšla dokonale.

Sebrali síly. Nyní je čekala skutečná zkouška. Museli otrokáře vyděsit tak, aby se dali na útěk ke zbylým lodím a odpluli pryč, aniž by se příliš namáhali pátrat po zmizelých lodích.

Bazil zvedl asi tři stopy široký balvan, vyrazil vpřed, vyřítil se z pralesa a zamířil k hornímu konci palisády.

Relkin a arduské ženy běželi za ním a Relkin se snažil udržet všechny z dosahu Bazilova ocasu, který určitě bude divoce švihat kolem.

Když byl Bazil pouhých šest stop od palisády, vrhl kámen a do hodu vložil veškerou sílu pohybu. Balvan dopadl jako vymrštěný z obléhacího praku a s hromovým rachotem prorazil kůly. Bazil sáhl do otvoru, vytrhl jeden či dva další kůly a prodral se dovnitř. V této půlce tábora nebylo nikoho vidět. Drak tasil Ecator a vyrazil vpřed.

Relkin a Lumbee vklouzli za ním.

Z nejbližšího stanu vyšel muž s kopím. Rozhlédl se, uviděl Bazila, vyrazil krátký roztřesený výkřik a vzal nohy na ramena. Relkin opatrně prohlédl ostatní stany, které byly prázdné. Muži byli v dolní části a bránili svůj poklad, otroky.

Pokračovali dál. U ohniště ve středu tábora byla skupina mužů, která těsně před začátkem útoku rozdělala oheň. Když

k nim prchající muž doběhl, chtěli vědět, co se děje. Po jeho vyděšených slovech se obrátili a srdce jim sevřel mrazivý chlad. Vzápětí se z mlhy vynořil pujish. V rudém světle ohně se třpytil obrovský meč.

Otrokáři se chviličku potáceli na okraji paniky, než je jeden či dva odvážlivci povzbudili drsným křikem. Byli to muži, dobrodruzi účastnící se nebezpečného obchodu.

Nebudou utíkat před nějakým šíleným pujish.

Odhodlaně se připravili k obraně.

Drak se zastavil, zaklonil hlavu a vyrazil děsivé dunivé zařvání, válečný pokřik wyverny. Tento řev přehlušil všechen rámus kolem a tábor se zahalil do šokovaného ticha.

Pak podle plánu Ardu z lesa zaútočili na palisádu a nejhorší noční můra otrokářů se stala skutečností.

Bazil se pustil do mužů u ohniště. Ecator prolétl vzduchem a během okamžiku byli tři z nich mrtví. Ostatní se rozptýlili, doráželi na Bazila kopími a snažili se dostat za něj. Na pomoc drakovi přiběhl Relkin s arduskými dívkami.

Otrokáři se s proklínáním stáhli. V obavě z toho, aby nebyli

napadeni z boku, uskočili o několik kroků zpět. Než se vzpamatovali, znovu mezi nimi prosvištěl Ecator a hlava dalšího muže odlétla pryč.

Síla a hvízdavý zvuk úderu proměnily odhodlání otrokářů v rosol. Nejprve jen dva, ale pak i další čtyři vyděšeně prchali k lodím. Cestou narazili na dva důstojníky, kteří se do nich pustili plochou stranou čepele, ale nedokázali jejich útěk zastavit.

Pak se důstojníci podívali nahoru a uviděli, jak se na ně žene drak. Upadli do dračího tranzu a pudový strach je přimrazil na místě.

Bazil se rozmáchl a poslal jejich duše do pekla. Na cestu jim zněl vítězný křik Ecatoru. Zdálo se, že meč v Bazilově ruce je stále lehčí a lehčí; byla to záhada. Drak si ale na chování meče už dávno zvykl. Zbraň vyrobená elfy v srdci ukrývala magii čarodějek. V čepeli sídlil démon, zuřivý duch, který se toužil pást na smrti nepřátel světla.

Nyní byli uvnitř hlavní ohrady pouze otrokáři. Většina Ardu útočila u průlomu na opačném konci a tam se shromáždili i obránci. Bazil prohřměl vnitřní bránou a vyrval ji z pantů. Muži na strážních věžích s ústy otevřenými hrůzou sledovali, jak se blíží. Ecator se zableskl ve světle několika ještě planoucích pochodní a muže přemohl strach. Sešplhali z věží a s blekotáním se rozběhli do lesa.

Drak se zastavil, aby rozerval střechu jednoho z chlévů s otroky. Při pohledu na něj se otroci rozječeli, ale on budovu zničil, mohutnou rukou sáhl dovnitř a jediným trhnutím mohutných svalů vyrval hlavní řetěz z úchytu.

Pak zmizel a místo něj se objevila Lumbee a vysvětlila otrokům, že jsou svobodní a že je na čase otrokáře pobít.

Mohutní muži se rozzuřili. Během několika okamžiků se vyřítili z chléva, někteří z nich ještě v okovech, ale připravení pomstít se na bezocasých otrokářích.

Měli k tomu přehršel příležitostí. Bazilův příchod na scénu vyvolal v davu otrokářů shromážděných u průlomu zmatek. Jak jich pod údery Ecatoru ubývalo, couvali od Bazila ve stále se zvětšujícím kruhu. Dovnitř okamžitě pronikli arduští muži a vrhli se na nejbližší otrokáře. Další Ardu, právě osvobození z chatrčí, na otrokáře zaútočili zezadu. Za chvíli už zuřivě bojovali všichni a ve změti výkřiků, nadávek a zvuků ocele zabodávajících se do lidských těl se udály strašlivé věci. Pak se skupina otrokářů rozpadla a muži začali utíkat, neschopní odolat zuřivému útoku ze dvou stran. Bazil srazil dva další, kteří zůstali příliš dlouho, a zbytek prchal k lodím s Ardu v patách. Bazil vytrhával dveře chlévů s otroky, zatímco Relkin, Lumbee a další ženy se snažili rozbít hlavní řetěz a lidi osvobodit.

Lodě odrazily a přeživší otrokáři se rychle snažili odplout od břehu, po kterém se procházel drak s mečem na rameni. Za ním Ardu s křikem trhali tábor na kusy.

KAPITOLA 15

Ardu s bouřlivým jásotem slavili nečekanou svobodu a bylo skutečně hodně důvodů k radosti.

Lumbee našla oba rodiče, živé a v tak dobrém stavu, jak jen bylo možné po tolika týdnech strávených v uzavřeném páchnoucím prostoru otrockých chlévů očekávat. Když k nim Lumbee přišla, byli její rodiče Erris a Uys ohromení.

Dlouho ji pokládali za mrtvou, ztracenou v severním pralese, pozřenou obrovským pujish. Erris byla nejprve přesvědčená, že je Lumbee duch, a nějakou chvíli trvalo, než

ji přesvědčili o opaku.

Ardu tančili kolem ohňů, na kterých hořely klády z palisády a otrockých chlévů. Cpali se jídlem, které objevili v zásobárnách otrokářů. Pak někdo našel ukrytou pálenku a někteří muži pod jejím vlivem propadli záchvatu zuřivosti.

Těla mrtvých otrokářů rozsekali na kusy a naházeli do ohně.

K Bazilovi se chovali se směsicí bázně a silné zvědavosti, jak náleželo jeho postavení lesního boha.

Jakmile bylo naprosto jasné, že není nebezpečný pujish, děti se kolem něj oddaně shlukly. ženy mu přinášely a nabízely

jídlo, které ochotně jedl. Posadil se na kládu, Ecator v pochvě si položil vedle sebe a rozzáření malí Ardu se shromáždili v kruhu kolem. Občas přemýšlel o bizarních zákrutách a kličkách lidského světa. Tady žili lidé s ocasem.

Wyverně, která velice dobře znala bezocasé lidi, připadali pozoruhodní a silní. Zotročovali je, což byla složitá představa, kterou dračí mysl nedokázala doopravdy pochopit. Když teď ale viděl způsob, jakým je v chlévech věznili, připoutané jako domácí zvířata, chápal to lépe.

Draky by samozřejmě nikdy nenapadlo jiné draky zotročit.

Která wyvěrna by měla na něco tak namáhavého čas? Kdo vůbec potřeboval pracovat? Procházeli jste se po pobřeží a mělčinách. Brali jste si, co jste našli, a na místě to snědli.

Spokojeně jste spali a budili se za zvuků vln.

život v divočině byl bohužel něco, co Bazil znal jenom z legend a nikdy skutečně nezažil. Pro něj neexistovalo nic než služba ve válce proti velkému nepříteli. Od chvíle, kdy se vylíhl z vejce, ho připravovali k boji. Nejprve věděl jen to, co mu řekli, ale později spatřil povahu války na vlastní oči. Viděl, co nepřítel udělal Zelenému Purpuroví z Ostrých hor, divokému létajícímu drakovi, který byl ve 109.

bojovném dračím Bazilův druh a velký přítel. Bojoval s nepřítelovými nestvůrami – troly, skřety, a dokonce obry – a mnoho jich zabil. Věděl, že i když mu jako mláděti vštěpovali určité přesvědčení, bojuje za správnou věc.

Kromě toho bylo spojenectví mezi wyvernami a lidmi nutné,

protože ve světě, který si nepřítel vysnil, by žádní draci nebyli, neboť by byli všichni povražděni při vyvolávání smrtící magie. A proto ochotně bojoval v legiích. Jeho velká láska, zelená dračice Létavice, ho nazývala „otrokem“ a on tomu termínu nerozuměl. Sloužil v legiích a poslouchal rozkazy. Dělalo to z něj otroka? To byla otázka, o které wyverny občas uvažovaly, neboť díky jejich vrozeným sklonům k divokosti a individualitě bylo těžké dosáhnout u nich vojenské kázně. Bazil si nemyslel, že je otrok. Během své služby bojoval ve všemožných bitvách. Chápal všechna „proč“ a „proto“ velení a boje a věděl, jak důležitá je kázeň, která legii dávala výhodu nad všemi nepřáteli. Nebyli otroci, a i když snad s výjimkou Zeleného Purpura nebyli dobrovolníci, v mysli dobrovolníky byli. Vždy budou připravení pozvednout meč proti nepřátelům světla. Bazil rozzlobeně odmítl myšlenku, že je otrok. Je válečný drak a zhouba těch, proti kterým bojuje.

Ardu o tomto vnitřním rozhovoru samozřejmě nic nevěděli. Jednoduše ho hluboce uctívali a nosili mu teplé jídlo. To druhé wyverna neodmítla nikdy.

Relkina na druhou stranu tak dobře nepřijímali. Zdálo se, že na něj padá stín podezření, který se týkal všech bezocasých. Poté co po něm řada starších Ardu, které právě vysvobodil ze zajetí, vrhala nepřátelské pohledy, se Relkin stáhl k malému ohni, který si rozdělal za Bazilovou kládou.

Zabral si jeden z menších otrokářských stanů, který stál

poblíž. Jeho předchozí obyvatel v něm zanechal veškerou výstroj. Relkin získal dva kvalitní kožené řemeny, dlouhý nůž a sekeru, a k tomu dobře ušitou tornu. Všechno ostatní si vzali Ardu.

Ukryl se před deštěm, natáhl se a také přemýšlel o podivném lidském chování. Nevděk Ardu ho měl šokovat, ale po letech v legiích zjistil, že tomu tak není. Lidé vždy měli vlastní zájmy a zkušenosti a vše, co se dělo, hodnotili pohledem těmito zkušenostmi zkresleným. Sám sebe se ptal, zda ho dlouhá vojenská služba tak zdrsněla. Byl z něj teď cynik? Navzdory poměrně mladému věku viděl Relkin z Quosh válku ve všech tvarech a podobách. Jeho oči spatřily mnohé hrůzy. Jeho uši slyšely mnoho smrtelných výkřiků.

Viděl všechny podlosti, kterých byli lidé schopni. Očekával nejhorší. Možná prostě byl cynik.

Pak se pokáral. Také viděl něco z toho nejlepšího.

Například lidi z klanu Wattel – v boji proti obrovské invazi si vedli skvěle. Obyčejní ovčáci vyslyšeli volání svého vůdce a vydali se bojovat na smrt, aby zachránili Argonath.

Řadoví vojáci z legií byli také inspirací. Lidé měli nedostatky, to se dalo čekat, a jejich nevhodné chování mělo často dobrý důvod. Například tihle Ardu byli obětí děsivého zajetí v pekelných chlévech. Všechny jejich strasti způsobili bezocasí lidé. Nebylo divu, že je to stále pálilo a hledali někoho, na kom si vybít zlost.

Skrojkem nekvašeného chleba, který zde zanechali otrokáři, vytřel zbytek kaše. Byl to dlouhý den. Zahnal z hlavy všechny myšlenky na Ardu i otrokáře a usnul tvrdým spánkem. To vojáci uměli – spát bez ohledu na místo a čas.

Nezdálo se mu nic zajímavého.

Když se ráno probudil, zjistil, že déšť se změnil na pouhé mžení. Vylezl ze stanu a rozhodl se lépe prozkoumat lodě, které ukořistili. Jeho plán vyžadoval, aby použili lodě k rychlému přesunu po proudu a odřízli otrokáře, kteří lovili v lese a dalších částech povodí. Pokud budou dost rychlí, pak si mohou na soutoku řek na otrokáře počíhat a zachránit další Ardu.

Tábor beze zbytku zničili. Palisádu z velké části srovnali se zemí a spálili. Nenáviděné chlévy rozbořili úplně. Zápach z otevřených latrín zakryli navršenou hromadou čerstvé hlíny. Lidé se dělili do skupin, a kde to bylo možné, spojovali se s příbuznými. ženy, které většinu těchto činností řídily, neustále brebentily.

Kolem hlavního ohniště postávaly rozzlobené skupinky mužů. Mnozí z nich měli viditelně zarudlé oči, což byl přetrvávající důsledek pití pálenky. Měli mizernou náladu a hledali někoho, na kom si ji vybít.

Při pohledu na bezocasého, dokonce i když to byl Relkin, se z některých hrdel ozvalo vrčení. Když kolem nich Relkin procházel, tiše si pro sebe pohvizdoval. Cítil, jak se mu jejich pohledy vpalují do zad. Nemohl dělat nic jiného

než si hledět svého. Museli to překonat. Všichni budou muset spolupracovat.

Náhle se před ním napřímil mladý kolohnát jménem Jusp. V očích mu plála nenávist. Chřípí se mu rozšiřovalo.

Relkin z něj cítil pálenku. Z mladíka se vyvalil proud nadávek. Relkin mu rozuměl jen málo, až na hlavní věc, že totiž mladého muže rozčiluje Relkinův vztah s Lumbee.

„Nechápeš to,“ řekl Relkin několikrát co nejpečlivěji v jazyce Ardu. Napadlo ho, že je dobře, že to mladík nechápe.

Relkin to také nechápal, až na to, že byl stejně jako Lumbee osamělý a cítili silnou vzájemnou přitažlivost. Pak se kolem mladíka pokusil protáhnout. Poslední, co potřeboval, byla rvačka s mužem, který měl ramena široká jako dveře a tělo vytesané ze svalů. Museli se naučit spolu vycházet. Nechtěl to zahájit rvačkou s někým dvakrát tak těžkým.

Mladý Ardu natáhl ruku, aby jej zastavil. Relkin si v duchu povzdechl. Na druhou stranu věděl, že nemůže odmítnout boj, který mu Jusp vnutí.

Relkin ustoupil stranou, aby paži obešel. Ostatní Ardu se dychtivě shlukli kolem nich, protože toužili po tom, aby se něco stalo, něco, co jim pomůže uvolnit nesmírný pocit ponížení a vzteku.

Mladík cosi nesrozumitelného zavrčel a rozmáchl se po Relkinovi mohutným širokým úderem, který by mu při zásahu urazil hlavu. Relkin po špičkách sklouzl stranou.

Mladík se na něj vrhl. Relkin mu uskočil z cesty, ale

nevytáhl zbraň, dokonce i když měl dýku u sebe. Mladík zakopl a padl na kolena. Mezi Ardu se ozýval drsný smích.

Mladík byl vzteky bez sebe. Popadl kyj a zaútočil na Relkina s vražedným vztekem. Relkin vytáhl dýku a připravil se. Kyj udeřil, Relkin pod ním vyrazil vpřed, mladíkova paže mu dopadla na rameno a Relkin ho levačkou udeřil do žaludku.

Mladík si úderu ani nevšiml. Relkin se stěží vyhnul volné ruce, která se ho pokusila sevřít, a shrbený ucouvl.

Protivník se na něj znovu vrhl, povzbuzovaný nadšenými arduskými muži, kteří se nyní kolem nich tlačili v těsném chumlu.

Další brutální úder kyjem Relkin předvídal, snadno se mu vyhnul a vší silou kopl mladíka do rozkroku.

To zapůsobilo a Ardu se s bolestivým zalapáním po dechu zkroutil. Relkin neváhal a dál postupoval naučeným způsobem.

Další kopnutí ze strany do hlavy mladíka vyřídilo.

Relkin se stáhl a zastrčil nůž s obrovským pocitem úlevy, že ho nemusel použít. Prolít krev by znamenalo katastrofu.

Tvářemi, které ho obklopovaly, zmítala bouřlivá směsice emocí. Na jednu stranu tam byl respekt. Mladý Ardu byl silný a zuřivý a Relkin si s ním poradil bez zbytečných cavyků. Na druhou stranu stále viděl vztek a nenávist vůči bezocasým.

„Nejsem jeden z nich,“ řekl Relkin pomalu a zřetelně ukázal na stany otrokářů. „Přišel jsem z daleka, daleka za horami na východě. Zpoza velké vody.“

Hleděli na něj s výrazem vzdorovitého vzteku a nechápavosti. Pro některé z nich byli bezocasí stejní a nenáviděli je všechny stejně zuřivě. Jiní nebyli tak tvrdohlaví. Přesto Relkin cítil napětí okamžiku. Jedno špatné slovo a roztrhají ho na místě na kusy.

Podíval se na ležícího mladíka. Pak se sklonil a nahmatal puls, jen aby měl jistotu. Poslední kopnutí nebylo tak tvrdé, ale v takových věcech jste si nikdy nemohli být úplně jistí.

Pod prsty ucítil tep. Chlapec byl naživu.

Ardu na něj hleděli se vzteklou nedůvěrou.

Všeobecným reptáním náhle zahučel dračí hlas.

„Kde je kluk Relkin?“

„Tady.“ Na Relkina udělal dojem drakův smysl pro načasování.

„Co děláš?“

„No, musel jsem omráčit tady toho kluka, když na mě vyrazil s válečným kyjem. Jsou na mě naštvaní kvůli, no, kvůli Lumbee, však víš.“

„Protože oplodňuješ vejce?“

„V podstatě ano.“

„Bude zajímavé vidět, jaké dítě ssse Lumbee narodí. Obě moje měla křídla. Překvapilo mě to. Myssslel bych sssi, že alessspoň jedno bude wyverna.“

„A co bys pak u čerta dělal? Odešel z legií a vrátil se do Quosh pracovat na farmě?“

„Nikdy.“

„Už toho nechme. Tihle chlapíci jsou na mě pekelně naštvaní, ale pokud máme osvobodit další Ardu, musíme s nimi spolupracovat.“

„Osssvoodíme je, žádní další otroci. Tenhle drak nenávidí ty, kteří sssi berou otroky. Ecator je taky nenávidí.“

Relkin si pomyslel, že kdyby o tom otrokáři věděli, už

jen tahle skutečnost by mnoho z nich přiměla vzdát se řemesla.

„Jo, a když budeme mít příležitost, tak je o téhle skutečnosti poučíme. Ale nejdřív musíme Ardu zabránit, aby mě zabili.“

„Chtějí kluka zabít?“

„Podívej se na ně. Co myslíš?“

Bazil se rozhlédl po kruhu rozhořčených Ardu.

„Hmmmmm.“ Vztyčil se nad skupinou Ardu do výšky.

Těm se ve tvářích objevila posvátná bázeň, pocit, který u některých téměř hraničil s dračím tranzem. Viděli lesního boha v boji. Viděli, jak ten neuvěřitelný kus oceli seká otrokáře na kusy.

Pak Bazil pečlivě, velice pomalu, s dračím přízvukem a výslovností prohlásil v jazyce Ardu: „Tohle je můj kluk.

Není nepřítel. Je můj už mnoho let. Nikdy nebyl otrokář.“

Ardu slova nasávali v němém úžasu a s vyvalenýma očima. Lesní bůh k nim zcela zřetelně promluvil jejich jazykem.

S mírným zklamáním opustili myšlenku, že bezocasého zabijí. Relkin se rozhodl dramatické změny nálady využít.

„Poslouchejte mě. Máme hodně práce. Jsou tady další otrokářské tábory. Nyní nastaly deště. Otrokáři odplují.

Musíme použít lodě, abychom je dohonili a osvobodili Ardu.“

„Jak to uděláme?“ zeptal se prošedivělý muž s mohutnými břišními svaly.

„Poplujeme po proudu. Dostaneme se k místu, kde se menší řeky vlévají do hlavní. Tam počkáme, až otrokáři poplují kolem. Pak půjdeme za nimi a v noci zaútočíme.

Zabijeme otrokáře. Osvobodíme Ardu.“

Ucítil mezi Ardu příliv souhlasu. Pak přišla vlna podezíravosti. Stejně jako předtím u Iuuns a Yuns to byla vrozená nedůvěra.

„Chceš plout po proudu? Na jih?“ zeptal se další stařec.

„Zachránit ostatní Ardu. Jsou další tábory jako tenhle.

Musíme otrokáře zastavit všude, kde můžeme.“

„Na jih jezdí otrokáři.“

„Já vím. Ale já nejsem otrokář. Chci Ardu osvobodit.“

Odváží se mu věřit? Mezi Ardu proběhl záchvěv nerozhodnosti. Někteří pomáhali ubohému Juspovi na nohy.

„Podívejte. Jdu k lodím. Pojďte se mnou. Musíme rozhodnout hodně věcí.“

Relkin se opatrně vydal pryč. Bazil šel hned za ním.

Neohlížel se.

Ardu chvíli rozvažovali a pak vykročili za ním. Budou muset bezocasému věřit. Koneckonců, patřil lesnímu bohu.

KAPITOLA 16

Válečná výprava měla vyrazit ještě toho odpoledne.

Déšť opět nabral na síle a Relkin měl pochybnosti o tom, jak Ardu dokáží zacházet s loděmi, ale nemohli ztrácet čas, a tudíž se v tom nemohli vycvičit. Ardu byli zvyklí používat kánoe a malé čluny; jak zacházet s většími loděmi se budou muset naučit cestou. Relkin se s tím vyrovná stejně jako s deštěm a mnoha dalšími věcmi.

Už se rozhodli, že drak bude plavat – na tyhle lodě byl prostě příliš velký. Relkina taková vyhlídka znervózňovala mnohem víc než draka. Bazilovi se ten nápad ve skutečnosti líbil. Říční proud mu pomůže a ani moc plavat nebude.

Půjde to téměř bez námahy a bude to slast, být den co den ve vodě. Ani se příliš neobával pujish ve vodě. Byl si jistý, že se zde vyskytují dravá zvířata, jako třeba krokodýli, ale žádné, které by obtěžovalo dvoutunového draka. Relkin si na druhé straně dokázal představit, co všechno strašného se může stát.

Zachmuřený obavami Relkin vyhledal Lumbee, aby se s ní rozloučil. Vydá se na sever se svou rodinou a přeživšími

členy klanu. S Relkinem byli stejně fakticky oddělení už od okamžiku, kdy osvobodili její rodiče.

Našel ji, jak stojí před malým přístřeškem z větví a listí, který Ardu dokázali postavit během několika minut.

Přivítal se s ní objetím. Zdálo se, že v jeho náručí ztuhla, a Relkin vzápětí ustoupil. Oči měla zastřené. Vyhýbala se mu pohledem.

„Lumbee…“ začal. Pak spatřil, jak se zpoza blízkého křoví vynořil její otec. Uys se zuřivě mračil. Na opasku mu visel válečný kyj a sekera, kterou získal v otrokářském táboře.

„Co tady chceš?“ zeptal se bojovně.

Relkina Uysův tón trochu překvapil. Předpokládal, že Uys ví a chápe, že to Relkina a Lumbee k sobě přitahuje a že se mezi nimi pod tlakem samoty v hlubokém pralese vytvořil důvěrný vztah. Cestovali spolu stovky mil a čelili všemu, hladověním počínaje a divokými lidožravými pujish konče. Byli sami, a tak jeden z druhého čerpali sílu pokračovat. Myslel si, že Uys dokázal přijmout, co se stalo, a odpustit.

Nyní si uvědomil, že Uys podlehl hněvivé žárlivosti, kterou bylo třeba od otců krásných dcer čekat. Relkina napadlo, že bylo bláhové si myslet, že Uysovi se to nestane.

Byl zázrak, že se tato jeho stránka dosud neukázala.

„Přišel jsem se rozloučit. Vyrážíme na jih.“

Uysovi ztuhla tvář. Očividně jím zmítaly emoce.

„Co děláš s Lumbee? Tam venku?“ Rozzlobeně mávl rukou k rozlehlému pralesu.

„Vím, co chceš vědět, a neřeknu ti to. Je to soukromá záležitost mezi Lumbee a mnou.“

Uys vzteky nafoukl tváře.

„Otče,“ řekla Lumbee ostře.

Uys otevřel ústa, ale mlčel.

Relkin promluvil tiše, jako by tím mohl slova nějak zmírnit. „Nesmíš zapomenout, že jsme tam venku byli úplně sami. Nevěděli jsme, že vás najdeme a osvobodíme.“

Uys těžce polkl. „Pravda. Přišli jste a osvobodili Ardu.

My všichni vděční. Ale… není to snadné. Já jsem otec Lumbee. Já.“

„Chci se vrátit a žít mezi Ardu. Budu otcem dětí Lumbee.“

V tu chvíli se od dveří přístřešku ozval výkřik. Objevila se Erris. Hořce se rozesmála.

„Nemůžeš mít s Ardu děti. Ardu a bezocasí se nemohou úspěšně spojit. žádné děti.“

„Jak to víš?“

„Otrokáři nám to říkají. Říkají, že proto se vždycky musí vrátit do naší země a ukrást další Ardu. Nemůžou Ardu dost množit, aby dali otroky všem, kteří chtějí.“

Relkinovy a Lumbeeiny oči se setkaly. V těch dívčiných se zráčil nekonečný smutek.

„Sbohem, Relkine. Miluju tě, ale mezi námi je příliš mnoho rozdílného. Myslím, že bude lepší, když se nevrátíš.

Běž s Bazilem. Běž zpátky k oceánům a jiným zemím.“

Relkin nevěděl, co říci. Cítil, že to Lumbee dluží, že se musí vrátit, žít s ní a toho druhého světa se vzdát.

Lumbee navzdory hněvu v otcových očích přistoupila blíž. „Relkine, byl jsi na Lumbee moc hodný. Všichni Ardu jsou tvými dlužníky. Mého otce a mou matku by odvedli do otroctví, kdybys je nepřišel zachránit.“

Uyse i Erris tato slova umlčela. Uys sklopil oči, zmítaný protichůdnými, velice silnými emocemi. Erris začala vzlykat.

Relkin Lumbee pevně objal. Zabořila mu tvář do hrudi.

Cítil, jak mu za rozedranou, obnošenou košili stékají její slzy.

Měl pocit, jako by mu zmizela půda pod nohama. V

průběhu uplynulých týdnů si pomalu zvykl na myšlenku, že tady s Lumbee zůstane. Spolu s Bazilem vlastně odešli z legií do výslužby a pro celý svět byli ztraceni. Myslel si, že prožijí život v zemích Ardu.

Nicméně vždy, když takto přemýšlel, vynořily se dva velké otazníky. Prvním byla jeho láska k Eilse, dceři Ranardově. Nebyla to její vina, že Relkin klopýtl a zradil ji kvůli lásce k arduské dívce Lumbee. Relkin si nezasloužil někoho tak obdivuhodného jako Eilsa. Relkin byl jenom sirotek z rolnické vesničky. Jak mohl doufat, že dosáhne na

ruku dcery náčelníka klanu Wattel? Eilsa se provdá za někoho jiného, někoho ze svého klanu, jak bylo již od narození jejím osudem. Na Relkina zapomene. Problém byl v tom, že v srdci tomu Relkin nevěřil. Věděl, že na Eilsu nezapomene, a nemyslel si ani, že ona zapomene na něj. Byl by tedy odsouzen po zbytek života kouskem srdce truchlit.

Druhý problém představoval drak. Pokud zůstanou tady, Bazil nikdy nebude moci oplodnit vejce – tedy wyverní vejce. Nebude tu nikdo, s kým by se mohl spářit, leda že by to chtěl zkusit s pujish, o čemž ale Relkin pochyboval.

Věděl, že wyverna hledí na velké dvounohé pujish se značným odporem. Stejně jako on byli teplokrevní a pocházeli ze společných předků, ale byli strašně tupí a neschopní čehokoli kromě násilí. Spářit se s nimi by bylo jako spojit se s divokým zvířetem. Relkin věděl, že nakonec by se tady Bazil cítil osamělý.

„Nevím, co říct,“ zamumlal. „Tak moc to bolí.“

„Když nemůžeme mít děti, nebudeš v zemi Ardu šťastný.“

„Můžu být šťastný, když budu s tebou.“

„Ale Lumbee nemůže být šťastná, když nebude mít děti.“

Ach ano, samozřejmě. Relkin tomu konečně zcela porozuměl. „Vidíš,“ řekla Erris spokojeně, „Lumbee je dobrá dcera.“

„Ano,“ souhlasil Relkin tiše, „je, a víc než to, je statečná, možná nejstatečnější ze všech.“

Pak je opustil a s ostatními muži a drakem vyrazil po řece.

KAPITOLA 17

Celý měsíc válečníci z lidu Ardu pronásledovali po lesních řekách otrokáře. Zprávy o jejich útocích a o děsivé moci lesního boha se rychle donesly do Yazmu a ostatních otrokářských měst na řece. Ardu poprvé dokázali, že jsou schopní aktivního odporu, a to bylo znepokojivé. Vyprávění o lesním bohu samozřejmě ve městech nebrali vážně. Říkalo se, že muži byli příliš dlouho v hlubokých lesích. Ale něco tam venku propadlo vražednému šílenství. Dohromady bylo napadeno nejméně pět výprav a dvě prakticky vyhlazeny.

Na jih přicházely zprávy. Ceny prvotřídních otroků prudce stoupaly. Majitelé trhů s otroky na jihu žádali, aby se s tím něco udělalo.

„Udělejte si to sami,“ vrčeli otrokáři, kteří se se svou kořistí dostali z lesů Ardu ve zdraví ven. Ti, kteří měli smůlu a setkali se s lesním bohem, měli ještě menší chuť slovům z Mirchazu naslouchat. Nahrubo postavená městečka na horním toku řeky zachvátila nevlídná atmosféra plná strachu. Poslové vyráželi v rychlých kánoích poháněných tuctem otroků po řece na jih.

Jedno bylo jisté. Sezóna lovu na otroky skončila. Nad velkým vodopádem už žádná výprava nezůstávala.

Ardu týden čekali u řeky, ale další otrokářské lodě se už

neobjevily. Jednoho rána za všeobecného souhlasu obrátili flotilu ukořistěných lodí na sever a zamířili proti proudu.

Nakonec vytáhli lodě na břeh a na Relkinovu radu je nespálili. Místo toho je pečlivě ukryli v lese.

V budoucnu budou Ardu proti otrokářům bojovat všemi jejich vlastními zbraněmi. Během tohoto tvrdého období krátkých zuřivých bojů na řece i na souši se mnohému naučili. Jedna z nejdůležitějších lekcí byla o převaze moderních zbraní nad kyji a oštěpy bez kovových hrotů.

Arduští muži, kteří vyráběli čluny, si pozorně nastudovali umění otrokářů. Také oni se naučili mnohému, co využijí na vlastních lodích.

Nyní jejich bojový oddíl pochodoval na sever. Za deset dní došli na Pláň třírohých. Na opačné straně je vábily kopce kolem jezera Gam. Tam najdou zbylé Ardu včetně velké skupiny, kterou Bazil s Relkinem osvobodili.

Ve válečné výpravě bylo nyní sedmdesát mužů, doprovázených dalšími dvěma stovkami žen a dětí.

Rozrůstali se v kmen. Příbuzenské skupiny se mezi sebou přátelily i soupeřily, v nových rodinách se uzavíraly sňatky a v dalších byly adoptovány osiřelé děti. Odehrávaly se velké společenské změny a ve světě Ardu se vytvářela nová společenská jednotka – kmen, mnohem větší skupina než i

ty největší rodinné klany, jako byli lidé od Rudé skály.

Arduští muži pocítili moc, kterou jim dával velký počet. Jak jejich síla rostla, útoky byly čím dál účinnější. Stejně důležité byly nové zbraně, jež sebrali otrokářům, a výcvik v jejich používání, který jim poskytl bezocasý Relkin. Nyní cítili sebedůvěru, kterou nikdy předtím v boji s otrokáři neměli.

Díky sledování kouře z táborových ohňů našli druhou velkou skupinu Ardu. Tábořila v říčním kaňonu nedaleko místa, kde se stádo třírohých vrhlo z útesu. Jejich tábor stál v zákrutě řeky, obklopený ze tří stran hlubokou vodou a na čtvrté chráněný silnou ohradou z kůlů a trní.

U ohrady stálo několik starších mužů a mladíků, ozbrojených otrokářskými kopími s těžkými kovovými hroty. Když viděli, jak se z lesa vynořuje blížící se skupina válečníků, začali křičet. Někdo poznal Norwula. Vzápětí ze ženských hrdel zazněl divoký jekot, který se odrážel od útesů nad říčním kaňonem a děsil divokou zvěř v houštích a bahniscích.

Z lesa vyšli válečníci a asi dvě stovky žen a dětí, které osvobodili. Prošli bránou v ohradě a nastala skrumáž, když

se obě skupiny setkaly a lidé se horečnatě snažili najít příbuzné. Ozývala se vřava složená z křiku, otázek a nadávek. Brzy se kaňonem nesly výkřiky radosti spolu se smutným nářkem.

Výsledky byly značně nerovnoměrné. Klan od Rudé skály radostně volal k bohům a velebil je za milosrdenství.

Klan z Vřesoviště měl také radost, i když zakalenou ztrátami. Malý klan od Labutího jezera plakal. Polovina jich chyběla.

„Mirchaz!“ naříkali ve vzteku na nepřítele, který prodléval někde na jihu, nejasný a beztvarý, zhoubný nepřítel, který rozhazoval kruté sítě v zemích Ardu, aby loupil lidi. Byl mnohem nemilosrdnější než pujish a mnohem úspěšnější.

Kdysi bývalo léto dobou radosti, časem hojnosti, kdy žil lid Ardu v lese jako za starých časů. živil se ovocem, opicemi a některými velkými ještěry, kteří byli vhodní k jídlu. Lovil ryby v říčkách a malé pujish, kteří se přišli napít.

Tak léto odpradávna vypadalo. Ardu nemohli změnit podobu léta o nic víc než shodit ocasy.

V nedávné době se léto stalo ponurým časem strachu a neblahých znamení.

V létě přicházeli otrokáři se sítěmi a železnými meči a šípy, kvůli kterým byli neporazitelní. Změnili léto na čas žalu a ztrát. Za ta léta odvedli tolik zajatců, že počet Ardu poklesl na polovinu.

Mirchaz! Zlověstná královna jižních měst, strašlivý zlovolný měsíc, který vrhal stín na pokojný svět Ardu.

Navzdory zármutku nad ztracenými příbuznými byli lidé překvapeni a potěšeni, že se k nim Bazil vrátil. Pro většinu z

nich byl stále lesní bůh. Lidé rozdělali v táboře ohně a opekli pro něj maso z třírohých. Další mu přinesli vodu z řeky a hromady pečených lusků, které mu přikusované mezi sousty masa velice zachutnaly.

ženy spolu stále diskutovaly. Pár jich předtím lesního boha a bezocasého chlapce znevažovalo. Některé v nich viděly podvodníky, pravděpodobně jen přestrojené otrokáře.

Někteří lidé si hodně stěžovali, zvláště během dlouhého namáhavého pochodu přes pláň. Nyní byli tito lidé v rozpacích. Lesní bůh se vrátil a přivedl další osvobozené Ardu. Stěžovatelé se mýlili a teď to museli uznat nebo alespoň zůstat zticha.

Lesní bůh si kromě bolavých nohou, nějakých šrámů, zaražených trnů a štípanců od nejrůznějšího hmyzu nestěžoval téměř na nic. Jedl a pil a pobaveně naslouchal, jak se k němu Ardu modlí a žádají o pomoc v každodenním životě. Bazil už jazyku Ardu rozuměl poměrně dobře a většinu toho, co mu někdo říkal, chápal. Nicméně Ardu k němu pociťovali příliš velkou úctu, než aby přijali skutečnost, že je „osoba“ jako oni, a ne bůh. Bazil musel přiznat, že mu to nevadí. Jídlo bylo dobré, a když teď pochod skončil, chtěl se trochu uvolnit a dopřát bolavým nohám odpočinek. Bylo to dlouhé tažení. Moc se nebojovalo, ale hodně plavalo a chodilo. Závěrečný pochod byl dlouhý a Bazil byl rád, že se může posadit.

S veselým cvaknutím mohutných čelistí přijal obrovskou pečenou kýtu třírohého a s nadšením a požitkem se do ní pustil.

Do tábora přišel Relkin s Iumem a Wolem, dvěma mladými muži z klanu ze žlutého kaňonu, s nimiž se okamžitě spřátelil. Relkin pomáhal rozbít řetězy, které je poutaly, a oni jej zcela přijali. Lidé ze žlutého kaňonu si ho vesměs oblíbili.

Relkinovo postavení se změnilo. Dokonce i Ommi a jeho společníci bezocasého s jistou nevraživostí obdivovali.

Nejenže mluvil s lesním bohem a předával jim jeho příkazy a domluvy, ale bojoval lépe než kdokoli z nich a osobně zachránil mnoho arduských životů. Mohutní muži nebyli na takové bitky zvyklí. Když bojovali mezi sebou, vždy to bylo ve stylizovaném souboji jednoho proti jednomu. Tak řešili spory o hranice, únosy žen a boje o dědictví. Byli vůči otrokářům v těžké nevýhodě nejen kvůli jejich ocelovým zbraním, ale také proto, že otrokáři pocházeli z vyspělé společnosti zvyklé válčit. Věděli, jak zorganizovat malou bitvu mezi dvěma skupinami.

Relkin s Bazilem však tuto rovnici změnili. Relkin Ardu neustále učil nové kousky se sekerou, mečem, kopím i nožem. Naučil Iuma a Wola používat kuše a brzy se z nich stali vynikající střelci. Zatímco pracoval s jednotlivci, prosazoval myšlenku kázně a boje ve skupině. Většina Ardu byla připravena mu naslouchat. Otrokáři vůči nim používali

vlastní postupy. Ardu věděli, že se musí přizpůsobit, nebo zemřou.

Po večerech kolem ohně nemluvili o ničem jiném než jak v hustém lese zorganizovat malá přepadení a bitky. Cvičili se v používání lodí, dokud s nimi v rychlém proudu rozvodněných řek nedokázali přijatelně manévrovat. Relkin byl svědkem proměny některých arduských mužů. Stávali se z nich vojáci. Relkin do nich vkládal velké naděje.

V táboře však bylo mnoho lidí, kteří Relkinův vliv nevítali. Tito lidé truchlili a reptali i cestou přes Pláň třírohých. Navzdory všemu, co získali, byli stále zoufalí z obrovského rozvratu, který zasáhl jejich život. Mnozí z nich bezocasé vášnivě nenáviděli.

Iuuns a Yuns o Relkinovi mluvily zle. Lumbee se tomu pokoušela zabránit, ale nikdo si jí nevšímal a nakonec jí její matka přikázala mlčet, protože se obávala, že jejich rodina bude vyobcována.

Iuuns rozšiřovala pověsti, že Relkin a takzvaný lesní bůh arduské muže unesli a prodali je otrokářům. Mnozí lidé se jí smáli, ale někteří poslouchali a historka se šířila a přikrášlovala. Náhlý návrat Relkina a lesního boha toto vše vyvrátil, ale i když hladového draka krmili ochotně, bezocasého neměli někteří Ardu ani trochu v lásce.

Relkin se pokoušel si toho nevšímat. Měl za sebou vyčerpávající a radostný měsíc, ve kterém ale zažili i pocit zmaru. Zmocnili se dvou táborů a podnikli další tři

přepadení. Dvě uspěla, pokaždé zničili celou otrokářskou výpravu, většinu mužů zabili a osvobodili stovku otroků.

Třetí útok se nepovedl, když někteří arduští muži vylezli z úkrytů příliš brzy a otrokáři byli varováni. Ve zmateném boji, který následoval, utrpěly obě strany těžké ztráty a bylo osvobozeno jen málo otroků, zatímco otrokářské lodě zmizely v houstnoucí tmě. A poté už další lodě nepotkali.

Otrokáři odpluli s kořistí na jih.

Členové válečné výpravy se nyní stali zárodkem kmene, počátkem národa. Mezi muži, které spojil boj, se vytvářela nová, pevnější pouta, jež starodávné klany, které vždy fungovaly nezávisle, svazovala k sobě. Nemohli se vrátit zpět ke starému způsobu života v malých skupinách, vůči otrokářům bezbranných. Nyní byli čímsi jiným, pro lid Ardu zcela novým.

Účastníci válečné výpravy už na Relkina nehleděli s nedůvěrou. Vzpomínky na Lumbee a jejich vztah se vytratily. Bojující muži ho považovali za velitele. Byl přesvědčený, že s trochou času a dobré vůle si získá i ostatní. A dokonce i ti nejtvrdohlavější jako Iuuns a Yuns se s ním nakonec smíří.

KAPITOLA 18

Vznik kmene je hlučná záležitost. Neustále se objevovaly hádky a všichni velmi potřebovali rozsoudit.

Lumbee navrhla vytvořit radu ze zástupců jednotlivých příbuzenských klanů. Velké klany se tomu nejdřív bránily.

Pak však narůstaly každodenní neshody se zbytkem pomalu se tvořícího kmene a přicházely krize, které všechny stály mnoho času a zkoušely jejich trpělivost, a všechny klany uznaly, že je taková rada zapotřebí.

Určité skupiny několikrát hrozily odchodem a návratem ke starému způsobu života. Relkin k nim vždy ve své primitivní arduštině pronesl vášnivou řeč a přesvědčil je, aby zůstaly.

Mimo kmen byli vůči otrokářům bezbranní. Věděli, že buď budou muset během období sucha zůstat na severu a zříci se bezstarostného života v lese, nebo začnou spolupracovat jako kmen, aby si zajistili bezpečí. Přijít o život v lese by znamenalo zříct se tradic, které Ardu dodržovali již od dávných dob.

Proto zůstali. Ale neshody přetrvávaly a hádky byly stálým zdrojem problémů.

Jedním z nejhorších byla záležitost s Pumem. Pumo byl pěkný čtrnáctiletý mladík s velice silným ocasem. Původně pocházel z klanu ze žlutého kaňonu. Letos jeho rodiče a sestry odvedli otrokáři. Pouze jemu se podařilo vysvobodit a uniknout, když byl tábor napaden a otrokáři nalodili zajatce a odpluli s nimi. Pumo žil sám v lese, dokud nenarazil na zvědy z arduské válečné výpravy, kteří ho vzali s sebou.

Od té doby byl s kmenem. V tom byla jen hrstka lidí ze žlutého kaňonu. Puma mateřsky přijala Wulla z lidu od Rudé skály, kterých bylo v kmeni nejvíc. Pumo byl dobrý v zápase a plavání a byl přátelský, což mu získávalo oblibu mezi ostatními mladými v kmeni. Byl to uličník, ale bez zlých úmyslů, a proto ho dokonce i starší lidé, kteří obvykle na mladé nadávali, měli rádi.

Nyní přišla delegace starších žen lidu ze žlutého kaňonu, který tábořil poblíž, a požadovala, aby se s nimi Pumo vrátil a žil se svým klanem.

Pumo ale odejít nechtěl. Ostatní lidi ze žlutého kaňonu v kmeni to rozčílilo. Někteří říkali, že by všichni měli z kmene odejít a vrátit se zpět ke svému klanu. A že by Puma měli vzít s sebou i násilím, pokud to bude nutné. V sázce je nadřazenost příbuzenského klanu. Ostatní odporovali a požadovali loajalitu k myšlence kmene.

ženy ze žlutého kaňonu přesto odmítaly odejít. Trvaly na tom, že právo příbuzenského klanu má přednost. Pumo musí jít s nimi. Na druhé straně Wulla uplatňovala své právo na Puma a vyzývala všechny důležité členy lidu od Rudé skály, svého velkého a, rozšiřujícího se klanu, aby ji přišli podpořit. U jezírka vypukla dlouhá hlasitá hádka, rozšířila se i k táborovému ohni a trvala hodiny.

V uplynulých dvou týdnech Relkin s mladým Pumem o jeho problémech několikrát mluvil. Pumo se jasně vyjádřil, že dává přednost Wullině rodině. Wulla na něj hodnější než

vlastní matka a s jejími dětmi vycházel lépe než s těmi z klanu ze žlutého kaňonu. Byl pevně rozhodnutý zůstat.

Relkinovi šířící se zloba dělala čím dál větší starost.

Hrozilo to vážnými potížemi, dokonce i jakousi válkou.

Podobné věci se už v historii Ardu staly a často měly zhoubné následky. Dokonce i když nad nimi měli lidé od Rudé skály převahu, dalo se čekat, že je muži ze žlutého kaňonu vyzvou k boji. Bude prolita krev a krevní msta, která takto vznikne, může trvat celé generace.

Relkin se vydal za Lumbee. Odešli spolu z tábora na útes nad kaňonem. Hleděli dolů do pralesa rudých kopců a úzkých

hřbetů,

zalévaných

oranžovým

světlem

přicházejícího večera.

Od chvíle, kdy se Relkin vrátil, se s Lumbee snažili trávit spolu co nejméně času, protože věděli, že to v Uysovi a Erris vyvolává ty nejhorší obavy. Kromě toho se Lumbee

ukázala v kmeni jako nová síla. Využila skutečnosti, že zná Relkina nejdéle, a na začátku získala místo v kmenové radě a držela si ho díky řečnické obratnosti a vrozené moudrosti.

Starší lidé ji respektovali. V poslední době Relkin v jejich vztahu cítil jemný posun. Lumbee vyrostla a dospěla do téměř nové osoby.

Ne že by ta milá Lumbee, kterou znal předtím, zmizela.

Jen měla plno práce s vážnými záležitostmi a už neměla takové sklony dívat se na něj zbožňujícíma očima. Byly tady problémy, které bylo třeba vyřešit. Kmen se rozrůstal a bylo třeba o něj pečovat.

„Jak se daří drakovi?“ zeptala se, když byli z doslechu.

Ráda mluvila verijštinou, kterou se od Relkina naučila, aby ji udržovala plynnou, ale nechtěla, aby ji ostatní Ardu slyšeli jazyk používat. Věděla, že by jim to připadalo divné. Ardu byli konzervativní lidé, zvyklí na staré způsoby. O jiných jazycích nic nevěděli a ani věděl nechtěli.

„Dobře spí, ale tloustne. Potřebuje víc cvičit.“ Relkin zaváhal. Ale Lumbee byla dračí kamarádka a pochopí to.

„Myslím, že se cítí osamělý.“

Překvapeně se na něj podívala.

„Chci říct, že mu chybí jiní draci.“

Po tváři se jí rozlilo porozumění a soucit. Relkin cítil, jak mu jihne srdce, jako tak často v její přítomnosti.

„Víš, už jsme od jednotky pryč mnoho měsíců. Myslím, že se mu stýská po ostatních.“

„Musí být úžasné žít mezi mnoha draky, jako je Bazil.

Lumbee by to ráda jednou viděla.“

Relkina napadlo, že ještě zajímavější by bylo sledovat, jak by Lumbee zapůsobila na jeho přátele ze 109. bojovného dračího. Co by si Swane, Jak a Manuel o této jemné dívce s ocasem mysleli.

Změnil téma na to, co jim opravdu leželo v hlavě.

„Viděla jsi dnes Puma?“

„Ne, myslím, že se schovává. Myslím, že není se svým životem moc spokojený.“

„Chudák Pumo. A je to velká hrozba pro kmen. Něco se s tím musí udělat, a brzy.“

Lumbee sevřela rty. Relkin věděl, že chce říct něco, co považuje za důležité.

„Víš, Relkine, myslím, že Pumo musí promluvit na shromáždění u ohně. Ať všem řekne, co chce udělat. Všichni se kolem něj hádají, jako by byl dítě neschopné se samostatně rozhodovat. Tohle je neobyčejná doba; kmen se rozrůstá a Pumo v něj věří. Nechme ho oznámit, co si přeje.

Báby ze žlutého kaňonu z toho nebudou mít radost, ale budou muset jeho rozhodnutí přijmout. A všichni uvidí, že se každý z nás sám může rozhodnout, zda chce patřit ke kmeni. Je to naše volba, stát se členem kmene, a v tom je naše největší síla.“

Relkin přikývl. Měla pravdu. Zazubil se.

„Možná bychom měli požádat báby ze žlutého kaňonu, aby se k nám připojily. A přivedly všechny svoje lidi.“

Odmlčel se a našpulil rty.

„Jenom nevím, jestli by se to už začleněným skupinám líbilo.“

Lumbee o tom chvíli přemýšlela. Nebyl to velký problém. „Brzy to pochopí. Potřebujeme, aby nás bylo hodně. Čím více bojovníků budeme mít, tím budeme silnější. Musíme otrokáře zastavit. Příští rok do lesa žádné otrokáře nepustíme.“

Relkin si pomyslel, že je to docela možné.

„Nebude toho na Puma hodně? Bude muset přesvědčit ostatní lidi ze žlutého kaňonu, které tu máme.“

„Mluvila jsem s ním. Pumo je silný.“

Relkin náhle v jejích očích spatřil věštecký svit, který tam nikdy předtím neviděl.

Všimla si jeho pohledu a porozuměla mu. „Ano, Relkin má pravdu. Lumbee ví, co musí Ardu udělat. Proto si Lumbee nemůže vzít Ommiho, i když by měl Uys radost.

Lumbee si musí vzít Chasena od Rudé skály, aby stmelila skupiny. Chasen souhlasí s Lumbee. Ví, že musíme vybudovat kmen. Jinak se ze všech Ardu stanou otroci.“

„A co by měli udělat drak a dragonýr, Lumbee?“

Lumbee mu pevně pohlédla do očí. „Miluji tě, Relkine, ale nemůžeme mít děti. Proto se musím provdat mezi Ardu.

Nemůžu si vzít bezocasého. Ani si nevezmu Ommiho, i

když on to chce. On patří ke klanu z Vřesových kopců, a to kmenu nepomůže. Vdám se za Chasena. Ale vždy budu milovat Relkina.“

Relkin se nedokázal ovládnout. Pevně ji objal a políbil.

Na pár vteřin byli opět spolu. Pak ho odstrčila, o půl kroku ustoupila a utřela si oči. Když promluvila, měla hlas ochraptělý emocemi.

„Tohle už nemůžeme dělat. Naše city musíme dát stranou.“

„Ne, Lumbee, to nemusíme. Nějak můžeme být spolu.“

„Nemůžeš zůstat s kmenem. Musíš se vrátit do zemí Argonathu. Musíš se vrátit k Eilse.“

Při nečekané zmínce o Eilse se začervenal. Najednou pocítil zmatek, rozpaky i stud. Nebyl krásné Eilse věrný a nakonec ani nemůže žít s Lumbee. Bude muset po zbytek života snášet pocit viny, nebo se Eilse přizná, co provedl?

Nemyslel si, že by to dokázal. Chvíli stál jako přimražený.

„Ano,“ řekl tiše. „Lumbee má pravdu. Budeme se muset vrátit. Ty povedeš kmen Ardu a v srdci vím, že to bude silný kmen. My s Bazilem se musíme vrátit do našeho světa. Ale než půjdeme, musím vaše bojovníky ještě něco naučit.

Potřebují všechen výcvik, který jim můžu dát. Musí toho hodně zvládnout.“

Lumbee se dotkla Relkinova lokte. „Ardu budou Relkinovi z Quosh vždy vděční.“

Rozešli se a zpět k ohni se vrátili každý sám. Ve tmě za nimi se zatřpytily rozhněvané oči.

KAPITOLA 19

Déšť pomalu slábl, až se změnil na občasnou přepršku, a celodenní záplava vody se stala minulostí. Nicméně oblohu po většinu času zakrývaly mraky a v noci nebylo vidět hvězdy.

Kmen Ardu nepozorovaně přecházel přes pláň a vyhýbal se pujish. Tábořili u pastí, které vybudovali jejich předkové, znovu je upravovali a chytali třírohé, na kterých pak hodovali. Až ustanou deště, opustí pláně a vydají se do severní pahorkatiny, kde začínají rašit bobule. Pak se zase vrátí na jih do lesů, kde je opět budou ohrožovat otrokáři z Mirchazu.

Rodové klany si na sebe pomalu zvykaly. Pomohly tomu i tři nové sňatky mezi rodinami. Další manželství se plánovala. Hodně se spekulovalo nad tím, koho by si mohla vzít Lumbee, protože už na to byla dost stará. Stala se v kmenové radě hlasem mladších lidí a získala si autoritu.

Mnoho starších Ardu, dokonce i statní muži, se k ní chovalo s velkým respektem, mnohem větším, než by vyjadřovali jakékoli jiné dívce jejího věku. To jen zdůrazňovalo

důležitost úvah, za koho by se mohla provdat, protože každý rodinný klan ji chtěl mít na své straně.

Jednoho dne, prvního od začátku dešťů, kdy bylo nebe zcela jasné, proťal klid tábora chraptivý křik z vyvýšeniny na západě. Byl to Mogs z klanu ze Slunečného břehu.

Dopotácel se do tábora. U nejnovější jámy, kterou vykopali na západě v akátovém háji, aby do ní chytali třírohé, nastaly potíže.

Jáma měla úspěch, až příliš velký úspěch. Stejně jako téměř všechny jámy, o kterých věděli, byla stará, ale tuhle nikdo nepoužíval už desítky let. Vyčistili ji od větví a kamenů, které do ní napadaly, a vyměnili kůl za nový, čerstvě naostřený a utvrzený v ohni. Pak z trávy utkali novou rohož na zakrytí jámy, stáhli se a čekali.

Ještě tu noc šly kolem dvě třírohé samice a jedna spadla dovnitř. Zemřela téměř okamžitě, když jí kůl probodl hrdlo.

Ardu mrtvolu okamžitě začali porcovat, zatímco zpátky do tábora poslali zprávu, aby všichni, kdo mohou, začali odnášet maso. Z dospělých třírohých bylo masa hodně.

Bylo důležité mrtvolu rozsekat a zcela odstranit, včetně kostí i všeho ostatního, protože kdyby zůstala ležet byť jen jediný den, pujish by zavětřili pach a sesypali by se na past.

Ardu by kvůli pujish o past přišli, stejně jako o zbytky zvířete. Ve skutečnosti by se asi musel přesunout celý kmen, protože pujish by tábor našli a pak se zdržovali v okolí v

naději, že chytí nějaké děti nebo někoho, kdo bude venku sám.

Mogs a Eep od Labutího jezera měli obrovskou smůlu a narazili na dva dospívající rudohnědé, oba vážili snad tunu, ne-li víc, měli pět stop v kohoutku a tělo téměř dvacet stop dlouhé. Rudohnědí okamžitě zaútočili a starého Eepa zabili.

Mogs unikl a podařilo se mu dostat zpátky do tábora.

Okamžitě se utvořila záchranná výprava, která se ozbrojila dlouhými oštěpy, luky, šípy, praky a velkou zásobou kamenů. Relkin jim nabídl, že probudí draka a požádá ho, aby se k nim přidal, ale Ommi, který měl ve skupině hlavní slovo, řekl, že půjdou sami, protože se nebojí pujish postavit.

Skupina vyrazila a Relkin se šel ihned podívat na Bazila a donesl mu vodu a maso z ohniště. Zatímco Bazil jedl, Relkin mu řekl, co se stalo a co se asi bude dít dál. Bazil tiše zabručel, zhluboka se napil a pak chvíli cvičil s Ecatorem.

Po pravdě docela toužil po nějakém boji. Několik posledních týdnů uplynulo poměrně klidně a tiše.

Procházel se sem a tam po břehu řeky, mohutnými plícemi se zhluboka nadechoval a vydechoval, protahoval si paže a ocasem mrskal sem a tam, aby ze sebe setřásl lenost života v táboře. Pak tasil magickou čepel. Jako vždy v ní cítil životní sílu, magickou bytost, která tento kus oceli nějakým způsobem obývala. Také meč byl připraven k boji.

Co se týkalo ubohého Mogse, ten ležel u ohně, vyčerpaný pětimílovým rychlým během. Kolem něj se shromáždili příbuzní Eepa od Labutího jezera a zasypávali jej otázkami. Odpovídat bylo bolestivé, protože to přinášelo zpět ty nejděsivější vzpomínky. Mladí pujish byli rychlí a smrtící. Chytili Eepa na rovině, kde se nebylo kam schovat.

Zemřel milosrdně rychle, to byla jediná útěcha. Během několika okamžiků ho roztrhali na kusy a sežrali. ženy od Labutího jezera žalostně naříkaly. Klan od Labutího jezera pobili už otrokáři a teď si svou daň vybrali i pujish. ženy daly hlavy dohromady a mluvily o smůle a prokletí a o skutcích bohů a démonů. Yuns a Iuuns z klanu od Rudé skály zachmuřeně vykládaly o tajných a ďábelských plánech proti všem Ardu.

Brzy poté se ze západu začali trousit ostatní. Přinesli hrozivé zprávy. Mladí pujish zachytili pach třírohého v jámě a brzy vystopovali jeho zdroj. Pak začali řvát, napůl vítězoslavně, napůl vyčkávavě. Arduští muži po nich s nebezpečnou přesností a silou vrhali kameny z praků, a to pujish udrželo v dostatečné vzdálenosti, zatímco se Ardu připravovali k mohutnému útoku.

Nikdy k němu nedošlo. Tupý vychloubačný řev rudohnědých přilákal dalšího příslušníka jejich druhu, zřetelně kulhajícího starého samce se zjizvenou kůží. Ačkoli podle měřítek svého druhu nebyl obrovský, byl příliš velký na to, aby se s ním Ardu mohli vypořádat. Všichni museli

utéct a spěchali přes pláň k hlavnímu táboru, zatímco za nimi se mladí rudohnědí prali se starým samcem o zbytek téměř nedotčené mrtvoly třírohého. Den, který začal tak dobře, se změnil v naprostou katastrofu.

Kmenu nezbývalo nic jiného než se co nejrychleji sbalit a odejít. Byly zde další jámy, které mohli rychle opravit a použít. Ardu na pláni přežívali díky své chytrosti. Za normálních okolností se pujish dokázali téměř úplně vyhnout, a v severních lesích byli pujish samozřejmě velice vzácní, protože Ardu je odtamtud v průběhu let vyhnali.

Občas ale něco nevyšlo a byly ztraceny životy. V případě rudohnědých pujish nebyl příliš velký prostor pro chyby.

Bazil popadl Ecator a prošel ohradou. Při pohledu na draka s mečem ze zářící oceli přehozeným přes rameno Ardu mumlali a skláněli hlavy. U táborových ohňů se stále znovu a znovu vyprávělo mnoho úžasných příběhů o tom, co Bazil s tímhle mečem dokázal. Všichni se cítili mnohem bezpečnější, když je lesní bůh hlídal.

Za soumraku opatrně vyrazili zvědové a vrátili se se zprávou, že pujish se přecpali a leží poblíž jámy. Další den se nacpou znovu. Během noci se samozřejmě do mršiny pustí menší pujish, ale třírohý představoval obrovské množství masa; zítra tam pro rudohnědé pořád nějaké zbude.

V době, kdy budou pujish zaujatí jídlem, se kmen přesune.

Jiní zvědové vyrazili na sever, aby prozkoumali další řadu jam, které by mohli využít.

Příštího rána ještě před úsvitem odešly další průzkumné skupiny, které měly sledovat trojici rudohnědých u jámy.

Jednu takovou skupinu tvořili Relkin, Ium a Wol. Když

odcházeli, připojil se k nim mladý Pumo, a ženy u ohniště klanu ze žlutého kaňonu po nich vrhaly rozhořčené pohledy.

Všichni tři Relkinovi přátelé opustili klan ze žlutého kaňonu a přidali se ke kmeni. Ze strany starších klanu čelili silné kritice. Ti neustále poukazovali na to, jak jsou si ti tři blízcí s Relkinem.

Když vyšli z ohrady, zamířili na západ a brzy se dostali k jámě, která ležela za dlouhým, téměř holým svahem. V takto otevřeném terénu se cítili zranitelní. Pohybovali se pomalu a přikrčeně, jak se snažili být co nejméně nápadní.

Takto pokračovali několik minut, když Wol náhle zvedl ruku a začal naléhavě šeptat. Asi dvě stě yardů před nimi byly na zemi usazené dvě zlověstné stvůry. Relkin cítil, jak se mu při pohledu na ně tají dech.

Byli tady, dva mladí rudohnědí pujish, spící na slunci.

Mohutné zadní nohy skrčili, natáhli se na břicho a velkou hlavu položili na zem. Se zavřenýma očima tiše chrápali, jistí si tím, že je nic nebude obtěžovat.

Ium pohlédl na oblohu. Ráno už bylo tady.

„Probouzejí se pomalu. Včera se museli hodně nažrat.“

„Probudí se hladoví. To oni vždycky.“

Relkin si uvědomil, jak nebezpečná jejich pozice je.

Nikde v okolí nebyl žádný úkryt. Tady zemřel starý Eep.

„A co ten další.“

„Nevidím ho.“

To se Relkinovi ani trochu nelíbilo. Snažil se ještě víc skrčit.

„Měli bychom se vrátit. Jsme u nich příliš blízko,“ řekl Wol.

Na tom se shodli, a proto se vydali zpět z kopce, až se dostali k hlohovému houští asi půl míle daleko. Odtamtud mohli pujish pozorovat a sami zůstat nepozorováni. Budou je sledovat, dokud nebudou mít jistotu, že se mladí rudohnědí vracejí k jámě a mršině třírohého.

„Brzo se probudí,“ řekl Ium.

„A budou mít hlad,“ dodal Wol.

Sledovali je a čekali. V horkém vzduchu bzučely mouchy. Slunce pomalu putovalo oblohou.

„Ve tvé zemi, Relkine, máte báby, které dělají tolik problémů?“

Zase ty báby ze žlutého kaňonu! Prostě nenechaly chudáka Puma na pokoji. Relkin se účastně usmál. „Ne, to nemyslím.“

„Báby jako ty naše jsou opravdu osiny v ocase,“ řekl Ium.

Relkin věděl, že báby ze žlutého kaňonu tlačí i na Iuma a Wola.

„Ve tvém světě, Relkine, daleko, daleko, máte báby s takovou mocí?“ zeptal se Wol, který byl zvědavý.

„Nikdy jsem nikoho takového nepoznal,“ řekl Relkin.

„Moje rodina byl vždycky jenom drak. Ale slyšel jsem, že některé báby jsou stejné jako ty vaše. Bojí se toho nového, co děláme. Vím, že je to těžké, ale musíte trvat na svém.

Rozhodli jste se správně a časem to pochopí i ony. A ony už

prakticky do kmene taky vstoupily. Chci říct, nezdá se, že by nás chtěly opustit, ne?“

Všichni tři mladí Ardu energicky přikyvovali. Pumo se ale zamračil.

„Ale obviňují tebe, Relkine. Říkají, že jsi příčina všech našich potíží. Jsou blázni. Zachránil jsi před bezocasými mnoho, mnoho Ardu.“

„Myslí si, že všechno, co představují, je v ohrožení. V

rodinném klanu jsou velice důležité. V kmeni budou důležité méně. Musíme brát v úvahu jejich pocity. Myslím, že já k tomu nejsem nejvhodnější, když jsem sám bezocasý.“

Všichni Ardu bezděčně vyděšeně stočili ocasy.

„Ale musím se snažit. Ardu se toho o válce musí ještě hodně naučit, a pokud máte otrokáře porazit, musíte to do příštího roku umět.“

„Mirchaz přijde do země Ardu, zabijeme Mirchaz,“ řekl Ium urputně.

„Ale proč popírají, že jsi naše lidi zachránil, Relkine?“

zeptal se Pumo.

„To nevím, Pumo. Někdy se lidi prosto neumí s pravdou vypořádat. Možná je to příliš bolestné.“

„Ium ví, že ony říkají lži. Iuma bolí poslouchat, jak báby vykládají lži, protože lži jsou slabost. Ium si vždycky myslel, že báby jsou silné. Teď Ium ví tohle: Jenom pravda je opravdu silná! Musíme být kmen. Všechny rodové klany se musí spojit. Pak zničíme Mirchaz.“

Relkin, který byl už na Iumovu občasnou divokost zvyklý, přikývl. Matka pomoz otrokářům, pomyslel si, jestli se kdy lidu Ardu postaví v bitvě.

„Pujish se hýbou,“ zamručel Wol.

Měl pravdu. Stvůry se pohybovaly. Za chviličku Relkin uviděl, jak se ze země zvedají mohutné hlavy a kývají se sem a tam, jak se jejich vlastníci rozhlížejí kolem. Pak se mladí rudohnědí předními tlapami odstrčili od země a vstali.

Okamžitě se dali do pohybu. Z této vzdálenosti to Relkinovi připomínalo způsob, jakým se pohybují ptáci, živě, zlehka, rychlými a přesnými kroky. Při pomyšlení na to, jak veliká jsou monstra, která přecházejí kopec, Relkinovi běhal mráz po zádech, a to tihle nedosáhli ještě ani polovičního vzrůstu.

Relkinovi se ohromně ulevilo, že šelmy míří pryč od nich, zpátky k jámě. Pak zmizely z dohledu.

Ale ne z doslechu. O pár minut později se od jámy ozvala řada hlasitých zařvání. Mladí rudohnědí opět bojovali s chromým samcem o zbytky.

Zvědové viděli dost. Kdyby se přiblížili, nic by tím nezískali. Pujish byli vzhůru a cpali se zbytky třírohé samice v jámě. Zvědové se vydali podél kopce zpátky do tábora.

Ardu budou muset co nejrychleji vyrazit na sever, aby měli jistotu, že se těmto pujish vyhnou.

Blízko tábora narazili na další skupinku zvědů, kterou vedl velký Ommi. Velký Ommi je pozdravil docela vesele, ale v očích měl stále cosi, co Relkinovi říkalo, že mu nikdy neodpustí to, co s Lumbee udělali. Uper od Černého jezera a Bunad od Rudé skály si s Wolem, Iumem, a dokonce i s Relkinem stiskli předloktí. Puma pozdravili jen pokývnutím, protože ještě nebyl dospělý.

Ommiho skupina byla na druhé straně jámy, kde pozorovala probouzejícího se starého samce. Potvrdili, že je dospělý, ale zřetelně kulhá. V průběhu života mu něco rozdrtilo nohu. Samozřejmě byl stále ohromně nebezpečný a bylo by nejlepší se mu vyhnout.

Zatímco pokračovali v cestě, Wol ostatním řekl, co viděla jejich skupina. Pujish budou mít po zbytek dne na práci zbytky třírohé samice. Pak pravděpodobně den setrvají v úkrytu a poté se znovu vypraví na hon za masem, ať už

čerstvým nebo mršinou.

Tábor našli napůl rozebraný. Všichni pracovali v co největším spěchu. Než ráno pokročilo, byli už na cestě a v neuspořádaném zástupu mířili na sever, se zvědy vpředu a po stranách.

Bazil s Relkinem po boku pochodoval zhruba uprostřed kráčejícího zástupu a kolem nich poskakovalo několik dětí a neustále je zasypávalo otázkami.

Toho dne se během pochodu nic nestalo. Zvědové ohlásili jen velmi vzdálená stáda třírohých a žádné známky pujish. V noci se utábořili na ostrově uprostřed řeky a nerozdělali oheň, aby pujish nepřilákali. Všichni se museli spokojit s malou porcí ořechů a bobulí, až na draka, který snědl poslední zbytky masa z třírohého, které nesli.

Během první hlídky Bazil spal. Relkin zůstal vzhůru a společnost na hlídce mu dělali Wol a Pumo. Kladli mu mnoho otázek o vnějším světě a on se ze všech sil snažil jejich zvědavost uspokojit, i když mu chvílemi dělalo starosti, jaký obraz jim vykresluje.

Té noci zaslechli vzdálené bučení stáda třírohých, které se pohybovalo ze západu na východ, a to několik mil jižně od nich. Považovali to za skvělou zprávu, protože průchod takového stáda zahladí všechny stopy, které zanechali. A co bylo ještě lepší, odláká to pozornost rudohnědých a zavede je to na východ.

Relkin nechal draka spát. V případě nutnosti by se probudil dostatečně rychle. Wyverna si v noci potřebovala pořádně odpočinout. Všichni byli na ní a jejím velkém meči silně závislí.

Když hlídku převzali muži od Rudé skály a z Vřesových kopců, Relkin se posadil vedle ležící wyverny. Bazil spal

poměrně klidně. Relkin si ho ale prohlížel starostlivým okem dragonýra. Během posledních dní neměl čas, aby o draka řádně pečoval. Relkin si v duchu poznamenal, že má Bazilovi hned příštího rána zkontrolovat nohy. Neměl nic na posílení kůže, žádnou mast, vlastně neměl žádný z léků a prostředků, na které se dragonýři spoléhali. Na druhou stranu mu Wulla poradila, jaké bobule rozmačkat, aby získal šťávu, která zmenšuje otoky. Lumbee mu ukázala, jak upravit tucet dalších rostlin, aby získal účinnou šťávu a obklady. Některé z těchto věcí na Bazilovy šrámy a zhmožděniny velice dobře zabíraly.

Z kusu kůže třírohého si Relkin vyrobil pokrývku, do které se v noci balil. Překvapilo ho, jak kůže, původně ztuhlá po vysušení na slunci, změkla, když do ní staré ženy tloukly palicemi. Pokrývku pevně svinul, svázal ji řemínky a při pochodu ji nesl na zádech. Nyní řemínky rozvázal a pokrývku rozvinul. Uvnitř ve světle měsíce nepatrné zazářil dlouhý kus kosti.

Relkin, který cítil, jak se mu ježí chloupky na krku, kost zvedl. Byla nepochybně lidská, horní část stehenní kosti.

Byla zažloutlá stářím a používáním vyleštěná. Místo zlomu bylo hladké, jako by ji někdo přeřízl něčím velice ostrým.

Relkin si byl jistý, že to není dobré znamení. Po chvíli přemýšlení odložil kost stranou, natáhl se a zabalil do pokrývky. Jak dlouho ji v pokrývce měl? Kdo ji tam dal? Co

ohlašovala? Očividně to byla nějaká magie Ardu, ale jaký byl její smysl?

Zhluboka si povzdechl. Relkin z Quosh byl během krátkého života vystaven velkému množství magie. Dosud ho žádná nezmrzačila ani nedokázala zabít.

Co to všechno mohlo znamenat? Co kost představovala?

Pokrčil rameny, přitáhl si pokrývku k tělu a uložil se ke spánku. Ať to bylo cokoli, v tuto chvíli s tím nemohl nic dělat. Brzy usnul, neboť jako voják dokázal spát kdekoli a kdykoli.

Ráno potkal Lumbee a zeptal se jí, co to znamená.

Zbledla.

„Ukaž mi to,“ dožadovala se. Vytáhl kost.

„To je kost smrti,“ řekla ponuře. „Označili tě pro smrt.

Patří bábám ze žlutého kaňonu, to je jisté.“

„Co to znamená?“

„Lidé Ardu nemohou mít nic společného s tím, kdo je poznamenán kostí smrti. Přestává pro ně existovat. Dokonce i když je udeří, nevšímají si toho a přijmou úder jako seslaný bohy. Nevidí ho. Neslyší ho.“

„Bál jsem se, že to může být něco takového. Co s tím můžu dělat?“

„Nic,“ řekla Lumbee. Tak zoufalou ji Relkin nikdy předtím neviděl. „Nemůžeš se kosti ani zbavit. Když ji zahodíš, přinesou ji a dají ti ji zpátky, až budeš spát. Když ji

zahrabeš, vykopou ji. Když ji hodíš do jezera, doplavou pro ni a najdou ji. Kosti smrti nemůžeš uniknout“

KAPITOLA 20

V příštích několika dnech se kmen rozpoltil na většinu, která poslechla zákon kosti smrti a přestala si Relkina všímat, a menšinu, která byla dostatečně odvážná, aby se starodávnému zvyku vzepřela a dál se s bezocasým cizincem přátelila.

Jedním z následků bylo, že byl ochromen vojenský výcvik. Už dosáhl úrovně, na níž se zabývali taktikou malých skupin, a Relkin viděl, že Ardu dělají velké pokroky, ale nyní muži přestali docházet a Relkin si musel přiznat, že jeho čas mezi Ardu se chýlí ke konci.

Bazil byl připravený vydat se dál. I když bylo jídlo dobré a bylo ho dost, wyvernu začínal klidný život na pláních nudit. Navíc drakovi chyběla společnost příslušníků vlastního druhu. Mezi tupými pujish s jejich mrňavými mozky a divokými způsoby žádnou společnost nenajde.

Stýskalo se mu po přátelích ze starého 109. bojového marnerijského dračího. Chyběli mu Zelený Purpur s Alsebrou. Chyběl mu dokonce i Vlok, i když by to nikdy nepřiznal.

V zoufalém pokusu zlomit kouzlo kosti smrti ji Relkin okázale spálil ve vlastním ohni. Při spletitém obřadu rozdělal mohutný oheň, na který použil jen to nejsušší dřevo, takže nádherně hořel. Ujistil se, že nic nezůstalo.

Obešel tábor a různým lidem vykládal, co udělal, i když oni o tom samozřejmě dávno věděli. Neskrýval se, seděl s Iumem a Wolem u večerního ohně a opékal si maso z třírohého.

Když té noci spal, někdo mu k hlavě položil novou kost smrti, téměř stejnou, jako byla ta stará. Když se probudil, zrak mu okamžitě padl na horní polovinu lidské stehenní kosti. Srdce se mu mrazivě sevřelo.

Tím, že kost spálil, na svou stranu nikoho nezískal. Pro víc než polovinu kmene stále neexistoval.

Relkin věděl, kde hledat zdroj jedu, stejně jako to věděl ubohý Pumo, který toho večera přišel k Relkinovu ohni a přiznal se, že cítí, že se musí vzdát a vrátit se zpět do opatrovnictví báb ze žlutého kaňonu. Dokud to neudělá, neustanou v tažení s cílem Relkina vyhnat.

Relkin Puma přesvědčil, ať se nevzdává. Pumo teď patřil ke kmeni. Miloval Wullu, jako by byla jeho skutečná matka.

Měl rád všechny děti od Rudé skály. Nebylo to, jako by neměl rodinu a přátele. Vrátit se zpět k bábám ze žlutého kaňonu by kmeni ublížilo. Relkin přiznal, že s drakem stejně brzy odejdou. Bylo na čase, aby se vydali na sever. Mají

před sebou dlouhou cestu a musejí vyrazit brzy. Bylo nutné vrátit se do vlastního světa.

Při této novince se Pumo nezakrytě rozplakal, protože Relkina miloval jako bratra. Wola a Iuma to také zarmoutilo, ale už nějakou dobu to očekávali. Cítili drakův neklid a Relkinův pocit marnosti, když kost smrti zahalila kmen svým stínem.

Přesto se Relkin stále snažil dokončit výcvik, který začal. Bylo zde pár mužů, včetně mohutného Norwula, kteří mu naslouchali. Přišli a posadili se tak daleko od něj, že nikdo nemohl říct, že by se s bezocasým přátelili, ale dost blízko na to, aby jasně slyšeli a viděli Relkina s Iumovou a Wolovou pomocí předvádět, jak se muži v argonathských legiích cvičí pro boj v malých skupinách. Klíčem k úspěchu byla spolupráce. Každý muž se musel starat o všechny ostatní. Každý bojovník se musel umět přizpůsobit a být připravený obětovat život za spolubojovníky. Když se naučili tyto základní principy, přišel čas na výcvik umění boje s mečem, kopím a štítem.

Ardu se teprve začínali učit, jakou cenu má dobrý štít Relkin a Wol jich pár udělali z pružného surového dřeva a kusů kůže třírohých. Relkin a mladí Ardu spolu bojovali kyji a štíty a někdy i kopími s tupým hrotem. Relkin je učil vše, co věděl o fintách a krytí, kopancích a otočkách a všech dalších manévrech v boji tělo na tělo, které se naučil jako dragonýr argonathských legií. Udělalo mu radost, když

viděl, jak štíty kolují mezi muži, kteří už experimentovali s tvary a výzdobou.

Cítil, že udělal, co mohl, a že pokud arduští muži zůstanou spolu a budou pokračovat ve výcviku, jak je to učil, osvědčí se v jakémkoli boji s otrokáři. Lid Ardu bude mít šanci přežít.

Jednoho dne se Relkin, Ium a Wol vydali na lov malých čilých zvířat, kterým Ardu říkali yoosh. Zvířata byla menší než lidé, ale velice rychlá, běhala po dvou nohách a dokázala se v okamžení vyšvihnout do větví stromů.

Úspěšný lov vyžadoval dobrou koordinaci skupiny a dobrou mušku při vrhání oštěpů.

Zamířili na východ k velké řece. Tam bylo území vhodné pro yoosh, otevřené pastviny a místy malý lesík.

Yoosh se krmili na pastvinách, a když se objevili pujish, rychle se stáhli do vrcholků stromů.

Celý horký den muži lovili a sami dávali pozor na pujish, ale objevili jen wuggu, zavalité čtyřnohé zvíře, pokryté pancířem a se dvěma výrůstky na konci ocasu.

Wugga si jich nevšímal, a i když chvíli uvažovali, že ho uloví, nakonec pokračovali v cestě. Wuggy bylo velmi těžké zabít a na tak lenivě vyhlížející zvířata byli překvapivě nebezpeční. Uměli ostnatým ocasem švihnout se smrtící rychlostí. Kromě toho Wulla požádala o yoosh. Měla v úmyslu ho upéct a udělat s jablečnou omáčkou. Na stromech roztroušených po lese se začínala objevovat čerstvá lesní

jablka. Všichni z klanu od Rudé skály trvali na tom, že Wullin yoosh s jablečnou omáčkou je jeden z nejlepších kulinářských zážitků na světě a nesmí si ho nechat ujít.

Příchod lesních jablek byl dalším znamením změny ročních období. Kmen brzy zamíří do severní vrchoviny, aby tam strávil druhou čtvrtinu roku, dobu hojnosti a mírných dešťů. Dozrávají tam bobule a cestou narazí na mladé, tlusté shmungy a untishmungy. Ardu znovu vybudují jámy a na mladých shmunzích si pochutnají.

Relkin se rozhodl, že v tu dobu kmen opustí. Společně s Bazem si postaví člun a vydají se po proudu stejné řeky, proti jejímuž proudu s Lumbee připluli. Vrátí se k Vnitřnímu moři a zamíří na východ. Budou-li mít štěstí, najdou království Kraheen a znovu se připojí k legiím. Už téměř rok neměli s legiemi žádné spojení. Relkin věděl, že touto dobou už je považují za mrtvé. To bude pro všechny šok! Těšil se, až uvidí, jak se jeho přátelé budou tvářit, když se s drakem vynoří živí. Obzvláště skvělé bude vidět, jak se při Bazilově návratu zatváří Zelený Purpur!

Pozdě odpoledne došli ke strmému srázu, ze kterého bylo vidět přes řeku. Kopce na východě rudě žhnuly. Před nedávnem se tady lesem prodíral nějaký velký shmunga a nechal za sebou stezku z polámaných stromů a pošlapaného rákosí. Shmunga s dlouhým krkem, obrovský tvor, který Relkina s Bazilem kdysi málem vyřídil, byl příliš velký, než

aby se dal ulovit, nebo dokonce chytit do jámy. Pro Ardu

byli dospělí shmungové posvátnými zvířaty a nikdy by je nezabili. Skutečnost, že shmungové zabíjeli pujish, obvykle tak, že jim ocasem rozdrtili lebku, jev očích lidu s ocasem připodobňovala bohům. Mladí shmungové však byli vhodná kořist, i když bylo těžké je ulovit, protože starší je obvykle chránili.

Relkin náhle ztuhl. Na řece, rozvodněné potoky odtékající dešťové vody, se pohupovala malá loď s jedním stěžněm a velkou nadouvající se plachtou. Relkinovi ztuhla krev v žilách. Ardu na svých kánoích plachty nepoužívali.

„Otrokáři,“ zašeptal vedle něj Ium.

„Na otrokáře je ještě brzy,“ zamumlal Wol.

„Hledají kmen,“ řekl s naprostou jistotou Relkin.

„Škoda, kterou jsme jim způsobili, musela vyvolat odezvu.

Vsadím se, že všude na pláních jsou výpravy podobné téhle a pátrají po Ardu.“

„Chtějí najít kmen a odvést Ardu zpět jako otroky.“

„Musejí zabránit tomu, aby se kmen rozrostl.

Představuje pro ně přímou hrozbu.“

Ium a Wol okamžitě pochopili, o co jde.

„Musíme to všem říct. Kmen se musí přesunout na sever dřív, než je zvykem. Musíme otrokářům uniknout.“

Relkin pomalu přikývl. Napadlo ho něco jiného. „Mohli bychom je zajmout. Zjistit, proč jsou tak brzy tak daleko.“

Když loď připlula blíž, přesně pod útes, jasně viděli tři mohutné muže s hnědou kůží. Asi sto stop od břehu loď

otočili a zamířili zpět na opačnou stranu řeky. Po chvíli loď zmizela za nejbližším ohybem řeky.

Té noci se utábořili na útesu. Rychle se setmělo, jak bylo v zemi Ardu běžné, a brzy poté ve vzdálenosti několika mil zpozorovali v kaňonu světlo. Otrokáři na noc přirazili ke břehu. Relkin vzdálený svit dlouho pozoroval. Přemýšlel, jak silná odezva z otrokářských měst přijde.

Tohle byli s největší pravděpodobností zvědové, kteří pátrali po kmeni. Možná už vyrazila trestná výprava.

Vyprávění o lesním bohu je muselo šokovat. Nesměli Ardu dovolit rozvinout se v národ.

Otázkou bylo, jak by měl kmen odpovědět. Ztratit se ve vrchovině? Nebo převzít iniciativu, zajmout otrokáře a vyslechnout je? Zjistit, co přesně mohou příští léto očekávat.

Pak, až budou lépe znát nepřítelovy plány, mohou v případě potřeby zmizet ve vrchovině nebo se pokusit o útočnější strategii. Agrese by je však mohla stát životy, a samozřejmě byla riskantní. Relkin se ptal sám sebe, zda by opětovné zahájení útoků proti otrokářským výpravám snížilo jejich počet na území Ardu, nebo by to jen podnítilo další výpravy.

Ardu potřebovali vybudovat malou armádu o síle několika set mužů. A pokud má taková armáda mít šanci na úspěch, bude ji, alespoň podle Relkinova názoru, třeba vycvičit.

Otrokáři by si přivedli oddíly žoldáků, dobře vyzbrojené a ostřílené lety válčení. Ardu, jejichž kultura a technická vyspělost stále ještě odpovídala době kamenné, nebudou mít

šanci, pokud se nenaučí, jak bojovat společně ve větší skupině. Byli zvyklí na boj jednoho proti jednomu a velice zřídkavé šarvátky mezi dvěma rodovými klany, ale ne na bitvy mezi vojsky o několika stech mužích na každé straně.

Zabalil se do deky a natáhl se na chvíli ke spánku, zatímco Ium si vzal hlídku. Koho by mohl požádat o pomoc? Aby měli zaručen úspěch, potřebovali by deset mužů. Museli by mít jistotu, že chytí všechny tři muže a dostanou jejich loď. Kromě Iuma a Wola tady byli Norwul a možná Uper od Černého jezera a Mogs ze Slunečného břehu. To by jich bylo šest, nejmenší možný počet.

Za rozbřesku vyrazili proti proudu řeky za otrokáři.

Nížiny pokrýval les tmavých jehličnanů, které zastiňovaly zemi. Nezdržovalo je křoví, a proto se pohybovali rychle.

Relkin doufal, že by se jim mohlo podařit otrokáře dohonit.

Co udělají pak, bude záležet na okolnostech. Kdyby se jim je podařilo zaskočit, pak by je se svými dvěma mladými přáteli mohl chytit. Pokud ne, alespoň se dozví víc. V táboře by pak museli dát dohromady větší výpravu.

Pronásledování však bylo neúspěšné. Překročili hřeben, přešli stezku, kterou do lesa vyšlapal shmunga, a opět dorazili k řece. Otrokáři už tábor strhli a vydali se dál.

Daleko mezi dvěma zákruty řeky zahlédl Relkin plachtu.

„Musíme se vrátit. Nemá cenu snažit se pěšky dohonit loď.“

Wol a Ium to uznali. Ardu se pěšky pohybovali rychle, ale neměli takovou výdrž jako Relkin, který si na dlouhé pochody už dávno zvykl.

Vyšplhali na nedaleký útes, aby se zorientovali, než

vyrazí zpět do hlavního tábora. Relkina zcela pohltily úvahy o tom, koho se pokusí naverbovat do přepadové skupiny.

Došli až na vyhlídku, kde zeleň prorazil bílý vápenec, a měli odtud výhled na západ i na východ.

Daleko od nich se nejasně rýsovala masa severní pahorkatiny známá jako Gunja Luba, „Bezpečná země“, kam otrokáři nikdy nechodili a odkud už dávno vyhnali všechny pujish. Tam Ardu stráví období dešťů, dokud země nezačne vysychat a nebude čas vydat se zpátky do jižních lesů za ovocem a plody.

Snědli sušenou klobásu, vyrobenou z masa třírohého, a napili se z malého potůčku, který zurčel po útesu.

Relkin si ještě jednou prohlédl řeku v dálce. Přemítal, jestli by se měli vydat přes nejbližší zákrutu. Tento úsek řeky měřil snad pět mil – téměř stejnou vzdálenost by si mohli ušetřit, pokud by přešli hřeben. Samozřejmě že nahoře na hřebeni by byl podrost hustší a postupovali by pomaleji.

Jakmile by však byli za ním, ocitli by se okraji pláně a po zbytek zpáteční cesty by se mohli pohybovat rychleji.

Relkin se otočil k Wolovi, aby se ho zeptal, co si o tom myslí, když uslyšel výkřik a téměř vzápětí po něm žuchnutí.

Následovala zmatená směs obrazů. Arduští muži tloukli

Wola a Iuma kyji. Byl tady velký Ommi. Velký Ommi udeřil Relkina mohutnou pěstí do obličeje a vzápětí omráčený a zakrvácený Relkin ležel na zádech na zemi.

Zatřásl hlavou, aby si ji pročistil, ale jen s malým úspěchem.

Měl pocit, že má zlomenou čelist.

Ommi a další Ardu ho vytáhli na nohy a dovlekli k okraji útesu. Téměř strmá stěna padala přímo do řeky.

„Sbohem, bezocasý, nepotřebujeme tě,“ řekl velký Ommi.

V příštím okamžiku byl Relkin ve vzduchu a mával rukama, aby se udržel svisle. Je voda dost hluboká?

Měl stěží čas položit si tuto otázku, pak nohama napřed dopadl do řeky, ponořil se do hloubky a po kolena zapadl do bahna. Náraz mu zatřásl všemi kostmi v těle, ale nohy si nezlomil. Převalil se, zuřivě kopal, aby nohy uvolnil, a v obrovském mračnu bahna vyplaval k povrchu, kam se dostal právě včas, aby se selhávajícími plícemi nadechl.

Zůstal na hladině, trochu kašlal, lapal po dechu a šlapal vodu. Když se podíval nahoru, viděl jen žlutohnědou stěnu útesu, která se už začínala rozplývat, jak jej pomalu odnášel proud.

Šok společně s bolestí v čelisti a pocitem štěstí, že pád přežil, způsobil, že zůstal jako omráčený. Unášel ho proud.

Modlil se, aby Wola a Iuma nezabili. To by mezi dvěma klany mohlo rozpoutat krevní mstu. U bohů, jak ho jen bolel

obličej. Ommi skutečně uměl zasadit úder. Relkin měl za to, že ho nikdy nikdo předtím neuhodil tak tvrdě.

Nechal se unášet řekou a jen občas udělal tempo. Sáhl po meči a zjistil, že je pryč. Měl jen nůž.

Neměl ani malý lovecký luk; odložil ho, když se zastavili, aby se najedli.

Starý Caymo tady hodil kostky zatraceně špatně. Relkin se modlil, aby Iuma a Wola ušetřili. Ommi, k čertu s ním!

Samozřejmě to byl Ommi. Relkin od Ommiho už dlouho čekal nějakou ránu. V Ommim to vřelo už týdny.

Po chvíli nadnášení začal pomalu plavat ke vzdálenějšímu břehu a pokoušel se přitom dávat pozor na krokodýly, kterými se některé části řeky jen hemžily, ale v jiných nebyli. Zdálo se, že tohle je ten druhý případ.

Trvalo to dlouho, ale nakonec se vypotácel ven z vody na oblázkový břeh. Lemovaly ho pokroucené kořeny a shora se skláněly malé stromy. Vytáhl se nahoru, přikrčil se a pozorně naslouchal. Velké pujish obvykle šlo slyšet přicházet, i když byli na svou velikost velice tiší, nejlepší ale bylo mít naprostou jistotu.

Kromě hmyzu se nehýbalo nic. Vypadalo to, že břeh je čistý. Relkin opustil úkryt mezi nízkými stromy a vydal se po otevřeném svahu nahoru. Tam rostl další les.

Byl asi v půlce cesty, když se z lesa před ním ozval děsivý řev. Relkin se vrhl k zemi. Tady se nebylo kde ukrýt

a závod v běhu k řece s velkým pujish nepřipadal v úvahu; pujish byli příliš rychlí.

Ozval se strašlivý zvuk praskajících stromů a podrostu a řada ohlušujících zařvání a pak z lesa vyrazil obrovský rudohnědý. Byl zcela vzrostlý, větší než wyverny, dokonce i větší než mocný Zelený Purpur z Ostrých hor, a obrovskou hlavu měl plnou zubů ostrých jako dýky. Relkina to naplnilo respektem i hrůzou. Caymo v průběhu času občas hodil Relkinovi kostky dost špatně, ale nikdy ne takhle. Až ho starý Gongo přijde vzít do síní mrtvých, dostane pěkně rozžvýkaného dragonýra.

Pak ale kostky zakolísaly. Ozval se další strašlivý řev, pod kterým se zachvěla země, a netvor vykročil podivně odměřeným, téměř cupitavým krokem, který u tak obrovského zvířete působil nepřirozeně. Minul Relkina, aniž

si malé postavy ležící na břiše na zemi všiml.

Relkin, ohromený, že je naživu, se odvážil podívat vzhůru. Pujish kolem něj prošel dolů k malým stromům, které lemovaly řeku. Mohutnou hlavu měl nakloněnou, jako by něčemu naslouchal. To přišlo vzápětí, vzdálený řev, následovaný jiným a pak celou řadou dalších. Relkin to pochopil – měl zde rivala. Vyznačovali si teritoria.

Pravděpodobně to dělali denně.

Zatímco ho Relkin sledoval, obrovský tvor zaklonil hlavu a opět zařval. Tuhý ocas a nízko položené tělo byly více zdůrazněné než wyverní a hlava vypadala úplně špatně,

protože na rozdíl od vybouleného dračího čela, za kterým se ukrýval mozek, měl pujish čelo ploché. Po prvním zařvání přišla řada dalších, která měla všechny ostatní příslušníky stejného druhu varovat, že toto území je zabrané. Pak se zvíře znovu pohnulo, sestoupilo do vody a opět zařvalo.

Zatímco netvorovu pozornost přitahovalo něco jiného, bylo na čase se pohnout. Relkin se vyškrábal na nohy a vběhl do lesa. Vydal se proti proudu, udržoval rychlost a nevšímal si nohou, které ho bolely následkem pádu. Jedno z míst, kde jste sami a prakticky beze zbraně nechtěli být, bylo poblíž živého pujish.

Když se zastavil, aby popadl dech, a celým tělem naslouchal, zda se v okolním lese neozývají nějaké zvuky, náhle si uvědomil, jakou má kost smrti moc. Báby mu ji položily k hlavě a on ji nedokázal setřást. A nyní ho pronásledovala. Ta proklatá kost smrti si pro něj přicházela.

KAPITOLA 21

Relkin se probudil v ohbí stromu a celé tělo ho bolelo.

Když změnil polohu, dostal křeče do zad a málem ze stromu spadl. A ke všem těm bolestem a zhmožděninám se špatně vyspal, protože se při náhlých hlasitých zvucích, které přicházely z džungle, budil leknutím. Někteří pujish byli v noci velice aktivní, což pořádnému nočnímu odpočinku nepřispívalo.

Modlil se ke starému Caymovi, aby na chvíli přestal házet kostkami. Relkin měl problém se s výsledky vypořádat. Utěšoval se myšlenkou, že se ho alespoň v noci nic nepokusilo sežrat.

Slezl ze stromu. Další bolesti mu prozradily, že z pádu z útesu nevyšel bez zranění. Nic si nezlomil, ale na těle měl spoustu bolestivě naražených míst, počínaje kotníky přes kolena až k bokům.

Zopakoval včerejší nepříliš povzbudivou jednoduchou prohlídku. Měl dlouhý nůž a část pouzdra s nástroji, která přežila pád do řeky. Přišel o boty, které uvízly v lepivém bahně. Relkin pokrčil rameny; boty už byly stejně pěkně

ochozené. Chodidla mu rychle ztvrdnou. Jen si odteď bude muset dávat pozor na tmy.

Nejdřív potřeboval najít něco k jídlu. Ozbrojený jen nožem se bude muset prozatím spokojit s ovocem nebo ořechy. Jakmile si udělá nový lovecky luk, věci se zlepší.

Rozhlédl se po stromech, se kterými ho seznámila Lumbee, zvláště po cemu a pik-o-poku, protože ty teď dávaly plody. Nejprve neviděl nic než borovice; pak zahlédl hájek pik-o-poků a vydal se k němu.

Měl štěstí. Pik-o-poky byly obsypané téměř zralými lusky. Během několika minut si jich natrhal dost na jakous takous snídani. Pak lusky rozlouskl a snědl velké chutné boby, které byly uvnitř. Měly sladkou ořechovou chuť a byly hutné. Nacpal se jich a pak se napil z potoka. Vstal osvěžený a alespoň částečně nasycený a po několika protahovacích cvičeních se mu podařilo trochu zahnat bolesti způsobené dlouhou nepohodlnou nocí na stromě.

Pohyboval se pomalu, s ušima nastraženýma na sebemenší zvuk, který by mohl znamenat přítomnost pujish.

Bez Bazila a jeho mocného Ecatoru, nebo alespoň luku, se Relkin v těchto starodávných lesích rozhodně necítil jistě.

Pátral po místě, kde by mohl rychle přejít přes řeku.

Rozhodl se, že kvůli nebezpečným krokodýlům bude lepší ji přeplout na kládě než přímo přeplavat. Včera měl velké štěstí. Caymo poslední dobou vrhal kostky opravdu podivným způsobem.

Pak jako často Relkin přemýšlel, jestli jeho kroky stále vede Velká Matka. Pronikala její přítomnost dokonce i sem, do této divoké a neznámé pustiny? Možná začal mít tak trochu problémy, protože už ho nemohla před následky Caymovy hry v kostky déle chránit. A věděl, že osud se může zvrtnout divoce a rychle. Některé úrovně poznání ležely daleko za světem Ryetelthu. Relkin je viděl, slyšel podivný zpěv zlatých.

U bohů, jak ho bolely nohy! Při dopadu do bahna si málem zlomil kotníky.

Začal se zabývat dalším problémem. Jak odvést Bazila z kmene, aniž by zjistili, že je Relkin naživu.

Samozřejmě to nemusel dělat takto. Mohl se prostě otevřeně vrátit do tábora a Ommiho obvinit, že se ho pokusil zabít. Pokud Wola a Iuma zabili, mohl pro ně žádat spravedlnost.

A také by kmen nenávratně rozštěpil. Ardu by se rozdělili a znovu by zůstali proti otrokářům prakticky bezbranní. Kdyby zůstali na severu, hladověli by. Dokonce ani jejich zahrádky by je časem neuživily. Mohli by u jezera lovit třírohé, ale to by znamenalo soupeřit s dospělými rudohnědými pujish, kteří představovali pro arduské oštěpy a kameny příliš velké sousto. Ardu by byli rozprášeni a zničeni a všechna Relkinova námaha by přišla nazmar. Ať udělají cokoli, budou odsouzeni k zániku, ledaže se spojí v

kmen a naučí se, jak bojovat ve velkých skupinách, aby otrokářské nájezdníky zničili.

Relkin pochyboval, že s ním kdy starý Caymo hrál složitější hru. Protože se rozumělo samo sebou, že se Relkin vrátí do tábora a najde wyvernu. Nic na světě nemohlo dragonýroví zabránit najít draka.

Ale jak draka z tábora plného arduských lovců dostane?

Vždycky byl někdo na stráži. Relkina napadlo, že hlídku umlčí. Měl nuž. Byla to odpuzující představa, ale pokud to bude nutné k osvobození draka, udělá to.

Relkin věděl, že kdyby byl Bazil odkázaný sám na sebe, byl by ztracený. Mohl by se pokusit vydat na sever sám – a pokud se někomu mohlo v téhle džungli dařit, nejspíš to byl dvoutunový drak ozbrojený vražedným mečem Ecatorem – ale bez dragonýra by měl problémy s drobnými zraněními, naštípnutými drápy, parazity a spoustou dalších věcí. Relkin si představil, jak po něm wyverna po celé zemi Ardu pátrá a trápí ji při tom spousta potíží.

Ne, Relkin se musí vrátit. A pak se budou muset z tábora vyplížit, aniž by je někdo viděl. To nebude snadný úkol, dokonce i když je drakům přirozené být nenápadný a dokáží se pohybovat velmi tiše. Poté budou muset bez rozloučení odejít. Cokoli jiného by způsobilo potíže a rozdělilo kmen.

A Relkin byl rozhodnutý lid Ardu neroztříštit. Ale bude smutné odejít, aniž by dal Lumbee sbohem.

Jen se modlil, aby Iuma a Wola nezabili.

Dojedl lusky a vyrazil na cestu. Přiblížil se k řece, kde měl v úmyslu prozkoumat břeh, a ucítil vůni hořícího dřeva Slabou, ale nezaměnitelnou – někde poblíž hořel oheň.

Deště skončily teprve nedávno, takže to nemohl být přirozený oheň. Relkina to nutilo situaci prozkoumat.

Otrokáři museli zakotvit. že by měli potíže? Ať už to byla nemoc či poškozená loď, Relkin věděl, že se na ně musí podívat.

Další hodinu se nepozorovaně kradl ke zdroji kouře. Jak vůně kouře sílila, zpomaloval a pátral pohledem, zda nezahlédne nějakou známku přítomnosti lidí. Konečně hleděl přes širokou písčitou mýtinu, která se v porostu otevřela. Za pláží se rýsovala řeka. Uprostřed mýtiny se kouřilo ze zbytků ohniště. V dohledu nikdo nebyl.

Opatrně se k doutnajícím uhlíkům přiblížil. Otrokáři byli dávno pryč. Tábořili zde minulou noc. V písku Relkin rozeznal stopy. S hašením ohně se při odjezdu příliš nenamáhali.

Nahrnul na uhlíky písek, aby je zadusil, a pak sešel dolů k vodě prohlédnout si řeku. Nebyla na ní vidět žádná plachta. Věděl, že je to nesmyslné, ale byl zklamaný. Napůl očekával, že zahlédne bílý trojúhelník. Právě se začal obracet, když ucítil, jak mu něco prolétlo kolem hlavy a padlo kolem ramen.

V příštím okamžiku se obratně hozené laso stáhlo a přišpendlilo mu ruce k tělu. Nic takového nečekal a značně

jím to otřáslo. Zapřel se nohama o zem, ale stejně ho laso strhlo k zemi a mocné škubnutí zpoza okraje lesa ho táhlo pískem. Na okraji jeho zorného pole se objevil muž.

Vzduchem prolétl kyj. Pak přišel náraz a světlo zhaslo v zášlehu strašlivé bolesti.

Když se probral, hlava mu třeštila a cítil pravidelný rytmický pohyb. Nad ním šuměl vítr; nad nadouvající se plachtou zahlédl oblohu. Bylo mu velice zle a chvíli jen ležel a dýchal a doufal, že nutkání ke zvracení přejde.

Konečně začalo slábnout a nakonec úplně zmizelo, ale byl slabý a cítil, jak mu po zádech stéká studený pot.

Zatřásl hlavou, aby si ji trochu vyčistil, i když ne zcela úspěšně. Chvíli hrozilo, že se mu opět zvedne žaludek.

Učinil několik dalších nepříjemných objevů. Ruce měl spoutané za zády. Kotníky měl také svázané. Spoutání působilo odborně, bylo dostatečně pevné, ale zároveň ne tak, aby bránilo oběhu krve.

Rozvážně zvedl hlavu. Seděl tam a pozoroval jej muž s nejchladnějšíma očima, jaké kdy Relkin viděl. Oči pod černým uzlem vlasů, natřených olejem a spojených červeným lakem, na něj chvíli hleděly s chladným veselím.

Muž promluvil k někomu za Relkinem. Relkin za sebou uslyšel kyselé uchechtnutí. Všiml si mužovy mohutné svalnaté hrudi a paží, kožené vesty a kamaší a šavle s mosaznou rukojetí, kterou měl připnutou k opasku. Muž

vypadal jako někdo, kdo je zvyklý na všemožné násilnosti.

Za Relkinem se ozval další smích a jeho tvář uchopila mohutná ruka, což způsobilo zášleh bolesti ze zraněné čelisti, a otočila ji tak, že hleděl do brunátného obličeje tlustého muže s oholenou hlavou, velkým kulatým nosem a přivřenýma hnědýma očima. Prýštila z něj neskrývaná potměšilá radost. Muž s brunátnými tvářemi řekl něco v jazyce Ardu, čemu Relkin neporozuměl, a pak to muži s uzlem vlasů na temeni zopakoval v jiném jazyce.

Brunátný muž se smíchem pustil Relkinovu hlavu a dragonýr zahlédl třetího muže, vysokého, s popelavě šedou tváří a s vlasy připomínajícími provázky. Pak se znovu podíval na prvního muže.

Ten něco řekl v jazyce otrokářů. Relkin tomu nerozuměl a pokrčil rameny. Muž se zasmál. Byl to krutý smích. Muž

přešel do primitivní arduštiny. Měl hroznou výslovnost, ale bylo mu rozumět. Relkina to nepřekvapilo; otrokáři se samozřejmě trochu naučili jazyk lidí, které lovili.

„Ty jsi Bezocasý. My hledáme Bezocasého. Prostě nám spadneš do klína. Velmi dobré.“

Muž měl nanejvýš nepříjemný úsměv.

„Chytit tě slídit kolem. Snadné. Jeden z nejstarších triků.“

Relkin cítil, jak mu hoří tváře. Samozřejmě, prostě nechat trochu hořet oheň, Ardu to přijdou prozkoumat a pak je chytíte do lasa a omráčíte obuškem. Zatraceně! Nenáviděl pomyšlení, že chytit ho je pro někoho „snadné“.

„Kdo jste?“ zeptal se Relkin rozzlobeně.

„Já Katun. Z Mirchaz. Z města otroků. Já tě tam brát. Ty získat rekordní cenu. Bezocasý Ardu. Herní lordi už tě hledat. Ty přitahovat hodně pozornosti. Ty toho litovat.“

Opět ten nelítostný úsměv. Relkin tušil, že rudý tak označuje nějakou významnou kastu nebo společenské postavení.

„Kdo oni?“ Relkin kývl hlavou.

„To je Bilj a Eidorf. Bilj chtít si tě vzít jako ženu. To Biljův způsob s kluky jako ty.“

Navzdory snaze nedat najevo emoce muselo být Relkinovo zděšení vidět, protože Katun se opět usmál, tentokrát mírněji. „Katun Bilje zabít, jestli on dotknout vlasu na tvé hlavě. Když Katun naživu, ty před Biljem v bezpečí.“

Relkin polkl. A Eidorf? Zdálo se, že Eidorf Katunovi nestojí za zmínku, alespoň v této souvislosti.

„Teď my jet na jih, rychle, rychle. Za pár dní dostat do města Yazm. Pak velkou lodí do Mirchaz. Prodat tě do měsíce.“

Zdálo se, že to Katuna skutečně pobavilo.

KAPITOLA 22

Následující týden probíhal stále stejně. Déšť se omezil na občasný liják, po němž přišla modrá obloha a pálící slunce, které je rychle usušilo.

Noci trávili na malých písčitých plážích, obvykle u hořícího ohně a s hlídkami, které drželi kvůli pujish.

Otrokáře velice znepokojovala přítomnost pujish, které v jazyce Mirchazu nazývali kebboldy. O kebboldech se vždy mluvilo jako o „krvežíznivých“ nebo „lidožravých“, a to s neobyčejnou nenávistí. Relkin lépe chápal, proč otrokáři nájezdy vždy omezovali na jižní lesy, kde bylo pujish málo a vyskytovali se zřídka.

Dny trávil v lodi, stále se spoutanými zápěstími a kotníky. O Relkinova pouta se staral sám Katun. Večer a ráno ho krátce rozvázal, aby se najedl a ulevil si. Na zápěstích a kotnících se mu objevily mozoly.

Jednou, když se u ohně objevil velký zelený pujish a začal se k nim výhružně přibližovat, otrokáři utekli. Katun prostě Relkina popadl, přehodil si ho přes rameno, mrštně skočil do lodi a vzápětí ji neuvěřitelnou silou odstrčil od

břehu. Relkin si teď uvědomoval, že Katun je neobvykle silný muž. Ve spojení s jeho rychlostí a nepochybně i obratností se zbraní to byla smrtící kombinace. Relkin si říkal, jak by si s Katunem poradili další skvělí válečníci, které znal. Také si uvědomil, že jakýkoli pokus o útěk bude muset mít velmi dobře naplánovaný. Pokud by chtěl Katuna zabít, musí udeřit bez varování a uspět už první ranou.

Relkin věděl, že v boji s Katunem by měl jen malou šanci, a Relkin z Quosh bojoval v mnoha bitvách a čelil všemožným protivníkům. Relkin měl podezřeni, že je Katun gladiátor, rozený šermíř zabiják, který přesahuje jeho schopnosti.

Také pochopil, proč neurvalý Bilj poslechl Katunovy příkazy a vyhýbal se kontaktu s ním. Bilj a Eidorf se drželi na opačné straně lodi. Za to byl Relkin vděčný, ale ze všech sil se snažil nedávat to najevo. Před Katunem musel zachovávat klid a neukazovat emoce. V žádném případě nechtěl odhalit zoufalství, které se ho začínalo zmocňovat.

Mezi Katunem a Biljem neustále panovalo ovzduší nechuti a nevyřčeného násilí. Relkin cítil, že kdyby se Bilj odvážil, na místě by Katuna zabil, ale chápal, že Katun je lepší.

Eidorf, starší muž, s ostatníma často celý den nepromluvil. Relkin se dozvěděl, že Eidorf býval voják, čestný muž, a nyní si patrně připadal degradovaný. Od Bilje se Eidorfovi dostávalo jen pohrdání a Katun ho ignoroval, i když si Relkin všiml, že s ním nejedná s opovržením.

žádná příležitost k útěku se mu nenaskytla. Metody mirchazských otrokářů, jak zacházet se zajatci, byly spolehlivé. A v jeho případě se obzvlášť snažili. Relkin zjistil, že je na něj vypsaná odměna. Během letních bojů ho označili za vůdce vzbouřených Ardu a osvobozených otroků. Spolek otrokářů za něj nabízel cihlu zlata, nazývanou tabi. Katun byl rozhodnutý to tabi získat a odejít z obchodu s otroky na odpočinek.

Nicméně to nebylo všechno. Kromě odměny zde byly peníze, které mohli získat tím, že ho prodají lordům. Někteří by za Relkina zaplatili jmění. Mezi lordy panovala velká řevnivost o to, kdo získá kořist, jakou čas od času představovali podivíni jako Relkin. Takový úlovek mohli předvádět při společenských událostech, někdy v kleci, a mohli je také využívat temnějšími, tajnými způsoby, neboť všichni lordi byli mágové, staří a velice zlí.

Během občasných rozhovorů s Katunem si Relkin o městě, do kterého mířili, udělal jasnější představu. Bylo to rozlehlé u velice staré místo. Katun říkal, že lordi Tetraanové přišli na konci starého Rudého eónu z dalekého severu. Vedl je velký princ Zizma Bos z Gelderenu. Pod vedením Bose a Arkelaudů lordi vybudovali velké město s ulicemi z mramoru, nádhernými veřejnými budovami a obrovskými monumentálními stavbami, které se využívaly k Velké hře lordů Tetraanů.

Z tohoto vzniklo Horní Město obehnané vysokými hradbami s mohutnými branami. Vně hradeb leželo „nižší“

město, známé jako Město Otroků, protože převážnou část jeho obyvatelstva tvořili bývalí otroci, mnozí z nich staří a sedření, ze kterých už jejich páni neměli žádný užitek a prostě je vyhnali z města a ponechali vlastnímu osudu.

Většina z nich během roku či dvou zemřela, ale dokud se tak nestalo, tvořili ubohou nevýraznou prošedivělou masu, nejspodnější společenskou vrstvu Města Otroků.

Jednou z věcí, kterou Relkin záhy zjistil, bylo, že většinu otroků tvořili bezocasí. Ardu byli ve skutečnosti velice neobvyklí a pro svou tělesnou krásu vysoce žádaní. Většina otroků pocházela z kmenů ze západního vnitrozemí Eiga. V

těchto oblastech ovládaly obchod s otroky velké společnosti.

Dobrodruzi jako Katun mohli doufat v zisk jen z nebezpečnějšího obchodu s arduskými otroky.

Kromě masy zestárlých otroků tvořili populaci vnějšího města tuláci, dobrodruzi, obchodníci a hrdlořezové.

Dodržování zákonů vynucovalo Horní Město. Relkin si domyslel, že tam existuje jakási legie, jejímž úkolem je chránit Horní Město před fyzickým útokem. Do legie verbovali vojáky z celého světa. Kdysi do ní patřili i Katun s Eidorfem.

Horní Město bylo spletité místo. Rozkládalo se na několika úrovních, čím bližších Chrámovému Městu a Hrací desce, tím exkluzivnějších. Kromě toho byla vysoko nad

městem umístěna hnízda, nazývaná Vyhlídky. Ta obývali lordi nejvýše postavení ve Velké hře, která probíhala v Herní pyramidě. Pokaždé, když se zmínil o Hře, zazněla v Katunově hlase úcta, i když na Relkinovy otázky o ní měl Katun jen málo odpovědí. Relkin cítil, že Katun si ostře uvědomuje ztrátu společenského postavení. Z Horního Města jej vykázali poté, co ho vyhodili od Strážců, jak se ochranná legie nazývala, a on se toužil k tomuto životu vrátit. Svůj pobyt ve Městě Otroků pokládal za vybočení, za které se styděl.

O Katunově životě předtím, než přesídlil do Mirchazu, se Relkin dověděl mnohem méně. Katun na tuto část života nebyl zjevně nijak pyšný.

Pro obyvatele Města Otroků měl Katun jen pohrdání.

Vůči lordům Tetraanům, kteří soutěžili ve Velké hře, měl smíšené pocity. Relkin zachytil závist, touhu a jakousi nenávist. Relkin pochopil, že Katun má dojem, že by měl i on patřit ke společenské třídě lordů. Otroky i zloději ve vnějším městě opovrhoval.

Jednoho dne, když projeli zákrutou, se objevilo pohraniční město Yazm. Bylo to špinavé malé místo, schoulené podél břehu řeky. Většina budov byla postavená z klád a hrubě otesaných trámů. Byl zde tucet mol a několik zchátralých přístavních doků. Vedle doků stály velké, nyní prázdné klece, ale Relkin věděl, že jen před pár měsíci byly nacpané arduskými otroky.

Katun nechtěl v Yazmu ztrácet čas. Bilj protestoval, ale nebylo mu to k ničemu. Nevěstince a hospody se budou muset obejít bez nich. Zavedli malou loď k molu. Katun krátce vyjednával se správcem a prodal loď téměř za takovou cenu, za jakou ji koupil. Pak přešli přístav a nalodili se na velkou říční loď, která kotvila u nejdelšího mola. Měla jeden stěžeň a podélné oplachtění a vyhlížela udržovaně.

Relkina odvedli do podpalubí a spoutali řetězy v temné komoře. Zápěstí mu připoutali k řetězu, který vedl ze stropu.

Řetěz byl dost dlouhý, aby Relkinovi umožnil trochu pohybu – mohl se například poškrábat, což byla po tolika trýznivých dnech velká úleva – a dalším velkým kladem bylo to, že neměl svázané kotníky. Ne že by tady bylo dost prostoru k procházkám. Jeho oblečení a vlasy přišly prozkoumat krysy, ale nenašly nic, co by je vážně zaujalo, a nakonec ho nechaly na pokoji.

Zatímco spal, loď opustila kotviště. Když se probudil, cítil, že se trup lodi pohybuje jinak, slyšel pleskání vln o příď a věděl, že vypluli. Mirchaz se hrozivě rýsoval stále blíž.

Rychle se ustálila každodenní rutina. Jídlo bylo prosté, v podstatě ho tvořil chléb a voda s jedním malým kouskem ovoce denně. Pohyb mu dopřávali na palubě, kde byl dlouhým řetězem, připojeným k poutům na zápěstí, přivázaný ke Katunově opasku.

Stejně jako předtím Relkin neviděl žádnou možnost úniku, leda by Katuna nějak přemohl. Nicméně Katun byl zkušený otrokář, který až příliš dobře znal uskoky zoufalých otroků. Relkin nedostal žádnou příležitost.

Zbylé dva muže Relkin vídal zřídka. Zdálo se, že Bilj většinu času prospí, a Eidorf seděl celý den sám na přídi.

Relkin měl čas prohlédnout si posádku. Bylo tady pět námořníků a kapitán, statný surovec, kterému chybělo oko.

Všichni svou práci ovládali dobře, jejich loď byla ve výborném stavu a uměli s ní zacházet. Na dlouhých rovných úsecích řeky pluli rychle. Nikdo z nich však nemluvil jazykem Ardu dost na to, aby si s ním mohl promluvit, což

Relkina při průzkumu omezovalo.

Krajina se postupně měnila. Temné lesy Zemí děsu vystřídaly palmové a pak smíšené lesy z mnoha různých druhů stromů, jejichž zelené listy byly ale světlejší než ty v říši pujish a mocných shmungů.

Jak dny plynuly, Relkina se zmocnila hluboká sklíčenost. Vypadalo to, že není úniku a už se velice vzdálil od zemí Ardu. Jak se vrátí zpátky a najde draka? Jak si drak poradí bez dragonýra?

Jeho víra v bohy se dotkla nového dna. Přistihl se, jak šeptá v dětství naučené modlitby k Velké Matce, o které se říkalo, že slyší, vidí, cítí a ví vše. Relkin tomu nikdy doopravdy nevěřil; nyní doufal, že se celé roky mýlil. Pokud kdy potřeboval její pomoc, bylo to teď.

Snažil se udržet si náladu tím, že se Katuna co nejvíc vyptával. Někdy se Katun nechal do hovoru zatáhnout. Jindy ho něco dopálilo, zmlkl a Relkina odvlekl do podpalubí a připoutal v temné cele.

Katun nerad přiznával skutečnost, že o vzdálenějším světě toho ví tak málo. Znal vnitrozemí kontinentu Eigo, ale nikdy neviděl oceán, a dokonce ani Vnitřní moře, od kterého Relkin přišel do země Ardu. Katun o nich slyšel a brzy uvěřil některým věcem, které mu Relkin o zbytku světa vyprávěl, ale nenáviděl pomyšlení na vlastní neznalost a vynahrazoval si to tím, že z Relkina dělal hlupáka, jak to jen šlo.

Jednoho dne, když mluvil o zemích na severu, se Katun zmínil o Bosovi. O severu toho Katun nevěděl skoro nic, s výjimkou toho, že odtamtud přišel Bos doprovázený lordy Tetraany.

„Kdo byl Bos?“

„Ty nevíš nic, právě jako Ardu. Hloupí jako prasata.“

„Jenom nevím, kdo je Bos.“

„Bos založil velké město. Přišel z posvátných zemí, dávno. Nyní už brzy uvidíš.“

Katun vstal. „Pojď.“ Zatáhl za řetěz a odvlekl Relkina dolů do tmy.

Jindy se Katun Relkina zeptal na vybledlé jizvy po ranách bičem, které mu uštědřili trpaslíci v podzemním městě v dalekém magickém lese Valur.

Relkin se mu to pokusil vysvětlit, ale při zmínce o trpaslících si Katun odfrkl a odmítl dál poslouchat. Trpaslíci už na světě nežili. V této věci byl neoblomný. Relkina obvinil, že o zraněních lže.

„Asi tě chytili krást. Nechceš přiznat, že jsi jenom mrňavý zloděj.“

A pak les jednoho dne ustoupil obdělávané zemi. Řeka ze zalesněné pahorkatiny vyrazila na širokou rovinu, posetou vesnicemi, křižovanou cestami a vyjetými kolejemi a v noci pokropenou světly lidských obydlí.

Toho dne se na palubě objevil Bilj. Katun vypadal mnohem veseleji než obvykle. Relkin pochopil, že se cesta blíží ke konci. Toto byla civilizace.

Před nimi se vynořila řada zalesněných kopců, přeťatá říčním kaňonem. Řeka se klikatila pahorkatinou a vyústila do jezera, po obou stranách obklopeného příkrými svahy. Na svazích rostly stromy. Na okolních kopcích viděl louky, na kterých se pásla stáda bílých ovcí. Kamenné ploty a malé domy tvořily linky na svazích.

Brzy bylo zřejmé, že jsou jen na výběžku hlavního jezera, protože masa vody před nimi se rozšiřovala a začal se objevovat opačný konec vodní plochy. Relkin v dálce viděl budovy, velké budovy, a zahlédl zlaté záblesky, které mu – s ohledem na vzdálenost – prozradily, že se slunce opravdu odráží od slušně velkých staveb.

Katun škubl řetězem a ukázal nahoru na kopec po levé straně. Relkin zvedl hlavu a zalapal po dechu. Na kopci čněla ohromná socha. Vytesaná do bílého kamene tam stála mužská postava s pažemi nataženými přes jezero směrem ke vzdálenému pobřeží v gestu požehnání.

„Bos!“ řekl Katun s hlubokou úctou.

Bilj se rozhlédl a řekl něco, na co Katun reagoval odplivnutím a strohým odmítnutím.

Bilj na okamžik spočinul zrakem na Relkinovi. Uchechtl se. Relkin se na něj tvrdě podíval. S nožem v ruce by se Relkin s Biljem určitě vypořádal. Katun… no, to bylo něco jiného, ale Bilj byl jenom tlustý surovec.

Jezero se před nimi rozevřelo a Relkin se přes široký pruh vody, který ze severu na jih měřil dvě nebo tři míle a z východu na západ mnohonásobně tolik, zahleděl na východ.

Podél jižního pobřeží se táhly budovy mocného města.

Daleko na východě za jezerem stálo několik obrovských staveb, které vyrůstaly k obloze jako kopce. Jedna ze staveb byla pyramida a okamžitě mu připomněla veliké pyramidy zasvěcené Aurosovi ve starodávné zemi Ourdh.

Eidorf se přesunul na záď. Relkin se zahleděl do hubené tváře. Eidorf se na něj podíval a Relkin na okamžik cítil, že ho muž lituje.

„Tady je Mirchaz. Ty nyní v Mirchazu.“

KAPITOLA 23

Vylodili se v přístavu na jižním konci jezera, kde Relkin krátce zahlédl nádherné vysoké domy čtvrti obchodníků.

Pak se vydali širokým dlážděným průchodem pod vysokou kamennou hradbou a mohutnou bránou vyšli do Města Otroků.

Tam vstoupili do světa špinavých domů, namačkaných jeden na druhém, které čněly nad úzkými klikatými uličkami. Stoky tekly přímo na povrchu a místy se tvořila nevýslovně páchnoucí jezírka. Smrad jim vháněl slzy do očí.

Na nárožích se tlupy vyzáblých postav hrabaly v hromadách odpadků.

Rychle prošli změtí ulic a domů plnou lidí. Katun, očividně nervózní a s rukou položenou na jílci meče, je vedl a těsně za ním Bilj s Eidorfem postrkovali Relkina. Ten byl připravený kdykoli uprchnout, ale muži pevně svírali řetěz, který měl kolem pasu. Katun mezitím dával pozor na lapky, kteří by se mohli pokusit otrokáře připravit o jejich perně zaslouženou kořist. Město Otroků by se právě tak snadno mohlo jmenovat Město Zlodějů.

Podle Relkinova názoru až příliš rychle došli na nádvoří, vystoupali po prudkém schodišti nad stáj a vstoupili do obytného domu. Následovaly další schody a pak prošli masivními dřevěnými dveřmi do obydlí tvořeného několika čtvercovými, mdle osvětlenými místnostmi. Ve spojovací chodbě bylo dokonce ještě větší šero. Ve vzduchu se vznášel nepříjemný zápach, jako by byl pokoj dlouho zavřený.

Relkin usoudil, že je to Katunovo obydlí. Podle toho, co viděl, když ho sem dostrkali, bylo místo čisté a jednoduše zařízené. Na zdech visely meče a kopí. Pak ho strčili do malé místnosti. Sundali mu řetězy a nechali ho o samotě.

Byla to malá pevná místnost, postavená z cihel. Jediným otvorem bylo úzké vysoké okno, příliš úzké, než aby bylo možné se jím protáhnout. Stála zde velká dřevěná lavice, na kterou se mohl posadit nebo natáhnout. To bylo vše.

Ozdobit stěny komory pro otroky nepovažoval Katun za nutné.

Okno mu poskytlo výhled do průchodu pod ním. Z ulice sem doléhal pronikavý hluk a z průchodu strašlivý puch.

Ohrnul nos a vzpomněl si, co řekl, když ho táhli velkou bránou v hradbách Horního Města. „Jak ten smrad vydržíte?“

Katun se tehdy zasmál. „Na to si zvykneš.“

Bilj se zařehtal. „Bezocasého prodat dřív, než si zvykne.

On jít do Horního Města. Eunuch pro harém.“

Katun Biljovi řekl, ať sklapne.

Relkin hleděl na průchod a ulici za ním. Stavba byla hrubá, ale pevně stavěná. Stejně jako domy kolem tu stála už

dlouho. Zdálo se, že útěk je nemožný. Budoucnost skýtala spoustu nepříjemných možností. Relkin se nikdy v životě necítil tak osamělý. Poprvé od chvíle, kdy je v dětství dali dohromady, jej od draka dělily stovky mil. Zmocnila se ho pochmurná nálada.

Otřepal se, aby ze sebe beznaděj setřásl. Podívej se na to z lepší stránky, řekl si odhodlaně. Poprvé po řadě týdnů nebyl spoutaný. Promnul si zápěstí a prohlédl kotníky.

Katun byl opatrný. Okovy vždy podložil měkkou kůží, takže nedřely. Nepoškození otroci měli větší cenu. Přesto ho kotníky bolely. Byl to zvláštní pocit necítit na zápěstích kůži a nemít je spoutané řetězem.

Poté co prozkoumal místnost, oslavil nově nabytou svobodu kliky, sedy-lehy a dřepy, dokud se z něj neřinul pot a nelapal po dechu. Když přestal, stehna i ruce měl v jednom ohni. Později usnul.

Uplynul den. Neviděl nikoho s výjimkou ztrápeně vypadajícího Katuna, který mu večer přinesl nějaké jídlo a vodu, po které Relkin zoufale toužil. Na Relkinovy otázky neodpověděl. Dveře se opět zavřely. Ráno dostal trochu ovesné kaše. Katun nemluvil. Druhý den uplynul žalostně nudně. Relkin čas využil k tvrdému cvičení a udělal stovky kliků a dřepů. Večer se s prásknutím rozletěly dveře a

Relkin slyšel vstoupil několik párů nohou. Zaslechl Biljovo vrčení. Zabouchly se dveře.

Po chvíli byl hovor hlasitější. Ozvaly se rány a práskání a pak křik. Přišlo další hlasité bouchnutí a po něm nastal rozruch a rachotivé zvuky, které čas od času přehlušila těžká rána. Relkin věděl, že se tam bojuje. Trvalo to asi půl minuty a pak se ozval zvuk, jak něco velice těžkého dopadlo na podlahu a zůstalo ležet.

Vzápětí se znovu ozval hovor, ale hlasy byly tiché.

Otevřely se dveře, slyšel kroky jdoucí k němu, ty se obrátily, vrátily zpět a dveře se zase zavřely. Další tiché hlasy. Po nějaké době zaznamenal Biljův hlas, ale tentokrát to bylo zkrotlé bručení. Opět bouchly dveře a pak i ty venkovní.

Relkin se opíral o stěnu místnosti a kousal se do rtu.

Později Katun otevřel, zůstal stát a tiše si ho prohlížel.

„Co chceš?“ zeptal se Relkin.

„Katun muset bezocasého kluka popsat kupci. Zákazník mít hodně otázek.“

„Kdo je ten zákazník?“

„Slíbil jsem tě lordu Pessobovi. Slíbil jsem nepoškozené zboží.“

„U bohů,“ zavrčel Relkin verijsky.

Katun zaslechl vzdor v jeho hlase a slabě se usmál.

„Nadávej, jak chceš. Katun tě vezme k Pessobovi. Za tebe velmi dobrá odměna.“

„Proč jste se s Biljem rvali?“

Katun chvíli vypadal překvapeně. „Bilj tvrdě upadl.“

Tentokrát se nepatrně usmál Relkin. „To jsem slyšel. Ale proč tě napadl? Myslel jsem si, že má rozum.“

„Cha, to dlouho, než se mu do jeho tvrdé palice věci dostanou. Bilj myslí, že on zaslouží třetinu odměny. Taková nebyla dohoda. Dostane čtvrtinu, Eidorf dostane čtvrtinu a zbytek si vezme Katun.“

„Aha, ovšem, ovšem. To jsem měl vědět.“

Katun se do něj zabodl pohledem. „Já dělám všechnu práci. Ty myslíš, že Bilj pádluje? Myslíš, že Eidorf má dost síly, aby s lodí jel proti proudu? Katun udělal práci, Katun sebere odměnu. Katun jedná s lordem. Katun patří do Horního Města.“

Relkin si uvědomil, že právě vyslechl Katunovo nejhlubší přání. Muž doufal, že se po společenském žebříčku vyšplhá zpátky do příjemného prostředí Horního Města.

„Kdo je lord Pessoba?“

Katun se kysele uchechtl. „Bezocasý kluk Ardu brzy zjistit. Lord Pessoba si tě vzít zítra.“

Chvíli poté Katun odešel a za soumraku se nevrátil.

Hodiny plynuly. Relkin byl stále znepokojenější. Kdyby se Katunovi něco stalo a nikdo by se sem nevrátil, Relkin by v zamčené místnosti zemřel žízní. Podíval se na těžkou lavici a na stěnu. Dokázal by případně prorazit lavicí zeď? Bylo by to přinejmenším velice těžké a možná zhola nemožné. Katun

v téhle místnosti před dragonýrem z Quosh držel velmi mnoho otroků.

Pak Relkin uslyšel bouchnout vchodové dveře.

Rozezněly se těžké kroky, které procházely jedním pokojem za druhým a zastavily se před místností, kde byl Relkin zavřený. V zámku zarachotil klíč, dveře se rozlétly a dovnitř vešel Bilj.

Jeho tvář nesla známky rozmíšky s Katunem. Měl velké fialové modřiny kolem obou očí, silně nateklý nos, odřenou bradu a levou tvář, nateklé rty a v podlých malých očkách vražedný pohled.

Bilj se ošklivě zachechtal. „Katun Bilje podvádí o zlato.

Ale Katun nezastaví Bilje, aby měl bezocasého kluka. Než

se k němu dostane lord.“

Relkin neztrácel čas slovy. Neměl žádnou zbraň, ale od dětství ho učili bojovým uměním. Zachmuřeně si uvědomil, že Bilj váží víc než dvakrát tolik co on a že jsou v uzavřeném prostoru. Jediné, co mluvilo v jeho prospěch, bylo, jak se domníval, že Bilj není v boji na tělo obratný.

Pravděpodobně se příliš spoléhal na svou váhu.

Bilj se nemotorně, s rozpřaženýma rukama vrhl vpřed.

Jakmile Relkina sevře, nebude úniku.

Relkin vší silou udeřil Bilje na solar. Byl to nejtvrdší úder, jaký dokázal zasadit. Vyděsilo ho, jak malou odezvu útok vyvolal. Relkin Biljovi zasadil další rány kolenem, nohou, pěstí i loktem, a pokaždé to byl skvělý úder, ale obra

to stěží zpomalilo. V malé místnosti kroužili kolem sebe.

Nakonec ho Bilj zatlačil do rohu. Relkin se mu pokusil ukopnout hlavu, ale Bilj jeho nohu mohutnou paží odrazil.

Relkinova ramena sevřely mohutné ruce a narazily ho zpátky na zeď. Bilj se o něj opřel a těžkým tělem ho přimáčkl ke stěně. Oči mu plály podivnou směsicí vzteku a chtíče. Relkin cítil, jak mu dochází dech. Kopal a zmítal sebou, ale na mohutného protivníka to nezabíralo. Zatímco zápasil s obrovskou váhou, která se o něj opírala, unikl mu zoufalý výkřik a začínal cítit, jak ho následkem nedostatku vzduchu opouštějí síly. Nějak se mu na okamžik podařilo uvolnit ruku a vrazil Biljovi prsty do očí. Bilj se zazmítal v křeči, instinktivně se rukou rozmáchl, jeho těžiště se přesunulo a Relkin ho na zlomek vteřiny odsunul od zdi. To stačilo, aby vyklouzl.

Z nedostatku vzduchu se mu točila hlava. Klopýtal ke dveřím. Musí se dostat z místnosti ven. V té chvíli Bilj neviděl jasně, ale i tak natáhl mohutnou nohu a Relkin přes ni upadl dřív, než mohl uniknout. Než se k němu Bilj dostal, byl chlapec na nohou a na okamžik se muži vyhnul, ale velice rychle se znovu objevila velká ruka a narazila ho na zeď.

Relkin si byl jistý, že má zlomený nos. Cítil, jak mu přes rty stéká krev. V hlavě mu zvonilo a dělalo mu potíže zaostřit.

Bilj na něj upřel šílené oči a se smíchem se naklonil blíž.

Relkin se zoufale ohnal a hřbetem ruky ho udeřil do krku. Trefil do černého. Bilj zachrčel a zalapal po dechu.

Zdálo se, že se nedokáže nadechnout, a začaly mu vylézat oči z důlků. Relkin se odpotácel pryč, upadl přes lavici a odkutálel se ke zdi na opačné straně.

Bilj padl na kolena a svíral si hrdlo. Relkin se proplazil kolem a postavil se, nechávaje za sebou krvavou šmouhu.

Potom se rozběhl ke dveřím a málem odstrčil Katuna, který se tam náhle objevil. Katun byl rozčilený a rozcuchaný. Měl modřiny a odřeniny, šaty měl potrhané a špinavé. Oči mu hořely vražednou zuřivostí.

Bilj stále lapal po dechu a držel se za krk.

Katun neváhal. Popadl Bilje v podpaží, vytáhl ho na nohy a vyvlekl z místnosti. Relkin to vyjeveně sledoval a pak se vydal k předním dveřím. U nich mu v cestě stál ozbrojený Eidorf.

Katun kňučícího Bilje vyvlekl přes vedlejší místnost na balkón. Bilj se bránil, ale slabě. Stále měl potíže se nadechnout. Katun Bilje několikrát udeřil do obličeje, pak mu vrazil ruku do rozkroku a zvedl mohutného muže do vzduchu. S velkou námahou ho z balkónu vyhodil do uličky.

Biljův výkřik zněl tlumeně, ale zvuk těla, které přistálo o několik pater níže, ztlumený nebyl.

Katun se vrátil a krátce promluvil s Eidorfem, který se na chvíli vytratil. Poté se znovu objevil v doprovodu malého

muže s ostře řezanou tváří a černými vlasy, svázanými v drdolu na temeni hlavy.

„Pán Lum tě přišel odvést k novému majiteli, lordu Pessobovi,“ řekl Katun odměřeně.

Pán Lum se smál. Ukázal na Relkina, který byl zbrocený krví. Katun zuřivě zavrčel, ale pán Lum se jím nenechal zastrašit. Opovržlivě zasupěl a zatřepal Katunovi prsty před obličejem. Katunoví se v očích objevila smrt, ale nic proti malému muži nepodnikl.

Pán Lum se pronikavýma ptačíma očima znovu podíval na Relkina.

„Nevypadáš zrovna nejlíp, maličký.“ Pán Lum ovládal jazyk Ardu velice dobře. „Ale lord tě bude v každém případě chtít. Půjdeš se mnou. Možná že když si pospíšíme, můžeme tě trochu umýt, abys nedělal úplnou ostudu, až na tobě Jeho lordstvo spočine svým božským pohledem. Pojď, jdeme do Horního Města.“

KAPITOLA 24

život v Horním Městě vůbec nevypadal tak, jak Relkin očekával. Přivítali ho až s přemrštěnou vřelostí a starostlivostí o jeho pohodlí, což bylo poněkud překvapující.

Jako sirotek a pak dragonýr se Relkin z Quosh jen málokdy setkával s příjemnějšími stránkami života a nyní ho to trochu vyvádělo z rovnováhy.

Jakmile dorazil do vysokého domu lorda Pessoby, sloužící ho rychle zahnali do horké koupele. Arduské ženy, od kolébky vychovávané jako služky, mu přinesly jídlo a pití. Když viděly, že nemůže žvýkat, přinesly mu výživnou polévku, která mu sama sklouzla do krku. O potlučený nos se mu postaral znamenitý lékař. Relkina předtím operovali dobře vycvičení, ale bezohlední legionářští ranhojiči, a tak poznal rozdíl.

Za hodinu, z části dost nepříjemnou, doktor Relkinovi nos vyčistil, urovnal, a kde to bylo nutné, sešil dohromady.

Doktor vyjádřil názor, že Relkinův nos se vrátí zhruba do normálního stavu. Nebude rovný, ale ani zploštělý.

Nechali ho odpočívat v malém pokoji, kde byly okolní zvuky utlumeny těžkými závěsy. Užaslý se pokoušel odhadnout svou situaci, ale jeho obavy stále z velké části přetrvávaly. To byl tedy den, a to ještě neskončil. Vyzkoušel si šaty, které mu dali – tmavé kalhoty, volná košile z jemného plátna se zapínáním na stříbrné knoflíky a měkké trepky z jemné kůže s rudými střapci. Pohodlný, pěkně ušitý oděv mu padl.

Uvítali ho jako dlouho ztraceného marnotratného syna, ale bylo to trochu skličující. Co takové zacházení předpovídalo?

Alespoň se dostal z Katunových pevných spárů. Možná se mu brzy naskytne nějaká možnost útěku. Třeba najde otevřené dveře či okno. Všichni nemohli být jako Katun.

Pak přišla zdvořilá výzva, aby se dostavil k pozdní večeři se samotným lordem Pessobou. Vyšlo najevo, že lord velmi dychtí jej poznat. Pán Lum byl rozrušený. To, že se lord o Relkina tolik zajímá, bylo pro Luma skutečné vyznamenání. Od prvního okamžiku, kdy se dozvěděli, že je na prodej, navrhoval pán Lum bezocasého Ardu koupit. Ten surovec Katun neměl ani ponětí, jaký poklad v chlapci má.

Pán Lum si byl jistý, že lord bude dárkem uchvácen. Lum o to svedl v účtárně boj se Shexem, ale zvítězil. Teď se ukázalo, že měl pravdu.

Sluha v hedvábném sarongu provedl Relkina palácem z mramoru. Ve všech místnostech byl plno nádherných

koberců, nábytku, uměleckých děl a fontánek, že to působilo až zázračně. Vše bylo osvětleno nadpozemsky zářícími koulemi, zasazenými v lucernách na stěnách, které zaplavovaly místnosti teplým jantarovým světlem.

Vyšli do většího prostoru, který přecházel v širokou verandu s nekonečným výhledem na jezero a vrcholky za ním. Pod besídkou porostlou vinnou révou stál prostřený stůl s křišťálovými podnosy a zlatými poháry. Uvítat ho přišel lord Pessoba, nádherná bytost. Relkin zíral na ledově klidnou krásnou tvář s naprosto symetrickými rysy a modrýma očima, rámovanou stříbrnými kadeřemi, a okamžitě si vzpomněl na elfí pány, kteří ho zachránili před trpaslíky z Valuru. Althis a Sternwall! Bylo tohle místo součástí jejich říše?

Lord byl drobný, ale jeho hlava se v poměru k tělu zdála velká, a pohyboval se s jemným, mírně nelidským půvabem.

Pozdravil Relkina stejným magickým jazykem, který používali Althis a Sternwall. Intharion byl tajemný původní jazyk elfů, kterému rozuměl každý, kdo ho slyšel, bez ohledu na vlastní řeč. Relkin odpověděl v jazyce Ardu a zdálo se, že mu lord dokonale rozumí.

„Pojď, mé zázračné dítě, posaď se se mnou a dej si něco k večeři. Zkus víno, letos je vynikající.“

Relkin se posadil. V dálce jiskřila na kopcích světla a podél pobřeží temného jezera se táhly jasně osvětlené široké ulice. Mirchaz byl v noci osvětlený tak jako žádné jiné

město, které Relkin dosud viděl. Obrovská města v Ourdh byla v porovnání s ním temná. Užasle ho napadlo, že něčím takovým se nemůže pochlubit ani bílé město Marneri.

Daleko za jezerem stála na vrcholku malého pahorku, vybíhajícího do jezera, obrovská osvětlená socha Zizmy Bose. Po pravici měl další stavbu zalitou světlem, mohutnou pyramidu, která se v noční tmě hrbila jako malá hora. Relkin už pyramidy viděl ve starodávné zemi Ourdh. Pohled na ni přivolal vlnu vzpomínek.

Sloužící mu přinesli palačinky s krémovou náplní, podávané s kousky ovoce a malými plátky uzené ryby. Byly tak jemné a lákavé, že se mu jich navzdory zranění podařilo značnou část sníst. Pohár mu naplnili šumivým vínem. Nic tak skvělého Relkin dosud nepil. Tak dobrá nebyla dokonce ani výborná červená vína z Arneis!

„Děkuji vám za vaši laskavost, pane.“

Lorda to pobavilo. „To je ale chování? Kdo to požádal, ať to mluví? Ale je to vděčné, a to je dobré znamení.“ Lord si dal doušek a pak se rozhovořil o vínu. „Úžasné, že ano? Z

Urshena se stal nejlepší výrobce šumivých vín. Myslím, že je to zásluha jeho nové vinice na arkelaudské Vyhlídce.

Samozřejmě je třeba mít výborné ovoce, i když toto víno vyrostlo příliš a nemělo dostatek vláhy, což by mu jinak dodalo vášeň a jemnost.“

Relkinův úžas musel být vidět. Vypadalo to, že se v modrých očích rozhořela zlatá vlákna.

„Jsi ohromené, dítě! Omráčené! Přinejmenším se tváříš jako užaslý hlupák. No tak no tak, napni svou představivost.

Dík obchodním aktivitám se tvůj obzor nečekaně rozšířil.

Stručně řečeno, koupil jsem si tě.

Pozorně poslouchej. Už nejsi v džungli. Jsi na mnohem nebezpečnějším místě.“ Lord se zachichotal. Relkin vytřeštil oči.

„Ach, jsem zvědavý, jak pod všemi těmi obvazy vypadáš. Budeš krasavec, jak Katun sliboval? Nebo je tvá krása navždy pryč? Na to nám odpoví jen čas. Doktor říká, že by se to mělo velmi pěkně zahojit. Tvrdí, že jsi v mimořádně dobré formě, ale trochu potlučený. Říkají, že se rád pereš. Tak tedy, nyní už nebudeš muset bojovat. Tady jsi v civilizaci.“

Relkin neodpověděl, neboť se stále nebyl schopen vyrovnat s tím, jaký směr hovor nabral. Pro tohoto lorda představoval zjevně něco mezi domácím mazlíčkem a dítětem.

„Dobrá, jednou tě uvidíme v celé tvé nádheře. Do té doby si to musíme představovat.“

Relkin cítil, jak se mu obličej mění v kamennou masku.

Lord se zasmál lehkým pronikavým smíchem, hraničícím s krutostí.

„Ano, ano, ale do té doby můžeme alespoň hovořit. A pít skvělá vína Urshenů. Kdybys jen věděl, kolik stojí.“

Modrozlaté oči zamrkaly. Přes dokonalý obličej přelétl jiný výraz.

„Podívejme se, jak to pije,“ řekl lord. „Podívejme se, jak si pochutnává na Urshenovi, na všechny ty jiskřivé bublinky na jeho jazyku. Fascinuje nás to.“

Relkin okamžitě přestal pít a pohár postavil.

„Řekni mi, odkud jsi přišel? Ti hlupáci si mysleli, že jsi nějaký podivný druh Ardu, ale ty zjevně Ardu nejsi. Přišel jsi z mnohem větší dálky, za džunglemi děsu.“

Oči teď byly jen modré. Kadeře stříbrných vlasů částečně ztratily lesk.

„Jmenuji se Relkin. Přišel jsem z Argonathu, z města Marneri. Sloužím v argonathské legii. Jsem dragonýr ze 109. marnerijského dračího.“ Relkin se rozhodl být upřímný.

Ať tenhle cizí lord ví, že je Relkin voják a že přišel z nejskvělejší armády světa.

Chvíli bylo ticho. Lord pokrčil rameny.

„žádné z těchto jmen mi není známo. Musíš mi odpustit, dítě, ale pocházím z dřívějšího eónu světa. Všechna jména se mění. Zdá se, že se to děje v každém druhém eónu. Takto se z kontinentu, který jsme my nazývali Reshesh, nyní stal kontinent jménem Eigo. Země Harkann se změnily na velkou Iantu. A moře na severu opět pohltilo ztracený Gelderen.“

„Legie přišly do Eiga zničit naše nepřátele, Tvůrce Temných. U velkého jezera, Wad Nubu, chystali něco ďábelského.“

Lorda to uchvátilo. Oči se mu zabarvily zlatě. „Proboha, to je jako mít mluvící kočku. Velice pozoruhodné.“

Navzdory urážkám se zdálo, že Relkin nedokáže zabránit tomu, aby vše prozradil. S narůstajícím zděšením se slyšel mluvit. „Připluli jsme z velké dálky na bílých lodích, které jsou ve světě proslavené velikostí a rychlostí. Jsou z Argonathu a z Cunfshonu, od našich spojenců na Ostrovech.“

„Pozoruhodné.“ Lord natáhl štíhlou ruku a jemně Relkina uchopil za bradu. Relkin chtěl ruku smést, ale z nějakého důvodu neprotestoval. Zlaté oči se zahleděly do jeho.

„Ach, doufám, že se to pořádně a brzy zahojí. Dítě, předvedu tě ve Výzkumné společnosti. Dnes zveřejním prohlášení. Myslím, že za takový večer budou ohromně vděční. Předstoupíš před Jejich lordstva a pobavíš je svými myšlenkami. Pověz mi víc o těch lodích.“

„Nikdy jste o nich neslyšel? No, připluli jsme na jedné z největších, jmenuje se Ječmen. Má nejvyšší hlavní stěžeň v celé flotile. Jsou to lodě s příčným oplachtěním, trojstěžníky, s velkým množstvím plachet a početnou posádkou. Přivezly dvě legie se všemi koňmi, draky a zásobami celou tu dálku z Argonathu až do Sogoshe. To je

víc než deset tisíc mužů a dvě stě draků. Draci zaberou hodně místa.“

Oči byly velice modré. „Mé drahé dítě, myslím, že pro Výzkumnou společnost to bude životní zážitek. Mé postavení se určitě zlepší dost na to, abych znovu získal místo na desce.“

Relkin byl zmatený.

„O tvém příchodu, mé drahé dítě, bylo mnoho dohadů, ale málo informací. Zoufale jsme toužili zjistit, jaký zázrak můžeš být. A podařilo se to, ne?“

„Podařilo se co?“

„Najít zázrak. Zázrak.“ Pessoba byl u vytržení a téměř ochromený. Tenhle chlapec měl cenu každého kousku zlata, který tomu hrdlořezovi Katunovi dal.

„A teď mi pověz o kebboldovi, o kterém se vypráví, že se účastnil vašich útoků na lovce otroků. Ano, myslíš si, že jsem nevědomý starý blázen, a je pravda, že právě teď nepatřím do Tisíce. Ale Pessoba se vrátí. Má hra se zlepšuje.

A ty, můj malý trumfe, mi pomůžeš zpět do ligy. Kdysi jsem hrál v deváté stovce, umím to i lépe. Jenom potřebuji šanci.

Ale jak vidíš, nejsem tak neinformovaný. Všichni otroci si tady cvrlikají o kebboldovi, který v minulé sezóně sužoval otrokářské výpravy a vyháněl je ze starodávného lesa.“

„Kebbold… myslíte to, čemu Ardu říkají pujish?“

„Ach ano, starý výraz v jazyce Ardu! Ano, samozřejmě.

Strašliví tvorové, obrovští ještěři s kočičí výdrží, kteří zamořili všechny okolní země a vyplnili tak proroctví Zizmy Bose.“

V dálce na opačném konci jezera stála zářící socha velkého Bose. Lord Pessoba na ní na okamžik spočinul pohledem. Pak se obrátil zpátky k Relkinovi.

„Tak jak ses, pro všechno na světě, ocitl ve společnosti jednoho z nich? Pokud je mi známo, nedají se kebboldové ochočit. Jeden z Arkelaudů takového vychoval od vajíčka.

Kebbold ho zabil a snědl, když byl ještě skoro mládě.“

„Není to pujish. Je to válečný drak z Argonathu.“

„Válečný drak?“

„Wyverna. žijí volně na ledových pobřežích. Před dávnými časy se stali spojenci Cunfshonských ostrovů, které je ochránily, když je Tvůrci Temných chtěli všechny zabít a využít pro svou černou magii.“

„Tvůrci Temných? Kdo by to mohl být?“

„Jsou to naši nepřátelé, pane. Porazili jsme je u Tummuz Orgmeen, chladného neúrodného místa, kde žijí. Nevím, jak to dělají, pane, ale vytvářejí Temné vládce a pomocí nich vládnou své říši.“

„A co jsou ti Temní vládci zač?“

„Ten v Tummuz Orgmeen byl obrovský, krásně vyhlazený kulatý kámen, asi třicet stop v průměru. Byla to

jen mysl, strašně silná mysl, a měla služebníky, kteří poslechli každý její rozkaz.“

„Mysl?“

„V kameni, pane, vložená tam Temnými mágy. Ďábelská magie, pane.“

I na lordu Pessobovi začínaly být vidět známky ohromení.

„Pane,“ řekl Relkin, který se neúspěšně pokusil mlčet, „argonathští draci tvoří úhelný kámen v naší bojové linii.

Jinak by nás Temní mágové z Padmasy už dávno smetli a Argonath by byl ztracen. Prožil jsem mezi draky celý život.“

Pessobovi vylezly modré oči z důlků. „Takže ve tvé rodné zemi jste zkrotili vodní kebboldy! Od mých časů se svět pohnul kupředu. Ochočený drak! Kdysi bylo něco takového nepředstavitelné.“

„Nikdo, kdo je viděl bojovat, by naše wyverny nenazval ochočenými. žádná armáda na světě se nemůže postavit argonathským legiím. Byl jsem u Salpalanga a nepřátel bylo celé město, ale drakům nedokázali vzdorovat. Naše jezdectvo je rozsekalo na kusy. A asi před rokem jsme prorazili obležení Kouby. Jen s několika dračími oddíly jsme jejich armádu rozdělili a obrátili na útěk“

Pessobovým ledovým klidem jen občas proniklo zachvění spolu se zdviženým obočím a krátkým, zvláštním úsměvem. Ale zatímco poslouchal, v očích se mu objevil podivně silný zájem.

Ten hlupák Katun si myslel, že mu prodal hračku na sex.

Na to byl tenhle mladík až příliš důležitý. Byl oknem do vnějšího světa, o kterém vládnoucí elita Mirchazu nevěděla vůbec nic. Jejich politika uzavírání se okolnímu světu trvala příliš dlouho. Zatímco lordi Tetraanové hráli Velkou hru, svět pokročil kupředu.

Odkud to dítě přišlo? Podle popisu z dalekého východu na okraji velkého severního kontinentu. Znělo to jako starodávný Gazzat, bájná země lesů, hor a plání za chladnými pouštěmi vnitrozemí. V současnosti jí ale vládli bezvýznamní mágové, každý vlastnímu malému území.

Zaručeně neměli žádné legie ani ochočené vodní kebboldy.

Pessoba spokojeně vydechl. Vše bude v pravý čas odhaleno.

KAPITOLA 25

Poté co ho předvedli na setkání Výzkumné společnosti, měl Relkin svou slávu v Mirchazu jistou. Zúčastnilo se více než sto členů a všechny ohromilo zjištění, že Relkin není ani trochu Ardu.

Nejprve ho znali jako „Bezocasého Ardu“, který v minulém období sucha způsobil tolik problémů. Nyní se ukázalo, že pochází z místa daleko za pobřežím Eiga, které mirchazští elfové kdysi nazývali Reshesh.

Jeho příchod vyvolal mezi hluboce konzervativním obyvatelstvem nemalé diskuze. Zlatí elfí lordi z Mirchazu žili po eóny v odloučení.

„Od chvíle, kdy jsme opustili Harkann a zřekli se zlaté země Gelderenu, se svět změnil. Měli bychom znovu navázat spojení se zbytkem světa.“

„Nikdy! Musíme zůstat stranou. Hra je to jediné, co potřebujeme. Ať si svět kráčí vlastní cestou. Máme na práci důležitější věci.“

„Slyšte, slyšte. Nechme prokletý svět, ať si poradí, jak umí.“

„Hra, Hra!“

A tohle říkali členové Výzkumné společnosti, skupiny, která se o svět za velkou deskou zajímala mnohem víc než

většina ostatních obyvatel mirchazského Horního Města.

Veřejná oddanost Hře a izolacionismu samozřejmě členům nebránila v pokusech soukromě Relkina vyslechnout. Všichni potají vřeli otázkami, na něž toužili nalézt odpovědi.

Pessobův kalendář společenských událostí náhle překypoval pozvánkami do nejvyhledávanějších domů.

Zulbanides z Tendence, vládnoucí kliky, ho pozval na večeři do akademie. Pessoba málem omdlel radostí. Tohle bylo přesně to, v co doufal.

Obrovské bílé mramorové budovy na Relkina udělaly velký dojem. Široká schodiště, ošlapaná nohama slavných osobností, rozlehlé síně a obrovské dveře, to vše vypovídalo o moci. Toto místo vytvořila moc a stále zde sídlila.

V jídelně pod širým nebem se posadili k velkému kulatému stolu pod stromy radosti, které rozkvétaly na povel a vydávaly jemnou jasmínovou vůni. Uprostřed nádvoří hrála fontána. Relkinovi konečně sundali obvazy a jeho nos se zmenšil takřka na obyčejnou velikost. Mohl jím úplně normálně dýchat.

Zulbanides byl o něco starší verzí Pessoby. Měl stejnou nehybnou tvář bez vrásek, ale přesto tisíce let starou. Měl stejné zvláštní modrozlaté oči a stříbrné vlasy.

Zulbanides nejprve neoslovoval Relkina přímo. Elfí lord jednal jen se sobě rovnými. Všichni ostatní byli otroci.

Zulbanides mluvil a Pessoba překládal. Prastarý elfí mág však brzy sledoval Relkina spalujícím pohledem zlatých očí a prohlížel si jej stále pozorněji. To dítě přetékalo šílenými příběhy. Co to věštilo?

Zulbanida napadlo, že si příběhy prověří. Dítě mohli naučit ty věci opakovat, jako lze vycvičit koně. Co vědělo o těch neskutečných místech, jejichž jména tak lehce sypalo z rukávu?

„Kde leží ten Argonath, o kterém mluvíš?“

Relkin cítil, jak se ho zmocňuje kouzlo elfího mága. V

uplynulém roce se jeho citlivost na magii značně zvýšila.

Nebylo proneseno jediné slovo, přesto se mu v hlavě ozval vlídný tichý hlas, který ho vyzýval k odpovědi.

„Daleko na východě, na východním pobřeží Ianty.“

„Ianta je jméno, které nižší bytosti daly Harkannu, lorde.“ Zulbanides chvíli přemýšlel. „Pak to musí být místo, které bylo kdysi Gazzatem. Vládnou mu stále mágové?“

„O vládnoucích mázích nic nevím, pane. V Argonathu jsou králové a královny, ale vládnou se souhlasem prostého lidu.

Lidé v Argonathu jsou považováni za nejsvobodnější na světě, snad až na některé obyvatele Czardhy.“

„Svobodní lidé, říkáš. Obávám se, že tyto termíny si protiřečí. Lidé jsou zrozeni k otroctví. Byli na svět posláni

jen proto, aby sloužili elfům. Teď se po něm potloukají a řádí jen proto, že jejich přirození vládci ze světa odešli.“

Relkin si nebyl jistý, jestli všemu správně rozuměl, ale to, co slyšel, potvrdilo jeho obavy týkající se lordů Tetraanů.

Zulbanides byl starší předloha Pessoby a také byl starší než

Althis a Sternwall, aspoň podle toho, jak si je pamatoval.

Ale jak mohl někdo určit věk u těchto bytostí s téměř stejnými tvářemi, vždy překrásnými, vždy symetrickými, vždy dokonalými? Přesto to šlo. Bylo zde cosi chladného v očích a jakási příkrost v rysech kolem úst, která ukazovala, že Zulbanides je mnohem starší než Pessoba. Možná to nějak souviselo s aurou. Zulbanides žil příliš dlouho.

„Řekni mi všechno,“ přikázal elfí lord.

Relkin si neuvědomoval žádný zjevný nátlak, ale ucítil silné nutkání vyhovět. „Řeknu, co vím.“

Jakmile jednou začal mluvit, zjistil Relkin, že je těžké tok řeči ovládat. Poté co na něm zapracoval Heruta, se Relkin naučil, jak podobnému magickému pronikání odolat.

V mysli sirotka z vesnice Quosh se něco probudilo, nějaká síla, které rozuměl jen málo. Nebyla rozvinutá, neměl nad ní kontrolu, stěží věděl, že tam je, ale pod Herutovým bičem zesílila. Dokázal by tomuto čaroději z dávných dob odolat stejně jako Herutovi? Nebylo to snadné; elfí lordi byli odborníci v mnohem dovednějších metodách, než byly ty, které ovládali Tvůrci Temných.

Na druhou stranu Relkin přemýšlel, kolik přesně toho může Zulbanidovi říci, aniž by tím způsobil škodu. Něco mu říci musel, ale cítil, že se už dopustil chyby a prozradil Pessobovi příliš mnoho.

„Jak ses sem skutečně dostal?“ zeptal se vlídný hlas.

Říct mu to nemohlo nikomu uškodit.

„Připluli jsme na bílých lodích. Byla to dlouhá cesta a během ní jsme zažili pěkných pár dobrodružství. U bohů, během té cesty jsme několikrát stěží zachránili holou kůži!

Pak jsme přistáli na pobřeží Bogonu a pochodovali do Kouby, kde jsme bojovali s armádou Kraheeňanů. Pořádně jsme je rozprášili. Nebyli jsme tam dlouho, ale Baz a já jsme povečeřeli s králem. Zapletli jsme se do incidentu, při kterém krále málem zavraždili, ale náhodou jsme byli u toho.“ Relkin se na okamžik odmlčel; Pessoba byl také zticha. Obě tváře s modrýma očima, lemované stříbrnými kadeřemi, na něj uchváceně hleděly.

„No, abych ten dlouhý příběh zkrátil, brzy poté jsme vyrazili a vydali se na západ. Byl to ten nejdelší pochod, na jaký si vzpomínám, mířili jsme přímo k velkým horám, kterým říkají Hradby Slunce. Slyšel jste o nich?“

Hradby Slunce – Zulbanides dobře věděl, co jsou zač.

„Ashoth Dereth,“ řekl neochotně.

„Řeknu vám, že v těch vysoko položených průsmycích byla opravdu zima. Zkrátka a dobře, překročili jsme hory a pokračovali po řekách dál na západ. Postavili jsme velké

vory, které unesly vojsko i draky, a vyrazili. Dostali jsme se do místa zvaného Země děsu.“

„Narga Dulachu. Stín se nikdy nerozplynul. Tu zemi stále ovládají příšery.“

„No, my jsme s pujish moc problémů neměli, alespoň zpočátku ne, dokud nás nedostala nákaza. Ta málem zničila celou armádu. Téměř všichni onemocněli. Myslím, že jsem měl štěstí, protože já tu nemoc nedostal. Vzpamatovali jsme se, ale trvalo to dlouho. Pak jsme pochodovali na sever podél pobřeží Vnitřního moře, té velké masy vody.“

„Wad.“

„Správně, Wad Al Nub. Tak mu v Og Bogonu říkali.“

„Takže jsi viděl Wad.“ Zulbanidovo ohromení teď dostalo nádech nechuti i respektu.

„Bojovali jsme tam s Kraheeňany, na Tog Utbeku.

Porazili jsme je, ale způsobili nám velké ztráty.“

Někde hluboko v sobě našel Relkin sílu mlčet o zbraních Temných mágů a o tom, jak špatné to s legiemi u Tog Utbeku bylo. O tom se pevně rozhodl nikomu neříci.

„Malý oddíl se pak vydal na ostrov, kterému říkají Kost.“

Zulbanides na něj chladně zíral zlatýma očima.

„No a tam měl nepřítel hlavní stan. Našli jsme nepřítele a poslali ho ke Gongoví. Jeho stín teď leží v síních mrtvých.

Ale vulkán vybuchl a Baze a mě to hodilo do moře. Dlouho jsme plavali. Bez wyverny bych to nikdy nedokázal – ony

dokážou plavat strašně dlouho. Přistáli jsme na jižním pobřeží, zpátky v Zemích děsu. Bylo to tvrdé, nemohli jsme dlouho sehnat nic k jídlu, a pak jsme začali jíst pujish, protože ti na nás útočili a bylo snadné je zabít. No, vlastně to tak snadné nebylo, jsou ďábelsky rychlí, ale Bazil je rychlejší a meč byl na ně příliš. U bohů, ten je příliš i na válečné troly z Padmasy, takže je příliš i pro pujish.“ Relkin se plácl dlaní do stehna a zazubil se na ně. „Takže jsme se docela dobře najedli.“

Elfští lordi na něj zírali. Jejich modré oči se opět zabarvily zlatě.

„To je úžasné, lorde. Tvrdí to, že jedlo kebboldy, ale má to nějakého ochočeného vodního kebbolda. Celá tahle záležitost je doopravdy udivující. Od dnů Gelderenu se svět změnil.“

„Ach, Pessobo, o Gelderenu nesmíme mluvit. Svět naši moc nepotřebuje, to nám řekli králové. Odešli jsme a nesmíme se ohlížet zpět. Přesto musím souhlasit, že tenhle tvor představuje něco nanejvýš významného. Udělal jsi velice dobře, že jsi ho přivedl do Společnosti.“

Zulbanides se obrátil zpět k Relkinovi. „Jak se z tebe stal takový zastánce Ardu? žije lid Ardu až tak daleko na severu?“

„Našli jsme tu dívku a pomohli jí. Zranili ji, když

prchala před těmi vašimi proklatými otrokáři.“

Zulbanidova ústa se zkroutila ve zvláštním úsměvu. „Šel jsi celou tu dálku na jih a způsobil obchodníkům s otroky nekonečné strasti, a to všechno jenom kvůli nějaké arduské holce?“

„Otroctví je špatné. žádný člověk by neměl vlastnit jiného.“

Oči prudce zazářily zlatem.

„Zdá se, že si to myslí, že jsme lidé, Pessobo. Úžasná drzost, nemyslíš?“

„Úžasná, můj lorde.“

Zulbanides stočil zrak k Relkinovi, který se náhle cítil stísněně. Soustředila se na něj ohromná, nadřazená mysl. „Já nejsem pouhý člověk, dítě. Já jsem ze starší rasy.“

„A to vám dává právo vlastnit lidi?“

„Ano. Stejně jako si lidé osobují právo vlastnit koně a psy, já pokládám za své právo vlastnit lidi. Nejsou o nic míň ani o nic víc zboží než jiná zvířata. Všechna jsou zde pro mé potěšení a záměry.“

„V Argonathu takto neuvažujeme. My neuctíváme lidi, jen bohy a Velkou Matku. Posloucháme své krále, neboť král je srdcem každé z devíti říší Argonathu. Posloucháme důstojníky, protože kázeň je páteří armády. Víme, že to funguje. Ale krále neuctíváme a otroctví nepovolujeme.“

Zulbanides sobě navzdory odpověděl. „Poslouchej Zulbanida, dítě. Byl jsem zde dávno předtím, než sluneční paprsky poprvé dopadly na druh, známý jako lidé. Vy si

můžete navzájem upírat vlastnictví těch druhých, ale jaký význam to má pro mne?“

Relkin upřeně hleděl do zlatých očí a neustoupil. Oči se přivřely, pohled ztvrdl a zabodl se do něj, ale Relkin jej přesto bez pohnutí opětoval. Cítil tlak zlatých očí, moc, kterou ho lord tiskl, ale zjistil, že dokáže odolat.

Nakonec Relkin pokrčil rameny. „Myslím, že pokud byste v Argonathu chtěli vlastnit otroky, museli byste s sebou přivést armádu. A ta armáda, kterou si přivedete, se bude muset na bitevním poli postavit argonathským legiím, a tam nás nikdo neporazil.“

Zulbanides potlačil první, pohrdavou odpověď. Něco v chování toho kluka mu říkalo, že za jeho slovy je mocná pravda.

„Fascinující! Myslím, že jsi hrdý mladý muž.

Předpokládám, že právem. Řekni mi víc o vašich městech a o tom, proč bych je neměl zotročit.“

Relkin odříkal jména devíti měst a vášnivě vyprávěl o jejich poslání. Města se snažila obnovit civilizaci, která zanikla, když Veronath za dávných časů podlehl zlu.

To Zulbanida zaujalo. „Takže nejste nováčci v koloběhu dějin. Uvědomujete si, že vždy nastane úpadek a nakonec pád. Dokonce i vaše dnešní mocná města budou jednoho dne srovnána se zemí.“

Relkin z Quosh měl jen málo formálního vzdělání.

Naučil se však číst a psát a četl pár svazků z táborové

knihovny v Dalhousie, a také z větší knihovny v Marneri.

Jeho letmé setkání s osudem během tažení v Arneis v něm vyvolalo zájem o historii a mýty.

„Starý Veronath se rozložil zevnitř. Když mágové vyslali Macha Ingboka, aby zaútočil, byl Veronath už oslabený.

Starou říši přivedlo k úpadku otrokářství a s ním spojená zkaženost“

„Jistě, dítě, pokračuj.“ Zulbanides nyní Relkina pozorně poslouchal. Zlatá barva se vytratila; oči vyplňovala bledá modř.

„Přišly Temné časy. A během nich byly na celém východě svobodné jen Ostrovy. A z Ostrovů, kde všichni lidé uctívají Velkou Matku, přišli zakladatelé měst. Připluli a zahnali vojska temné Padmasy a po nějaké době Macha Ingboka porazili a jeho obávanou pevnost v Dugguthu rozbořili.“

Už jen pouhá myšlenka na domov s sebou přinesla zdrcující vlnu stesku. Relkin nikdy netoužil vidět bílé město Marneri víc než v této chvíli. Jak elfskému mágovi kázal, hlas mu zesílil, jako by čerpal sílu ze samotné představy Argonathu.

Tito elfí lordi, nějakým způsobem, který dosud nechápal, spojení se zlatými elfy, jež ho zachránili před trpasličím otroctvím, žili uprostřed nádhery zlata, bílého mramoru, rudých hedvábných závěsů a jiných známek vysoké civilizace, a přesto měli otrokářsky systém. K tomu Relkin

cítil vrozené pohrdání. Posílilo ho to. Ještě nějakou dobu hovořil, sám překvapený tou náhlou výřečnosti.

Zulbanides a Pessoba napjatě poslouchali, dychtiví slyšel vše, co jim řekne o vnějším světě za horami, které je v jižním Eigu obklopovaly.

Zulbanides se náhle s trhnutím probral. S úžasem a určitou zlostí si uvědomil, že podlehl mladíkovu kouzlu. Čas uplynul, zatímco naslouchal neuvěřitelným příběhům o devíti dalekých městech. Nikdo v Zulbanidově okruhu by něčeho takového prostou řečí nedosáhl. Možná to mělo něco společného s nezlomným přesvědčením v mladíkově mysli.

V Mirchazu dávno ztratili všechny zbytky prostého, nezlomného, a dokonce i přesvědčení.

Slunce klesalo k obzoru. Zulbanides si uvědomil, že den je téměř u konce. Pokynul Pessobovi rukou.

„Tohle bylo fascinující, drahý Pessobo. Velmi brzy si znovu promluvíme. Nicméně dnes musím provést pár tahů.

Mám hrát při výměně během západu slunce. Najal jsem si jako hráče Pitze. Co si o tom myslíš? Starý Pitz dnes bude hrát za Tendenci.“

Pessobu samozřejmě nadchlo, že ho člen první stovky, vlastně jeden z první desítky, vyzval k diskuzi o Hře. Hlava mu poskakovala nahoru a dolů.

„To obrátí knihy vzhůru nohama,“ řekl.

„Utočím na křídlo Yermsta z Jestřábích střelců. Starý Pitz to na Hrací desce dokáže využít, nemyslíš?“

„Myslím, že má letos velice dobrý rok.“ Pessoba si snažil vzpomenout na Pitzovy statistiky.

„Mimořádná sezóna, ale všechno pro Cabal. Teď jsem ho tajně najal pro Tendenci. Počkej, až ho Cabalatu a ostatní uvidí v modré barvě Tendence! To tedy bude podívaná!“

Pessoba si povzdechl. Toužil po prestižním vysokém postavení na Hrací desce. Mít možnost ovládat nejlepší hráče na desce by bylo dokonalé. Promýšlel by strategii, ale taktiku by nechal na těch, kdo to s figurami umí nejlépe.

Mohl by svou energii plně věnovat společenské a politické stránce Hry. Mohl by proniknout až k její skutečné podstatě, vládě

nad

dalekými

místy,

pravděpodobnými

i

nepravděpodobnými světy.

Pokud by chtěl vidět Pitze v uniformě Tendence, musel by sedět na místech pro veřejnost, vysoko nad lóžemi Tisíce.

Kdysi měl i on sám lóži, takže věděl, jak báječně se z ní sleduje Hra. Byl to takový pocit sounáležitosti, pocit, že je uprostřed velkých tajemství Hry. Jako lord Hry z deváté stovky Pessoba samozřejmě musel dělat na desce vlastní tahy, což byla velice těžká práce, a byl nucen protloukat se na okraji velkých vírů Hry. Tam se hrálo opatrně, z velké části šlo jen o přežití a neustále se tu vznášel strach. Nižší stovky byly přirozenou kořistí pro sily ve vyšších stovkách.

Figury bylo těžké shromáždit a roztroušené figury byly

snadným terčem pro zabijáky, jako byl starý Pitz, Swalock nebo Gamutz.

Vskutku, byla to kombinace smůly a náhlého útoku tří sil vedených Swalockem, která Pessobu jednoho potupného dne, na který nikdy nezapomene, zničila a vyhnala ho z Velké hry.

Venku na nádvoří ho Zulbanides opustil a zamířil k vysoké pyramidě, která ukrývala síň Hry. Ta spočívala na mase myslí otroků, kteří poskytovali psychickou energii, jež

vše poháněla.

Pessobovi najatí osobní strážci, muži, kteří Relkinovi trochu připomínali Katuna, se zformovali kolem nich a přes mramorem pokrytou náhorní plošinu Horního Města zamířili zpátky do Pessobova domu.

Jakmile byli v bezpečí Pessobova obydlí, Relkin snědl lehké jídlo a zacvičil si na střešní vyhlídce. Na jeho žádost mu dali boxovací pytel, nějaké činky a švihadlo a brzy se z něj lil pot. Přemítal o své tísnivé situaci a spřádal plán útěku.

Až dosud se mu žádná příležitost nenaskytla. Pessoba nic neriskoval. Kolem Relkina byly neustále dobře ozbrojené stráže. Spal v pokoji bez oken a se dvěma strážnými u dveří. Další stáli u vstupních dveří, na střeše a v zadní zahradě. Kromě chvíle, kdy si ráno ulevoval, se stěží naskytl okamžik, kdy byl zcela mimo dohled stráží, a dokonce i tehdy byl v místnosti, ze které nebylo úniku.

Nejlepší příležitost k útěku se tudíž mohla naskytnout během některé z jejich společenských návštěv. Například dnes večer se zúčastní večeře u lady Tschinn a lorda

Rasiona, současných hlav rodu Arkelaudů. Bude to větší příležitost než předchozí večeře, kdy stráže stály celý večer dusivě blízko. Každý jeho pohyb sledovalo několik párů očí.

Všimly si dokonce i pokusu o krádež malého nože na ovoce.

Bude-li mít štěstí, bude na dnešní hostině trochu větší zmatek. Pessoba místo, kam večer půjdou, rozhodně popisoval jako vrcholek společenského žebříčku v Horním Městě. To slibovalo dobrou večeři ve fascinujícím prostředí.

Možná tam bude velký dav, a třeba se mu naskytne příležitost k útěku.

KAPITOLA 26

Zatímco Relkin se potil a snažil se z boxovacího pytle vytlouct duši, lord Pessoba popíjel na terase povzbuzující nektar a zvažoval možnosti. Od představení ve Výzkumné společnosti dostal Pessoba na Bezocasého Ardu, jak mu navzdory důkazům o opaku stále říkali, mnoho nabídek.

Jedním výsledkem bylo, že Pessoba začal vyjednávat o přezkoumání své Hry. Pokud projde, mohl by se ucházet o možnost opětovného dosazení do deváté stovky. Posledních deset pozic se stále měnilo. Na konci každého lunárního cyklu jich deset vypadlo a deset, kteří stáli mimo Tisíc, vystoupilo výš a dostalo místa v deváté stovce. Byly i další, jednodušší cesty, jak se dostat zpět, ale ty vyžadovaly mít známosti v nejvyšší radě.

Nabídky se velice lišily. Mot Pulk nabídl sedm tabi zlata.

Mot Pulk byl pohasínající hvězda, nyní v šesté stovce.

Potřeboval pomoci s Hrou, potřeboval novou figuru, něco svěžího a velice zvláštního. Bezocasý mladík by mohl být právě to.

Nicméně Pessoba o jeho nabídce nikdy moc neuvažoval.

Mot Pulk nabídl další zlato, ale Pessoba už byl bohatý. To, co Pessoba potřeboval, byl vliv ve shromážděních lordů Hry. Pro něj byly mnohem zajímavější nabídky jako ta od Cabalatua z Cabalu, přední opoziční skupiny k Tendenci.

Cabalatu, který postupoval prostřednictvím svých přátel z rodu Arkelaudů, nabídl dvanáct set zlatých keppoxů a pomoc Pessobovi při opětovném získání jeho právoplatného místa v Tisíci. Dvanáct set keppoxů se rovnalo zhruba třem tabi. A co bylo ještě lepší, nabídli mu pro první týden Hry, kdy bude zpátky v deváté slovce, služby nejlepšího smluvního hráče Cabalu. První týden byl nejnebezpečnější; nový hráč často během několika dní ztratil všechny figury, uštvané dravci z vyšších stovek. Taková nabídka byla pro něj cennější než téměř jakékoli množství zlata.

Také zde byla nabídka od Reda Elka z Tendence, a té bylo moudré pozorně naslouchat. Tendence se stala hlavní klikou díky nelítostné koordinované Hře. Kdyby se rozzlobili, mohli by vyrazit k bleskovému útoku dvěma či třemi hráči najednou. Takový útok hráče z nižší stovky často zničil a vyřadil ze Hry. Tendence bohužel nabídla tisíc zlatých keppoxů a jen mlhavý příslib „pomoci“ Pessobovi při opětovném získání místa v deváté stovce.

Pessoba se urazil. Umožnil Zulbanidovi s chlapcem se přímo setkat a tohle byla odpověď Tendence? Ovládl hněv.

Mohl to být výsledek politiky uvnitř Tendence. Co když se

další vůdci, jako Red Elk, pokoušeli podkopat Zulbanidův vliv? Možná že kdyby se se Zulbanidem spojil a diskrétně si na mizernou nabídku postěžoval, mohl by dostat lepší. A pořád měl v záloze Cabalatuovu nabídku. Pokud Tendence nenabídne něco lepšího, pak to zkusí s Cabalem. Ať tak či tak, Pessoba byl rozhodnutý svézt se na vlně svého úspěchu do deváté stovky. Jakmile tam pronikne, může použít nové techniky, které se naučil od Arkelaudů. Započne jeho vzestup, a tentokrát nebude zastaven!

Dopil nektar a přivolal Luma, aby začal připravovat jejich odchod na recepci v domě lorda Rasiona v nádherném přepychovém sídle Arkelaudů. Lum začal štěkat rozkazy a za třicet minut byl Relkin vykoupaný, oholený, nasoukaný do černého hedvábného oděvu a obutý ve stříbrných střevících. Obklopila je pětičlenná stráž a v kočáře taženém koňmi vyrazili po klikaté cestě, která stoupala po úbočí hřebene na jižním okraji města.

Nakonec Relkin zahlédl arkelaudskou Vyhlídku, ležící na skalním útesu vysoko nad městem a zaplavenou září světel, která po mramorovém povrchu vrhala fantastickou směsici stínů.

Cesta se vinula vzhůru po útesu. Cestou se jim naskytla řada dalších příležitostí vidět Vyhlídku a město dole. Za městem ležela temná masa velkého jezera. Na jeho opačné straně byla vidět další světla a na západě zářila socha Zizmy Bose.

Nakonec projeli velkou bránou na rozlehlé nádvoří.

K službám jim byli sloužící, někteří z nich zotročení Ardu. Ohromnými dveřmi vešli dovnitř a vydali se dlouhou ponurou vstupní halou, až se ocitli v rozlehlé místnosti se stropem natřeným jemným, třpytivým, jasně červeným lakem. Strop podpíraly sloupy pokryté zlatem. Střed místnosti zabíral dlouhý stůl s bílým ubrusem. Kolem něj seděly asi dva tucty vysoce postavených a mocných obyvatel Mirchazu.

Relkin a Pessoba byli představeni a dostalo se jim potlesku. Lord Rasion, zdravě červený, dobře živený představitel mirchazských elfich mágů, povstal, aby Relkina usadil vedle sebe. Pessoba se od nich po chvíli váhání oddělil a posadil se na opačnou stranu s lady Tschinn a jejími přáteli. Relkin pochopil, že takto si to Pessoba nepředstavoval. Relkin se také nabádal k opatrnosti. Tato situace měla mnoho podtónů, kterým ještě nerozuměl, nebo o nich dokonce ani nevěděl. Byl si jistý, že území před ním je poseté pastmi.

Lord Rasion seděl v čele stolu, Relkin po jeho pravici.

Vedle Relkina seděl další tělnatý elfí mág se stříbrnými vlasy, kterého mu představili jako Reda Elka. Vedle něj byl Repadro Toba a naproti lord Kyenn. Všichni měli stejnou zarudlou drsnou elfí tvář. Stále měli jiskřivé stříbrné vlnité vlasy, fakticky zpevněné lakem, a stejné, silné a hranaté

brady, ale měli podbradky, zarudlé nosy a kůže na nich všemožně visela.

„Ty vůbec nejsi Ardu, že ne?“ řekl lord Rasion, který se asi konečně smířil s touto pravdou.

„Správně. Jsem voják ze země Argonath.“

„Ano, ano,“ zaduněl obtloustlý Red Elk. „To jsme slyšeli. Tohle a mnoho dalšího.“

„Nějaký druh Ardu, ale z východu,“ řekl Repadro Toba.

„Ne. Nejsem Ardu.“

Když Repadro Toba promluvil, tlusté tváře se mu roztřásly. Relkin si vzpomněl na bojovné vzezření Althise a Sternwalla a zachvěl se. Toto byla prakticky stejná tvář, ale pohřbená pod záhyby tuku a vrásčité kůže.

„Je tady proroctví Zizmy Bose,“ poznamenal lord Kyen.

„Je tohle ten, kterému budou říkat Iudo Faex?“

Repadro Toba se nepříjemně zasmál. „Samozřejmě že ne.

Je to jenom obyčejný člověk, Ardolova hlína. Iudo Faex musí být z elfí rasy.“

„To není nutně pravda,“ poznamenal lord Rasion. „To se v textu Zizmy Bose nikde neříká.“

„Možná ne výslovně, ale jiný výklad textu Zizmy Bose není možný.“

„Pcha, nic takového jako Iudo Faex neexistuje. To všechno je jenom snůška lží, rozšiřovaná zbabělci, kteří

brečí při pomyšlení na hrozný život bývalých otroků,“

zavrčel Red Elk.

„Znamená to, že Rasion je taky zbabělec?“ zeptal se Kyenn.

Repadro Toba sevřel rty v ošklivém úsměvu. „Lord Rasion je jeden z našich nejlepších válečníků. Všichni, kdo ho znají, to musí uznat! Zbabělec není označení pro někoho, jako je lord Rasion!“

„A přesto Rasion lpí na svých velkorysých názorech na společnost.“ Kyennovy pokusy zatáhnout Repadra Tobu do hovoru na toto téma ale neuspěly.

Red Elk se náhle předklonil. „Rasione, jednoho dne si to nebezpečí uvědomíš.“

„Rede Elku, jediné nebezpečí, kterému čelím, se nachází na Hrací desce. Dnes večer provedl Pitz proti mému muži na křídle několik prohnaných tahů. Užili jsme si svoje, když

jsme část našich sil tahali z pasti.“

Staří elfí mágové se dychtivě pustili do debaty o Velké hře.

„To byly ty Skákací jednotky, jak se vychloubal Zulbanides?“

„Vychloubal se, mizera? No ovšem, Zulbanidova arogance nezná mezí. Pitz Jednotky ohrozil, ale ve skutečnosti získal jen jednoho skákače a pěšce.“

„Udržuji si čtyřicet skákačů,“ ohrnul lord Rasion nos.

„Do týdne budu mít nového.“

„Starý Pitz byl dnes ostrý. Jeho první hra v modré barvě Tendence.“

„Jeho zběhnutí bylo zaznamenáno. Cabal učiní opatření.

Během nadcházejících týdnů si Pitz bude muset dávat pozor.“

„Pitz povede čtyřicet vojáků, polovina z nich jsou skákači. Myslím, že Pitz bude mít na jakoukoli šarvátku dostatek sil.“

Přinesli jídlo a víno. Relkin pil vodu. Mirchazská vína byla skvělá, ale potřeboval si udržet čistou hlavu. Pokud se mu naskytne možnost útěku, bude to na jednom z těchto výletů z Pessobova domu. Od chvíle, kdy se posadil, pozorně zkoumal okolí.

Místnost byla obrovská. Stěny se ztrácely za sloupy, sochami a hloučky sloužících, kteří stáli u vozíků s občerstvením a servírovacích stolků. Tucty sloužících byly neustále v pohybu. Bylo těžké říci, kde mohou být dveře do dalších pokojů.

Všiml si, že po obou stranách stolu asi padesát kroků od něj stojí vždy dvojice statných mužů. Zdálo se, že ho po celou dobu pozorně sledují.

O útěk by se musel pokusit velice obezřetně. Najít cestu ven, a přitom se vyhnout pronásledovatelům by mohlo být najednou příliš velké sousto.

Ještě nevymyslel žádný plán, který by stál za to. Elfí lordi stále diskutovali o hře z dnešního večerního sezení.

Relkin už pochopil, že byla neobvykle aktivní. Ve hře bylo něco, čemu říkali „Devátá zlatá“. Tahle Zlatá byla jakási pozice, kterou držela Tendence, skupina, k níž patřili Red Elk a Zulbanides. Devátá zlatá však byla téměř obklíčená vojskem figur, které patřily Cabalu. Figury Tendence byly ve velkém nebezpečí. Hrozila možnost, že Tendence ztratí tolik sil, že se Cabal ujme vedoucí pozice. Zulbanides už

vypustil Pitze do nemilosrdné hry; Tendence se nevzdá bez tvrdého boje. To Red Elk slíbil. Relkin zdvořile na půl ucha poslouchal, zatímco dál kradmo zkoumal místnost. Náhle si všiml, že ho lord Rasion s pobaveným úsměvem dokonale tvarovaných rtů sleduje. „Myslím, že obdivuješ naši rozkošnou jídelnu.“

„Ano. Nikdy jsem tak velkou neviděl.“ Rasionův úsměv na chvíli povadl a pak se zase rozzářil. „A jak víme, zcestoval jsi svět.“

„Kus jsem ho viděl. Argonathský voják jde tam, kam mu rozkážou. To je můj osud i moje neštěstí.“

„To sotva, dítě, protože tě to přivedlo sem do Mirchazu, kde stále žije sláva dávného Rudého eónu. Necítíš ji?

Neslyšíš sladký zpév? Toto jsou mramorová nebesa, na něž

jsme vystoupili, když jsme opustili Gelderen.“

„Je mi líto, tyhle věci neznám.“

„Samozřejmě že ne, dítě. Neznáš nic. Jsi pomíjivý jako můra. Ale my, my stále žijeme, a žili jsme i v dávném Rudém eónu. Přemýšlej o tom. Pomysli na všechna staletí,

která uplynula, zatímco my jsme kráčeli pod Ardolovými hvězdami zde v našem posvátném údolí.“

„Je velkolepé,“ řekl Relkin uvážlivě.

„A ty zde budeš žít. Zaujmeš čestné místo mezi lordy Tetraany.“

„Uvidím Velkou hru?“

„Uvidíš. Ach, čekám, že v ní budeš namočený až po krk.“ Rasion se tiše zasmál a znělo to svým způsobem krutě a tajemně zároveň.

Při večeři lordi mluvili převážně o hře. Vedly se dlouhé pře o zahajovacích tazích a o tom, která otevření jsou v současné době nejlepší. Občas se lordi zaměřili na Relkina a opět se ho vyptávali na Argonath nebo netvora kebbolda, kterého měl v lesích mít. Relkinovy odpovědi byly opatrné a co nejstručnější. Lordi se chvíli ptali, ale pak se spokojeně vrátili k debatě o nových otevřeních hry.

Hlavní chod byl konečně dojezen. Relkin jedl střídmě a pil málo, takže měl stále jasnou hlavu.

Přinesli horký nápoj v růžových pohárcích. Ukázalo se, že je to kalut vonící skořicí a oslazený medem. Pak skupina naolejovaných nahých arduských tanečníků předvedla za zvuků hřmící hudby, hrané dvacetičlenným orchestrem, divoký smyslný tanec. Nebyl to původní arduský tanec; kroucení a svůdné pohyby spíš připomínaly něco z nevěstinců ve staré Ourdh. K pobavení elfích lordů mužští

tanečníci zasouvali ocasy mezi nohy tanečnic. Relkin pociťoval mírné znechuceni.

Když Relkin požádal, aby si mohl odskočit, doprovodili ho z jídelny dva muži, kteří jako by z oka vypadli Katunovi.

Muži nevypili ani kapku a byli ostražití a připravení na vše.

Relkin neviděl žádnou příležitost k útěku.

V jídelně na ně čekal sladký zákusek. Skupina kuchařů, malých mužů se žlutou kůží a oholenou hlavou, se s řinčením pustila do práce s obrovskou kovovou pánví, která měřila snad deset stop. V pánvi se připravovala směs ořechů, rozinek, sušeného ovoce a cukru, kterou pak servírovali v malých miskách, politou sladkou šťávou, jež jí propůjčovala květinovou vůni.

Dva ozbrojenci přinesli vzkaz.

Lord Rasion s trochou formálního reptání svolil, aby Relkina odvedli k ženám na opačném konci stolu, aby ho tam představili elfím dámám, oděným v dlouhých stříbrných, modrých a zelených šatech, a ony si ho mohly prohlédnout.

Když mu ženy představovali lady Ansalld, lady Shej a Goot lady Iaruka – Relkina ohromilo, jak se ženy od mocných lordů liší, a zároveň se jim podobají. Všichni měli stejné tváře, ale dámy byly tak štíhlé a měly tak nápadné lícní kosti, že se jejich tváře podobaly lebkám. Lordi se s přibývajícím věkem a váhou více podobali lidem, ale elfí ženy se od lidí zřetelně odlišovaly. Nešlo jen o hvězdné

vzory v jejich očích, kde uprostřed modři zářila zlatá, ale i o podivná ústa, zkroucená v hrůzu nahánějícím trvalém prohnaném úsměvu, podobném lišce s vyceněnými zuby.

Relkin si rychle uvědomil, že elfí dámy na jeho úklony a zdvořilé pozdravy nereagují, i když si byl jistý, že jazyku Aidu dostatečně rozumějí. Upíraly na něj zlaté oči a jednaly s nim bezohledně jako se zvířetem či věcí. Mluvily o něm tím nejsprostším způsobem. Samozřejmě hovořily ve rtuťovitém intharionu, magickém jazyce, a dokonale jim rozuměl. Cítil, jak mu hoří tváře, když poslouchal, jak ho srovnávají s mladým arduským chlapcem, zakoupeným pro potěšení v ložnici. Srovnání pro něj nevyznělo příznivě. Jiný hlas sliboval, že mu nechá propíchnout uši a provleče jimi tenké řetízky, aby se v posteli lépe ovládal.

Relkin zrudl a pak vztekle zavrčel. Dívaly se na něj, jako by nebyl nic jiného než chovný samec.

„Přiveďte to blíž,“ řekla jedna. „Ať se podíváme lépe.“

Ozvalo se kruté chichotání.

Vojáci ho postrčili o tři kroky vpřed.

Jedna lady, v jejíchž očích zářily zlaté hvězdy, mu položila ruku na bok a pohladila ho. Zbylé dvě se posměšně rozesmály. Relkin její ruku hněvivě odstrčil a o krok ustoupil.

„Nejsem vaše hračka,“ řekl rozzuřeně v arduštině, „jsem voják argonathské legie.“

ženy zasyčely a jedna se hlasitě dožadovala, ať ho dají zbičovat. Nejbližší z podsaditých vojáků se natáhl a chtěl Relkina popadnout za ramena.

Relkinovo sebeovládání povolilo. Vybuchl, otočil se a vrazil muži pěst do bránice. Muž se zkroutil bolestí a Relkin mu vrazil koleno do obličeje. Jeden je ze hry, zazpíval bojovný duch v Relkinově mysli. Rozhlédl se po meči přemoženého vojáka. S mečem v ruce, pomyslel si Relkin, může s touhle hanebnou urážkou něco udělat.

Právě ve chvíli, kdy se začal po meči natahovat, mu druhý z ozbrojenců podrazil nohy pomocí těžkého kopí, kterým vládl s profesionální obratností. Relkin spadl na podlahu, v zoufalém spěchu se převalil a začal vstávat, ale hrot kopí se mu vznášel půl palce od tváře a chlapec se mu neměl jak vyhnout.

Pomalu zvedl ruce s dlaněmi namířenými vpřed v gestu kapitulace.

Elfí dámy stále ječely rozčilením a strachem. Mnoho hlasů vykřikovalo povely. Přiběhli elfí lordi. Někteří tasili krátké ostré meče a zdálo se, že jsou připravení se na Relkina vrhnout.

„Jsem tady!“ zahřměl vysoký muž, rozeznatelný podle stříbrného klípce, který měl přes levé oko. Díky němu byl v davu téměř stejných elfů okamžitě poznat.

„Nebojte se,“ řekla kousavě elfí lady. „Mot Pulk je tady.“

„Mote Půlku, neuváděj nás všechny do rozpaků svými příliš horlivými prohlášeními,“ řekla další.

Muž s klípcem si jich nevšímal a protlačil se k Relkinovi, kterému na krk stále mířil hrot kopí.

„Tak co to tady máme? Nějakého mladého lotra, který rozrušil naše dámy. Musíš si dávat větší pozor. Lidé byli z Horního Města Mirchazu vypovězeni za méně.“

„Neprosil jsem se, aby mě sem přivedli,“ řekl Relkin drze.

„Ale, ale, poslouchejme, co ten tvor říká.“ Jediné oko zlatě zaplálo. „Bude třeba to zkrotit, aby nás jeho chtíč nezaplavil.“

„Zrovna můj chtíč tady problémem není,“ řekl Relkin.

Několik dam při těchto slovech zaječelo vzteky. Mota Pulka to pobavilo. „Pak naší společnosti hrozí ještě větší nebezpečí.“

Voják, kterého Relkin srazil, se vyškrábal zpátky na nohy. V očích měl vražedný pohled. Relkin doufal, že se s tím chlapíkem neocitne o samotě, jinak za to zaplatí.

Pomoc byla na cestě. Lord Pessoba, který se hlasitě dožadoval nenásilného řešení, se konečně prodral davem.

„Neubližujte tomu dítěti. Jsem si jistý, že to bylo jen nedorozumění, nic víc.“ Pessobův vlastní strážce se protlačil vpřed a odtáhl Relkina od muže s kopím. Druhý, který si třel bolavou tvář, vztekle zavrčel a sáhl po meči, ale další vojáci ho obklopili a odzbrojili.

„Schovejte zbraně. Nebudou potřeba,“ řekl Pessoba rozhněvaně.

Přišel lord Rasion a pokáral dámy za jejich nedostatek slušného chování.

Znepokojení zabarvilo Pessobovy oči do tmavě modré.

„Dítě, co jsi to udělal?“

„Nejsem hračka.“ Relkin kývl k rozhořčeným elfím dámám.

„Měl bys být poctěn, že ti věnují byť i jen nepatrnou pozornost Jsou to nejurozenější dámy z Mirchazu, opravdové královny elfí ušlechtilosti.“

„Pokud jsou toto ušlechtilé dámy, pak vaše ušlechtilost zapomněla na veškerou slušnost.“

Pessoba si povzdechl. „Máš pravdu, chovaly se špatně.

Ale nesmíš zapomínat, kde jsi.“

Relkin moc dobře věděl, kde je. Kývl hlavou k vysokému elfovi se stříbrným klípcem.

„Kdo je to?“

Zdálo se, že Pessobovi na okamžik ztuhl obličej. „To je Mot Pulk.“

„Co je zač?“

Bezvýznamná osoba, kometa.

„Co to znamená?“

„No na chvíli vlétl na scénu. Předvedl ve hře pár nových triků a vyšplhal se do šesté stovky. Teď klesá dolů do hlubin

bezvýznamnosti. Věřím, že na konci měsíčního cyklu vypadne ze sedmé stovky.“

Relkin cítil, jak se mu rty na okamžik roztáhly v pochmurnem úsměvu.

Lord Pessoba se totiž zoufale snažil dostat zpátky do deváté stovky.

KAPITOLA 27

První chybou, kterou asi Pessoba udělal, bylo, že z arkelaudské Vyhlídky okamžitě neodešel. Relkin byl připravený odejít. Užil si těch podivných, starých bytostí a jejich spletité hry až dost. Pessoba však stále pátral po nějaké známce přízně ze strany urozených a mocných.

„Tiše, dítě, pozvali nás na audienci k samotné lady Tschinn.“

Relkin na to neměl náladu, ale jeho pocity nebyly v Pessobově plánu důležité. Tak byly uvedeny do pohybu události, které by se možná jinak nikdy nestaly.

Relkinovi se ulevilo, že se alespoň dostanou z hodovní síně a pryč od elfích dam a jejich rozzlobených pohledů a obviňování. Pessobovy stráže ho obklopily, takže se pohyboval uprostřed desetičlenné skupiny. Vydali se rozlehlými síněmi, ve kterých se odrážela ozvěna jejich kroků, kolem obrovských basreliéfů bílého mramoru, na kterých starodávní elfí hrdinové válčili, milovali se a budovali nádherné město.

Došli k velkým dveřím a prošli kolem dalších stráží ke dveřím menším. Ty se otevřely do soukromé komnaty, pokryté tmavě rudým sametem a osvětlené drobnými stropními světélky, které se podobaly špendlíkovým hlavičkám. Ve vzduchu se vznášela těžká kořeněná vůně.

Na černém trůnu seděla lady Tschinn. Vypadala stejně jako všichni ostatní příslušníci elfího národa, ale v očích měla cosi jako laskavost a snad i prozíravost, kterých si u ostatních nevšiml.

„Vítej, mladý pane. Děkuji, že jsi přišel.“

Na Relkinově tváři muselo být vidět, že je překvapený, neboť nebyl zvyklí, aby mu mirchazští elfí lordi za něco děkovali.

„Řekli mi, že se jmenuješ Relkin.“

Přikývl.

„Vyslovuji to správně?“

„Ano.“

„Dobře.“ Přes její drobnou tvář přelétl náznak úsměvu.

Velké oči měla modré s drobnými zlatými jiskřičkami uprostřed.

„Je mi líto, jak s tebou zacházeli na hostině. Obávám se, že dámy vypily příliš mnoho vína. Až se vzpamatují, budou v nanejvýš žalostných rozpacích.“

Relkin byl tou omluvou ještě víc zaražený. „Děkuji vám, lady, za vaši starost. Možná byla moje reakce přehnaná.“

„Možná ano, ale ti muži si na sebe musí vydělat a naštěstí nebyl nikdo skutečně zraněn.“

Bezostyšně si ho prohlížela. Zlaté tečky se náhle rozšířily do zřetelných hvězdiček.

„Dobrá. Konečně tě po všech těch řečech vidím na vlastní oči.“

Pessoba se k ní naklonil. „To dítě vypráví pozoruhodný příběh o svém původu, má lady.“

„Ano, Pessobo, tím jsem si jistá. Nechme ho, ať nám jej poví sám, ano?“ Pessoba ucouvl.

„Tak tedy, dítě, jsem si jistá, že už tě to neustálé opakování unavuje, ale řekni i mně, jak se stalo, že ses ocitl v zemi kebboldů mezi lidem Ardu.“

Relkin se zhluboka nadechl. Zatímco naslouchala jeho příběhu, zlaté hvězdy v očích jí vybledly do špendlíkových hlaviček.

„Připluli jsme na bílých lodích, byla jich celá flotila.

Přistáli jsme v Sogoshi. Odtamtud jsme se vydali do vnitrozemí, k místu jménem Kouba.“ Zlaté hvězdy pohasly.

Zdálo se, že pozorně naslouchá jeho vyprávění o tažení, které ho společně s drakem zavedlo z východního pobřeží až

do srdce kontinentu. Pověděl jí, jak našli Lumbee a starali se o ni, dokud se neuzdravila, a pak proti proudu řeky dopluli do země Ardu. Pokračoval o tažení proti otrokářům a během této části lady Tschinn přikyvovala, protože to už v takové či onaké podobě slyšela.

Když Relkin konečně domluvil, složila ruce v klín a s užaslým výrazem seděla opřená na trůnu.

„Dítě, prožil jsi velice dobrodružný život. To by se mohlo stát legendou.“

Relkin znepokojeně přešlápl. „Legenda“ se nebezpečně blížila „osudu“ a Relkin z Quosh už ke své škodě zjistil, k čemu to může vést. Elfí lady na něj chvíli mlčky upírala pohled.

„Požádám tě, ať mi vyhovíš, dítě. Musím si tě vyzkoušet.

Cítím v tobě něco, co mě vede k domněnce, že nejsi tak úplně tím, čím se zdáš být.“

Relkin pozvedl obočí.

„Ne, nemysli na pokus o útěk. Pokud jsi čaroděj, kterého sem nejvyšší vládcové poslali špehovat, což si myslím, našemu hněvu neujdeš. Dveře jsou uzavřené a mé stráže proti magii chráněné.“

„Lady,“ řekl Relkin, „ujišťuji vás, že nejsem žádný čaroděj, jen dragonýr první třídy v argonathské legii.“

Mávla rukou, aby byl tiše, a zazvonila na zvonek.

Zpoza trůnu se okamžitě vynořil otrok, natřený olejem a oholený, oblečený jen v bederní roušce. Lady něco zašeptala a otrok zmizel. Za minutu byl zpět společně s dalšími dvěma, kteří mu pomáhali přivézt velkou křišťálovou kouli, zasazenou v okrouhlém stojanu, posazeném na podstavci velikosti mohutného křesla. Podstavec se pohyboval na malých kolečkách, zabudovaných v dolní části, a otroci ho

postavili mezi Relkina a lady. Křišťálová koule měla bledě žlutou barvu a více než dvě stopy v průměru. Mosazný stojan, v němž byla zasazena, vypadal jako překrásný had.

Lady se natáhla a kouli ve stojanu roztočila. Křišťál zazářil. Otroci zmizeli. Pokynula Relkinovi.

„Pojď blíž, dítě, pokud jsi jenom tím, čím se zdáš být, neublížím ti.“ Relkin zaváhal.

Místo toho postoupil vpřed Pessoba. „Má lady, smím promluvit?“

Lady Tschinn se k němu s ledovým výrazem obrátila.

„Co je, Pessobo?“

„Ten chlapec má pro mne velkou cenu. Musím tě tedy poprosit, abys ho nijak nepoškodila“

„Jestli je tím, kým říká, nijak mu neublížím. Ale cítím zde víc, než co je vidět. Má silnou auru, příliš silnou na prostého mladíka, za kterého se prohlašuje. Vzal jsi v úvahu, že tohle všechno může být jen zástěrka? že se za tou mladou tváří může skrývat čaroděj, bytost, kterou sem naši dávní nepřátelé poslali, aby nás zničila?“

Pessoba zamrkal. O téhle možnosti neuvažoval. Relkin vypadal přesně na to, co o sobě tvrdil. Letmo na chlapce pohlédl. Mohl by to být všechno klam? Při tom pomyšlení naskočila Pessobovi husí kůže. Mohl by? Ale co Katun? Jak by bylo možné lovce otroků napálit? Mohl být po vlivem nějakého kouzla? Pessoba se mírně zachvěl.

„Polož ruku na křišťálovou kouli, ať jsi kdokoli a cokoli,“ řekla lady.

Relkin chvíli váhal a pak udělal, co mu poručila. Neměl co skrývat. Cítil, jak mu hladký, na dotek podivně teplý křišťál klouže pod rukama.

Lady zapředla.

„Nyní vyprázdni svou mysl a podívej se do krystalu a uvidíme, co uvidíme.“ Uvidíme, co uvidíme…

Náhle mu prsty proběhl pocit extrémního chladu, pak pokračoval paží a jako závan mrazivého větru mu prolétl celým tělem. Relkin vyjekl a odtáhl se.

Z koule vyrazil záblesk světla, který na stěny vrhal poskakující stíny. Když se jejich oči vzpamatovaly, uviděli, že se uvnitř krystalu vytvořil obraz zeleného kruhu křižovaného šedými linkami. Na okamžik nedával žádný smysl, pak Relkin rozeznal, že je to pohled na kus země z výšky. Na jedné straně rostl v dálce les, ke kterému vedla dlouhá pole ohraničená kamennými zídkami. Na vrcholku svahu stála vesnice s domy ze šedého kamene, obklopená vinicemi.

Obraz se náhle zaostřil a bylo vidět, že ve vesnici se odehrává obrovská bitva. Vzhůru po dlouhém svahu pochodovalo početné vojsko pod černými korouhvemi a kopími s nabodnutými lebkami. Nahoře na svahu se ve vesnici mezi kamennými chýšemi bojovalo, boj se rozléval do zahrad a ulice byly ucpané hromadami mrtvol.

Relkin se otřásl. Probouzely se v něm strašlivé vzpomínky. Současně ho čarodějný obraz ohromil. Byl maličký, ale tak jasný, jako by vše pozorovali přes nejčistší horský pramen.

Obraz v krystalu se změnil. Nyní bylo jasně vidět bojující postavy. Muži, skřeti, trolové a velcí váleční draci bojovali ve vířící ničivé bitvě mečů, seker, štítů a brnění.

Násilí bylo děsivé a nekonečné.

A pak obraz náhle skončil. Krystal se na okamžik rozjasnil a pomalu se mu vrátilo žluté zbarvení.

Lady pevně stiskla ruce, zatímco třpytivě zlaté oči upírala na Relkina.

„V tvé minulosti tedy byla velká bitva. Koule nelže. Byl jsi voják. To je pravda. Znovu polož ruku na kouli.“

Relkin se zdráhal. Lady ukázala na kouli. Uvědomil si, že když odmítne, zavolá stráže a ty ho přinutí. Rozhodl se tomu ponížení vyhnout. Opět prožil znepokojivý náraz ledového chladu. Vzápětí přišel další záblesk světla, i když

tentokrát nebyl tak jasný. V křišťálově kouli se pomalu vynořil další obraz. K jasné noční obloze se tyčila pyramida.

Náhle se v obraze -vynořil Bazil Zlomený Palcát, jako by vycházel z pyramidy. Pohyboval se dravčím během typickým pro svůj druh, v jedné ruce nesl Ecator a v druhé obrovský štít.

„A tohle je ten kebbold, který tak vražedně řádil v lesích Ardu.“

Relkin spolkl rozhněvanou zápornou odpověď. Nemělo smysl lhát, když mu právě začínala věřit. Dál držel ruku na kouli.

Scéna se změnila v jasný nádherný den na moři. Pod pyramidou plachet brázdila vlny flotila ohromných lodí s trupy natřenými na bílo a modrými vlajkami Říše růže.

Lady Tschinn rozevřela oči.

„Taková krása, taková nezměrnost,“ zamumlala. „Takže tohle je velký oceán, o kterém jsem slyšela.“ Dlouho hleděla na kouli a pak k Relkinovi obrátila oči, ve kterých se zračil nově nabytý respekt.

„Zdá se, že i o tomhle jsi mluvil pravdu.“

Lady Tschinn už byla téměř přesvědčená, že Relkin je tím, kým tvrdí, že je, obyčejným vojákem z daleké říše, třebaže vojákem, který má za společníka obrovského kebbolda, pokud tedy bylo možné věřit jeho fantastickému vyprávění o tom, že zvíře umí mluvit a patří do armády.

Lady Tschinn nedokázala pochopit, proč by takový kebbold v armádě prostě přestal požírat lidi. Představu inteligentních kebboldů stále nedokázala přijmout.

Mladý muž sice stále v něčem nemluvil pravdu, ale snad to byla nějaká obyčejnější lež, než se původně domnívala.

Takže… mladý voják, ztracený v srdci velkého kontinentu, který potřebuje přátele. Pečlivě si jej prohlédla. Byl skutečně pěkně rostlý. Štíhlý, ale už svalnatý jako dospělý muž.

Všimla si klidu v mladých očích. Vzpomněla si na rychlost,

s jakou se pohyboval v krátké šarvátce v hodovní síni.

Pěkný zevnějšek a hbitost, ta kombinace se jí zamlouvala.

Kdyby ho Pessoba prodal, možná by si chlapce koupila.

A pak z velké křišťálové koule vyšlehl záblesk světla a obraz oceánu a bílých lodí zmizel. Koule na okamžik zčernala a pak se v ní objevil zvláštní obraz. Nejprve to byla rovina, nachová a bez struktury. Přes rovinu se v pravém úhlu k ní táhla stříbrná zeď, která pokračovala do dálky, kde nachová pláň končila na rovném obzoru pod růžovou oblohou. Po nebi plula skupina malých stříbřitých mraků.

Nad planinou se vznášely dva temně oranžové prstence s povrchem svraštělým jako oplatek. Z otvorů uprostřed vycházely paprsky světla, které dopadaly na nachovou rovinu.

Obraz se opět změnil. V krystalu se vznášela tvář. Zdálo se, že na ně klidně hledí obrovskýma zelenýma očima v obličeji, který vypadal, jako by patřil zároveň člověku i nějakému obrovskému hmyzu. Pod velkýma zářivýma očima se krčil zbytek obličeje. Uši podpíraly tykadlům podobné výrůstky, které se stáčely vzhůru a dopředu před obličej.

Relkin se neovladatelně roztřásl, byl to jeden z nich…

Jedna z věcí, které viděl vznášet se nad jámou ve starodávném Dzu. Věcí, které ho od té chvíle, alespoň jak se zdálo, pronásledovaly.

Lady Tschinn vyrazila strašlivý výkřik a udeřila do koule, aby ji zastavila. Obraz se rozplynul. Koule znovu zežloutla a zmatněla.

„Co jsi zač?“ Ukázala na něj dlouhým prstem. Třásla se.

„Kde jsi viděl Sinni? Ty, obyčejný voják, znáš Sinni? To je prostě nemožné.“

„Neznám je. Ani nevím, co jsou zač. Ale viděl jsem je.

Byli v Dzu, když jsme v jámě zabili mistra. Všichni jsme je viděli.“

„Cože?“ Dokonalé čelo se jí zmateně nakrčilo. „Jsi nějaký golem, vytvořený Althisem a Sternwallem? Co doopravdy jsi?“

Althis a Sternwall! To Relkinem otřáslo. Byla to přesně stejná jména, kterými se mu představili zlatí elfové ve skrytém trpasličím městě pod lesem Valur.

„Odpověz mi, nebo tě nechám zabít“

„Viděl jsem je, nebo takové věci, ale ne to místo. Tenhle konkrétní výjev jsem nikdy nespatřil. Nechápete? To není z mé mysli.“

V bezmocném zoufalství sevřel pěsti. „Ty ostatní věci se skutečně staly. Ta první byla bitva na Sprianském hřebeni.

Byl to ten nejhorší boj, jakého jsem se kdy zúčastnil. Už

nikdy nechci žádný podobný zažít. Druhý výjev byl v Dzu.

Viděla jste mého draka, Zlomeného Palcáta. To jsou věci z mého života. Ta poslední věc, co jsme viděli, byla jiná.

Nikdy se mi nestala.“

„Maglaea,“ řekla si pro sebe. „Maglaeino varování se přeci jen splnilo. Proroctví se vyplní.“

„Nevím, co říká.“

„Jsi tedy posel. Zvoníš nám umíráčkem. Ty jsi Iudo Faex.“

„Co to znamená?“

Tvář jí zbledla a ztvrdla.

„Jsi zvěstovatel zkázy. Ten, který ukončí Hru.“

KAPITOLA 28

Nastalo dlouhé ticho a pak lord Pessoba rozzuřeně zaječel. Vzápětí nastal velký zmatek. Dovnitř vtrhly Pessobovy stráže. Pessoba křičel, že ho podvedli a že se svého majetku nevzdá.

Strážní lady Tschinn se s Pessobovými pustili do strkanice. Lady se stejně hlasitě dovolávala autority Arkelaudů. Pessoba odmítl, že by se vztahovala i na něj.

Křičel, že Arkelaudi už nevládnou Hře ani městu. Nemají právo ukrást jeho majetek. Zaplatil za mladíka spoustu zlata.

Proto mu patří veškerá vlastnická práva.

Lady Pessobovi rozkázala podřídit se autoritě Arkelaudů. Zuřivě to odmítl, vrhl se ke dveřím a Relkina poháněl před sebou. Relkin, zmatený a vylekaný otevřeným konfliktem, ho poslechl. Ozývaly se nadávky a bolestivé hekání zápasících stráží. Rozezněly se poplašné výkřiky.

Jednoho ze strážných srazili k zemi a oni se přes něj prodrali a vyřítili se z malé místnosti. Běželi rozlehlými chodbami, z jejichž stěn na ně shlížely chladné kamenné tváře mrtvých elfích lordů.

Relkin byl vzrušený a horlivě zvažoval své šance na útěk. Tohle byl přesně ten zmatek, ve který doufal. Ohlédl se přes rameno. Jejich pronásledovatelé se blížili, ale ještě byli za rohem. Jsou tady někde nějaké dveře? Okno? Ucítil, jak ho někdo tahá za loket, otočil se a zjistil, že se k němu Pessoba tiskne, až se jejich oči málem dotýkají.

„Když mi tady utečeš, neunikneš,“ zalapal po dechu.

„Chytí tě a zabijí. Čistě jen pro případ, že skutečně jsi Iudo Faex.“

Relkin se nad tím chvíli zamyslel. Neznal cestu ohromným sídlem. A kdyby ho Arkelaudové chytli, pravděpodobně by ho na místě zabili. Možná tohle nebyla chvíle, kdy se pokusit dostat na svobodu. Byla to zatracená smůla, ale Relkin měl silné tušení, že Pessoba může mít pravdu.

Prošli hlavní bránou arkelaudské Vyhlídky a našli připravený kočár, jak na ně čeká. Vzápětí už rychle sjížděli po cestě zpátky do města, zatímco zpocené stráže běžely vedle nich a jejich zbraně a brnění cinkaly ve tmě.

Nikdo je nepronásledoval. Tak otevřeného kroku se Arkelaudové neodvážili. Dokonce i když byl Pessoba celkem nikdo, nemohli vést válku uvnitř městských hradeb.

Jejich pozice ve Hře byla slabá. Kdyby k sobě přitáhli nevítanou pozornost, Tendence by je mohla úplně rozdrtit.

Kočár tedy kličkoval po horské cestě a pak rychle projel ulicemi, aniž by ho někdo pronásledoval. Navzdory snaze a

Pessobovým zlostným pohledům zůstávaly stráže postupně pozadu. K domu přijeli jen s kočím. Relkin znovu uvažoval o útěku, ale když kočár před Pessobovým domem zpomalil, rozlétly se dveře a z nich vyběhli další čtyři strážní a obklopili je. Relkin spolkl zklamané zabručení, vystoupil z kočáru a vešel zpět do lordova žaláře.

Na terasu jim přinesli svařené víno. Relkin snědl trochu ovocného želé a zachmuřeně pozoroval noční jezero a v dálce světlo kolem sochy Bose.

Cítil se vymačkaný jako bonbóny, co měl v ruce.

Objevila se dokonalá příležitost, a když zmizela, byl stále vězněm. A co hůř, nyní mu bylo předurčeno zemřít.

Pojmenovali ho „Iudo Faex“. Do hry vstoupily legendy a mýty. Relkin ke své smůle věděl, že takové věci mohou být nebezpečné.

Pro jednou nebyl v Pessobově hlase slyšet panovačný tón. Relkin na elfiho lorda vrhl rychlý pohled a spatřil tvář ztuhlou v nehybné masce, zatímco mysl za ní horečně zvažovala, jaká nebezpečí s sebou ponese snaha prodat Relkina za dobrou cenu.

Relkin rozuměl tomu, o čem nyní Pessoba přemýšlel, jen trochu a viděl, že lord váhá a nedokáže si vybrat. Chlapec věděl, že je vadné zboží. Pessoba pravděpodobně přemýšlel, jak se ho co nejrychleji zbavit. Nebylo jasné, jak dlouho poté Relkin zůstane naživu, ale po návštěvě arkelaudské Vyhlídky se jeho šance rozhodně zmenšily.

Relkin mlčky hleděl na temné jezero a vzdálená světla.

Vzpomínal na svého draka, ztraceného někde v zemi Ardu. Pak myslel na zničený život a na Eilsu, dceru Ranardovu. Nahoru hladce vyplulo hořké sebeobviňování.

Nikdy neměl toho dne chodit na lov. Měl si pamatovat hlavní zásadu dragonýrova života, vždy zůstat v dohledu svého draka. Tak se nikdy nemohl dostat do vážných potíží.

A on to pravidlo porušil a neuváženě se vydal na lov v cizí zemi, hlavně proto, že se v táboře nudil. A teď byl ztracený.

Pessoba náhle vstal a nalil do sebe zbytek vína.

„Do postele s tebou, dítě,“ řekl. Jeho oči zezlátly.

Rozzlobeně luskl prsty k Relkinovi. Vešly stráže a postavily se kolem Relkina. Odvedly ho do zabezpečené místnosti, kde spal. Dveře se za ním zavřely a závory zapadly.

Byla zde jen větrací štěrbina, kterou sem pronikalo trochu světla. Relkin v šeru tápal podél zdi, dokud nenašel tvrdé lůžko, které mu dali na spaní.

Představoval si Bazilův joboquin, poškozený na několika místech, přetržený řemen a poztrácenou výstroj. Nikdo v celé zemi Ardu nevěděl, jak se o zelenou wyvernu pořádně postarat. Polámou se mu drápy, šrámy se zanítí, co zbylo z vybavení, se ztratí. A co si bude drak myslet o dragonýrovi, který ho jednoho dne opustil a nevrátil se? Relkin si nepamatoval, že by někdy zažíval větší pocit bezútěšnosti.

Poté co chvíli zíral do tmy, nakonec nabídl starému Caymovi formální modlitbu. Někde vzadu v mysli také

nabídl jednu malou Matce, čistě pro případ, že by poslouchala.

Jestli tohle byly nejlepší kostky, se kterými mohl bůh přijít, pak by měl Relkin možná staré bohy opustit a plně se oddat uctívání Velké Matky.

Později usnul a trpěl nočními můrami. Občas sebou házel a sténal.

Nevšiml si, když se vzduch uprostřed místnosti začal podivně mihotat.

Ozvalo se syčení, jako když kapky vody dopadají na žhavé železo.

Chvění vzduchu se stupňovalo. Chviličku zářily malé jiskřičky světla. Objevilo se temné vlákno, černější než tma.

Pomalu se proměnilo na pruh. V temnotě něco sílilo.

Vyrostlo to z vlákna, nadouvalo se a chvělo a pomalu se zhmotňovalo.

Po nějaké době se z toho stala postava elfího lorda Mota Pulka.

Mot Pulk ve tmě chvilku hleděl na spícího Relkina a pak si dřepl vedle něj. Zevnitř roucha vytáhl temný krystal, vybroušený do mnoha plošek.

Posvítil Relkinovi do tváře. Relkin se s polekaným zabručením probudil a jeho pohled padl na temný krystal.

Ztuhl. Krystal se zvláštně zatřpytil a Relkin věděl, že to pracuje nějaká ďábelská magie. Pak zjistil, že nedokáže ovládat končetiny.

Krystal se pohnul, světlo jej ozářilo a Relkin bez vlastní vůle vstal. Vznášela se před ním tvář, elfí lord s klípcem na oku, ten, kterému říkali Mot Pulk.

KAPITOLA 29

Mot Pulk stál, pomalu dýchal a ze všech sil se snažil potlačit triumfální výkřik. On, Mot Pulk, to dokázal! Někteří říkali, že je to nejnebezpečnější taktický manévr ve hře.

Úplná materializace v nepřítelově opevnění! Proces, který trval hodiny, během nichž byl hráč zcela zranitelný, zatímco se jeho životní síla pomalu přelévala přes podsvětí chaosu a zpátky do skutečného světa Ryetelthu, jen na jiné místo.

Během kouzla dlouhou dobu existovaly dvě kopie toho, kdo se odvážil tohoto vrcholného činu magie dávného Rudého eónu. Obě kopie byly slabé, prakticky bezmocné.

Samozřejmě byla jedna z nich původní, bezpečně uložená na zabezpečeném místě. Druhá se však vytvářela v nebezpečném prostoru, kde mohla být zničena nebo v kteroukoli chvíli polapena. Pro původní kopii by to znamenalo osudné oslabení.

Materializace se nyní používala jen velice zřídka. Kdysi, když hře vládli lupiči a dobrodruhové, byla častější.

Dobrodruzi však zanikli spolu s dobou Arkelaudů, z velké části proto, že opatrnější hráči ty nespoutané pozabíjeli.

Velká hra opatrné hráče odměnila, a tak nastalo období silných zájmových skupin, jako byla Tendence nebo starý Cabal.

Mot Pulk se však vrátil ke skvělým starým časům. Byl to dobrodruh, drsný muž připravený chopit se jakékoli příležitosti. Výše postavení se mu samozřejmě vysmívali.

Dobrodruhům se vysmívali vždy. Teď si všichni mysleli, že je s ním konec. Nedokázal proniknout do pevného postavení prvních tri stovek a říkali, že jej čeká nevyhnutelný pád.

Kritizovali svěží krásu světů, které vytvořil. Pošklebovali se jeho požitkářství, jeho lásce k tělu a tepajícímu životu.

Tendence nejspíš vytvářela světy jako elegantní umělecká díla, malá a vkusná, plně pod kontrolou, ale zároveň mrtvá.

Mot Pulk pracoval postaru a měl rád, když viděl život pučet a vyvíjet se, zatímco si rostl vlastním směrem.

Mot Pulk neměl čas na řízená prostředí, doporučovaná vůdci Tendence, Zulbanidem a ostatními. To byli ustrašenci, a proto přežili talentovanější hráče. Mot Pulk byl mladší, narozený až v pozdních dnech elfí věčnosti. Představoval něco, čemu starší generace nedokázaly porozumět. Hleděly na něj s despektem a odmítly ho vpustit do jedné z vyšších klik.

A tak se Mot Pulk rozhodl jednat sám. Využije situaci, zatímco ostatní spoutává nerozhodnost. Omámený Pessoba, ta bázlivá myš, se bude krčit ve spánku ve své pevnosti. Mot Pulk podplatil sluhu, aby získal plán místa. Prohlédl si ho

zvenčí a prošel jeho síněmi pomocí astrální projekce. Věděl kde se zhmotnit. A věděl, že to bude poměrně bezpečné.

Proti materializaci Pessoba nevztyčil dostatečné ochrany.

Protože samotného Pessobu by nikdy nenapadlo materializovat se uvnitř nepřátelského prostředí, nedokázal si představit, že by to někdo zkusil uvnitř jeho domu.

Mot Pulk si spočítal, že by se během jediné noci mohl dostat dovnitř a ven a vzít mladíka s sebou. Lady Tschinn mladíka očividně označila za Iuda Faexe, což z něj okamžitě udělalo nesmírně cenné zboží, dokonce ještě mnohem cennější, než když byl pouhou raritou.

Ha! Pulkova mysl si vychutnával triumf. Pessoba byl ztracený případ, navždy odsouzený prodírat se mimo Tisíc.

Ve srovnání s Motem Pulkem byl Pessoba osel!

Konečně se zcela materializoval. Jeho tělo už nebylo v jeho domě. Místo toho se mohl pohybovat v srdci Pessobova panství. Mot Pulk chvíli zvažoval všechny možnosti. Pak zavrtěl hlavou. Tohle bude prozatím dost. Udělal krok vpřed, vytáhl krystal Mydroju a něco k němu zamumlal.

Vzápětí z něj vytrysklo zelené světlo a zalilo Relkinovi tvář.

Relkin se s polekaným zabručením probudil. Začal vstávat, ale pak jeho oči naplnila kouzelná záře Mydroji a zcela ztuhl přesně jako někdo, kdo poprvé uviděl draka a upadl do dračího tranzu.

Mot Pulk mu pokynul rukou. Relkin nejisté vstal a jako ve snu udělal krok vpřed. Mot Pulk mu položil ruku na hruď

a zastavil ho. Relkin nehybně zíral skelným pohledem, s myslí otupenou mocí Mydroji.

Mot Pulk se tiše zasmál. Ospalé stráže stály ve tmě za dveřmi, s rukama na kopích. A uvnitř místnosti, kterou střežily, jim Mot Pulk kradl poklad!

Mot Pulk položil Relkinovi ruku na rameno a začal vyvolávat kouzlo, které je oba dematerializuje. Drahokam Mydroja jasně zeleně zářil, jak se z něj linula moc. Opět začal pomalý pohyb podsvětím chaosu. Z obou postav pomalu vytékala životní síla, zatímco zde nehybně stály, neschopné pohybu.

A někde jinde se v besídce v Pulkově krásném sídle Ferlaty objevilo první mihotání.

KAPITOLA 30

Bylo to jako sen, a přitom to sen nebyl. Zelené světlo z drahokamu zezdola osvětlovalo tvář elfího lorda. Jediné oko na něj nehybně zíralo. Relkin cítil brnění v žilách a bušení ve spáncích, ale svět zůstával zcela nehybný a on nedokázal pohnout ani prstem.

Jeho myslí jako sirup neuvěřitelně pomalu protékaly myšlenky. Největší záhadou bylo, jak se tenhle vetřelec do cely dostal. Další zněla, co může chtít? Teď, když Relkina označili za Iuda Faexe, byl vadné zboží. Všechno bylo tak bláznivé, šílené. O jejich Hře nevěděl nic, a přesto prohlašovali, že ji právě on zničí. A nyní se tenhle jednooký elfí lord, na jehož jméno si Relkin nedokázal vzpomenout, vloupal do Pessobova opevněného domu a Relkina unesl.

A co se to děje teď? Proč zůstává ztuhlý na místě? Co to má znamenat?

Tak pomalu, že byl proces takřka nepozorovatelný, ztratila tvář elfího lorda před ním ostrost a začala se rozmazávat. Zešedla a ztratila výraz. V tentýž okamžik

Relkin ucítil podivnou závrať. Dokonce i temnota místnosti se změnila, zešedla a rozmazala se.

A pak přišel nevýslovně zvláštní pocit, když náhle spatřil jiné místo; jako by skrze šedou temnotu viděl někam jinam.

V pološeru se vzdouvaly divoké a zmatené obrysy. Viděl dvě místa najednou. Bylo to zneklidňující. Chvíli jím zmítala nevolnost Vzápětí cítil, jako by se mu kolem levého a pak kolem pravého chodidla stáhl ohnivý kruh a pomalu mu stoupal po nohou vzhůru. Bylo to, jako by se nořil do roztaveného kovu. Chtělo se mu křičet, ale nemohl ani otevřít ústa. Ohnivý kruh putoval po jeho těle vzhůru až k pasu, pak k hrudi a nakonec k hlavě. Udeřil ho do mysli v záblesku modrého světla a zanechal po sobě závrať a nevolnost.

Zmatené obrysy získaly tvar a barvu. Temnota v místnosti se rozplývala do nicoty. Místo ní se objevila jasná zeleň nepředstavitelně bujné vegetace. Ve vzduchu se vznášela výrazná kořeněná vůně. Relkin pochopil, že se tak či onak dostal z pokoje v Pessobově domě.

Tohle místo se nepodobalo žádnému, jaké kdy viděl. Na svět fantastických rostlin shlížela klidná purpurová obloha pokrytá proužky růžových mraků. Nad hlavou se jim tyčily květiny na deset stop vysokých stoncích. Dole kolem nich bujely jiné, menší květy a v popředí rostla jasně zelená tráva. Uprostřed trávníku stála socha, přibližně podobná člověku. Na jedné straně byl za trávníkem prázdný prostor a

za ním vodopád, který obloukem padal ze šedé skály do záhadné zelené temnoty na dně kaňonu. Na druhé straně se země zvedala do řady pahorků, porostlých stromy. Za stromy bylo vidět tajemnou purpurovou oblohu.

Na obloze zářilo malé slunce, příliš jasné, než aby se do něj byť jen na okamžik dalo dívat, slunce, které nebylo o moc větší než hvězda.

Relkin v srdci věděl, že se stalo něco velice podivného.

Buď se svět změnil, nebo už nebyl v tom, který znal. Tohle šíleně zelené místo bylo ve všech ohledech cizí. Při této myšlence si zachmuřeně uvědomil, že nemá nejmenší představu, jak se dostane domů. Ucítil, jak mu do tváře zafoukal teplý vítr. Místo vonělo podivně sladce. Elfí lord stál vedle něj ve stejné pozici jako předtím. žádný z nich nemohl pohnout ani prstem. Ve větvích stromů s okrouhlými listy šuměl vítr.

Čas plynul nekonečně pomalu. Zdánlivě celé hodiny posouval vítr růžové mraky po obloze. Po celou tu dobu se Relkin nemohl hýbat, ztuhlý jako někdo, kdo utrpěl nejhorší případ dračího tranzu.

A pak, když už Relkina začínalo svírat zoufalství při představě, že bude navždy jako živá socha, zjistil, že může pohnout očima. Vpravo viděl dřevěnou stěnu a nad ní střechu porostlou popínavými rostlinami. Vlevo se táhl trávník a za ním rostly další květiny, tmavě modře a fialově zbarvené. Relkin rozevřel rty a nadechl se.

Náhle ucítil, jak jeho tělo ožívá. Okamžitě se obrátil k elfímu lordovi. „Kde to jsme? Co chcete?“

Elfí lord mu však neodpověděl; místo toho postava náhle vybledla a ztratila ostrost. Během několika vteřin se rozplynula celá tvář a pak se ztratil zbytek. Relkin zůstal sám.

Pozorně se rozhlédl. Náhle dýchal těžce, jako by uběhl míli. Oči se mu zalily slzami. Nebylo vidět nic než džungli, obrovské květiny a dřevěnou besídku, zakrytou popínavými rostlinami. Kolem besídky rostl zastřižený, dobře opečovávaný trávník. Krása místa byla téměř zdrcující.

Vůně ve vzduchu jej něčím znepokojovala. Náznak čehosi, co člověka tak trochu dohánělo k šílenství. Z

nějakého neznámého důvodu ho to vábilo, ale zároveň děsilo. Zdálo se, že besídka je jediná stavba v okolí. Na jedné straně se země prudce svažovala do jeskyně nebo kaňonu, kam z opačného konce obloukem padal vodopád.

Na druhé straně shluky stromů přecházely do divokého, fantastického lesa.

Relkin se několikrát zhluboka nadechl a pokusil se vzchopit. Zvážil situaci. Neměl zbraně, přes sebe měl jen pokrývku, kterou mu dal Pessoba, a byl bosý.

Prohledal nejbližší houští, až našel spadlou větev, kterou očistil a získal tak čtyři stopy dlouhý kus dřeva, který mohl použít jako hrubý kyj. Díky této zbrani se cítil až nesmyslně lepe, i když mu bylo jasné, že pokud jsou v tomto

neuvěřitelném lese pujish, nebude mu kyj rozhodně stačit.

Obavy, jež v něm představa pujish vzbuzovala, ho přiměly najít si strom, na který by se dalo vyšplhat.

Naštěstí hned vedle besídky rostl uprostřed hustého trávníku mohutný strom se silným kmenem, podobný starému dubu, ale s téměř kruhovými listy. Dalo se na něj snadno vylézt a umožňoval lepší rozhled po okolí. Ten potvrdil jeho původní podezření. Nikde nebylo ani stopy po jiných budovách, lidech, po ničem s výjimkou zeleného lesa.

Na stromě a s hrubým kyjem se cítil bezpečněji. Byla-li tu možnost, že se v tomto lese vyskytují pujish, nechtěl být nimi na zemi.

Padla tma a na oblohu postupně vyšly tři měsíce. Jeden po druhém se zvedaly nad obzor a zalévaly les stříbřitým světlem. Každý měl jiný barevný odstín. První byl bledě okrový, další růžový a poslední měl šedozelený tón. Na povrchu měsíců bylo pár skvrn a viditelné krátery, temná místa a čáry, které je spojovaly. Měsíce stoupaly různou rychlostí, a tak se jejich uspořádání pomalu měnilo, jak se na obloze míjely.

Když vyšly všechny tři měsíce, v kouzelném lese se probudil nový život. Tmou poletovaly neuvěřitelně velké můry s jemnými křídly. Jedna obzvlášť velká se usadila na listu poblíž. Relkin odhadoval, že je velká jako jeho ruka.

Pak si s leknutím všiml, že když složila křída, zjevně na nich měla jako vzor tvář elfiho lorda s klípcem.

Konečně si vzpomněl na jméno – Mot Pulk, tak mu Pessoba říkal. Ctižádostivý elfí lord, který měl potíže, neboť jeho postavení ve Hře, kterou byli všichni tak posedlí, se zhoršovalo. Vzpomněl si na posměšný hlas, který se ho vyptával, zatímco mu na krk mířil hrot kopí.

Co s ním chtěl Mot Pulk udělat? Mělo to něco společného s tím, že mu říkali Iudo Faex?

Noc plynula. Vzduch byl stále příjemný a teplý a měsíce se kolem sebe otáčely, jak stoupaly k zenitu. Noc nerušilo nic než mírný vánek a třepetání křídel obrovských můr.

Když měsíce dosáhly nejvyššího bodu, Relkin si se záchvěvem neklidu všiml, že se seřadily tak, že nejvýše byly růžový a okrový, zatímco zelenošedý byl dole. Vzory na měsících nyní vytvořily tvář Mota Pulka, jako by byla po částech vyřezána do všech tří. Relkin ztěžka polkl. Tato znamení byla jasnou ukázkou toho, že svět byl vytvořen uměle. Toto byl tedy magický svět, zcela zasvěcený Motu Pulkovi. Tihle elfí lordi byli jako dávní bohové. Mohli vytvářet celé světy, používajíce k tomu sílu masy otrockých myslí, které poháněly Velkou hru. Byla to skutečně mocná magie.

Co s ním mohl elfí lord zamýšlet? Relkin byl poskvrněný, prokletý jako Iudo Faex. To by prodej jistě

zkomplikovalo. Nebo za něj byla odměna a Mot Pulk doufal, že ji dostane?

Relkin měl pocit, že na to, že je jen dragonýr z Quosh, mu věnují mnoho pozornosti. Při Ruce, pomyslel si, pro všechny by bylo lepší, kdyby ho Katun do Mirchazu nikdy nepřivedl.

Chvíli si opět zoufal a myslel na svého draka, ztraceného a nepochybně zmítaného beznadějí. Cítil strašlivou vinu.

žádný dragonýr nikdy nesměl ztratit draka, to bylo v umění péče o válečné wyverny bezpodmínečné pravidlo. Chlapec a drak byli nerozluční, a tak to mělo zůstat. Pokud právě toto mělo být měřítkem, odvedl Relkin pěkně mizernou práci.

Dokonce už ani nebyl ve stejném světě jako jeho drak. S

těžkým srdcem zasmušile hleděl na kroužící měsíce, které se dál otáčely a tvář Mota Pulka tak zmizela.

Po chvíli začaly měsíce na opačné straně oblohy klesat Relkin už je ale nesledoval, protože tvrdě spal, s hlavou opřenou o okraj vchodu do besídky.

Asi po čtvrt hodině, zatímco Relkin tiše pochrupoval, se od blízkého stromu oddělila tajemná postava a přiblížila se.

Věc s hmyzí hlavou a vychrtlým opičím tělem si Relkina krátce prohlédla a pak se vrátila ke stromu. Z temnoty u jeho kořenů vytáhla velký černý pytel. Opičí kudlanka měla co dělat, aby pytel unesla, ale přibelhala se přes trávník a položila pytel Relkinovi blízko k nohám. Pak natáhla dráp ostrý jako břitva pytel rozřízla a objevil se lesklý, bledě

nachový kokon velikosti velkého melounu. Bytost na kokon chvíli upřeně hleděla a pak se po špičkách odplížila do úkrytu.

Relkin, který o ničem nevěděl, spal dál. Po chvíli začal kokon bobtnat. Přes hladké, oblé, nachové pouzdro se přelévaly zvlněné tvary. Objevily se trhliny, které se prohloubily a ztmavly a nakonec se oddělily končetiny a hlava až bylo jasně vidět ženu pevně stočenou do klubíčka.

žebra se zvedala a klesala; žena dýchala.

Bledá kůže nyní ztratila nachovou barvu a zrůžověla Na temeni hlavy začaly růst lesklé tmavé vlasy a zastavily se až

poté, co dorostly k ramenům. Nakonec se rozbalila ze skrčené polohy, pomalu se narovnala, pak posadila, zvedla se na kolena a konečně se postavila s rukama nataženýma ke třem měsícům.

Byla to krásná dívka, zralá a svěží jako zelená krajina, která jí dala život. Na boku měla mateřské znaménko, jež se velice podobalo tváři Mota Pulka.

Vzývala měsíce, ať zůstanou; vzdala díky lordovi, který dovolil, aby se narodila. Pevná prsa, široké boky a dlouhé nohy z ní dělaly smyslný plod představivosti Mota Půlka a byla šťastná, že existuje.

Poklekla vedle Relkina a chvíli jej ve světle tří měsíců sledovala. V jednu chvíli zvedla ruku a vypadalo to, jako by se chtěla dotknout jeho úst, ale pak si to rozmyslela, couvla a odešla do zahrady.

Než se Relkin o pár hodin později probudil, utrhla z několika obřích květů prašník barvy lnu a vyrobila si jednoduchou, ale smyslnou sukni. Ňadra měla stále holá, a když uviděla Relkina, usmála se prostým, šťastným a zároveň nezakrytě svůdným úsměvem.

Relkin stěží věřil svým očím. Zčistajasna byl poctěn společností nejkrásnější mladé ženy, jakou kdy viděl.

Tmavovlasá kráska se zelenýma očima, hladkou kůží a dobře vyvinutým poprsím. Relkin cítil, jak se mu při pohledu na ni zrychluje tep. Kde se tu, k čertu, vzala? A neměla na sobě nic než sukni z trávy a ta ji zakrývala stěží ke kolenům. Navzdory všem otázkám, které se mu honily v hlavě, to Relkina vzrušovalo.

„Kdo jsi?“ zeptal se a napadlo ho, jaký je hlupák, když si myslí, že bude rozumět verijsky.

Dívka však přikývla, že rozumí, a odpověděla v intharionu, v tom ohromujícím jazyce elfu, kterému rozuměli všichni.

„Já jsem Ferla,“ řekla.

Zalapal po dechu. V ústech mu vyschlo.

„Víš, kde je tohle místo?“ zaskřehotal.

„Ne.“

„Ach.“ Tak tedy dobrá, v tomhle člunu pluli oba.

„ Já jsem Ferla. Nejsem naživu dlouho.“

„žiješ tady?“

„Ano. Vždycky jsem žila tady.“

„Mě sem přenesli z města. Rozumíš?“

„Ne.“

To ‚ne‘ znělo tak strašlivě jistě. Relkin viděl, že dívka neví nic o ničem mimo tento listnatý hájek.

Ferla přistoupila a posadila se k němu. „Ferla je osamělá.

Ferle se líbíš. Jak se jmenuješ?“

„Relkin.“

Ferla vzala do své malé ruky jeho větší. Tu si položila na prsa. Její ústa se obrátila k jeho a plné, mladé rty toužily po polibku.

Takovému pokušení nedokázal Relkin odolat. Ferla zaručeně nechtěla, aby odolal. Po prvním polibku následoval další a pak je přemohla vášeň.

Později, mnohem později, seděl Relkin v prosluněné části besídky a vyhříval se v paprscích malého bílého slunce.

Ferla vyšla z lesa a houpavou chůzí pomalu přecházela přes trávník. V náruči nesla hromadu žlutých, hnědých a červených jedlých lusků.

Lusky Relkinovi chutí připomínaly jahody, a k tomu byly syté. Pár jich snědl a cítil se plný. Pak Ferla přišla, posadila se mu na klín a znovu se milovali.

A tak to šlo po řadu dní.

V noci občas Relkin slyšel ve snech další hlasy. Mnoho různých hlasů. Na jedné úrovni to byl tichý hlásek, který se pokoušel proniknout dovnitř, jako kdyby někdo stál za silnými dveřmi, a byl stěží slyšet. Na jiné úrovni vnímal

snový hlas svého draka, který si stěžoval na potíže s joboquinem a bolavýma nohama. A kromě toho zde byla další věc, cosi obrovského, co se pod ním pomalu obracelo jako velryba v teplé vodě, věc, která věděla vše, a zároveň nevěděla vůbec nic.

KAPITOLA 31

Když se nikdo z Relkinovy malé lovecké výpravy nevrátil, nový kmen se rozdělil na dvě půlky. Jedna měla pocit, že se jejich tušení potvrdilo. Kost smrti zaúčinkovala a cizinec byl mrtvý, nepochybně zabitý pujish. Druhá polovina byla znepokojena a okamžitě vyslala pátrací skupiny. Po ztracené trojici nebylo ani vidu, ani slechu, ačkoli poblíž říčních útesů narazili na nějaké nejasné stopy.

Večer prvního dne museli čelit trpké pravdě: Relkin byl pryč.

Když v této zemi někdo takto náhle zmizel, obvykle to bylo kvůli velkému pujish. Tak to prostě v životě chodilo.

Lumbee vybrali, aby to drakovi řekla. Pro Bazila to byl strašný šok. Slyšel slova, ale nedokázal si je spojit se skutečností. Pak pochopil pravdu. Kluk byl pryč. Navždy.

Bazil cítil, jak se mu rozšiřují zorničky, a zdálo se, že mu dech zamrzl v krku.

Vzápětí přišla drtivá vlna viny. Proklínal se za to, že nechal jít chlapce samotného. Bazil porušil hlavní pravidlo bojových draků, držet si dragonýra u sebe. Vždy vědět, kde

dragonýr je. A co udělal on? Nechal jít Relkina na lov v téhle divoké, opuštěné zemi, která, jak věděl, je zamořená velkými dravými zvířaty, tvory, které by dokonce ani zelený drak nechtěl potkat bez dračího meče. A jen v doprovodu dvou arduských výrostků.

Vina se změnila v melancholii. Celou noc proseděl na kraji tábora, zíral na hvězdy a srdce měl sevřené zármutkem.

Sledoval, jak vycházejí velké rudé hvězdy, a vzpomněl si na starou wyverní moudrost: Když rudé hvězdy stojí vysoko, rovnováha osudu se obnoví.

Rudé hvězdy Razulgab a Zebulpator skutečně stály vysoko na obloze.

Během celého jeho života byl chlapec stálicí, jedinou věcí, která tam vždy byla. Dokonce i když se tehdy v Tummuz Orgmeen zdálo být vše ztraceno, našel kluk způsob, jak drakovi dodat dračí meč včas, aby to drasticky změnilo situaci. Relkin přežil všechno; dokonce i když si mysleli, že o něj v bitvě na Sprianském hřebeni přišli, přežil a našli ho v polním lazaretu. A nyní byl kluk skutečně mrtvý? Nemožné!

Bazil okamžitě vstal a vyšel z tábora, s dračím mečeni přes rameno. Naštěstí pro ně, tu noc na něj nenarazili žádní pujish, jinak by jim vražedná ocel Ecatoru usekla hlavu.

Několik dní chodil Bazil křížem krážem po okolí a prohledával území mezi táborem a řekou. Přebrodil každou říčku i bažinu. Prohlížel jeskyně a výmoly. Po lovcích

nenašel ani stopy, dokonce ani rozházené kosti. Usoudil nicméně, že pokud je sežrali obrovští rudohnědí pujish, nezůstaly po nich žádné kosti ani zbytky, protože je šelmy jednoduše zhltly.

Mátla ho však nepřítomnost jakýchkoli známek rudohnědých pujish. Zanechávali charakteristické, hluboké tříprsté stopy, které Bazil dobře znal. žádné neviděl. Do této oblasti rudohnědí nezavítali už měsíce. Ve skutečnosti tady bylo vůbec málo známek pujish, snad jen otisky, které podél potoka zanechalo malé tříprsté zvíře, jež nebylo větší než

sám dragonýr. Našel hodně stop třírohých; všechno to byly prastaré stezky, které třírozí za ta léta vyšlapali do hladka.

Třírozí tudy procházeli často, obvykle v malých skupinách a rychle.

Nakonec se Bazil vrátil do tábora Ardu. Byl k smrti vyhladovělý a věděl to. Neměl co hlásit, nenašel po chlapci ani stopy.

Nedostatek důkazů, že se Relkinovi a ostatním něco stalo, některé Ardu znepokojoval. Stará Iuun se pokoušela šířit zprávy, že Relkin zbylé dva zajal a odjel na jih. Velký Norwul se od ohniště hlasitě ozval a odsoudil Iuun a všechny, kdo uvěří takové mrzké lži. Některé ze žen od žlutého kaňonu se postavily za Iuun.

Muži z klanu z Vřesových kopců se všichni připojili k Norwulovi. Totéž pak udělali muži z dalších skupin a po

chvíli za ním stála většina. Po této ukázce mužské solidarity Iuun odešla a ukryla se ve stanu.

Kmen zesílil hlídky. Nicméně žádné velké pujish nezahlédli. Jedním z důvodů, proč Ardu přišli na toto tábořiště, bylo, že velcí pujish neměli tuto oblast příliš v oblibě. Pujish dávali přednost otevřenější krajině na jihu.

Rudohnědí však přesto zůstávali nejnebezpečnějšími zde žijícími zvířaty. Všichni si pamatovali osud starého Eepa.

Někteří zašli až tak daleko, že tvrdili, že Eepovu smrt zavinilo jejich putování ve velké skupině, jmenovitě v kmeni. Tyto hlasy trvaly na tom, že kmen nemůže fungovat, protože příliš přitahuje pozornost rudohnědých pujish. Bez Bazilova meče by se už několikrát ocitli v zoufalé situaci.

Ti, co podporovali myšlenku kmene, poukazovali na to, že ti, které pujish zabili, byli v době útoku mimo tábor, někdy i sami. Nikdo nebyl zraněn při útoku pujish na tábor.

V případě vážných potíží vždy stačila ohrada spolu s ohněm na to, aby velké šelmy odradila. Pujish nebyli hloupí a snadno poznali, že cena za maso Ardu, kterou by zaplatili při prodírání se hustou spletí nasekaných větví, prokládaných zaostřenými kůly, by byla příliš vysoká. K

tomu se přidaly hořící pochodně, které po rudohnědých Ardu házeli, a tak pujish vždy syčivě zařvali a pak odtáhli na okraj lesa a ještě chvíli rámusili, než se vydali lovit třírohé.

Ne, kmen by proti pujish obstál.

Lumbee jim připomněla, že stále nenašli stopy rudohnědých pujish a že Relkin a ostatní mohou být ještě naživu. Možná je zajali otrokáři. Možná jsou v táboře v džungli na jihu. Lumbee navrhla, aby se zpátky do džungle vypravila pátrací skupina a Relkina i ostatní hledala.

Jejího návrhu si nikdo nevšímal. Teď, když byl bezocasý pryč, Lumbee prudce ztrácela postavení. Nyní to byla jen další dívka. Velice krásná, která by se měla brzy vdát.

Kmen se rozštěpil a trávil dny hádkami. Hlídky vyrážely do okolí, ale nic nenašly. Bazil klesal na duchu. Většinu času prospal. Když ho Ardu požádali, pomohl. Při jedné příležitosti musel vytáhnout meč na hloupého mladého rudohnědého, který se odvážil obtěžovat tábor. Tenhle rudohnědý nebyl o mnoho větší než Bazil, a přece na něj s ostrým řevem a syčením okamžitě zaútočil. Vskutku, kdyby Bazil neměl v ruce Ecator, dvakrát by si rozmyslel, zda se má s tímto netvorem, jakkoli byl mladý, zaplést. Nicméně byl ozbrojený skvělým mečem, který skolil stovky trolů a několik obrů. Obrovský mladý pujish skočil blíž a pokusil se Bazilovi zakousnout do pravé slabiny. Bazil sekl mečem a rozťal rudohnědého od krku až po břicho.

Zvíře bylo na místě mrtvé, ale velké tělo se stále valilo vpřed, kam ho nesly mohutné nohy, a Bazil mu musel rychle uskočit z cesty. Pak se tělo zhroutilo na hromadu; ocas sebou chvíli mlátil a znehybněl.

Ten pohled Bazila zcela připravil o chuť k jídlu.

Moudřejší hlavy v kmeni si skutečně začínaly dělat starosti. Ardu věděli, že draka potřebují – jako ochránce byl neocenitelný – ale když nejí, zemře. Už teď byl vychrtlý a šla mu vidět žebra Nevyhnutelně se obrátili na Lumbee, která jediná mohla s drakem hovořit. S nikým jiným Bazil nepromluvil.

Lumbee mu přinesla jídlo, mísy s pečeným ovocem, které, jak věděla, miloval. Dokonale upečenou kýtu třírohého. Najedl se, ale ne tak nadšeně a s vervou, jak tomu bývalo nedávno. Lumbee se ho pokoušela přimět k hovoru, ale zůstával zamlklý. Všimla si, že má na předloktí šrám, který se mu zanítil. Zranění bylo třeba vyčistit a obvázat.

Všimla si, že šetří druhou ruku, a když se podívala blíž, viděla, že má oteklý prostředníček, zvlášť na konci kolem drápu. Bazil si dráp rozštípl, ten se zanítil a začínal velice bolet. Hrozil vážný problém. Mnoho wyvern přišlo díky infekci o prst na ruce nebo na noze. Někdy jim to dokonce mohlo být osudné, zvlášť starším jedincům.

Podle ztrhaného obličeje, vychrtlého krku a zapadlých očí Lumbee poznala, že drak zoufale potřebuje péči.

„Dovol mi, ať ti pomůžu, prosím!“ vyhrkla, neschopná se dále ovládat. „Dokážu to. Máme Relkinův vak s nástroji a mastmi. Nesmíš prostě jen takhle shnít.“

Bazil se na ni podíval vyčerpanýma očima. „Tenhle drak ssse cítí tak unavený.“

„Nech mě, abych ti pomohla. Nesmíš se vzdávat naděje.

Není žádný důkaz, že je zabili. Pokud je chytili, jsou na jihu.“

Bazil opatrně ohnul ruku. Nateklý prst ho nyní nepřetržitě bolel a bolest občas jako plamen vyšlehla výš.

„Pak musssíme jít na jih a najít je.“

„Ale nejdřív musím udělat něco s tím drápem. Rozštípl se, je to tak?“

Bazil nic neřekl. Lumbee uchopila jeho velkou ruku do svých malých hnědých, zvedla ji a prohlédla si poškozený dráp a zanícené lůžko.

„Co by Relkin udělal?“

„ Kluk by zanícené mísssto rozřízl, aby uvolnil tlak, pak by to ošetřil bílou massstí, která štípe.“

„A co s drápem?“

„Kluk by ho uštípl. Vyhladil pilníkem.“

„Pak Lumbee tyhle věci udělá.“

Lumbeeina přítomnost Bazilovi zlepšila náladu. Dívka rozřízla infikované místo a opilovala dráp. Při práci si s ním povídala, přesvědčovala ho, že nic není ztraceno a že ještě mají naději. Sklíčenost postupně mizela a Bazil nacházel cíl svého budoucího snažení. Půjdou na jih. To bylo vše, co potřeboval vědět.

Za několik dní byl prst v mnohem lepším stavu, bolest ustoupila a dráp byl obroušený do hladká. Lumbee odvedla dobrou práci, zrovna tak dobrou jako dragonýr. Bazil s Lumbee se šli naposledy podívat z útesů na řeku. Za dva dny

měl kmen odejít do severní vrchoviny. Lumbee s drakem se vydají na jih zpátky do džungle, spolu s malou skupinou mužů, vedenou Norwulem.

Z téhle výšky vypadala řeka široká a klidná. Za ní leželo zelené moře, k jejímu jižnímu břehu se v délce mnoha mil tiskly lesy. Na vzdáleném horizontu se zdvíhaly kopce.

Bazil ustoupil a zahleděl se na jih. A spatřil Iuma a Wola, jak stojí na skalním výběžku. Bazil vytřeštil oči.

Instinktivně vklouzl do úkrytu a mohutnou, ale jemnou rukou zatlačil Lumbee.

„Co je?“ zeptala se.

„Tiše. Vidím Iuma a Wola.“

Rozevřela oči. Nechápavost vystřídalo porozumění a vzápětí úžas.

„Relkin?“ zašeptala.

„Kluka nevidím.“

„Kde byli? Co to znamená?“

Bazil už byl ale v pohybu, obcházel je dokola, aby se k vedlejšímu výběžku dostal lesem a tak odřízl únikovou cestu. Lumbee šla v jeho stopách. Jako vždy ji ohromovalo, jak tiše se drak lesem dokáže pohybovat. Tohle měl společné s pujish.

Pokud byli Ium a Wol naživu, mohl být i Relkin. Ale kde je? Lumbee se v hlavě rojily myšlenky, na které chtěla znát odpověď, a to brzy.

KAPITOLA 32

Bazil vystoupil z úkrytu za dvěma mladými Ardu, kteří zde stáli a hleděli z vrcholku útesu na východ. Dopadl na ně jeho stín a oni se vyděšeně otočili, očekávajíce pujish.

„Zdravím,“ řekl Bazil svou nejlepší arduštinou.

Ium a Wol na něj ohromeně zírali.

Lumbee se vynořila z lesa a postavila se vedle Bazila.

„Kde jste byli?“ zeptala se. „Kde je Relkin?“

Wol a Ium si vyměnili dlouhý pohled.

„Řekněte nám to!“ doslova na ně zakřičela.

„Zabijí nás, když vám to řekneme.“

„Zemřete, když nám to neřeknete,“ odvětila.

Jediný pohled na draka její slova potvrdil. Velké oči mu plály.

Mladí Ardu svěsili zahanbeně hlavy. „Měli jsme strach.

Řekli nám, ať jdeme ke klanu ze žlutého kaňonu a zůstaneme tam.“

„Kdo jsou oni?“

„Hlavně Ommi a Pilduk.“

„Ommi?“ Lumbee vypadala nedůvěřivě. „To by neudělal.“

„Ommi a Pilduk shodili Relkina z útesu. Viděli jsme ho spadnout do řeky.“

„Kluk mrtvý?“ zavrčel drak, který jedním rychlým plynulým pohybem tasil Ecator. Wol a Ium v Bazilových očích spatřili hrozící smrt.

„Ne!“ řekl Wol. „Plaval přes řeku. Viděli jsme, jak vylezl na opačném břehu.“

„Lžeš,“ zahřměla wyverna.

„Ne, mluví pravdu,“ řekl Ium. „Ztloukli nás a řekli nám, ať jdeme k lidem ze žlutého kaňonu. Tam jsme byli. Ommi řekl, že pokud někomu řekneme, co jsme viděli, zabije nás.

Řekl, že jestli se Relkin vrátí, zabije ho.“

Drak otočil hlavu k Lumbee.

„Lumbee, dračí kamarádko, myssslíš, že mluví pravdu?“

Lumbee si ostře uvědomovala skutečnost, že má životy dvou mladíků ve svých rukou. Naštěstí si také byla jistá, že mluví pravdu.

„Ano.“

Bazil stočil pohled k zeleni na druhém břehu.

„Měli jsme strach,“ řekl Wol a spodní ret se mu třásl.

Bazilovi chvíli trvalo, než to pochopil a strávil. Pro Wola a Iuma, kteří na něj hleděli a očekávali smrt, to byl dlouhý okamžik. Nakonec si Bazil tiše odfrkl. Byli to jen kluci, ani ne dragonýři. Dragonýři byli jiní – zocelení nejtvrdší školou

ze všech, válkou. Pád z útesu byl dlouhý; dokázal by ho přežít jen ten nejodolnější.

„Potom kluk asssi žije, ale někde na druhé ssstraně řeky.“

Vzápětí Bazil vyrazil. Ardu museli klusat, aby se jej udrželi, a Bazil zamířil na jih, kde se útesy ztrácely a řeka plynula mezi loukami.

Jakmile to šlo, slezl Bazil dolů křeče a vklouzl do ní.

Zavolal na Lumbee a ostatní, ať se k němu připojí.

„Držte ssse,“ řekl jim, a když se pevně drželi joboquinu nebo pochvy meče, zamířil do hlubší vody a odrážel se plynulými pohyby dlouhého ocasu.

Bylo nádherné být znovu ve vodě. Od chvíle, kdy poprvé uslyšel o Relkinově zmizení, se jí vyhýbal; nyní se hnal vpřed do nádherně chladné vody jako obrovský krokodýl.

Jeho tělo se vlnilo v řece a v srdci mu zpívala nově nabytá naděje.

Kluk je možná naživu! V každém případě přežil dost dlouho, aby přeplaval řeku. Možná se kluk bál vrátit, protože to Ardu ho shodili do řeky.

V opět nalezené radosti ze života si Bazil nevšímal toho, že tato myšlenka je nepravděpodobná. Zuřivě se hnal vodou, děsil ryby a jiné tvory všude kolem a na opačné straně se napřímil a vyšel na břeh. Zastavil se a pečlivě zvažoval situaci. Bylo důležité vymyslet plán. To bohužel většinou obstarával kluk. Bazil si musel přiznat, že si za ta léta zvykl

nechávat Relkina, aby mu organizoval život. V legiích se to tak obvykle dělalo.

Bojoví draci byli inteligentní, ale detaily každodenního života mezi lidmi, jako třeba plánování, nebyly nic pro ně.

Bylo jednodušší nechat dragonýry, ať se o tyto věci postarají. Ale nyní bylo na něm přijít s plánem a chvíli ho nenapadalo, co dělat. Bylo to zničující. Obrovská rozlehlost země ho děsila. Na východ od řeky byla země rovnější, na severu více zalesněná, na jihu otevřená. Kluk mohl být kdekoli.

Chvíli rozzlobeně pohyboval čelistmi, jak se s tím pokoušel poprat. Musel existovat nějaký způsob. Jak by to udělal kluk? A když na to přijde, jak by to udělal sám drak, kdyby byl na lovu?

Při těchto úvahách sevřel čelist a přemýšlel ještě usilovněji. Museli pokrýt velký prostor a času ani sil neměli nazbyt. Nejlepší bude začít tím, že oběma směry projdou břeh řeky. Nejdřív několik mil. Zkusí najít místo, kde kluk vylezl na břeh.

Procházeli břeh po i proti proudu a hledali nějakou stopu po Relkinovi. Už to byla nějaká doba, kdy tudy kluk mohl jít, ale pršelo jen málo a bylo možné, že nějaké stopy, nějaký střípek informace o dragonýrově osudu, vydržely.

Nic nenašli. Nezůstaly žádné stopy. Bazil se nešťastně obrátil zpátky na sever a vrátil se stejnou cestou, přičemž

pečlivě prozkoumal každou zátoku a celý břeh. Našli stopy

včetně několika stezek vyšlapaných velkými pujish, ale nic, co by vypadalo jako otisk lidské nohy.

Došli až na místo, kde to předtím vzdali, a obrátili se zpátky na jih. Tentokrát pokračoval dál a dostalo se mu odměny. Dorazili k písčité oblasti, kde byla pláž velice široká, a tam našli zbytky poměrně nedávno vybudovaného ohniště. Uprostřed kruhu zčernalých kamenů ležely uhlíky, popel a kusy ohořelého dřeva. Bazil, rozrušený objevem, prozkoumal pobřeží a skutečně brzy našel dlouhou rovnou brázdu, kterou tam zanechal kýl těžkého člunu.

Vytáhli ho ven z řeky přímo na písek a tam byl otisk kýlu stále vidět.

„Byl tady člun,“ zabručel. Ium a Wol s ním souhlasili.

„Byla tady otrokářská loď,“ řekl Wol.

Lumbee našla kus kůže, stopu dlouhý útržek řemene.

„Byli tady otrokáři.“

„Otrokáři vzali kluka.“

Nyní si tím byl Bazil jistý. Z jeho hlediska do sebe všechny kousky skládačky zapadaly. V srdci věděl, že kdyby byl kluk naživu, vrátil by se. Dragonýři se vždycky vraceli.

„Musssíme jít na jih a najít ho. Jsssou tam měsssta. Kluk tam bude.“

„Půjdeme na jih, ale musíme to říct ostatním. Někteří budou chtít jít s námi.“

„Musíme jít s vámi. Jinak nás Ommi zabije. Naši příbuzní nás nenávidí a nepomůžou nám.“

Drak sklapl čelisti. „Ommi vásss nezabije.“ Lumbee měla o Ommiho čím dál větší strach. Navzdory Iumově a Wolově ujišťování si stále nebyla jistá, že to Ommi udělal; přestože jim věřila, když tvrdili, že Relkin přežil a přeplaval řeku. Pokud však Ommi zločin spáchal, pak ho velký drak možná zabije, a Ommi byl z Lumbeeina klanu a muž, za kterého by se snad mohla provdat. Pokud by drak zabil někoho z Ardu, udělalo by to z něj jen dalšího pujish. Přestal by být lesním bohem. Věděla však, že kdyby se Bazil rozhodl Ommiho zabít, nic by mu v tom nezabránilo, a kdyby se mu Ardu postavili do cesty, zabil by je také.

Když vyrazili na cestu, byl Bazil tichý a šel velice zachmuřeně v čele. Ardu ho následovali v uctivé vzdálenosti. To jim zachránilo život.

Se smysly zastřenými silnými emocemi a křehkou nadějí mířili podél řeky po proudu až na místo, kde břeh čněl asi deset stop nad hladinou. Místo bylo rovné a otevřené a asi sto stop směrem do vnitrozemí hustě rostly nízké stromy.

Půda pod nohama byla tvrdá jako skála a horká. Napravo od nich se táhla modrošedá masa řeky. Bazil přemýšlel o tom, jak strašně rád by navždy plaval ve vodě.

Náhle se rychle jako blesk rozlétl trs malých stromů, z úkrytu se vyřítil obrovský rudohnědý pujish a s ohlušujícím řevem na ně zaútočil. Nestvůra u nich byla během

okamžiku. Nebyl čas se rozestavit, a dokonce ani tasit Ecator. Ardu se rozběhli o život a stejně tak i wyverna. Bazil věděl, že když nedrží v ruce zbraň – nejlépe Ecator – nemá proti monstru, přinejmenším třikrát těžšímu než on a s damou plnou zubů ostrých jako nože, nejmenší šanci.

Bazil zrychlil a jeho mohutné nohy se zarývaly do země.

Každý krok mohl být jeho poslední, neboť cítil, jak je rudohnědý blízko. Šestý smysl ho přiměl sehnout hlavu a slyšel, jak mu těsně za krkem sklaply obrovské čelisti. Na okamžik ho obklopil dravcův rybinou páchnoucí dech. Řeka byla deset stop pod nimi a nedalo se říci, jak může být hluboká. Ale byla to jeho jediná možnost. Neměl čas natáhnout se a tasit Ecator z pochvy na zádech. Na vteřinu se zastavit znamenalo přivolat jistou smrt, protože netvor by Bazilovu hlavu sevřel v čelistech.

Zoufale se přikrčil; těsně za ušima se mu ozvalo další hlasité chňapnutí. Příště ho zaručeně dostane. A pak se Bazil vymrštil do řídkého vzduchu, jeho dvě tuny váhy na zlomek vteřiny visely v prázdnotě, a pak s mohutným šplouchnutím dopadl do vody, ponořil se na dno a zapadl do hluboké vrstvy bahna. Chvíli se tam zmítal a pak se v obrovském mraku rozbouřeného kalu odrazil do řeky.

Shora ze břehu se ozvalo další uši rvoucí zařvání.

Mohutný rudohnědý neměl chuť skočit z výšky deseti stop.

S elegancí, u tak velké obludy zvláštní, se otočil, zamířil po

svahu dolů a při nejbližší příležitosti se z menší výšky vrhl do vody.

Rudohnědí byli sice dobře přizpůsobení lovu na pláních, ale nebyli ani zdaleka tak dobří plavci jako wyverny, které byly predátory pobřežních vod. Bazil měl obrovský náskok, dost velký na to, aby mohl odbočit a nabrat mladé Ardu, kteří skočili do vody první a odplavali už poměrně daleko.

Rudohnědý se přesto nevzdával až do doby, kdy viděl Bazila vylézat na druhý břeh. Tehdy si uvědomil, že nemá šanci ho chytit, obrátil se a plaval zpět ke břehu.

Mezitím Bazil tasil Ecator z pochvy, a kdyby velký dravec pokračoval v útoku, zaplatil by za to hlavou.

Wyverna s dračím mečem v ruce byla příliš silný protivník pro jakéhokoli pujish, bez ohledu na velikost a sílu.

Mírně se chvěli a společně sledovali, jak obrovský rudohnědý vylezl na opačný břeh. Hlasitě zařval a odkráčel do lesa. Ještě dlouho poté jim divoce bušilo srdce.

Bazil zatím držel Ecator v ruce a trval na tom, že musí dávat dobrý pozor na další taková monstra. O rudohnědých se vědělo, že útočí ze zálohy, a obrovští příslušníci jejich druhu se dokázali ukrýt ve velmi malých porostech.

Západní strana řeky však zůstávala klidná a do tábora se dostali bez dalšího vyrušení. Slunce právě zapadlo, ohniště jasně plála a brzy bylo připraveno jídlo. Wol a Ium vklouzli do úkrytu – Lumbee jim tajně přinesla trochu jídla – zatímco

Bazil vydatně povečeřel a pak se natáhl a poprvé po mnoha týdnech se dobře vyspal.

Pozdě odpoledne příštího dne se Ommi vrátil z další lovecké výpravy. Od chvíle, kdy Relkin zmizel, se Ommi v táboře moc nezdržoval. Vybral si k návratu špatný den.

Bazil si ho všiml, když procházel ohradou. Zdálo se, že jakmile Ommi draka zahlédne, vždy se mu vyhne, a skutečně, když si všiml, že se na něj Bazil dívá, vklouzl mezi stany klanu od Rudé skály.

Bazil si ho dál nevšímal, ale když se té noci Ommi uložil ke spánku, někdo náhle prudce odtáhl chlopeň stanu a ten se celý zakymácel a málem zřítil, když drak strčil hlavu dovnitř.

Ommi vyjekl hrůzou a byl by se podhrabal a utekl, nebýt mohutné ruky, která vystřelila vpřed a přitiskla ho do kožešinových přikrývek.

„Proč jsssi zkusssil zabít mého kluka?“ zavrčel drak temným hrozivým hlasem, který sliboval smrt.

Ommi se roztřásl. „Já nikdy…“

„Nelži,“ zavrčel netvor. „Znám pravdu. Našel jsssem Iuma a Wola.“

Ommi zalapal po dechu. Pak tedy netvor věděl vše.

Ommi pochyboval, že Ium a Wol mohli Bazilovi pravdu zatajit.

„On ležel s Lumbee!“ řekl náhle rozhněvaně. „Jak si může Ommi Lumbee vzít, teď když spala s bezocasým?“

Čelisti sklaply. Do popředí se dostala dračí věcnost.

„Jsssi hlupák. Lumbee a kluk nemůžou oplodnit vejce. Příliš jiní. Není oplodněná. Když tě přijme, vezmeš sssi ji a oplodníš. Tak o nic nepřijdeš.“

Ommi zfialověl. „Zneuctil ji!“

Pro draky bylo těžké porozumět vášnivé žárlivosti savců.

Draci se pářili jen tehdy, když byly samice připraveny oplodnit vejce. Bylo to krátké a rychle hotové a potom nechtěly mít samice se samci příliš mnoho do činění. Muži a ženy byli ve své chtivé vášni mnohem horlivější. Draci si o nich mysleli, že jsou šílení.

„Kluk potkal Lumbee daleko odtud. Uzdravil ji. Cítí věc, které říkáte lássska. Nemůžeš je vinit. Mysssleli sssi, že už

nikdy nikoho neuvidí. Ale Lumbee není oplodněná, takže ssse nic nessstalo.“

Ommim to nepohnulo. „Je navždy zneuctěna.“

Bazil nebezpečně zasupěl. „Lumbee je dračí kamarádka.

Dávej sssi pozor, co říkáš o Lumbee.“

„Nikdy by to neudělala, kdyby ji nepřinutil.“

„Hloupá lež. Nenutil ji. Zeptej ssse jí!“

Ommi polkl. Tohle byla ta nepříjemná část, protože se zeptal a dostal pravdivou odpověď. Šlo jen o to, že pravdu nedokázal přijmout. Bylo nepředstavitelné, že Lumbee mohla bezocasému mladíkovi dát přednost před Ommim.

Lumbee byla Ommiho – o tom v klanu panovala nevyřčená shoda. To, že si Lumbee jako možného partnera vybrala

Relkina, bylo tak hrozné, že na to Ommi nedokázal ani pomyslet. Proto to v mysli potlačil. Nyní byl nucen strašné pravdě čelit.

„Nemůžu. To nemůžu přijmout!“ Hlasitě se rozvzlykal.

Bazil uvolnil stisk. „Rozumím. Jsssi ssslabý. Problém je sssilný.“ Drak v absurdním gestu Ommiho poplácal a srazil na spací kožešiny.

„Ssspi. Nezabijú tě. Jsssi příliš ssslabý. Leda bysss,“

velké oči znovu zaplály, „ublížil Iumovi a Wolovi. Pak tě určitě zabijú.“

Drak odešel a stan se částečně zhroutil kolem Ommiho, který téměř hodinu ležel a třásl se.

KAPITOLA 33

Ve městě Yazm vládlo klidné období. Dešťů ubývalo, ale období sucha ještě úplně nezačalo. Nyní přicházelo vegetační období plání. Jak rašily bujná tráva a kapradí, stáda velkých zvířat se táhla široko daleko a zanechala za sebou kolem jezera spasenou oblast. Pronásledovali je velcí dravci. V této době Ardu z plání úplně odešli a zamířili do severní pahorkatiny, kde budou dozrávat bobule.

Protože byli Ardu v horách, neexistoval žádný snadný způsob, jak se k nim dostat, takže se s tím otrokáři nenamáhali. Až za pár měsíců období sucha zesílí, Ardu se vrátí zpátky do jižních lesů.

Klece v yazmských přístavech byly prakticky prázdné a bary a nevěstince dělaly jen náhodné obchody. Prošlo tudy pár říčních lupičů a řádka pohraničních obchodníků, kteří prodávali ocelové nástroje a kvalitní zbraně ze zbrojařských dílen z Mirchazu. Stavitelé lodí měli napilno – museli mít připravené nové lodě, až se později vrátí otrokářské výpravy – ale většina ostatních řemeslníků neměla nic moc na práci.

Řezník Yasoob v tomto období prakticky zavřel krám a trávil dny rybařením a noci hraním v hostinci Tři sezóny, který během otrokářských výprav sloužil také jako velký bordel. Majitelé vždy kupovali ženy z Mirchazu, aby pracovaly v pokojích v patrech. Občas se tam objevovaly i arduské ženy. Mimo sezónu tam ale bývaly většinou jen běžné dívky.

Tuto noc však nahoře krutě zneužívali dvě mladá arduská děvčata. Kupec jménem Noron je s sebou přivezl z poslední cesty do pralesa. Jeho muži dívky chytili v opuštěné části lesa poté, co vyvraždili zbytek rodiny. Dívky byly divoké a museli je zlomit dřív, než budou moci v nevěstinci pracovat jako obyčejné děvky. Noron je tedy dal do bordelu ve Třech sezónách, kde je mohl mít každý, kdo si je chtěl vzít teď, když byly ještě divoké.

Yasoob už o tom nějakou dobu přemýšlel. První byli Tuts a Boo-whit, kteří provozovali lodní depo. Když Tuts vyšel ven, měl nateklý ret a na tváři krvavé šrámy, ale také široký úsměv. Tyhle arduské dívky byly vyhlášené bojovnice! Což z jejich znásilnění dělalo mnohem uspokojivější záležitost.

Pak se dovnitř nahrnuli člunaři: Rylock, Clope a Clanth a všichni jejich dělníci. Yasoob si myslel, že touto dobou už

budou arduské dívky poddajnější. Samotnému Yasoobovi tak vyhovovaly víc. Prát se s ječící děvkou s ocasem mu

nepřipadalo zábavné. Lepší bylo, když byly fyzicky zlomené, ale stále jim zůstalo trochu ducha.

Spolkl doušek mátového piva. Měl dobrou večeři.

Hlavní chod bylo velice chutné opičí mládě připravené s citróny a podávané s drcenými putcheemy. Spokojeně říhl a zvuk se odrážel od stěn místnosti. Ano, byla to další klidná noc ve městě Yazm, s výjimkou pokojů nahoře, kde arduské dívky bojovaly beznadějnou bitvu a prohrály.

Les podél říčního břehu kolem špinavého městečka byl také klidný. Obvykle tu bylo hrobové ticho, protože většinu divokých zvířat z okolí města už dávno vyhnali. V okruhu pěti mil nebyla žádná zvěř.

Nad lesem se rozlévalo měsíční světlo. Temná masa stromů byla na mnoha místech přerušena odlesněnými místy, odkud lidé vytěžili dřevo na oheň a stavby. Město Yazm bylo hladové a požíralo okolní les. Byla to noc jako jakákoli jiná, až na jeden významný rozdíl. Protože i když

byl poničený les velice tichý, nebyl prázdný.

Nocí se neslyšně pohybovaly postavy. K mihotajícím se světlům lamp ve městě se přiblížily dvě padesátičlenné skupiny lidí. A spolu s nimi přicházel drak jako duch dávného pujish, který se kdysi potuloval po lesích a pustošil je.

Jedna z dívek, jež znásilňovali nahoře v pokojích ve Třech sezónách, vydala výkřik, při kterém tuhla krev v

žilách, když ji muž, jemuž právě prokousla ret, tloukl. Zdálo se, že oči arduských mužů ve tmě vzplály. Zrychlili krok.

Když se výprava dostala na okraj města, psi ucítili, že se něco děje. Brzy zachytili pach Ardu, pak pujish, a začali štěkat. Nejdřív si toho nikdo moc nevšímal. Ardu klusali ulicí a v rukou se jim houpaly kyje a válečné sekery. Z

jednoho skladiště se vynořil muž a téměř okamžitě byl smeten. Další dva, kteří se hádali o účet, vyšli z hostince a ocitli se tváří v tvář šesti ozbrojeným Ardu. Stěží se jim podařilo vykřiknout, než je arduské kyje zasáhly a srazily k zemi.

Výkřik přilákal několik lidí k oknům a město Yazm si uvědomilo nebezpečí. Po ulicích pobíhaly tucty kolohnátských Ardu a mávaly nad hlavou kyji.

K všeobecnému štěkotu se přidal poplašný křik, rachocení těžkých bot na podlaze i chraptivý řev někoho v Panglerově doku, když ho udeřili kyjem a hodili do řeky jako žrádlo pro ryby.

Ve Třech sezónách uslyšel řezník Yasoob zprávu ve chvíli, kdy popíjel další mátové pivo. Bylo skutečně těžké to pochopit. Měl dobrou náladu a těšil se, že půjde nahoru a užije si s jednou z těch arduských holek. A teď byli venku arduští muži a zabíjeli lidi? To bylo neuvěřitelné. Nikdy předtím se to nestalo. To se nemohlo dít ani teď. Yasoob tomu odmítl uvěřit. Nehne se odtud.

Pak velké okno u Tří sezón roztříštil kámen. Za ním přilétl šíp a další kámen. Šíp se zabodl do sloupku vedle schodiště. Vteřinu či dvě na něj všichni tupě zírali a pak vyskočili na nohy.

Yasoob, který právě v té chvíli všemu uvěřil, se rozběhl k zadnímu vchodu. Naskytl se mu obraz naprosté zkázy.

Venku čekal tucet arduských chlapů a jejich kyje se míhaly ve světle měsíce, když zasahovaly cíl. Tuts a Boo-whit už

dostali ránu do hlavy a leželi na zemi. Vzápětí se k nim připojil starý Meldrom poté, co mu obrovitý Ardu uštědřil zdrcující úder z boku.

Yasoob se přikrčil, obrátil se, odstrčil člunaře lokty a vběhl zpátky dovnitř. Slyšel, jak křik a rány pokračují. Tohle bylo vážné! Město musí okamžitě koordinovaně zareagovat.

Musejí se zorganizovat, popadnout meče a štíty! Povolat stráže. Yasoob našel hlas.

Ve skutečnosti strážní, čtyři ospalí chlapíci, kteří obvykle lovili ryby u Panglerova doku, už na volání reagovali. Vyběhli na ulici s kopími a štíty a okamžitě se stali terčem zuřivého útoku tuctu nebo ještě více arduských mladíků. Z plných plic volali o pomoc.

Yasoob vyběhl na ulici, ozbrojený obuškem, který vytáhl zpoza barového pultu ve Třech sezónách. Rylock a Clope se k němu přidali; v rukou měli velké lodnické nože. Připojili se ke strážným. Po jejich příchodu byli arduští muži

zatlačeni zpět a místní nyní ovládali celou hlavní ulici a prostor před Třemi sezónami až k Panglerově doku.

Teď ale ze všech stran přilétaly kameny, některé přímo přes budovy, a dopadaly na ulici. Tou dobou už se k obráncům připojilo několik dalších mužů včetně velkého otrokáře Sturjona, který převzal velení. Byl to mohutný, ozbrojený muž, kterého se v Yazmu všichni obávali. Sturjon jim přikázal přesunout se k Panglerovu skladišti, kde se mohli ukrýt před krupobitím kamenů.

Našli tam další muže, kteří se posbírali z dalších hospod na ulici. Uat, malý obchodník se zbraněmi z Nadrosi, se vynořil se dvěma muži, kteří nesli bednu nacpanou meči a bojovými sekerami. Rozdali je zbylým mužům, kteří si je dychtivě rozebrali. Yasoob popadl těžkou mačetu a švihl jí vzduchem. Byla dost ostrá, aby s ní někomu mohl jednou ranou useknout hlavu. Jako řezník se Yasoob dobře vyznal v mase a ostrých nástrojích.

Teď ať Ardu přijdou!

Všichni společně bojovně křičeli, aby si dodali odvahy.

Ardu se stáhli. Ze stájí naproti Říčního hostince šlehaly plameny. Z vedlejšího domu vyběhli muž a žena a smečka arduských mladíků je pronásledovala do tmy.

Nahoře ve Třech sezónách chytli jednoho z násilníků se staženými kalhotami, protože byl příliš opilý, než aby vyskočil oknem. Norwul ho popadl a o koleno mu přerazil páteř. Mužův výkřik byl té noci zatím nejhlasitější. Pak ho

Norwul vyhodil z balkónu v nejvyšším patře na ulici, kde jeho křik v okamžení utichl.

Osvobodili arduské dívky, přivázané k postelím. Dole zapálili oheň. Ani ne za hodinu budou Tři sezóny jen ohavnou vzpomínkou. Ium a Wol v kuchyních rozbili klece s opicemi, ptáky a malými prasaty a vyhnali zvířata na svobodu.

Přicházeli další muži. Prodavač koberců Lagzul nebo stavitel lodí Herme, všichni ozbrojení. Ukázalo se, že původně nepravděpodobná povídačka je pravda. Ti proklatí Ardu skutečně útočili na město. To bylo neslýchané. Po lesní válce loni začínali být Ardu nezastřeně nebezpeční.

Muži v Yazmu se sjednotili. Dají těm zvířatům ochutnat chladné oceli a pak z nich udělají otroky. Ti zatracení Ardu budou litovat, že měli tu drzost zaútočit na město Yazm.

Nicméně situace se už vymkla kontrole. Skupinky Ardu pobíhaly uličkami, zabíjely každého, na koho narazily, a podpalovaly kůlny za Panglerovým skladištěm.

Tutsův dům byl v plamenech. Z ohně zuřivě vyběhli jeho lovečtí psi a Ardu je pozabíjeli strašlivými údery kyji. S

výjimkou otrokářů Ardu tyto psy nenáviděli ze všeho na světě nejvíc. Neznali slitování.

Muži z Yazmu, kterých teď bylo pětadvacet, vytvořili velký kruh a vyrazili ulicí k hořícím Třem sezónám. Ardu zaútočili nečekaně, deset z nich vyskočilo z temné uličky mezi Panglerovým skladištěm a zásobárnami ryb. Kyje Ardu

a mirchazská ocel se srazily. Nastala bitka; muži bodali kopími a meči do nechráněných těl. Lagzul padl, ale s ním i tři Ardu. Ostatní se stáhli.

Muži hlasitě zajásali. Dokáží to! Musí jen dostat všechny dohromady a mohou ty proklaté Ardu pozabíjet nebo zahnat.

Přiběhli dva vyděšení pomocníci ze stájí, poté co skrčení v seně sledovali, jak Ardu zabíjejí koňského handlíře Bonshipa a zapalují stáje. Chudák Bonship tvrdě bojoval a zabili ho pomalu. Bonshipa měli všichni rádi a zprávu o jeho smrti přivítali rozhořčeným křikem.

Po dvou pištících mladících ze stáje dorazila skupina šesti mužů ze Shaytovy nálevny na jižním okraji města.

Neslyšeli nic až do okamžiku, kdy se ze Tří sezón ozval jekot, jak Norwul přerazil Porritymu Banbupovi páteř.

Cestou si z chatrčí vzali zbraně, a než došli k Panglerovi, dokonce chvíli honili v uličce několik mladých Ardu.

K domům na druhé straně řeky vypluly čluny. Odtamtud také přijdou posily. Velice brzy jich bude stovka či víc a pak opravdu zaútočí.

Z Pokeho uličky, kde žila madam Hanek se svými dcerami, se ozval další křik. Někteří z mužů se tam chtěli rozběhnout, ale bylo jim drsně řečeno, aby zůstali s hlavní skupinou. Nemohli si dovolit rozdělit se a rozejít. Bylo důležité, aby drželi pospolu a přitáhli k sobě i ostatní.

Kromě toho madam Hanek lezla všem krkem a její dcery byly na Yazm příliš drahé. Někdo zažertoval, že by stačilo,

kdyby madam Hanek své dcery nechala, ať si to s arduskými muži rozdají, a všechno by bylo v pořádku. Všichni Ardu by pomřeli na příjici!

Při těchto slovech zařičeli smíchy a zamávali zbraněmi nad hlavou.

Nikdo si nevšiml Bazila, který vyklouzl z úkrytu ve stínu za skladištěm, jež stálo vedle Panglerova. Udělal dlouhý krok vpřed a zvedl Ecator do výše.

Náhle se tyčil nad nimi. Při tomto nenadálém příchodu začali muži ječet. Meč se zableskl v oblouku potřísněném karmínem a v okamžiku bylo šest mužů rozťato v půli.

To bylo skutečně nepředstavitelné, nejhorší z nočních můr, obrovský lesní kebbold volně pobíhající po městě.

Ecator svištěl vzduchem, jak Bazil zasazoval další a další rány.

Yasoob měl dost duchapřítomnosti, aby se schoval do skladiště. Většina z ostatních přeživších se rozdělila a rozběhla všemi směry. Ardu je pronásledovali, štěkali jako psi a mávali těžkými válečnými kyji.

Muži se rozpadli na malé skupinky a jednotlivce a byli dostiženi a zabiti. Kyje bušily do hlav, nože prořezávaly hrdla a břicha. Arduští muži byli plní nenávisti k těmto mužům, vykořisťovatelům a otrokářům. V rukou Ardu žádný dlouho nepřežije.

Město Yazm bylo brzy obklopeno plameny, a co nebylo spáleno, Ardu rozbili a naházeli do řeky.

Řezník Yasoob společně s několika člunaři unikl přitisknutý ke kusům naplaveného dříví. Když se odvážili, doplavali ke břehu a pak prchali po proudu podél řeky, jako by jim v patách bylo samo peklo.

KAPITOLA 34

Relkin se probudil s očima vytřeštěnýma hrůzou. Volaly ho hlasy, snové hlasy, které nyní přicházely stále častěji a ze spánku dělaly nebezpečnou věc. Něco od něj chtěly, ale nevěděl co. Volaly na něj jako vzdálení kovoví komáři zpoza zamlžené mýtiny. Tichým vysokým hláskům nerozuměl.

Byla ještě hluboká noc. Dveřmi svítilo stříbrné měsíční světlo a jako nejasná jinovatka pokrývalo ladnou křivku Ferlina ramene a boku. Dýchala tiše a pomalu. Dlouhé vlasy, svázané věncem květů, měla rozprostřené po polštáři.

Jediným zvukem byl jeho dech, tedy ve skutečnosti vzlyky. Čelo a záda měl zalité potem. Položil hlavu zpátky a těžce oddechoval. Nos ho svědil a musel zahnat touhu si ho poškrábat. Ještě nebyl zcela zahojený a sahat na něj by svědění jen zhoršilo a hodně by to bolelo.

Normálně by Relkin prostě jen chtěl Ferlu. Kdykoli se na ni podíval, zatoužil po ní. Tak to trvalo celé dny. Čas přestal mít význam. Jen spal, jedl a miloval se s Ferlou.

Ale nyní, když jej opět vyrušily tiché kovové hlásky, které na něj volaly z mlhy, mu bylo chladno a Ferlina nádherná paže a bok ho nezajímaly. Nenáviděl to, když se budil takhle vyděšený. Nenáviděl tento neurčitý, neodbytný tlak v mysli. Chtěli, aby poslouchal. Popuzeně zatřásl hlavou. Proč na něj museli volat právě teď? Proč ho prostě nemohli nechat na pokoji?

Vylezl z postele a dalšími místnostmi prošel na balkón s vyhlídkou na jeskyni. Měsíce se skláněly k obzoru a na jejich povrchu se rozpadala tvář Mota Pulka. Relkin se cítil stejně rozrušený jako obličej na měsících.

Už si skutečně nebyl jistý, kdo je nebo co chce od života.

Jeho plány a sny se zdály být tak vzdálené. A přece si nikdy nežil tak spokojeně. Měl jídlo, vodu a Ferlu. Proč by chtěl odejít jinam? Ale stejně se z nějaké hluboké studny sebezáchovy vynořovaly rýpavé otázky.

Co tady dělá? Co mu elfí lord chce? A kde se tohle místo, táto jeskyně požitkářského přepychu, nachází? Na to neměl odpovědi a stále více se je ani netoužil dozvědět.

Potlačoval touhu něco vědět. Důležitá byla pouze Ferla a jídlo, nebo někdy jídlo a pak Ferla. Pili křišťálově čistou vodu z pramene. Jedli lusky a ovoce, které Ferla nosila z lesa a jednoduše upravovala.

Ferla byla Ferla.

Ve dne většinou chodil Relkin na kopec nad jeskyní.

Jindy tvrdě cvičil, aby získal kondici. Někdy, zvlášť poté co

snědl jedlé lusky, prostě jen seděl v besídce a zíral do prostoru nad jeskyní, dokud nepřišla Ferla a neodvedla ho zpět do postele.

Relkin nebyl v umění lásky nováček. Ne po létu v Ourdh, kde byli s Miranswou Zudeinou, ourdhijskou princeznou, milenci. žili spolu během šíleného období po skončení velkého obléhání Ourdh. Od Miranswy se toho o lásce naučil hodně. A s milovanou Eilsou, dcerou Ranardovou, šlo o jinou lásku, lásku tak čistou a důležitou, že nyní nemohl snést pomyšlení na ni.

Ale s Ferlou zažíval při milování nekonečný pocit klidu n prázdnoty. S Ferlou to bylo, jako kdyby se ze světa ponořil do hlubokých, klidných vod zapomnění.

V těchto chvílích myslel na cokoli kromě Eilsy nebo jistého zeleného draka, který se proslavil obratností s mečem. S Ferlou myslel jen na Ferlu a na tělesnou rozkoš.

Vina a ztráta, dezorientace a strach, dokonce i ty podivné hlásky v dálce, nic z toho nemělo v záři Ferliny přítomnosti místo.

Chtěl Ferlu tolika způsoby, že je ani nedokázal spočítat.

Chtěl ji, když se vracela z lesa, když jedli lusky a ovoce, když ze sebe se smíchem strhla oděv spletený z květin a skočila do teplé lázně.

Jindy jen nečinně posedával a sledoval, jak splétá stonky květin nebo krájí lusky a marinuje je k snídani. Způsob, jakým se pohybovala, její ramena, ňadra i hýždě, vše mělo

tak dokonale jemný, smyslný půvab, že nemohla být pouhý člověk. Mluvili zřídka, ale když už, měla vždy tichý a jemný hlas, někdy ochraptělý touhou, jindy zvonící smíchem.

Většinou ale neříkali nic. Slova se zdála být zbytečná.

Vyšel z hlavního pokoje na balkón. Jeskyně pod ním byla temná, ale stromy na kopci stále zalévalo stříbrné měsíční světlo. V mysli měl prázdno. Strach, který sen vyvolal, vybledl; pot vystydl a odpařoval se z těla. Hleděl do tmy a nemyslel na nic. Byl vysušený, emocionálně prázdný.

A právě v tu chvíli se objevil pocit, jako by na dveře uprostřed jeho vědomí něco zaklepalo. Zamrkal, ale jeho mysl se stěží začínala probouzet, když se jeho smysly prohnal oslepující záblesk a zanechal po sobě zápach kouře a zvuk rozžhaveného kovu dopadajícího do vody. V mysli mu povstal obraz beztvaré zářící věci. Rostl a rozšiřoval se.

„Ty!“ řeklo mu to – jako by v tichém pokoji promluvil šeptavý hlas. Překvapení bylo vzájemné. Zavládl zmatek.

Relkin cítil, že bytost, kterou cítí, si není vědoma své existence.

„Jsi vyvolený?“

Osvítilo ho poznání. Cítil to předtím v Mirchazu, kde to viděl ve snu ležet pod městem, obrovskou velrybu ponořené mysli.

„Co tím myslíš?“ zeptal se nahlas.

„ Vyvolený!“

A pak znovu vyšlehl oslepující záblesk, ale opačným směrem, a nechal ho s hlavou v dlaních klečet na balkóně a lapal po dechu.

Bylo to pryč.

V ústech měl sucho, v nose ho pálilo a v žaludku cítil podivnou nevolnost. Viděl to. Na jediný okamžik zahlédl obrovskou masu lidských myslí, zotročených k tupé službě Velké hře. Nekonečné řady těl, tiše ležících v temných mramorových chodbách, zatímco elfí lordi nemilosrdně využívali jejich mysl i k pohánění Hry moci a ega.

Relkin nyní také viděl, že zdrojem existence Ferly a jeskyně lásky je ohromná magie, tak složitá, že ji nebylo možné pochopit, vytvořená upadajícími mocnými elfy.

Magii pohánělo najednou deset tisíc otroků, namačkaných v prostorách pod pyramidou Hry.

Relkin z Quosh viděl během svého mladého života až

příliš mnoho magie, a některé věci, co viděl, ho ohromily a vyděsily. Něco takového však nikdy nezažil. Pocit mentálního spojení byl tak naprostý, tak úplný. Nejprve byl ochromen a pak zatoužil po dalším.

V okamžiku kontaktu tomu Relkin nahlédl do nitra.

Nevědělo to, co je, tak rušivá byla mnohočetnost mentálních úkolů, ve kterých byly jednotlivé mysli zapojeny. Mělo to příliš mnoho práce s hřmícími přívaly detailů, než aby to dokázalo zahlédnout větší celek, a používalo to celé vědomí, které si vyvinulo. Tyto mysli, které magie elfích lordů

neustále nutila strašlivě se namáhat, držely při životě celou ohromnou konstrukci Hry. Všechny kouzelné světy pro potěšení, všechny paláce, jež se vznášely ve vzduchu, všechny tahy a figury, to vše oživovali otroci, kteří se během jednoho roku vyčerpali a byli vyhozeni na ulici, šílení a náhle zestárlí o šedesát let, a ponecháni svému osudu, aby zemřeli hlady, zimou a následky nemocí.

Otroci nevěděli, jakou mají moc. Stačilo, aby si to uvědomili, a svrhli by světy a zastavili Velkou hru.

To měli na mysli, když říkali, že je Iudo Faex. Relkin měl na okamžik předtuchu smrti. Být Iudo Faex znamenalo být zkázou celé snové říše, kterou ďábelští lordi z Mirchazu vystavěli.

Být Iudo Faex znamenalo zabít Ferlu.

Chvíli stál zcela nehybně. Nemohl zabít Ferlu! Ale nemohl nechat tuto odpornou stavbu stát. Bojovaly v něm dvě síly. Musel probudit masu myslí. Pokud však uspěje, pak Ferla přestane existovat spolu s celým tímto malým světem i s měsíci s podobou Mota Pulka.

V hrdle měl sucho. Vyšel k prameni, opláchl si tvář chladnou vodou a pak se vyšplhal k besídce nad jeskyní.

Měsíce se pomalu koulely k obzoru. Začínaly vycházet hvězdy. Brzy budou vidět a vytvoří tvář Mota Pulka stejně jasně, jako byla vidět na měsících. Bylo zde jen jedno souhvězdí, a to Mot Pulk.

Vklouzl do besídky a s překvapením zjistil, že elfí lord je uvnitř. Mot Pulk sem někdy chodil posedět a popřemýšlet.

Relkin se s ním nevídal, neboť Mot Pulk se s ním při těchto příležitostech neráčil bavit. Chránila ho socha démona, která na jeho povel ožívala a potulovala se kolem besídky.

Letmým pohledem na trávník Relkin zjistil, že démon stojí na podstavci. Mot Pulk se rozhodl, že zůstane bez ochrany.

„Tak tady jsi… zázračné dítě, vyhledávaný předmět touhy. Doufám, že sis s rozkošnou Ferlou, kterou jsem pro tebe vytvořil, užíval.“

„Ferla…“ jen pouhé její jméno stačilo, aby Relkin pocítil touhu. A při představě, že by jí Mot Pulk něco udělal, mu v srdci vyrašil náhlý hněv.

„Ano, dítě, má Ferla. Vytvořil jsem ti Ferlu pro pobavení. Toto je můj svět a Ferla můj výtvor. Věděl jsi, že tento svět potřebuje ke své existenci sílu pěti jednotek, a přesto je zcela skrytý?“ Vypadalo, že elfí lord je na to značně pyšný.

„Soustřeďuje se tu všechna síla celého uzlu, ale nemohou mě najít. Ha! Tolik k Cabalu, a dokonce i k Tendenci. Znevažují mou hru, říkají, že mé manévry jsou chybné, ale existuje svěžejší a krásnější svět než tento, který jsem stvořil a oni nikdy nenašli?“

Relkin tupě zíral na elfího lorda, jehož jediné oko zlatě žhnulo.

„Proč?“ podařilo se mu vypravit.

Mot Pulk se zamračil, sobě navzdory zaskočený. „Proč co?“

„Proč mě tady chcete?“ zamumlal Relkin.

Mot Pulk na něj chvíli upřeně hleděl. „Všichni tě chtějí, dítě. Pronásledují mě, aby tě našli. Ale cestu na toto místo nikdo z nich nezná. Moje hraje je na ně příliš dobrá.“

„Proč mě chtějí?“

„Protože jsi Iudo Faex, dítě. Nebo tomu ti hlupáci alespoň věří. Stačí, aby s tím jedna stařena přišla, a vypukne hromadná panika. Opravdu, ‚Iudo Faex‘!“

„Pořád to nechápu.“

„Samozřejmě že ne. Vím, že jsi jenom mladý voják.

Všechny tyhle nesmysly jen proplouvají kolem tebe. Ale jsi šťastný, ne? Jsem si jistý, že se ti Ferla líbí.“

Už jen ze způsobu, jakým Mot Pulk vyslovil Ferlino jméno, Relkinovi trnuly zuby.

Relkin zavřel oči, aby vytěsnil myšlenku na Ferlu.

„Přestaňte. Vím, co děláte.“

Elfova tvář se roztáhla do dokonale symetrického úsměvu, až na klípec na oku. „Jaké to stvoření. Nelituji toho.

Sedělo to

tam a čekalo, až si ho někdo vezme. Ten hlupák Pessoba je nevědomý jako kráva a jen z poloviny tak chytrý. Nepřijal žádná opatření, aby zabránil vstupu na duševní úrovni. A tak mě nyní všichni nenávidí a pronásledují skrze světy.“

Relkin rozevřel oči.

„Ale Mota Pulka nenajdou!“ Po dokonalé tváři přelétl šílený triumfální úsměv.

„Proč hrajete hru, která potřebuje tolik otroků?“ řekl Relkin náhle. „Co vám k tomu dává právo? Pálíte jejich životy jako svíce.“

Jediné Pulkovo oko zářilo zlatě a uprostřed mělo malý kousek modři.

„Slyší mé uši z tvé strany stížnost? Jsi tady v samotném ráji, a stěžuješ si? V čem je problém? Nechceš být v noci v posteli se svůdnou Ferlou?“

„O Ferle nemluvte,“ zachraptěl Relkin. „Ta arogance, ta naprostá strašná drzost. Dítě, ty mě děsíš.“

„Nechte Ferlu na pokoji.“

V elfově tváři se objevil zvláštní potměšilý pohled.

„Aha, chápu. Dobře, raději bys měl být hodný, nebo Biroika nechám, ať se o ni před tvýma očima postará.“

„Ne.“ Relkin zaváhal a znejistěl.

„Biroiku!“

Socha démona ožila a sestoupila z podstavce. S divokým supěním se blížila k besídce.

„To je Biroik,“ řekl Mot Pulk zlověstně. „Raději by tě neměl v besídce chytit.“

Relkin na opačné straně vyklouzl a démonovi z neviditelného kruhu, který hlídal, utekl.

KAPITOLA 35

Přes půl světa daleko od ohavného města Mirchazu leží požehnané Cunfshonské ostrovy, zelené a čisté pod letním sluncem. Ve velkém přístavu města Cunfshonu kotvilo velké množství lodí nebo je vytahovali do doků. Zbytku vévodila bílá loď Ječmen, od jejíchž boků se v oslepující záři odrážely sluneční paprsky.

Na opačné straně ústí se hrozivě tyčily drsné zdi a žulové věže císařského města Andiquantu. Zde tlouklo srdce, které dávalo Říši růže sílu. Zde také probíhal neustálý boj, který znají všechny byrokracie na světě. V říši fungoval benevolentní systém, kterému vládlo překvapivě málo úředníků, neboť se až na pár úřadů téměř ve všem spoléhal na místní vlády. Přesto se úřady o omezené prostředky hádaly. Prohnaní služebníci státu neustále kuli pikle.

Spory se vedly o nejméně důležité záležitosti, jako byl třeba pokračující boj mezi městskou hygienickou službou a zasílatelským úřadem ve věci nadměrného množství papírového odpadu, až k záležitostem na nejvyšších úrovních, kde se řešily otázky týkající se celého světa.

Zvenčí vypadal Andiquant klidně. Stěny domů zarůstaly břečťanem a pečlivě ošetřované zelené čtvercové trávníky působily v teplém slunci chladivě. V císařských zahradách rašily květiny a kvetly jírovce.

Uvnitř šedých kamenných budov to vypadalo zcela jinak.

Venku se do zdí a oken Vlaštovčí věže opíralo zářivé slunce. Uvnitř místnosti v jednom z horních pater, za těžkými závěsy, proti sobě v šeru, osvětlovaném pouze dvěma svícemi, stáli dva mocní lidé.

Císař růže, Pascal Iturgio Densen Asturi, seděl ve starém pohodlném křesle, které měl v oblibě už mnoho let.

Na druhé straně stolu s mapami seděla Velká čarodějka Ribela z Defwode, Královna myší, oblečená v černých sametových šatech zdobených stříbrnými myšími lebkami.

Další myší lebky se třpytily na koncích stříbrných jehlic v jejích dlouhých, vzadu stažených černých vlasech. Ribelin úzký obličej vypadal jako vždy mrazivě krásně, bezvěce, ale ne mladě.

Císař Pascal seděl na trůnu už víc než deset let. Přestál mnoho útoků a viděl slavná vítězství říše. Přesto byla tato setkání s čarodějkou složitá. Byla nezbytně nutná, ale dala se snášet jen těžko. S Lessis je alespoň spojovalo přátelství a pocit vzájemného respektu. S Ribelou to bylo jen chladné pohrdání, které dávala najevo všem mužům.

Vskutku, toto byly složité časy, ve kterých bylo třeba dělat těžká rozhodnutí, ale mizerná chemie vztahu mezi císařem a hlavou Tajného úřadu problémy zhoršovala a dělala život ještě více vyčerpávající, než bylo nutné.

Pascal znal Lessis z Valmes téměř celý život. Byla to výstřední teta, která se objevovala v období krizí a jen ho pozorovala. Radila mu zřídka. Na druhé straně Ribela byla bytost z legend, nesmrtelná věc, která žila v ústraní, zatímco její mysl zkoumala nekonečnost Matčiny Ruky. Nikdy nečekal, že bude muset s touto bytostí v její hrůzu nahánějící fyzické podobě pravidelně jednat.

Nebo snášet její drzost a pohrdání!

Základním problémem bylo, že Ribela byla zvyklá jednat pouze s podřízenými. Když mluvila, dávala rozkazy.

Jiným způsobem hovořila pouze s Lessis a dalšími Velkými čarodějkami.

Pocházela

z

nejmatriarchálnější

a

nejkonzervativnější ze všech provincií Cunfshonu a všeobecně o mužích smýšlela špatně. To byla pro někoho, kdo byl císařův rádce, vražedná kombinace.

Císař nepřijímal rozkazy, zvláště ne Pascal Iturgio Densen Asturi. Výsledkem bylo, že se neustále hádali.

Nebyl zde žádný pocit skutečné spolupráce.

Potisící zalitoval ztráty Lessis. Po tažení v Eigu odstoupila z úřadu a odešla na odpočinek. Nikdo jejím důvodům, které vedly k tomuto kroku, nerozuměl lépe než

sám Pascal, jenž přes noc zestárl o deset let, když mu

předala konečný seznam ztrát. Říkalo se, že mu té noci zbělely vlasy. Od té doby byl pro něj spánek utrpěním a vyhýbal se dennímu světlu.

Když Lessis odešla, byla na funkci hlavy Tajného úřadu jen jedna kandidátka. Tento úřad byl nejutajenější součástí říšské vlády a byl zcela skryt uvnitř mnohem většího Úřadu pro říšské záležitosti. „Tajní“ provozovali špionážní sítě v tucta zemí po celém světě, spojovaly se v něm síly mnoha Velkých čarodějek a ty dodávaly císaři nejdůležitější informace. V čele vždy stála Lessis, druhá nejstarší Velká čarodějka z Cunfshonu. Radila císařům a císařové její rady často poslouchali. Nyní však byla pryč a jediná mysl, která snad mohla nahradit ta její, byla mysl Ribely, nejstarší ze všech. Ribela o toto jmenování rozhodně nestála, ale přijala názor ostatních Velkých čarodějek. Ribela byla jediná, která s Lessis strávila dlouhou dobu během jistých vysoce důležitých misí. Lessis úřad vedla tak dlouho a záležitosti ve vzdálených dějištích začaly být tak složité, že jedině Ribela měla dost informací, aby všemu rozuměla.

Ribela chápala Lessisiny plány jasněji než jakákoli jiná živá osoba. Také si postupně uvědomila, jak důležitá čarodějka Lessis pro Říši růže byla. Kráčet v těchto drobných šlépějích se ukázalo jako obrovsky namáhavá práce. Lessis, aniž to bylo vidět, kormidlovala nacpanou malou byrokratickou loď, na jejíž palubě bylo několik set špehů a informátorů, a k tomu sítě kontaktů a bezpečné

domy a spřátelené obchodní lodi, a tak dále, a Ribelu to ohromovalo, kolik práce dalo vše udržet v pohybu. Když se zabývala vlastními záležitostmi ve svém oddělení v Tajném úřadu, nikdy se nad těmito otázkami příliš nezamýšlela.

Ribela se starala o astrální roviny a zabývala se obtížným a riskantním průzkumem vyšších z nich.

Ani Ribela, utrápená a plná obav, neměla dobrý spánek.

Ne že by potřebovala spát mnoho, ale občas to bylo nezbytné. Fyzické vyčerpání u ní způsobovalo podrážděnost.

Bylo velice snadné dostat se s císařem do sporu.

Dráždila ji především jeho náhlá opatrnost ve vojenských záležitostech. Ta byla zdrojem neustálých konfliktů mezi nimi. Zdálo se, že císař nedokáže pochopit skutečnost, že je třeba podstupovat riziko!

Zase jednou brala zpět ostrá slova. „Omlouvám se, můj císaři. Nechtěla jsem zpochybňovat vaše pohnutky. Toto je ale vhodná chvíle k úderu. Náš velký nepřítel je v defenzívě.

Axoxo je poslední pevnost mezi našimi vojsky a Vnitřním Hazogem. Pokud dokážeme Hazog ovládnout, ohrozíme centrum jejich říše. Můžeme je přinutit k boji a zničit, zatímco jsou ještě slabí a vzpamatovávají se.“

Pascal přikývl a vší silou se ovládl, neboť byl před chvílí prakticky označen za zbabělce.

„Dobře, paní, copak Axoxo neobléháme? Máme tam čtyři legie a podstatná část páté chrání zásobovací trasu.“

„Já vím, můj císaři, ale na útok na Axoxo to nestačí.

Čtyři legie ne. Musíme ho dobýt. Axoxo musí padnout, a to brzy.“

„Nemohu riskovat víc než čtyři legie najednou. Už jsme stejně povolali zálohy z celého Argonathu. Tohle je ožehavá doba. Pochopte, tady na ostrovech stále truchlíme. Po celá léta budou pro ztráty v Eigu prolévat všechny vesnice na ostrovech hořké slzy. Některé se nikdy nevzpamatují.

Pomyslete na Tel Delf; přišli o všech devatenáct synů z vesnice.“

Ribela znala smutný příběh Tel Delf a dalšího tuctu malých vesnic, jejichž obyvatel bylo v Legii bílé růže, která odjela do Eiga, až příliš mnoho. Nedovolila citům ovlivnit svůj úsudek.

„Generálové si myslí, že tu práci zvládnou s tím, co mají. Říkají, že je musíte nechat jednat. V současné době sedí před Axoxo a občas za město pošlou hlídku. Neustále se pašuje a Axoxo není naprosto odříznuté. Dokonce se dovnitř dostaly posily.“

„Generálové doufají, že získají slávu. V této době generálové jen zřídka umírají na bitevním poli. I když jsme tak v Eigu ztratili Baxandera. Ti muži u Axoxo jsou v mém vojsku! Jsem jejich císař a odpovědný za jejich životy.

Nebudu s nimi plýtvat!“ Při slově „plýtvat“ se Ribela naštětila. Chápala, že to byla narážka na výpravu do Eiga, která vedla k tak velkým ztrátám. Ribela věděla, že pokud

šlo o primární cíl, skončilo tažení v Eigu obrovským úspěchem. Také si uvědomovala, že Pascal výpravu do Eiga nikdy skutečně nepřijal. Souhlasil s ní na Lessisinu žádost, ale nikdy v ni doopravdy nevěřil. Strašlivý seznam ztrát, tisíce a tisíce mrtvých, zohavených a zmrzačených, to vše utvrdilo jeho nechuť k radám čarodějek. Jako císař byl nucen se s nimi radit, ale obával se jejich manipulace a v srdci byl proti nim.

Problém byl, že si Ribela po dlouhých a pečlivých úvahách byla jistá, že nekonečná válka by mohla do deseti let skončit, jen kdyby se jim podařilo Axoxo dobýt. Tato pevnost hluboko v pohoří Bílé kosti byla klíčem k Vnitřnímu Hazogu. Šťastnou náhodou se jim už podařilo dobýt další východní baštu nepřítele, Tummuz Orgmeen.

Tudíž pokud by dobyli Axoxo, pronikli by vnější obrannou linií. Otevřela by se jim cesta do samotné Padmasy.

Potlačila hněv. „V Eigu byl zabit Heruta. Nepřítel má potíže jednat. Čtyři se rozdělili na dva a dva a bez Herutova vedení se nedokáží rozhodnout. Gzug Therva si myslí, že by teď měl stát v čele on. Gshtunga s tím nesouhlasí. Zbylí dva váhají.“

Pascal odmítavě zavrtěl hlavou. Zprávy tohoto druhu bylo vždy těžké přijmout. Jak mohly mít čarodějky tak prvotřídní informace?

„Neexistuje žádný konkrétní důkaz, že byl Heruta zničen. Padmasa je stále velice silná. Bude těžké Axoxo naráz dobýt.“

„Pochybujete o Lessisině slovu? Proč by Lessis lhala?

To by se jí vůbec nepodobalo. Ale ať už jí věříte, nebo ne, nyní je čas k útoku, dokud se ještě nevzpamatovali z czardhského úspěchu na západě. Pokud na ně udeříme dostatečně tvrdě, budou muset ubrat síly na západě.

Czardhané na ně tvrdě zatlačí. Možná získáme i samotnou Padmasu.“

„Přál bych si to z celého srdce, ale prozatím kvůli tomuto snu nebudu riskovat životy pěti tisíc mužů. Budeme Axoxo obléhat a srazíme ho na kolena. Zákopníci na tom dostatečně vytrvale pracují.“

„Bude jim trvat dva roky, než jižní věž pevnosti podkopou! To je příliš dlouho. Nepřítel bude mít čas se vzpamatovat. Ztráta velké armády při invazi je v této oblasti oslabila. Máme iniciativu. Nesmíme se bát ji využít.“

Pascal Iturgio Densen Asturi toho měl dost. „Jste největší z našich čarodějek, paní, a pronikla jste do tajemství světa hlouběji než kdo jiný, ale odpovědnost nenesete. Ta leží na císaři.“

A toto byl základní kámen Říše růže. Velké čarodějky mohly radit, ale nesměly pomocí magie vládnout. Ribela by snadno tím či oním způsobem dokázala přemoci císařovu mysl a vložit tam, co si přeje. Stačil by nějaký pokyn, ale to

bylo zakázané, naprosto a bezvýhradně. Jakýkoli náznak vlády čarodějek a lidé z Ostrovů by povstali a opět začali stavět hranice. Ve vzdálené minulosti se osvobodili zpod nadvlády čarodějů a nehodlali ji znovu snášet.

Ribela si s lítostí pomyslela, že Lessis by s císařem dokázala pohnout i bez magie. Našla by nějaký způsob, jak ukonejšit jeho duši v otázce ztrát a přimět ho pochopit, že je nutný rychlý a rozhodný čin. Ribela tuto práci nenáviděla.

Zhluboka se nadechla a pokusila se být co nejuctivější.

Chovat se tak k muži bylo velmi těžké.

„Můj císaři, vím, že si myslíte, že se se mnou dá jen těžko vyjít. Uznávám, že pro toto postavení nejsem ta správná osoba. Vím, že s Lessis jste byl mnohem spokojenější, ale Lessis tady bohužel není. Odešla a nechala mne zde jako svého nehodného zástupce.“

Lessis byla rádkyní všech císařů. Pascal Iturgio nyní předvedl, že se za ta léta od šedé paní něco naučil, a promluvil tím nejzdvořilejším způsobem.

„Musíme tyto rozdíly překonat, paní.“

„Z celého srdce souhlasím, můj císaři.“

„Dobře. Pak se pokusíme v těchto věcech získat další názory. Výpad na území v týlu nepřítele snad doporučí všichni a mohou se vynořit další nápady.“

Ribela si nedokázala pomoci; slova jí samovolně vyklouzla z úst.

„Ne, to je chyba! Máme teď málo času. Plýtváte jím na vlastní nebezpečí. Zaútočte teď – můžeme to místo dobýt!“

Pascal Iturgio Densen nenáviděl pohromu, která se stala v Eigu, a bál se kromě těch tisíců, které ho pronásledovaly ve snech, ztratit byť i jen deset dalších mužů. Zapíše se do historie jako tragická postava. Čarodějka tuto ránu neustále jitřila a nedala si pokoj. S velkou námahou se ovládl.

„Dobudeme ho ve správný čas a bez zbytečného krveprolití.“

„Můj císaři, mohu zopakovat základní prvky problému?“

Mluvila s ním, jako by měl mléko na bradě. Zaťal zuby, ale podařilo se mu nevybuchnout.

„Za prvé, Czardhané jsou sjednocení. V jednom tažení Padmasu porazili a jsou připravení začít další.“

„To je pravda. Připojil se k nim dokonce i Hentilden.

Země smlouvy mají se všemi sousedy přátelské vztahy.“

„A při obléhám Axoxo jsme z velké části přerušili obchod s ourdhijskými ženami, určenými pro otrocké ohrady v Padmase. Dodávky nových skřetů pro jejich vojska se drasticky zmenšily.“

„Za to Matce ve dne v noci neustále vzdáváme díky.“

„A nyní obléháme Axoxo, zatímco Tummuz Orgmeen už ovládáme. Dveře do srdce nepřítelovy říše se téměř otevřely.“

„Ach ano, to je pravda, ale úplně ty dveře otevřít by mohlo stát tisíce životů, paní. Naší výhodou v boji je

vycvičená pěchota a dračí jednotky. Když o ně přijdeme, přijdeme o všechno.“

„My jsme slabší armáda. Musíme riskovat.“

„Jen do určité míry, a té míry už jsme dosáhli.

Bláznovství v Eigu vyčerpalo naše rezervy a s nimi i velkou část dobré vůle obyvatel ostrovů. Pamatujte na Tel Delf, paní! Lid nebude podporovat sebevražedný útok.“

Pascal měl pro starosti dobrý důvod. Axoxo, pevnost Temného vládce v pohoří Bílé kosti, byla jedinečná stavba, pevná jako ocel, postavená na hrozivém skalním útesu, který na třech stranách padal kolmo dolů. Snadno bránitelnou cestu do hor za pevností střežily dvě malé pevnůstky. Celé opevnění bylo obrovské a vybavené nejtěžšími katapulty a praky. Zcela Axoxo oblehnout by vyžadovalo asi rok udržovat dvousettisícovou armádu. Měli k dispozici zhruba desetinu tohoto počtu.

Kromě toho byla cesta, po které obléhatelům přiváželi zásoby, dlouhá a nejistá. Cesta ganskou stepí. Vždycky se tam objevovaly kočovné kmeny, které čekaly na to, aby se na ně vrhly a vybraly si svou daň. Udržovat vše v provozu stálo říši obrovské peníze a říše už finanční zdroje téměř vyčerpala. Nutné finanční zdroje, které by umožnily pokračovat v obléhání, mohly přinést jen daně z Devatera měst Argonathu, a města už se mimořádným daním vzpírala.

Císař si v této situaci nemohl dovolit uvažovat o tom, že bude riskovat těžké ztráty při nebezpečném tažení.

Ribela v císařově hlase slyšela vřít hněv. Sama vztekle zaťala zuby a ustoupila. Lessis by císaře nikdy nezatáhla do hádky, protože pak s ním nebylo možné hnout. Ribela potlačila přirozené sklony, přikývla a zmlkla. Jen samotná slova nestačila, aby ho přesvědčila. Pokušení vyvolat kouzlo a vynutit si své bylo velice silné, ale v uších slyšela varovný hlas, klidný, mírný hlas, kterým vždy mluvila Lessis.

Když císař nasměroval rozhovor k záležitosti, která byla jeho srdci bližší, tedy k výstavbě skluzů na obilí v Darkinonském zlomu v Kenoru, snažila se Ribela tvářit, že dává pozor. Nová orná půda ve vrchovině nyní produkovala takové množství obilí, že existující skluzy se na konci sklizně ucpávaly Pascal Iturgio se o tu věc osobně zajímal.

Pevně věřil, že rozmach zemědělství v Kenoru je třeba podporovat. Populace měst narůstala a obilní magnáti ze starších provincií podél východního pobřeží se stávali politickou a společenskou hrozbou. Bylo na císaři, aby obilné krále vykázal do patřičných mezí. žádný městský stát se s nimi nedokázal vypořádat a už ovládli poradní sbor krále Kadeinu. Pascal Iturgio vložil do projektu vlastní peníze. Vytáhl mapu a několik akvarelů zobrazujících nove skluzy.

Ribela doufala, že přikyvuje a usmívá se v těch správných okamžicích. Když domluvil, omluvila se, odešla a vrátila se na jasnější denní světlo, které ji po přítmí císařovy komnaty oslnilo. Pocit marnosti zničil jinak příjemný výhled

z Belvedéru na úpatí Vlaštovčí věže na krásné zelené údolíčko Horní zahrady.

Ribela, která se cítila stará, poražená, a dokonce zneužitá, se plahočila městem k bezvýraznému bloku domů, kde sídlil Úřad pro říšské záležitosti. Tam vyšla do druhého patra a prošla tichými místnostmi Úřadu pro vnitřní záležitosti. Bylo tam jen málo lidí; „Vnitřní“ bylo malé oddělení a většinu jeho práce ve skutečnosti zajišťovali cunfshonští úředníci v jednotlivých provinciích.

V zadní části Úřadu pro vnitřní záležitosti dovedla krátká chodba a pravoúhlá zatáčka informovanou osobu k dalším neoznačeným dveřím. Za těmito dveřmi se nacházely malé, zatuchlé místností „Tajných“.

Tady pracoval asi tucet lidí, anonymních úředníků, které si Lessis vybrala, aby dávali dohromady všechna vlákna informací ze sítí rozhozených po celém světě.

Tady také Ribela měla komůrku pro svou osobní potřebu. Byla strohá, vybavená jen pěkným kassimským koberečkem na podlaze a prostým lůžkem z defwodského dubu, vyrobeným cechem řemeslníků. Pověsila plášť na háček u dveří a stříbrné jehlice do vlasů položila na malou komodu u stěny. Ze stejné komody vytáhla kartáč na vlasy.

Jen v punčochách a tunice se posadila na lůžko a několikrát se zhluboka nadechla, aby se uklidnila, zatímco si pročesávala dlouhé rovné vlasy.

Služebná Gert jí přinesla horký čaj, který povzbudil její chuť k jídlu. Pak jí Gert donesla podnos s vařenou rýží, ochucenou opraženými sezamovými semínky a solí, trochou mořských řas a několika dílky pomeranče. To stačilo.

Rozhodla se rozjímat nad nastalými potížemi. Věděla, co by udělala Lessis, a cítila se pokořená, že se v tomto směru nedokázala své předchůdkyni vyrovnat. Ale diplomacie a manipulace nebyly jejími silnými stránkami. Bude hledat radu v Matčině Ruce.

Ribela dojedla prosté jídlo, zapila ho čajem a trochu se protáhla.

V

jejím současném stavu nepřipadal spánek v úvahu.

Mohla se ale dostat do stavu uklidňující meditace. Posadila se se zkříženýma nohama, zavřela oči, uklidnila mysl a připravovala se na změnu. Dech měla hluboký a pravidelný; jejím oblíbeným vzorcem bylo sedm nádechů levou nosní dírkou a sedm pravou.

Pak přišel důvěrně známý dojem přemístění, pocit, že se okolní svět vzdaluje a utichá. Do její duše vstoupila temnota a klid, a spolu s nimi postupné uvolnění.

Zamumlala modlitbu k Matce a ústřední postavě vesmíru, které zasvětila život. Opět se vznášela v dokonalém osamění v prázdnotě. V této chvíli byla bezvěká, tepem srdce spojená s mladou ženou Ribelou z Defwode, která poprvé zkoumala mocné síly bílé magie čarodějek. Byla to ona, kdo tuto sílu kodifikoval a naučil ji čarodějnicky coven

z Defwode a pak i ostatní čarodějky ve zbytku světa. V

tomto temném, osamělém kousku mysli objevila její tajemství. Zde leželo základní tao existence a spolu s ním cesty, jak změnit vibrace bytí a ovládnout jemnou energii pod nimi.

Pro Ribelu to byl stav dokonalého štěstí.

A pak si náhle uvědomila jinou přítomnost. Děsivé vniknutí, něco, co se dosud nikdy nestalo. Šokovaně ustoupila, ale než stačila otevřít oči a přerušit meditaci, přítomnost se jako obrovský bouřkový mrak, zespoda osvětlovaný chvějivými blesky, prudce rozšířila jejím vnitřním obzorem. A z mraku přišla výzva.

Byla nesrozumitelná. Jako tenounké hmyzí hlásky, křičící z dálky. Ribela okamžitě věděla, že jsou to Nejvyšší, rtuťovité bytosti známé jako Sinni.

Náhle kolem ní zpívaly andělské hlasy a před očima se ji objevily vznášející se dokonalé alabastrově bílé tváře, elfí tváře.

Myslí jí probleskovaly nejbizarnější obrazy.

Bílé andělské tváře se změnily na hmyzí obličeje s obrovskýma zelenýma očima. Skleněný glóbus s kontinenty Ryetelthu se pomalu otáčel, pak vypadl ze stojanu a pomalu se roztříštil o podlahu a jeho střepy se vířivě rozlétly do všech stran a zmizely.

Potom vše zčernalo a ve světle blesků zahlédla obrovskou stavbu, míle dlouhé zdi, nedobytné věže a

hradby, obrovské brány, které se ponuře tyčily nad strmými útesy. Ribela se zachvěla. Toto určitě musel být Heptagon, sídlo obávaného lorda Waakzaama, největší stavba ve vesmíru na mrtvém světě Haddishi. Co to ale mělo znamenat?

Pak skličující obraz zmizel a nahradila ho rovná savana, nad kterou žhnulo horké slunce.

V houštinách se pásla obrovská pravěká monstra.

Mohutné hlavy lemovala kostěná okruží, ze kterých nad očima čněly dva vražedné rohy, zatímco třetí roh vyrůstal z nosu. Byla to nejnebezpečnější stádní zvířata, jaká kdy existovala, řeka obrovského života, která si projídala cestu starodávným světadílem.

Eigo, byl to pohled na Země děsu ve středu jižního kontinentu. A pak zvířata zmizela a nahradil je obraz města z bílého mramoru, které jako by se vznášelo nad modrým jezerem. Dominovala mu pyramida obložená bílým mramorem. Vně pyramidy se vznášela jediná tvář a Ribela si s trhnutím uvědomila, že tu tvář zná. Byl to jistý dragonýr z Marnerijské legie, chlapec, kterého velice dobře poznala před několika lety během strašných bojů v Ourdh.

Sinni se s lidmi nekomunikovalo snadno. Bylo to, jako by bouřkové mraky chtěly hovořit s mravenci; neměli ani kde začít. Ale Ribela jim rozuměla.

Chtěli, aby našla Relkina z Marneri. Musel dostat zprávu a provést určité věci, ale oni, Nejvyšší, se s ním nemohli

spojit přímo. Musí to udělat Ribela. Hned. Nesmějí ztratit ani okamžik.

Konečně na ni dolehl šok.

„Ale on je mrtvý!“ řekla a prolomila ticho své komůrky.

Relkinův obraz byl stále sytý.

„Ale vulkán…“ začala a pak zmlkla. Sinni věřili, že je naživu, i když bylo pro Ribelu obtížné pochopit, jak přežil události, které Lessis popisovala.

Nějak přežil; na tom jediném záleželo. Vzpomněla si, co o Relkinovi řekl drak. že zabít ho je těžší než zabít švába.

Jestli někdo mohl to peklo přežít, byl to Relkin.

„Ten malý uličník stále žije. No tedy…“

Ribelu na okamžik zaplavil pocit něžnosti. Vzdychla si.

Tak to dopadá, když se stále setkáváte s lidmi. Pak ji napadlo něco jiného. Určitě to musí říci Lessis.

„Ale kde Relkin je?“ zašeptala.

Znovu se objevil obrázek savany a v dálce dlouhé pohoří s vrcholky pokrytými sněhem. Pobřeží, o které se do nekonečna rozbíjelo teplé moře.

„Eigo, samozřejmě, ale Eigo je velké.“

Nad modrým jezerem se vznášelo město z mramoru.

Obraz se posunul, aby bylo vidět poloostrov s příkrými břehy, který vybíhal do jezera. Na vrcholu kopce stála věž a na ní impozantní socha muže s rozpřaženýma rukama.

„Bosova socha. Je v Mirchazu.“

Ribela se nervózně otřásla. Běda, jaká strašná smůla Relkina přivábila do tohoto doupěte zla! Tam, uzavření v izolaci, sídlili padlí lordi z Gelderenu. Před dávnými lety opustili svět a ukryli se ve svých pevnostech.

Od té doby byli známí jen kvůli svým zvrácenostem, obrovské populaci otroků a ohavnému světu, který si vytvořili. Propadli krutosti a zlu a nevšímali si světa za hranicemi své barbarské říše. To, že se k nim Relkin dostal, pro něj nevěštilo nic dobrého.

Poslední obraz byl záhadný; po obloze se kutálely tři měsíce s povrchem zajímavě brázděným krátery.

Bouřkový mrak v její mysli se nečekaně smrštil do koule, pak do špendlíkové hlavičky a nakonec s hromovým mentálním úderem zmizel a zanechal ji otřesenou, zatímco se vynořovala z toho, co zbylo z její mediatce.

Natáhla ruku, aby získala rovnováhu. Takto se člověk obvykle z meditace neprobíral.

Už, ale promýšlela, co bude potřebovat. Nejdříve ze všeho pár tuctů prvotřídních mladých myší.

KAPITOLA 36

Arduská flotila se nyní skládala z pěti velkých člunů, tuctu menších a voru, na kterém odpočíval drak. Byl to neumělý vor. Prohýbal se pod Bazilovou váhou a bylo zatraceně těžké ho ovládat. Často se o něco zachytával. Jak dny plynuly, přední část nasávala vodu a začínala se potápět.

Některé provazy, kterými byl svázaný, se rozpadaly a pokaždé, když se Bazil pohnul, se klády posouvaly.

Bazil si uvědomil, že Ardu neumějí stavět vory ani zdaleka tak dobře jako císařští zákopníci, na které byl zvyklý. S láskou smutně vzpomínal na obrovské vory, na nichž se legie cestou k Vnitřnímu moři plavily po velké řece Chugnath. Tamty vory byly pevné, dobře svázané a nahoře suché. Arduský vor byl brzy napůl nasáklý vodou a Bazil měl neustále mokré nohy.

Nejdřív to nepředstavovalo problém; wyverny byly ve vodě jako doma. Ale na nohách měl rány, které se začínaly podebírat. Lumbee to nemohla nijak zastavit, protože je měl pořád ponořené ve vodě.

Nakonec museli zastavit a počkat, až se Bazilovy nohy na slunci zahojí, zatímco Ardu se ze všech sil snažili vor přestavět. Po dvou dnech se šrámy zahojily a muži vor zpevnili. Znovu se pustili po proudu.

Cestou nabrali několik Ardu, které vyděšení otrokáři během lesního tažení zanechali osudu. Měsíce se toulali po lese a nyní se přidali k výpravě, dychtiví zabíjet otrokáře, jak to jen šlo. Rádi spojili osud s lesním bohem a jeho malou armádou.

V této zemi příkrých kopců a temných prastarých lesu bylo měst málo a ležela daleko od sebe. Ale kdykoli výprava na nějaké narazila, osvobodila několik dalších Ardu, získala meče a kopí a zanechala za sebou sloupy kouře, které nad sídly otrokářů stoupaly k obloze. Před nimi se valil sílící proud vyděšených uprchlíků a stále hlasitější zvěsti o hrůze a válce.

Městské domobrany si nedokázaly se stovkami arduských válečníků a s drakem, ozbrojeným dračím mečem, poradit. Ke smutně proslulému masakru došlo v místě jménem Calzac, kde se shromáždilo asi tisícičlenné vojsko, spoléhající se na svou sílu. Zjistilo, že linii Ardu není snadné prorazit, a než se mu to podařilo, zaútočil na ně drak, který se náhle objevil a mával obrovským mečem, jímž muže po půltuctech roztínal vedví.

Muži zpanikařili. Několik se jich s dlouhými kopími pokusilo shromáždit za svým vůdcem, ale Ardu máchali

válečnými kyji se smrtící přesností a pak vojsko drak rozdělil a muže zahnal na útěk.

Poté co byla třetina mužů rozsekána nebo zajata Ardu, byly calzacké oddíly nuceny přeplavat řeku. Další oběti si vyžádali dravci v řece. Na druhý břeh se dostala sotva polovina vojska. Zpráva o bitvě u Calzaku se šířila po proudu řeky a i díky ní se pohraniční osady vyprázdnily.

Mezi bojem a rybařením neměl Bazil moc co dělat.

Pečoval o meč, aby zůstal ostrý, a při každé zastávce s ním cvičil, aby udržoval svaly ve formě. Když šel večer rybařit, pořádně si zaplaval, a to stačilo, aby si zachoval dobré zdraví. Po zbytek času tiše seděl a snažil se nedělat si starosti.

Sužovaly ho obavy, že přijde příliš pozdě a že až se do města dostane a chlapce najde, bude už mrtvý. Přísahal, že jestli kluk zemře, nelítostně se Mirchazu pomstí, ať to stojí, co to stojí.

Ráno, než znovu vypluli na řeku, se Ardu cvičili ve vojenských dovednostech, které je naučil Relkin.

Zformovali čtverce, nejprve ze čtyř, pak z osmi a nakonec ze šestnácti mužů. a nacvičovali obranné manévry. Ve skutečném boji stále velice rychle ztráceli soudržnost a uskupení se měnilo na řadu nebo shluk. Přesto cvičili s nadšením a neustále se zlepšovali. Ardu měli pocit, že je to mocná magie, kterou jim přinesl lesní bůh a musí se ji dobře naučit.

Pak nacvičovali boj v trojicích, vpředu dva muži ozbrojení nově získanými meči, a za nimi třetí, připravený jim pomoci nebo přes ně bodnout kopím. Všichni nyní měli kopí, stejně jako meče a válečné kyje. Válečných kyjů se v žádném případě nehodlali vzdát. V tomto způsobu boje začali být poměrně zdatní a s jediným velitelem by to mohli dotáhnout daleko. Za stávajících okolností trávili hodně času hádkami o tom, kdo by měl komu co přikazovat.

Trénovali boj s mečem, ale museli se toho hodně naučit a v některých z úvodních bitev utrpěli ve skutečném boji s mečem poměrně dost ztrát. Nicméně po Calzaku se jim postavila na odpor jen málokterá domobrana a postupovali téměř nerušeně.

Lumbee se pokusila dragonýra zastoupit. Z Relkinova velkého batohu měla trošku sugustu k dezinfekci. Vyznala se v arduském umění léčivých obkladů a v bylinách, a pomáhal jí i Bazil, který na čistotě trval. Musela se ohřát voda a vyprat obvazy. Tyto věci znal z neustálých přednášek v legiích. Jeden z důvodů, proč byly legie na bojišti vždy připravené, byl, že věnovaly pozornost detailům. Jedním z nejdůležitějších bylo čištění ran a používání dezinfekce.

Vyhnuli se tuctům, ba dokonce stovkám zbytečných úmrtí na následky smrtelných infekcí, které se mohly rozvinout i z nejdrobnějších šrámů. Díky Lumbeeině snaze a Bazilovým vzpomínkám na to, jak se péče prováděla, Bazilovi vyléčili nohy a udržovali ho v bojeschopném stavu.

Večer sedával trochu stranou Ardu u malého ohně, který rozdělali jen pro něj. Lumbee mu nosila jídlo, obvykle pečené brambory a ryby. Bazil jedl vydatně jako vždy a nestyděl se za to, protože obvykle do společného hrnce přispěl velkou rybou. Tyto ryby někdy vážily víc než dva muži a byly deset stop dlouhé. Když se najedl, Lumbee ho prohlédla kvůli zraněním a parazitům.

Zatím co pracovala, procvičovala si dívka na Bazilovi verijštinu. Pokaždé to skončilo tím, že se draka vyptávala na nová slova. Takřka vždy byl schopný jí vyhovět. Bazila překvapilo, kolik se z lidského jazyka Argonathu za ta léta naučil. Skutečně, vládl jím stejně dobře jako kterýkoli člověk.

Desáté noci na řece Bazil sledoval, jak se dračí hvězdy vykrádají nad vrcholky kopců. Lumbee přiložila na oheň další dřevo.

„Mirchaz už nemůže být daleko.“

„Jak to můžeme vědět?“ Bazil byl skleslý. Lumbee odpověď netušila, ale měla na starosti náladového draka.

„Prostě to cítím. Urazili jsme dlouhou cestu, Mirchaz musí být blízko.“

„Pcha! Tenhle drak to necítí. Ještě jsssme nezahlédli žádné známky větších měssst. Vlassstně jich v posssledních pár dnech bylo míň. Možná jdeme špatným sssměrem.“

„Ale ne, tohle je správný směr. To Ardu vědí.“

„Ardu toho vědí až příliš,“ zaduněla wyverna.

„Také jsme tam nikdy nebyli, pane draku.“

„Nejsssem pan drak. Mezi draky žádné pány nemáme.“

„Ehm, ano, pane Bazile.“

Zavrčel v dračí řeči a Lumbee bezstarostně pokračovala.

„Víme, že otrokáři připlouvají proti proudu řeky. To jim stačí, aby se ze svého města dostali do letních zemí Ardu.“

„Ztratili jsssme ssse.“

„Pane Bazile, musíme se jen držet řeky.“

„Nechápeš to.“ Zdálo se, že Bazil je na pokraji výbuchu.

Možná by to mohl vzdát, skočit do řeky a zaplavat si, i kdyby jen proto, aby se dostal od všech lidí, Ardu i ostatních. Už to předtím udělal. Také si vzal Ecator a posekal kusy vegetace, i když věděl, že to čepel ztupí.

Lumbee neznala finty, jak mrzutého draka vytáhnout ze špatné nálady a pomoci mu uklidnit se.

Tentokrát ale emoce ovládl i bez pomoci a pomalu hněv a strach, ze kterých se mu tak svíralo srdce, utišil.

„Promiň. Jsssi dobrá dračí kamarádka, Lumbee. Tenhle drak cítí obavy. Jen musssíme najít kluka.“

Daleko ve městě Andiquant nad cunfshonským přístavem připravovala Velká čarodějka Ribela mocné kouzlo.

Nejprve požádala Gert, ať jí sežene nějaké myši. Stará Gert věděla, co to znamená, a uvedla do chodu dobře promazaný systém obstarávání myší. Půl tuctu stájníků mělo

brzy plné ruce práce s pastmi a kousky sýra. Za hodinu bude mít požadované dva tucty myší.

V Ribelině komůrce stál u zdi malý oltářní kámen z defwodského mramoru. Ribela zapálila kostky kadidla a místnost se naplnila těžkou pižmovou vůní. Zatímco vůně sílila, Ribela se probírala Birrakem a sestavovala vzorce deklinací a veršů, které bude potřebovat. Pár složitých veršů si vyzkoušela. Toto kouzlo použila již mnohokrát, ale deklinace měly víc než tisíc řádků a některé odstíny byly velice jemné. Ribela v otázkách svého čarodějnického umění vždy věřila memorování a cvičení.

Podivné zvuky veršů a tichá zaříkání se vznášely v nehybném vzduchu a chvěly se v kouři z kadidla. V těsných místnostech Tajného úřadu pracovníci cítili, jak se jim zvedají chloupky na krku a rukou, nebo jim náhle začaly téct slzy. Také oni věděli, co to znamená, a sami se na nadcházející bouři připravovali.

Gert se ve své kuchyni, malé, klidné místnosti v zadní části kanceláří, posadila s pytlem chleba a galonovým džbánem olivového oleje na stoličku. Nalámala chléb na kousky, naházela ho do vědra, zalila olejem, přidala trochu soli a nasekané petržele a všechno zamíchala velkou dřevěnou vařečkou.

Na zadní dveře, které vedly ke schodišti pro služebnictvo, někdo zaklepal. Byl to mladý Will Wisk s pytlem myší.

„Jejich tam třicet,“ řekl Will.

„Když jich použijeme víc než dva tucty, vyrovnáme se.“

Gert mu podala dva říšské šilinky. Will přikývl, poděkoval a odběhl, aby se připojil ke kamarádům, se kterými stráví dlouhé odpoledne u vína a malého piva.

V Ribelině místnosti hodili myši bez dlouhých cavyků na podlahu a ty se rozběhly do rohů. Gert musela odolat pokušení vyskočit na židli. Nikdy si na cupitající součást rituálů Královny myší nezvykla.

Myši pobíhaly po místnosti sem a tam a hledaly únikovou cestu nebo úkryt. Nic nenašly. Hemžily se v rozích a větší samci se s menšími ze strachu a napětí začínali prát.

Z rohů se ozývalo vzteklé pištění a bolestivé kvíkání.

Několik myší se potulovalo podél zdí a jedna či dvě stále ještě zkoumaly nohy postele a hledaly úkryt. Ribela však zapískala na několik drobných stříbrných píšťalek a ozval se slabý zvuk, rychlá, vysoko položená píseň, která rytmicky zazněla a prolétla zlatou loukou daleko odtud. Myši ztuhly na místě a očima podobnýma lesklým černým perlám hleděly vzhůru.

„Děkuji ti, Gert. Měj žrádlo přichystané. Za chvíli budou velmi hladové.“

Od té doby, co ji jako mladou dívku kdysi Lessis v Defwode najala, se Gert o tyto pokoje a čarodějky uvnitř starala. Zařizovala hodně podivných krmení. Opatřovala

Lessis ptačí zob a proso. Krmila všechny omámené racky, kteří byli součástí čarodějkami provozovaného systému posílání zpráv přes oceán, a krmila i Ribeliny myši.

Začalo vyvolávání kouzla a Ribela přiměla kadidlo žhnout. Místnost naplnila mihotající se energie. Nyní byla Ribela skutečně Královnou myší. Přivolala je k sobě a ony ochotně přišly a v kolečku běhaly po oltáři jedna za druhou, až z nich byla čmouha drobných těl. Zatímco zrychlovaly, Ribela začala vášnivě recitovat z Birraku a věci se pohnuly.

Tempo se zvyšovalo a klesalo, jak se splétalo kouzlo. V

průběhu zaklínání upadla Ribela do hlubokého tranzu, ale dokonce i poté dál ovládala myši, unavené propouštěla a dovolovala jim se nažrat ale vždy jich alespoň tucet udržovala v pohybu, toto kouzlo bude potřebovat obrovské množství energie, víc než kdy použila. Měla v úmyslu poslat své astrální já přes půl světa. Taková cesta bude od myší vyžadovat mnoho energie. Ribela přesouvala myši se zkušenou obratností, aniž by se na to soustředila.

Kouzlo pokračovalo a Ribela bezchybně zaklínala. Když

začalo účinkovat, jedna část mysli stále v její malé komůrce recitovala slova a ovládala myši, zatímco druhá se odpojila od těla, vznesla se a procházela skrze stropy a zdi. Když

byla volná a mimo vše hmotné, zhroutila se její astrální projekce do bodu a ponořila se do podsvětí chaosu.

Myši vybíhaly z kruhu a zase se do něj vracely a Gert stále znovu a znovu plnila mísu s krmením, ze které myši hltaly chléb a olej.

Ribela nyní prolétala známou říší chaosu. Éterem se v nekonečných vírech zmítal šedý příboj. Při nárazech vln se vynořovaly obrazce a hlasitě jiskřící blesky vysílaly do chaotické mlhy spalující rozeklané modré záblesky.

Královna myší strávila značnou část života putováním tímto obávaným prostorem. Nyní její astrální já jako šíp letělo šerem kolem černě vzorovaných změtí vln vstříc vzdáleným souřadnicím.

Přítomnost takové energie v jejich říši nevyhnutelně přitahovala predátory, z nichž nejvýznamnější byli vládci nicoty. Jeden po druhém se kolem ní vynořovali, srovnávali s ní rychlost a vymršťovali chapadla do míst, kde si mysleli, že musí být, ale nic tam nenašli. Zmatení zůstali pozadu a někteří se spolu pustili do boje. Jiní zaútočili na menší dravce, které její stopa také přitahovala. Zanechávala za sebou brázdu hrůzných bitev, zkroucených ohnivých chapadel a oblud, které hodovaly na mrtvých.

Jak pokračovala v cestě, její rozsah se posunul a zdálo se, že stoupá nad moře kolotajících vírů a vidí dále na rozlehlý horizont. Velkou rychlostí letěla vpřed, do míst, kde začínala cítit jakousi přítomnost.

Když se k ní Ribela přibližovala, postupně se zvětšovala a nakonec čarodějka nad rozhraním světla a tmy spatřila

první vířící světla. Pak se jich objevil celý chomáč, tisíce modrých světel, vířících kolem neviditelného středu. Létala kolem středu rychlostí jednoho obletu za vteřinu a jejich záře za letu blikala a vytvářela divokou šílenou podívanou.

Ribela už tu věc předtím z dálky viděla a věděla, co to je.

Byla to skrytá říše lordů Tetraanů, kteří uprchli před světem, ještě než nastaly dny starodávného Rudého eónu. Toto byl produkt Velké hry, kterou ve svém skrytém městě hráli.

Tisíce a tisíce světel zuřivě plálo modrou, purpurovou a bílou.

Tam musí jít. Ribela vyslala své astrální já přímo ke středu chomáče. Světla se prudce zvětšila a stala se z nich obrovská vířící lastura, která zabírala půl vesmíru. Pak propadla lasturou nejdále od středu a kolem ní v množství jedné či dvou za vteřinu svištěly zářící slzy, velké jako světy a planoucí modrým ohněm. Padala dál a pronikla do nižší lastury, kde se bublinovitých kapek pohybovalo ještě víc.

Celá ta věc byla jeden velký vír bublin, jež byly světy, mocnou magií vypuzené z éteru Matčiny Ruky. Každá jednotlivá bublina byla svět sám pro sebe. Do všech se dalo vstoupit pouze Herním portálem, ovládaným lordy, kteří proti sobě stáli na desce Velké hry v Herní pyramidě ve městě Mirchazu.

Dravci sem nemohli vstoupit; řítící se ničivé síly produkovaly vlny, které by je roztrhaly na kusy, protože sami dravci nebyli nic než uspořádaná energie. Ribela se

však přibližujícím se malým světům vyhýbala a dál klesala ke středu. Čím více se mu přibližovala, tím rychlejší a aktivnější malé světy byly. Cítila, že tady jsou vybudovány velkolepé sny. Některé ze světů vyzařovaly vlny emocí, které Ribela ve svém astrálním stavů do značné míry cítila.

Informace byla nejasná, ale velice rychle sílila.

Jedna z vln prolétla kolem a Ribela ucítila silný nářek.

Uvnitř ležel svět žalu, ovládaný s vrtošivou krutostí šíleným carem, kterého těšilo působit bolest a utrpení v gargantuovském měřítku.

Přišla další vlna a Ribele zamrzlo srdce. Ucítila zde takovou ohavnost, že se její duch otřásl. Byly to mocné světy, nacpané mučenými tvory, kteří byli hnáni do války a šílenství, nuceni ke kanibalismu a otroctví. Hromady jejich těl se vršily pod nohama smějících se lordů. Krutost se v některých případech stala jejich jediným a největším potěšením.

Přímo před ní byl střed Hry, vířící koule psychické energie, která pomalu pulsovala rudou částí spektra a kolísala mezi tmavou kalnou rudou a zářivě červenou.

A pak se vnořila do sféry a vstoupila do prostoru mocných mentálních proudů. Na místě působilo ohromné kouzlo a veškerou potřebnou energii poskytovaly mysli deseti tisíc lidí, spojené do myšlenkové masy. Ribela však cítila, že žádná normální mysl nemůže takový výkon dlouho

vydržet, takže věděla, že se jedná o systematické zneužívání lidských otroků, kterým to dramaticky zkracovalo život.

A pak ucítila, jak nad její astrální myslí proklouzlo něco jiného. Nemohla to vnímat na fyzické úrovni – nic neviděla – ale přesto to cítila, jako by byla v lese a náhle se kolem ní zvedla mlha. S náhlým leknutím si uvědomila, že to je obrovská, ale spící mysl. Její fyzické součásti byly uzamčeny v tertaanském kouzlu, které poháněly a uskutečňovaly. Vědomí se vznášelo nad nimi, prázdné a neuvědomující si samo sebe. Tato bytost byla ohromným hnacím strojem a význačným předmětem dokonce i v měřítku samotné Klenby osudu, ale nevěděla o sobě, a proto nebyla ničím víc než hračkou lordů.

Ribele se svíralo srdce nad hrůzami, které mysl představovala. Ležela zde krutost na krutosti, neboť na Ryetelthu byli domorodci ze všech okolních zemí Mirchazu loveni, aby se z nich stali otroci pro mentální masu. Ve světech, které stvořili pro lordy Tetraany, pak často nebylo nic než požitkářství, nebo ještě hůře záměrná krutost, která uspokojovala temné duše mezi padlými elfy z Gelderenu.

Ponořila se do prostoru, kde Hra vyrůstala z Hrací desky, natažené v mirchazské Pyramidě. Bylo zde silné rušivé pole, jež by roztrhalo každého vládce nicoty, který by se dostal až

sem. Ribela ho cítila jako silné sevření, ale pole nedopadalo na astrální vibrace, které jím nezraněné proklouzly.

Skutečně, v astrálním a mentálním umění se žádní jiní

čarodějové Velkým čarodějkám z Cunfshonu nikdy nevyrovnali. V tomto byly absolutní mistryně.

Kolem ní pulzovaly miliardy procesů. Byla zde myšlenková masa, navrstvená nad a pod Hrací deskou, tisíce ubohých duší, ztracených v tranzu, který byl jejich osudem, a zavřených v mramorových žlabech, ve kterých je každý den krmili, napájeli a oplachovali. Byla to magie v obrovském měřítku.

Ribela čelila naprosté velkoleposti toho, co lordi Tetraanové udělali. Chápala, že jsou skvělí čarodějové, kteří ji znalostí nejhlubších umění dalece přesahovali, ale také viděla, že jsou slabí a rozmarní. Prohráli válku o Gelderen a zlatí elfové je za zločiny proti svatému světlu poslali do vyhnanství.

Pak uprchli na jižní kontinent a usadili se mezi divokými nestvůrami a primitivními kmeny. Se zbytkem světa neudržovali spojení a zmizeli za hory do Zemí děsu. Tady se stáhli do sebe, padli a jejich duch zčernal. A vytvořili si vlastní malou přesnou kopii Klenby osudu, na které byli absolutními vládci. Skrze ni propadli strašlivému zlu. Jejich ráje je znudily, a aby uspokojili touhu po nových zážitcích, obrátili se ke krutosti.

V některých případech byla krutost omezená, v jiných dosáhla k bizarně strašlivým vrcholům. V některých tetraanských říších existovaly napodobeniny království

Waakzaama Velikého, obávaného temného vládce dvanácti světů.

A tak se jejich skvělé a velkolepé úspěchy proměnily v natolik obrovskou špinavou hanbu, že lordi a lady byli navěky prokletí.

A tady se přímo „pod“ jejím astrálním já táhla deska Velké hry. Mříž o straně tisíc a obsahu milion čtverců. Tato aktivní plocha byla hustě posetá shluky figur. Shluky představovaly zóny, ve kterých hráči bojovali s protivníky.

Mezi figurami proudila energie, určená tím, jak ovládaly okolní prostor. Malé figurky se neustále pohybovaly. Občas některá, vystavená útoku zdrcující moci, v plamenech vybuchla, zhroutila se a byla pohlcena dalšími figurami.

Takto Tetraanové trávili staletí zdlouhavými boji o přístup do svých zábavních světů. Na tomto ďábelském stavu tkali magii, která proces řídila.

Ribela nechala své astrální já vylétnout a prořídnout, zatímco nad deskou vytvořilo jemný povlak. Relkin z Quosh byl tady a Sinni jí poskytli přesné obrazy, podle kterých jej šlo najít. Pokud mohl někdo zvenčí touto změtí proniknout, byla to Královna myší.

Nechala vědomí měkce klesnout, nehmotné jako pavouči vlákno, pronikla do figur a natáhla se k hráčům, kteří se nahoře v Herních komnatách krčili nad hracími deskami, na nichž měli znázorněny své pozice. Byli tak zabraní do

vlastní činnosti, že nikdo z nich její jemnou přítomnost nevycítil.

Vyhýbala se kontaktu s mocným vědomím, které leželo pod tím vším. Znamenalo by to riskovat šílenství. Pokud by se probudilo, mohlo by ji v jediném okamžiku zničit. A ona měla úkol, který musela splnit.

Její vědomí prosakovalo komnatami plnými hrajících lordů a provádělo tak jemný průzkum, že si ho nikdo nevšiml. A pak zcela náhle našla, co hledala. Ve vteřině soustředila pozornost. V této komnatě se muž jménem Psithemedes soustředil na problém, jak najít svět, který jednooký lord ukryl. Jednooký lord, jenž unesl chlapce!

Chlapce bez ocasu, co přišel ze země Ardu.

A další hráč támhle myslel na stejného jednookého lorda. Vzhůru se vzneslo jméno Mot Pulk. A byl zde i další, Zulbanides, který neuctivého Mota Pulka hledal. Všichni hledali téhož Herního lorda jako ona, a všichni ho hledali, protože držel chlapce Relkina.

Na tohle ji Sinni nepřipravili. Co se to tady vlastně dělo?

KAPITOLA 37

Relkin a Ferla seděli v besídce a vyhřívali se v pozdním odpoledním slunci. Byla to jejich nejoblíbenější část dne.

Vzduch byl teplý a sama země byla v záři slunce spokojená.

Jeden druhému odpočívali v náručí. Brzy, až slunce v obvyklé záplavě oranžovo a zelenožlutých barev zapadne, se vrátí zpět do pokojů a budou se milovat. Pak se nají. Pak možná budou netečně a zasněně pozorovat měsíce. Pak budou spát.

Relkin přitiskl Ferlu pevněji k sobě. Natočila k němu jemné boky a zvedla ústa k polibku. Jejich rty se setkaly a dlouze se políbili. Brzy sejdou dolů na lůžko, které je tam očekává.

Relkinovými slabinami se rozšířilo známé teplo. Objal ji pevněji. Nikdy nepoznal takovou krásu. Dokonce ani Lumbee nebyla jako sexuální partnerka tak svůdná, tak ohromující.

A pak obvyklý sled událostí přerušilo něco velice zvláštního, Ferliny rty se odtáhly; tiše vyjekla, jako by se bodla jehlou při šití. Široce rozevřela oči, odtáhla se se

zavřísknutím jako opařená kočka, rozběhla se ke dveřím a utírala si ústa.

Relkin se rozhlédl, ale neviděl nic, co ji mohlo tak vystrašit. Kromě květin, okolí a teplého vánku zde nic nebylo.

Zvenčí se ozvaly dávivé zvuky. Ohlédl se. Ferla klečela na všech čtyřech a zvracela.

„Ferlo?“

Nezvedla hlavu. Sešel dolů a klekl si vedle ní. „Co se děje, Ferlo? Můžu ti pomoct?“ Objal ji kolem ramen.

Zaječela, odtáhla se a odvalila pryč. „Oslovil jsi mě Ferlo?“ zakřičela skřípavým hlasem, který se ji vůbec nepodobal, „Ferlo, co se stalo?“

„Ferlo?“ Zmateně se rukama dotkla obličeje. Rezavý hlas pokračoval.

„Co se stalo? Ach, při lásce Matčiny Ruky, ztratila jsem vlákno k vlastnímu tělu. Jsem tady odříznutá. Ale jak? Jaká magie mi to provedla? A tohle tělo patří… komu?“

Vzhlédla k němu přivřenýma obviňujícíma očima.

„Ferlo?“ zeptal se tupě.

„Kdo je Ferla?“

„Ty?“

„Já nejsem Ferla, ty hloupý kluku, já jsem tvá přítelkyně Ribela. Pamatuješ si mne, dítě, setkali jsme se v Ourdh.“

Relkin se vážně začínal obávat o svou příčetnost. „Ferlo, co je to?“

„Já nejsem Ferla!“ zasyčela čarodějka. A skutečně, Ferlina půvabná tvář byla nyní zahalená starostí, znechucením a dalšími neznámými emocemi. Její štědrá, láskyplná podstata byla pryč. Oči hleděly jinak, celé tělo se pohybovalo zcela novým způsobem.

„Nechápu…“ začal Relkin.

„To nejsi sám. Hledala jsem tě a vystopovala tě tady, ale pohybovala jsem se v nehmotné formě v astrálním plánu.

Něco přerušilo mé spojení s vlastním tělem. Musela jsem se ukrýt v této mysli; stejně byla téměř prázdná. Cítím, že to nebyla mysl skutečné osoby. Nejsou zde žádné vzpomínky – jako by se narodila včera.“

Relkin ztěžka polkl. Jeho světy do sebe náhle divoce narazily.

„Pak… já…“

„Jsi v tomto nejďábelštějším systému světů vězněm.

Lordi Tetraanové se zde prohřešili proti vší slušností.

Vykonali obludné zlo.“

„Zlo? Ferla?“

„Sama dívka není zlo, ale není ani skutečná. Ano, lordi Tetraanové jsou odporně zkažení. A bezděčně stvořili novou moc. Domnívám se, že o její existenci nemají ani tušení.“

Poslední poznámka nesměřovala na Relkina, ale do prázdného prostoru nad pěknou malou jeskyní. Nicméně zabrnkala na citlivou strunu.

„Takže jste to cítila. žije to v samotné Hře!“

„Ach, máš v sobě kousek tajemná, dítě. Lessis říkala, že máš štěstí jako čaroděj. Možná jsi jím v jiném životě byl.

Ucítil jsi věc, kterou stvořili. Spí, ale až se probudí, všechno ukončí.“

Tato nová Ferla s útočným pohledem si ho neustále prohlížela. Relkin cítil, jak rudne. Uvědomil si, že je nahý, a náhle se za to styděl.

Zacouval zpět a našel si šaty, krásné oblečení, které mu dal Mot Pulk. Ferla šla za ním a při oblékání jej sledovala.

Skutečně, Ribelino počáteční znechucení z důvěrného dotyku ustoupilo zvláštnímu chvění v jejím starém srdci.

Dokonce se přistihla, že si štíhlé mladé tělo pozorně prohlíží. Během služby v legiích získal Relkin pár jizev, ale nyní se nacházel v rozpuku mládí.

„Od té doby, co jsme se naposledy setkali, mladíku, ses změnil. Neseš na sobě znamení, které jsem tehdy nepostřehla.“

Relkin polkl. Zase ta zatracená věc s osudem. Ale kde je Ferla? Co se, k čertu, stalo?

Ribela ucítila známení samotných Sinni. Pocítila k němu lítost.

„Relkine, toto tělo, které obývám a kde žila Ferla, není skutečné.“

„Ferla je pryč?“

„Spí, to je vše. Sídlím v jejích centrech inteligence. Ona udržuje tělo a jeho funkce. Vrátí se, ale její existence je vázána na toto místo, a to je svět magických iluzí.“

„Ferla je milá,“ řekl s pocitem zvláštní strašlivé nedostatečnosti. Chtěl Ferlu před touto krutou pravdou ochránit.

Ribela potlačila smích. Nechuť, která ji předtím zaplavila, se vytratila. Ztratil se i šok ze ztráty kontaktu s vlastním tělem a z probuzení se v tomto.

Když nyní uvažovala o Ferlině těle, cítila zřetelný neklid. Ribelina vlastni ňadra a boky byly zřetelně štíhlé a neženské. Ferla byla smyslná dívka v nejlepším věku. Byla to už staletí, co se Ribela dotýkala jiné lidské bytosti nebo se nějaká dotýkala jí. Na druhou stranu Ferla byla stvořena k milování, s božskými ňadry a dlouhými vlasy, a jak si Ribela byla jistá, překrásnou tváří.

„Ferla je krásná, Relkine, ale bude muset zůstat v tomto světě. Nikde jinde nemůže existovat.“

Když se nad tím Relkin zamyslel, tvář mu ztuhla.

„A ty jsi stále dragonýr ze 109. marnerijského. Pořád jsi v činné službě. Nemůžeš hnít v této díře zkaženého požitkářství. Musíš se vzpamatovat a uprchnout.“

„Ale Ferla?“

„Musíš odejít, Relkine. Je tě zapotřebí jinde.“

Bylo to těžké. Trvalo mu dlouho, než to zcela přijal.

Občas se při pomyšlení, že musí Ferlu ztratit, téměř rozplakal.

„Ne!“ zařval do jeskyně, a kdyby ho Ribela obratným kouzlem neuklidnila, ublížil by sobě nebo někomu jinému.

Posléze usnul, a když se probudil, víceméně si uvědomoval, kdo je a jaké jsou jeho skutečné povinnosti.

Věděl, že někde jinde vede jiný život, a pokud může ze snového světa Mota Pulka uniknout, pak se o to musí pokusit.

„Jak se mám odtud dostat? Mot Pulk mě sem přenesl pomoci magie. Neznám kouzla, která jsou k útěku potřeba.“

„Jedno tě mohu naučit. Možná bude fungovat.“

A pak si Relkin uvědomil něco jiného.

„Ale paní, pokud Ferla nemůže toto místo opustit, nemůžete ani vy, protože teď jste ve Ferlině mysli.“

Tuto stránku věci už Ribela zvážila. Musela přiznat, že to nevypadá dobře.

„Naučím tě kouzlo. Co se té druhé věci týče, no, řekni mi tohle: jsou tady nějaké myši?“

„Nevím. žádné jsem neviděl. Tady je jenom to, co chce Mot Pulk. Je to prostý svět.“

Obloha na západě se změnila na oranžovou zářící masu s růžovými a zelenými mraky.

„Když tady nejsou žádné myši, budu muset něco vymyslet. Nyní mne ale poslouchej a pokus se zapamatovat

si, co říkám. Budeš se muset naučit několik set řádků a pár veršů.“

Zapadalo slunce a Ribela ho začala učit mocné kouzlo.

Zatímco se měsíce kutálely vzhůru po obloze, seděl Relkin v besídce a ze všech sil se snažil naučit řádky.

Než došel k učení veršů, šlo mu to celkem dobře. Ale verše byly choulostivá záležitost a on za sebou neměl výcvik, který podstupovaly novicky, než se pokusily vstoupit do sesterstva čarodějek. Motal se na místě a po chvíli začal být příliš unavený, než aby mohl pokračovat.

Ribela to vzdala a nechala ho vyspat.

Zatímco spal, zvažovala svou nepříznivou situaci.

Skutečně zde nebyly žádné myši a bez nich se bude muset pokusit o složité kouzlo, které by ji vyzvedlo zpět do astrálního plánu a snad jí dovolilo vrátit se do komůrky v Andiquantu.

Byla si jistá, že její tělo už muselo upadnout do bezvědomí. Myši přestaly běhat; tento zdroj jí žádnou energii neposkytne. Pokud by byl tento svět zničen, zemřela by; její mysl by byla ztracena a tělo by brzy poté zemřelo.

Sledovala, jak noční představení měsíců spěje k vrcholu.

Nad ní se rýsovala jízlivá tvář Mota Pulka. Elfí lordi dodali čirému sobectví nový rozměr. Dokonce ani Tvůrci Temných z Padmasy nezašli tak daleko!

Za rozbřesku si už věřila více. Při pečlivém pátrání v paměti objevila několik částí Birraku, které jí poskytnou

dobrý základ k astrálnímu kouzlu bez myší. Sešla dolů do pokoje a probudila Relkina. Nesměli ztrácet čas.

KAPITOLA 38

Arduská flotila vyplula z říčního kaňonu na roviny, které se táhly severně od Mirchazu. Zde ležely vesnice a bujná zelená pole, byla to obilnice města.

Bazil to vše pochopil po jediném pohledu. Řekl Lumbee, že musejí zastavit a vylodit se. Bylo na čase jít do války.

Ardu byli zmatení. Tohle přece není Mirchaz? Proč neplují do Mirchazu a neporazí ho, jako vždy poráželi otrokáře? Kdyby na otrokáře zaútočili dostatečně tvrdě, otrokáři by se rozdělili a uprchli. Vždy to tak bylo.

Bazil jim to vysvětlil. „Musssíme to pečlivě naplánovat.

Už jsssme blízko Mirchazu. Potřebujeme vědět, jak blízko.

Pokud tahle zemědělssská oblassst měsssto živí, pak, pokud chceme nepřítele vylákat z pevnosssti, je to dobré mísssto k útoku.“

Ardu byli ve válčení nováčky; vlastně pro ně byl nový celý svět mimo jejich divošskou říši v Zemích děsu. Norwul už pochopil, že drak je stejně chytrý jako kdokoli z nich a v umění války se vyzná mnohem lépe. Vedl asi polovinu arduských mužů, kteří to chápali. Ostatní se cítili nesví. V

srdcích pro ně bylo těžké Bazilovu inteligenci uznat. Nyní se dohadovali. Někteří chtěli jít a zaútočit přímo, než se nepřítel stihne připravit k obraně. Jiní raději věřili lesními bohu.

Bazil si byl jistý, že nepřítele už před několika dny varovali uprchlíci, které útočná armáda vyhnala z měst na horním toku a hnala podél řeky. Snažil se přinutit myslet jako kluk. Strávil s klukem celý život. Viděl ho ve všemožných náladách, od jásavé radosti až po hluboký žal.

Byli bratři, jako by se narodili ze stejného vejce. Takže jak kluk uvažoval? Bazil věděl, že i když jsou draci inteligentní a dá se s nimi dobře mluvit, nejsou tak mazaní jako lidé a ani zdaleka tak dobří v plánování.

Hádka se stupňovala. Bazil nakonec muže odstrčil stranou a znovu si získal jejich pozornost. „Přessstaňte ssse hádat,“ řekl drak s neotřesitelnou jistotou. „Vy jssste muži z lesssa. Já válečný drak z bojiště. Já vím, jak lidé tyhle věci dělají. Budete mě possslouchat.“

Všichni Ardu na něj ohromeně zírali. Dostávat od obrovského pujish přímé rozkazy bylo krajně nezvyklé.

Pujish musel být bůh – jinak to nebylo možné. Musel být.

Možná ne samotný lesní bůh, ale nějaký toulavý bůh z lesa.

Všichni arduští bohové byli přísně teritoriální, duchové vřesovišť a hájků, kteří se nepokoušeli ovlivňovat události mimo své vlastní území. Bůh, který se pohyboval mezi

územími, pro ně představoval stejně složitý pojem jako mluvící pujish.

„Mužů z Mirchazu bude mnohem víc, než měla kterákoli armáda, jíž jsssme dosssud čelili. To znamená, že ssse musssíme připravit. Musssíme nepřítele nalákat k našemu obrannému possstavení, nebo blessskově udeřit a ssstáhnout ssse a donutit ho, aby zpanikařil. Takže nejdřív potřebujeme vědět, jak oblassst vypadá.“

„Proč prostě nejdeme a nezabijeme je?“ řekl jeden z nejkonzervativnějších starších Ardu.

„Protože vědí, že přicházíme. Budou na násss připravení.

Mussseli bychom sssi cessstu dovnitř probojovat přesss vysssokou hradbu. Lidé, kteří ssstaví měsssta, je vždycky budují.“

Muži tuto zjevnou pravdu pochopili. Dokonce i konzervativní Ardu viděli, že je to tak, jak Bazil říká. Dřepli si a začali se radit.

Později vytáhli vor proti proudu zastíněného potoka a čluny zatáhli mezi stromy. Třemi směry vyrazili zvědové a vrátili se za hodinu. Asi míli proti proudu stála vesnice a další pak dvě míle po proudu.

Rozhodli se chytit někoho z bližší vesnice. Při výslechu jim pomohou Ardu z měst proti proudu, kteří mluví jazykem Mirchazu. Malá skupina okamžitě vyrazila hledat vhodnou oběť.

Bazil a Lumbee se posadili s Norwulem a několika dalšími mohutnými muži a probírali, co musejí udělat. Bazil vyložil základní pravidla pro rychlou partyzánskou válku.

„Za prvé, musssíme utajit, kolik násss opravdu je.

Musssíme je přimět, aby sssi mysssleli, že je násss mnohem víc než ve ssskutečnosssti.“

Tomuto tvrzení Ardu pozorně přikyvovali.

„Za druhé, musssíme je přinutit ssse násss bát.

Zaútočíme na vesssnice, ssspálíme je a zaženeme lidi do měsssta.“

„Budeme lidi zabíjet?“

„To není nutné. Lepší bude, když půjdou do měsssta a budou šířit ssstrach. Každý den zapálíme mnoho ohňů, ať vidí ssspoussstu kouře. To taky pomůže.“

Pátrací výprava se vrátila s vesničanem, kterému při pohledu na Bazila, jenž se nad ním tyčil, málem vypadly oči z důlků. Okamžitě podlehl dračímu tranzu a museli ho opakovaně štípat a políčkovat, aby ho z něj dostali. Pak ho Ardu z měst začali vyslýchat. Ubožák byl tak vystrašený, že si nic nenechal pro sebe. Rychle si udělali představu o okolí.

Byli v Beharu, „předměstí“ Mirchazu. Samotné město leželo o deset mil dál, za kopci na jihu a jezerem, které se tam ukrývalo. Beharo byla úrodná oblast se statky a vesničkami. Nejblíže ležely Yump a Passter. Jejich oběť byla navštívit zastavárníka v Yumpu, a když ji unesli, právě se vracela domů.

Pečlivě se ho vyptali na vesnice a pak na zbytek oblasti.

Ve městě Beharu asi deset mil na jih měli malý strážní oddíl.

A poté co oblastí prošli uprchlíci z měst na horním toku řeky, nastal určitý rozruch. Šířily se všemožné zvěsti, z nichž lidé většinu odbyli jako úplné nesmysly. Vesničan nyní viděl, že to nesmysly nebyly.

Norwul mezitím Ardu zorganizoval tak, aby chodili okolním porostem, občas se na chvíli vynořili, aby je bylo vidět, a pak se znovu ukryli, to vše proto, aby měl zajatec pocit, že nájezdníků je mnohem víc než stovka.

Bazil se také předvedl s Ecatorem a švihal kolem sebe ve vzduchu obrovskou čepelí tak, až bzučela.

Pak oběť propustili a řekli jí, ať jde okamžitě domů do vesnice. Jakmile byl muž pryč, vydali se proti proudu k Yumpu. který se stal první z mnoha vypálených vesnic v Beharu.

Během několika následujících dní se opakoval stejný vzorec. Rychle procházeli zemědělskou oblastí, pálili vesnice, stohy, pole a vůbec všechno, co mohlo hořet a z čeho se mohlo kouřit. Cesty na jih se zaplnily uprchlíky a pověstmi.

Ztrát měli málo. Vesničané měli do válečníků daleko a obvykle při prvních známkách kouře a plamenů v okolí uprchli. Ve městě Wootu se jim malý strážní oddíl pokusil postavit na odpor, ale Ardu je do jednoho pozabíjeli a jejich

těla pověsili na stromy. Lidé uprchli na jih, město se vyprázdnilo a Ardu ho do základů vypálili.

Už získali i ty Ardu, kteří zpochybňovali Bazilovy znalosti války. Poměrně snadnou a bezbolestnou práci si užívali a pálení vesnic jim přinášelo určitý pocit pomsty za všechno, co vytrpěli.

Večer u ohně se jim Bazil snažil vysvětlit, že těžší boje mají před sebou, že toto jsou jen první kroky.

„Nepřítele jsssme rozčílili. Vyjde ven, aby násss našel.

Pokud nad námi nebude mít příliš velkou převahu, přepadneme ho ze zálohy. Nakonec ssse budeme mussset dossstat do měsssta. A to bude těžká práce.“

KAPITOLA 39

Relkinova výuka deklinací a veršů rychle pokračovala.

Navzdory tomu, jaký Ribele připadal, i navzdory svým předsudkům, musela čarodějka přiznat, že se mladík učí rychle. Verše byly samozřejmě složité; pro každého bylo těžké je zvládnout. Bylo to jako hrát na hlasivky jako na housle. Ale dokonce i tady dělal pokroky.

Avšak i Relkinova pozornost začala nakonec ochabovat.

Oči se mu zakalily. Byl stále netečnější.

Nakonec si toho Ribela všimla a byla nucena přestat.

„Co to s tebou je?“ obořila se na něj.

„Dneska jsem ještě nic nejedl.“

Ribela spolkla první odpověď, která ji napadla. Byla příliš příkrá. Polkla a zamumlala modlitbu k Matce.

„Ano, ovšem.“ Musela přiznat, že výživa je nezbytná dokonce i pro ni. Tělo mladé Ferly už mělo nějakou dobu hlad.

Relkin vstal a sešel do špižírny u kuchyně. Nebylo tam téměř nic. Ferla každý den nosila z lesa čerstvé lusky a ovoce. Ribela samozřejmě nevěděla, které plody jsou jedlé.

Relkin pokrčil rameny. Zdálo se, že pohodlný život je pryč, ať se mu to líbí, nebo ne. Zamířil ke stromům. Když se vrátil, přinesl slušný výběr plodů, které viděl Ferlu sbírat. S

nožem a několika mísami se posadil v besídce, ovoce a lusky oloupal a připravil zralé nachové fazole.

Ribela přinesla džbán vody. Rozladěný Relkin jedl mlčky. Nachové fazole nechutnaly tak dobře, jako když je sbírala Ferla. Nejspíš poznala, které lusky jsou zralé. Bylo pro něj těžké nedoufat, že se Ferla ve svém těle nějak probudí a čarodějku vypudí. Když se tělo pohybovalo, viděl jen půvab a krásu a jeho emoce se opět probouzely.

Ribela si připomněla Lessisin hlas a její kritické poznámky týkající se zacházeni s muži, zvláště s těmi mladými. „Buď rozumná, sestro,“ to vždy Lessis říkávala.

Při dechu, někdy to ale bylo těžké. Dojedla kousek ovoce. Trávicí proces Ribele vždy připadal odporný, ale nikdy ne tolik jako dnes. Nicméně jí tak velela povinnost.

„Mrzí mě to, mladý muži. žil jsi v idylickém snu, který náhle skončil. Vidím, že jsi nešťastný, a myslím, že je to zcela pochopitelné. Ale byl jsi povolán zpět do služby. Stále jsi vojákem argonathských legií. Máš úkol, který musíš splnit.“

Relkin unaveně pokrčil rameny. „Nevím, paní, někdy mi to prostě připadá nemožné. Snažili jsme se dostat zpět k legii. Především to vůbec nebyla naše vina, že nás od ní oddělili. Chci říct, že nás vulkán odhodil tak daleko do

moře, že už jsme se nedostali zpět k ostrovu. Doplavali jsme na břeh a zamířili na východ. Šli jsme džunglí. Daleko na sever odtud.“

Plácl se do kolena a hořce se na ni usmál.

„Už je to tu zase. Pořád zapomínám, že nevím, kde jsme.“

„Toto je iluze, dítě, snový svět, který stvořili lordi Tetraanové.“

„Jsme tedy v Mirchazu?“

„To ne.“ A Ribela si konečně uvědomila, že ani ona netuší, kde jsou, o nic víc než Relkin. Její astrální kouzlo udržovalo neustálé spojení s jejím tělem ve vzdáleném Cunfshonu. Toto pouto však bylo přetrženo a ona se ztratila.

„Takže nejsme v Mirchazu?“

„Přesnější by bylo říci, že jediný způsob, jak z tohoto místa uniknout, je skrze Herní nexus, ve kterém lordi soustřeďují energii. Nexus leží v Mirchazu.“

Relkin se kousal do rtů a snažil se informaci strávit.

„Dobře, rozumím. Jediná cesta ven vede přes Mirchaz, takže určitým způsobem v Mirchazu jsme, protože je to jediné místo, kam odtud můžeme jít.“

Ribela přikývla.

„Dobře, byli jsme daleko na sever od Mirchazu.

Pokoušeli jsme se dostat zpátky k ústí té velké řeky, po které legie dopluly do země Kraheen.“

Ribela opět přikývla. Tohle bylo lepší.

„Narazili jsme ale na jinou řeku, která teče severním směrem. Drželi jsme se jí, pro případ, že by vtékala do řeky, kterou jsme hledali. Dlouho jsme mířili po proudu a pak jsme zahlédli člun a v něm našli Lumbee.“

„Lumbee?“

„Arduskou dívku, byla ve špatném stavu. Měla zraněné rameno.“

„V Zemích děsu jste našli osamělou dívku?“

„Dívku z Ardu, to jsou lidé s ocasy. Postarali jsme se o ni, nakrmili ji a po nějaké době se zotavila.“

„Lidé s ocasy. To jsou mi věci, oni opravdu existují?“

„Ano.“

Ribelu to ohromilo. Dokonce i ve svém věku se ještě mohla o světě dozvědět něco nového. „Jak ta dívka sama přežila?“

„Celé týdny její člun unášel proud. Zpočátku měla trochu jídla, ale potom jí došlo a zranění jí ubíralo síly. Rána se zanítila a nakonec by ji zabila. Musel jsem ránu vypálit a vyčistit. Především ale trpěla žízní a hladem.“

„Přežila.“

„Ano.“ Něco v tom, jak to Relkin pronesl, Ribele mnohé osvětlilo.

Zatímco jí Relkin vyprávěl o Lumbee, Ribela vycítila, že mezi nimi došlo k tělesnému spojení a že Relkin na Lumbee stále myslí s láskou. Ribele z Defwode se z toho zatočila hlava a k jejímu vlastnímu znechucení ji představa

dragonýra jakožto sexuální bytosti podivně rozechvěla. Byl mladý, svěží a nepřehlédnutelný. A jeho hubené mladé tělo bylo pevné a přirozeně svalnaté. To vše způsobovalo, že při pohledu na něj podivně znervózněla Co se to dělo? Tyhle nízké choutky nikdy neměla. Nad takové nechutné tělesné záležitosti byla vysoko povznesena.

Pak si připomněla, že se koneckonců nachází ve Ferlině, a ne vlastním těle, a že toto tělo dává najevo vlastní zvířecí touhy, a ne Ribeliny. Přesto zde však bylo ono rozechvění.

Už více než půl tisíciletí Ribele hlavou neproběhla žádná sexuální představa, ale nyní se to dělo.

„Dívka tedy přežila a poprosila vás, abyste ji doprovodili zpět do její země. Chtěli jste tam žít šťastně až do smrti?“

Relkin rozhodil rukama a pověděl jí o tažení proti otrokářům.

„Chápu.“ Ribela zavrtěla hlavou. A co se zatím mezi Relkinem a tou mladou arduskou ženou dělo? Ribela se zachvěla, když si uvědomila, že si to na okamžik přála také prožít.

„Vidím, že jsi zažíval bouřlivé časy.“

Relkinovi nezbylo než souhlasit.

„Nicméně přesto stále nechápu, proč jsem tě našla tady.

Toto je tělo Ferly, a ne Lumbee. Kde je Lumbee?“

Relkin se jí to chystal vysvětlit, když za ním Ribela něco zahlédla a ztuhla. Vstala a zamumlala slova moci, která končila zvukem, jako by práskl velký bič. Zvedla ruce před

sebe a z porostu za besídkou vyklopýtalo stvoření jako ze zlého snu, s hmyzí hlavou a vychrtlým opičím tělem.

Krok za krokem se přibližovalo, přitahováno Ribeliným kouzlem. Relkin ho vyděšeně sledoval. „Co je tohle zač?“

zeptala se Ribela. „Nevím. Nikdy jsem to neviděl.“

Ribela tvora přiměla zastavit těsně před besídkou.

Pomocí kouzla ho přinutila nehybně stát, zatímco ho obcházela a zkoumala. Tvor byl asi tři stopy vysoký a vypadal jako kudlanka křížená s gibonem.

„Na temeni má černé znaménko, myslím, že je to stejná tvář jako ta, která se v noci objevuje na měsících.“

„To je elfí lord, který tomu tady vládne.“

Náhle se přímo za nimi ozval smích. Prudce se otočili a spatřili Mota Pulka, jak na ně hledí z druhé strany besídky.

„Copak to tady máme?“ zeptal se elfí lord, a když se k nim přibližoval, jeho oči zlatě zářily. Relkin pocítil, jak se země zachvěla, a spatřil, že Biroik sestoupil z podstavce.

Dragonýr se obrátil, aby se obrovskému démonovi postavil. Dokonce ani Katun by nemohl doufat že v boji s ním zvítězí.

„Nepleť se do toho, dítě,“ obořil se na něj Mot Pulk.

„Nebo Biroika nechám, ať tě ztrestá. Zajímá mě jen má rozkošná Ferla.

Ferle se něco stalo a já chci vědět co.“

Ribela zamumlala slova znehybňujícího kouzla. Mot Pulk se polekaně stáhl.

„Cože! Opovažuješ se proti mně použít magii?“

Tleskl a rozběhl se zpátky. „Biroiku!“

Démonovy obrovské oči zaplály a mohutné svalnaté tělo vyrazilo vpřed.

Ribela na Biroika vrhla znehybňující kouzlo. Démon se otřásl a zastavil. Ribela zamumlala další řádky a opět pozvedla ruce.

Mota Pulka to ohromilo. Magie, která Biroika poháněla, byla nesmírně mocná. Co to mohlo být za čáry? Co to do Ferly vstoupilo? Jiný hráč? Byl to nějaký mistrovský tah Tendence nebo Cabalu? Však on jim ještě ukáže!

Mot Pulk přivolal moc ze samotné Hry. Zde, v jeho vlastním magickém světě, bylo jeho spojení s mocí velmi silné. Znovu Biroika oživil. Purpurová socha vykročila vpřed.

Relkin zaútočil pěstmi a nohama.

Démon se jeho úderu vyhnul a vykopl po něm těžkou, ale pomalou nohou, a Relkin mu uhnul z cesty.

Ribela se Biroika opět pokusila pomocí kouzla znehybnit ale démon odolal, neboť ho k životu probouzela magie Mota Pulka. Relkin skočil Biroikovi na záda, ale ten to čekal a uštědřil mu z otočky kopnutí. Relkin v kotrmelcích narazil do stěny besídky, prolétl skrz a dopadl do květinového záhonu.

Z Ferlina hrdla se ozývaly Ribeliny výkřiky moci, ale k ničemu to nevedlo. Démon Ferlu sevřel a zvedl do výše. V

jejím křiku začal znít děs. Biroik pohlédl na Mota Pulka, který se stále ještě třásl strachem a vztekem. Přikývl. Biroik Ferlu odmrštil do jeskyně.

Relkin na okamžik nevěřícně sledoval, jak se Ferla otáčí s ústy otevřenými v němém výkřiku a pak její padající tělo mizí ve tmě na dně jeskyně. Relkin si uvědomil, že je Ferla mrtvá. Pak jím otřásla další myšlenka – že možná zemřela i Královna myší.

Relkin se prudce otočil a vrhl se na Mota Pulka. Vzápětí drobnou bradu a ret zasáhla opálená hnědá pěst. Během příštích sekund dopadla ještě několikrát. Lordův křik přivolal Biroika a dragonýrovi se kolem hlavy a krku ovinula mohutná paže a od Mota Pulka ho odtáhla.

Relkin démona udeřil a zasáhl jej dost silně na to, aby to Biroika rozhněvalo. Oplatil mu omračujícím políčkem.

Relkin se otočil kolem osy a padl na kolena. Viděl, že Mot Pulk leží na zemi a zvrací. Elfímu lordovi vytékala z úst krev a vypadávaly mu zuby.

Relkin se pokusil vstát a po pár vteřinách se mu podařilo přitáhnout nohy a znovu zamířit k Motu Pulkovi, ale Biroik ho popadl a zvedl ze země a Relkin mohl jen bezmocně kopat nohama. Tloukl kolem sebe rukama, ale nedařilo se mu démona zasáhnout.

Mot Pulk se pomalu zvedl ze země a vstal. Jeho drobná tvář se změnila. Bledou kůži pokrývalo mnoho šrámů a

podlitin. Na bradě měl zaschlou krev. Rty měl opuchlé k nepoznání a nos silně oteklý.

„Když si pomyslím, jak dobře jsem s tebou zacházel,“

zavrčel. „To je ale nevděk.“

„Zabijú tě,“ zaprskal Relkin.

„Biroiku!“

KAPITOLA 40

Zpráva do Marneri přilétla na křídlech rychlého mořského racka. Vlétl do přístavu jen tři dny poté, co opustil Vlaštovčí věž v Andiquantu, a zamířil k hradu nad noviciátem. Poslali pro vrchní cvičitelku zvířat, čarodějku Fi-ice. Sňala ptákovi zprávu z nohy a dala mu vědro sleďů, protože měl velký hlad.

Při pohledu na pečeť na zprávě se zachvěla. „R“ značilo pouze jedinou osobu na světě, Královnu myší. Zpráva byla adresována Lagdalen Tarcho.

Byl prostředek léta, ale od moře vanul svěží větřík. Fi-ice se zastavila, aby si vytáhla šál, než sama doručí zprávu do Vodní ulice, do úzké budovy, kde měla Lagdalen kancelář.

Cestou se čarodějka modlila, aby ubohou dívku nevytrhli z normálního života ve městě a nevyslali na nějakou děsivou výpravu. Lagdalen byla stále ještě dítě, ale už měla pověst nové Lessis. Říkalo se o ní, že má nadání pro umění magie.

Fi-ice věděla, že v tom se lidé mýlí. V umění splétání kouzel nebyla Lagdalen právě zdatná. Roky ve službách

šedé paní ji vystavily magii ve velkolepém měřítku, ale sama se jí naučila jen málo.

V Marneri Lagdalen objevila vlastní vrozené nadání.

Stala se z ní zanícená obhájkyně. V případu vedeném proti aubinskému obilnému magnátovi Porteu Glavesovi byla zástupcem koruny. Byl to těžký případ se silným politickým zabarvením. Sužoval Lagdalen již roky a stal se jejím životním dílem. Nebo to alespoň tak vypadalo.

Fi-ice zaklepala na dveře. Otevřela jí mladá dobrovolnice, dívka z rodu Bestigari, dalšího vysoce postaveného šlechtického rodu, a ohlásila ji. Fi-ice doručila zprávu.

Lagdalen vypadala vyčerpaně. Fi-ice věděla, že je to zásluhou královnina nevhodného chování. Bez podpory koruny bylo nesmírně složité protlačit aubinský případ skrze soudní systém. Aubiňané měli velkou moc.

Při pohledu na pečeť na zprávě se Lagdalen viditelně roztřásla.

Znovu už ne. Už žádnou další misi pro Tajný úřad.

Slíbili Lagdalen, že žádné další příště nebude. Lessis zmizela neznámo kam a odebrala se na odpočinek. Divoké časy v Tajném úřadu pro ně skončily. Alespoň si to myslela.

Ale co jiného mohla přinášet zpráva od paní Ribely, nové přízračné představené Tajného úřadu?

„Děkuji, paní, že jste mi zprávu přinesla tak rychle.“ Fi-ice v Lagdalenině poděkování zaslechla nedostatek nadšení.

„Modlím se, aby pro tebe zpráva nic neznamenala, dítě.

Už jsi obětovala dost.“

Lagdalen rázně přikývla. „A tady je mě třeba. Máme před sebou velký úkol.“ Lagdalen odešla do své malé soukromé kanceláře, rozlomila pečeť a přečetla si zprávu.

Vzápětí se budovou rozlehlo její nadšené zavýsknutí.

„Jsou naživu! To je neuvěřitelná novina. Jsou naživu!“

V příštím okamžiku držela Fi-ice za ruce v divokém tanci.

„Přežili výbuch vulkánu. Neptejte se mě jak, ale paní posílá zprávu, že drak Zlomený Palcát a jeho dragonýr jsou naživu. Jsou někde v Eigu, což je pěkně rozlehlé místo, ale pořád jsou naživu.“

„Báječné! Vzdejme Matce díky.“

„To vskutku ano. Ach, musíme to říct drakům. Pojďte, chci vidět, jak to v dračím domě bude vypadat, až se tu novinu dovědí.“

Fi-ice se zasmála. „Bude to slyšet až v Seantu.“ Jak se ukázalo, byl to přesný popis kraválu, který vypukl poté, co Lagdalen zprávu po dračím domě rozšířila. Náhoda tomu chtěla, že to léto 109. marnerijský dračí sídlil ve městě.

Půlrok od návratu z Eiga strávil jako záložní jednotka v Modrých horách a právě se v rámci střídání dostal do města.

Do jisté míry se všichni ze zážitků z Eiga vzpamatovali, dračí jednotky jako celek však byly stále otřeseny z utrpěných ztrát. Vzpomínky na nelítostnou bitvu u Tog

Utbeku budou vždy zbarveny rudě, nasáklé krví mrtvých mužů a draků. 109. dračí však tažení přežil lépe než ostatní dračí oddíly, až na to, že na samém konci přišel o Zlomeného Palcáta.

Byla to těžká rána, nejhorší za celá léta. Jediným přeživším z původního 109. dračího tak zůstal starý Chektor.

A Bazil Zlomený Palcát, hbitý zelený drak, jehož umění se strašlivou čepelí z něj udělalo nejlepšího šermíře v legiích, byl dlouho srdcem jednotky. Všichni draci ze 109. oddílu, kteří přežili, nad tou ztrátou stále hluboce truchlili. Zelený Purpur z Ostrých hor, jediný divoký drak, který kdy v argonathských legiích sloužil, nikdy v životě – snad s výjimkou žalu nad tím, když ztratil schopnost létat – necítil takový smutek. Dokonce i Alsebra, sarkastická dračice, byla od ztráty Zlomeného Palcáta a jeho dragonýrského budižkničemu Relkina zkrotlá. Při ohnivém dechu, ti dva už

zažili spoustu těžkých bojů, zvláště pak bitvu na Sprianském hřebeni, ale osud je nakonec dostihl. Uprostřed oddílu zelo velké prázdné místo a starší draci ty nové, mladého Churna a Gryfa, odstrkovali stranou. Při vojenském výcviku jednotka stále nepracovala dobře. Nový dračí vůdce Cuzo byl při práci s draky nemotorný, ale měl výborné organizační schopnosti. Nedokázal v dracích vzbudit více než vlažný zájem o výcvik. Běhali a cvičili, ale nedávali do toho srdce.

Jejich srdcem byl Zlomený Palcát, a to srdce teď bylo zlomené.

Takže když dovnitř přiběhla Lagdalen se zprávou, že se těm dvěma nějak podařilo sopečný výbuch přežít, zvedl se takový řev, že málem spadla střecha.

Zatímco obrovští dravci dováděli na cvičišti a ve vodní nádrží, Swane z Revenantu, malý Jak a Manuel obklopili Lagdalen u vrat. Bylo tam stále velice hlučno, ale jakž takž

se slyšeli.

Ukázala jim zprávu. Bazil a Relkin jsou naživu. A také se ztratili.

„No, tohle jsem si domyslel,“ řekl Swane. „Jasně, Swane,“ řekl Jak. „Ty si to vždycky domyslíš.“

„Pozor na jazyk, Jaku. To dá rozum. Pokud přežili, ztratili se; jinak by už byli dávno zpátky.“

„Být na jejich místě, už bych se nikdy nevrátil. Jenom abych měl od tebe pokoj.“

„Tihle dva prostě přežijou všechno. Dokonce i sopku!“

prohlásil Manuel.

Dovnitř vklopýtal další chlapec a jeho vyzáblá postava se uhýbala pod tíhou balíku sena.

„Ehm… tady máme Curfa,“ řekl Swane.

„Jsi v pořádku, Curfe?“ zeptal se Jak.

Curf pod tíhou břemene jen zalapal po dechu.

„Starouš Cuzo na tebe tentokrát pěkně vlítl, kluku,“ řekl Manuel.

„Cuzo mě chce zabít,“ ozvalo se zpod balíku sena.

„Polož to, Curfe, máme novinku.“

Curf balík shodil a narovnal se. Lagdalen nikdy v životě neviděla hezčího mládence. Pevná brada, pěkný nos, přímý pohled a krátké černé vlasy – byl téměř dokonalý.

Swane mu řekl o Zlomeném Palcátoví a Relkinovi a Curf zavýskl radostí. Nikdy se se žádným z nich nesetkal, ale když vyrůstal, slýchával o drakovi se zlomeným palcátem všemožné legendy. Ztratit ho byla rána pro celou legii.

„Musíš pro nás složit písničku,“ řekl Swane.

„Pokusím se.“

To podnítilo Lagdaleninu zvědavost. „Jsi hudebník, Curfe?“

„Ne, paní, ale trochu hraju na kytaru.“

„Omlouvám se, paní Lagdalen, tohle je Curf. Curfe, tohle je ctihodná vznešená paní Lagdalen Tarcho.“ Curf se uklonil.

„Je mi ctí se s vámi seznámit, paní.“

„I já jsem poctěna, že tě potkávám, Curfe.“

„Curf je příšerně skromný, paní,“ řekl Jak. „Na kytaru hraje opravdu dobře.“

„Ráda bych si ho poslechla. Snad až napíše tu píseň.

Zazpíváme si ji společně.“

„Jako za starých časů, co, paní?“

„Ano, Swane. Jako za starých časů.“

„Musíme drakům koupit spoustu piva. To je rozezpívá.“

„Už dlouho jsme si nezazpívali,“ řekl Manuel. „No, Cuzo o dracích nic neví,“ zabručel Swane. „Tak to musíme provést co nejdřív.“

„Slyšel jsi to, Curfy?“

„Slyšel, Swane.“

„Jenom pomysli, ti dva jsou naživu a nejspíš si žijí jako králové v nějaké tlupě domorodců.“

„To se rozumí, určitě žijou v paláci.“

Manuel si odfrkl. „Ve zprávě stojí, že jsou na jih od Vnitřního moře. To znamená, že se pořád nacházejí v Zemích děsu. Víte, co to znamená.“

Swane a Jak to věděli. Masožravé obludy, někdy i dvakrát větší než wyverny, schopné třemi kousnutími zhltnout koně.

„Doufám, že má Bazil meč,“ řekl Jak.

Swane pookřál. „Dokud má zelený drak svůj meč, jsou v bezpečí. Zlomený Palcát je hrozivý bojovník.“

„Raději bychom se za ně měli modlit,“ prohlásil Manuel.

Lagdalen přikývla. „Máš pravdu, Manueli, všichni se za ně musíme modlit.“

KAPITOLA 41

Relkina probudila bolest. Byla ještě noc a on byl těžkými okovy na zápěstích a kotnících připoután ke stěně besídky.

Nacházel se v beznadějné situaci. Biroik stál poblíž, nehybně jako socha, kterou také ve skutečnosti byl. Mot Pulk se nejspíš ukrýval v besídce a hýčkal si tam svou nenávist k sirotkovi z Quosh.

Pak si Biroik všiml, že je Relkin vzhůru, a tleskl.

Z besídky se ozvaly tiché šouravé kroky a vzápětí se vynořil Mot Pulk.

„Ach, dítě, jsi zpátky mezi živými. Smůla, co?“ Elfí lord si před Relkinem, který měl tak nateklou tvář, že téměř neviděl na levé oko, vykračoval sem a tam. Kolem úst měl zaschlou krev. „Myslím, že si vzpomínáš, kde jsme uvázli na mrtvém bodě,“ pokračoval Mot Pulk. „Stačí jenom, když

mi řekneš, co chci vědět. Kdo to do krásné Ferly pronikl?“

Na obličeji elfího lorda byly stále vidět následky Relkinových úderů a vypadal podivně deformované.

„Už jsem vám to řekl,“ zaskřehotal Relkin. „Nic víc vám říct nemůžu.“

„Myslíš, že budu věřit takovým směšným báchorkám?“

odsekl Mot Pulk pohrdavě. „Do Ferliny bezcenné mysli nějak vběhla čarodějnice z dalekého východu a zaujala její místo? žena, která není členkou Tisíce? To je ale nesmysl.

Vím, že to byl někdo ze Hry, a musím vědět kdo. Pro mé – a dokonce i pro naše – přežití by to mohlo mít zásadní význam. Měl bych zdůraznit, že zatímco já si tě přeji živého, oni tě zabijí.“

„Zabil jste Ferlu.“

Střed Pulkových očí na okamžik zazářil modře.

„Přiznávám, byl to politováníhodný omyl. Nikdo té chvilkové unáhlenosti nelituje více než já, protože kdyby tady teď byla, už bych z ní dostal pravdu. Pravdu, a ne ty tvoje žvásty o čarodějnicích. Poslouchej mě, dítě, pod nohama máš, dýcháš a jíš samotnou podstatu magické síly lordů Tetraanů. žádný jiný systém magie není tak mocný jako ten náš. žádný z tvých Tvůrců Temných nebo kovových pánů by se nám nikdy neodvážil postavit. V tom pustém a bezútěšném světě tam venku se jim daří jen proto, že naše zájmy leží zde. Přestaň se mi snažit namluvit, že nějaká mrňavá kouzelnice, nějaká hloupá stará čarodějnice, by dokázala proniknout do mého tajného světa. Nepodařilo se to dokonce ani nejlepším hráčům Tendence a Cabalu, jinak bychom tady už nebyli! Takže to musel být nějaký nezávislý dobrodruh z druhé nebo třetí stovky. Někdo s

novým systémem. Musím vědět, kdo to byl. Musíš mi říct všechno!“

„Řekl jsem vám všechno. Jste šílenci.“

„Ne, hlupáku, jsme bohové. Biroiku! Přines železa a dřevěné uhlí. Vidím, že budeme muset přejít k násilnějším metodám.“

Relkin zasmušile hleděl do tůně tmy, za kterou se skrývala jeskyně.

V tu chvíli by dal cokoliv za to, kdyby se mohl rozběhnout a vrhnout do temnoty. Bylo by po všem – po bolesti, Biroikovi, zlomeném srdci, žalu a po všem ostatním.

Ubohá Ferla. Vržena vstříc smrti. V duchu se svíjel při pomyšlení, že Ferlu postihlo takové utrpění. Bylo to mnohem horší než to, co dělali jemu. Alespoň zatím.

Biroik z křoví na opačné straně besídky vytáhl pánev na kolečkách. Na pánvi se vršila vysoká hromada dřevěného uhli. Uhlí vzplálo samo od sebe, nebo to alespoň Relkinovým omámeným smyslům tak připadalo, a rychle se změnilo na žhavou sálající masu. Relkin cítil její žár na pět stop daleko.

Na hromadu uhlí položili několik dlouhých želez.

„Tak, dítě, začneme?“ zeptal se Mot Pulk nejvlídnějším hlasem.

Relkin se pokusil zatnout zuby, ale bolest byla příliš velká. Biroik mu přitiskl žhavé železo na kůži na předloktí a Relkin se zazmítal v poutech a divoce vykřikl. Zčásti to bylo

překvapením, neboť železo pálilo mnohem více, než si dokázal představit. Ještě o půl minuty později celým jeho tělem lomcoval třas.

Když zase dokázal promluvit, prosil Mota Pulka o slitování.

„Poslouchejte mě, řeknu vám, co chcete. Už to nemusíte dělat. Co chcete vědět? Jenom mi řekněte, co chcete slyšet.“

„Dobře. Tak kdo to byl?“

„Řekl jsem vám to, Královna myší.“

„Mlč! Važ slova opatrně, ty mrňavý blázne. Byl jsi u toho; mluvil jsi sním, ať už to byl kdokoli. Musíš být schopen říct mi víc.“

„Už jsem vám to pověděl, nechápete? Nejsem žádný hrdina! Nemám před vámi co skrývat. Co vám můžu dát, co můžu říct? O vaší třikrát prokleté Hře nic nevím!“

Mot Pulk kývl na Biroika, aby pokračoval.

Relkin po chvíli omdlel a Mot Pulk Biroikovi nařídil vychrstnout na něj vědro vody a nechat ho být.

Mot Pulk se trápil. Relkin odolával téměř nepředstavitelným způsobem. Ať už sem pronikl kdokoli, odvedl na něm skvělou práci. Chlapec byl o své nepravděpodobné báchorce skálopevně přesvědčen. Nic s ním nedokázalo otřást.

Dostat z něj pravdu půjde jen po zlém. Mot Pulk bude muset na jeho mysl použít kouzlo a prozkoumat chlapcovy myšlenky přímo.

Když se Relkin příště probudil, seděl na lavičce uvnitř besídky. Mot Pulk byl poblíž. Biroik se tyčil ve dveřích.

Relkin zasténal. Stále byl pevně spoutaný.

„Ach, jsi vzhůru. Zase zpět mezi námi.“

„Už ne,“ zasípal Relkin. „Ne.“

„Souhlasím, dítě. Biroik tě už nebude mučit. No tak, podívej se mi do očí.“

Elfi lord jej jednou rukou uchopil za bradu a zvedl mu hlavu. Relkin cítil v ústech bušení. Vlevo se mu viklal zub.

Bolest z popálenin byla ale tak silná, že si té z rozbitého obličeje stěží všiml. Jeho oči se setkaly s Pulkovým jediným a chlapec ztuhl. Oslňovala ho zlatá koule; připadal si před ní scvrkly a nahý.

Mot Pulk zatlačil na Relkinovi mysl. Tlak se každou minutu zvyšoval, jako by se kolem jeho mysli ovinul velký had a začal ji drtit. Relkin se snažil bránit veškerou silou vůle, kterou dokázal sesbírat.

Tentokrát to nebylo takové překvapení. Relkin si jakýmsi mlhavým způsobem uvědomoval, že je na výzvu připraven. Už jednou něco podobného zažil, když se ho pokusil zotročit Heruta, vůdce Pětice z Padmasy. Toto však byl jemnější a vražednější tlak, než jaký dokázal vyvolat Heruta.

Relkin se ze všech sil snažil probudit nerozvinutou moc, kterou v sobě cítil – byl to jednostranný následek zranění,

jež mu Heruta způsobil. Toho dne se něco uvolnilo a od té doby už to vždycky bylo jiné.

Mot Pulk se valil jako příval a neúprosně stoupal do Relkinovy mysli. Dragonýr jej nedokáže zadržet navždy – neměl prostě dost pytlů s pískem. Bylo to o to horší, že Relkin v sobě cítil moc, která by příval dokázala odrazit, ale ta ležela těsně mimo jeho dosah.

Nehmotné Pulkovy prsty mu vklouzly do mysli, Relkin se zhnuseně otřásl a vší silou se pokusil útok odrazit. Elfí lord se přesto provrtal dovnitř a z jeho myšlenek křičely nestoudné otázky. Relkin se mentálnímu spojení snažil zabránit. Znovu a znovu škubal za mlhavý pramen moci, který tam někde cítil, ale stále se mu nedostávalo odpovědi.

Navíc už bylo stejně pozdě. Mentální spáry Mota Pulka už byly pevně zapuštěny a zdálo se, že se nadouvají a drti Relkinovu mysl ve svém sevření. Pulkova síla narostla, protože nyní čerpal sílu ze živné půdy deseti tisíc navzájem propojených myslí, které dávaly život Velké hře. Relkin pod náporem útoku zůstal na okamžik zplihle viset v poutech a bezděčně zavzlykal. Přesto se ještě úplně nevzdával. Když

síla opět udeřila, Relkinova obranná linie stála pevněji a opět Mota Pulka odrazila.

Mot Pulk užasl. Z tohohle drzého mrňavého darebáka sálalo takové odhodlání, až to bylo zlověstné. Relkin toho vydržel víc, než by měl být kdo schopen, dokonce i někdo jako velký Zulbanides. Sám Mot Pulk se ještě chvěl pod

tíhou obrovského úsilí, které právě vynaložil na ovládnutí proudu moci z masy myslí.

A kluk stále vzdoroval!

Mot Pulk zaťal dokonalé zuby. Rozdrtí toho mizeru, a rozdrtí ho hned. Sebral síly a znovu vyrazil, probil se Relkinovou obranou a smetl všechen odpor. Tentokrát zvítězí a z Relkina bude jeho loutka.

Relkin v okovech ztuhl. Hlavu tiskl ke dřevu. Zády ke stěně, utiskovaný ze všech stran, na konci sil a tváří v tvář znásilnění mysli a naprostému zotročení, krátce vykřikl, sáhl do prázdna a vzdal se, opouštěje vše, na čem mu v životě záleželo. A v tu chvíli se moc v jeho nitru probudila.

Pulkovy mentální spáry se rozlétly vedví. Bylo to, jako by se Relkin proměnil v šíp vystřelený z luku. Vylétl rychleji než myšlenka a pak jako by mu v mysli vybuchl blesk.

Ucítil, jak se ve vesmíru na okamžik uvolnilo něco obrovského. Bylo to, jako by se realita rozevřela na neviditelných pantech. Na okamžik nastal strašlivý zmatek, poté ho přepadl pocit, jako by ho v močále obklopila mrazivá mlha, a dopadl na ruce a kolena a zůstal roztažený ležet na naleštěném dřevěném povrchu.

Besídka bolesti zmizela. Už nebyl v Pulkově malém světě.

Ležel na obří šachovnici. Každé pole mělo dvě krát dvě stopy a figury byly odpovídající velikosti. Relkin vzhlížel do očí bílého dřevěného skákače, tři stopy vysokého

okřídleného elfa z uhlazeného dubového dřeva. Za skákačem stál oddíl pěšců, vyřezávaných dřevěných vojáků ze stejného bílého dřeva.

Relkin se s namáhavým vzlykem zvedl na kolena a postavil se. Tohle byla šachovnice, na které elfové budovali magické vzory. Bylo to srdce jejich říše, Hrací deska lordů Tetraanů.

Věděl, co musí udělat. Nyní vyvolá služebníka, polapeného služebníka, který všechno tohle šílenství umožňuje. Ale jak?

Neměl tušení. Lapal po dechu, svíral pěsti a pokoušel se vzpomenout, co dělal, když se náhle přenesl z besídky utrpění na Šachovnici. Jak se sem dostal? Na jakou sílu to narazil?

Omámeně chraplavým hlasem vykřikl. „Probuď se!

Probuď spící mrtvé, neboť jejich čas nadešel!“

Probuď deset tisíc vězňů v hrobkách pod pyramidou!

„Nastal váš čas!“ zavolal.

Oni však neměli sluch, jen zrak. Nevěděli nic, a věděli vše. Nemohli cítit jeho nářek, natož odpovědět.

A přesto je cítil, cítil ohromnou bytost, která se pod nim rozpínala jako žhnoucí slunce. Mumlala, šeptala, ale nevěnovala mu pozornost.

KAPITOLA 42

Relkin se potácel, neschopný souvisle myslet, natož

naplánovat akci.

Ze všech stran se k němu blížily figury. Musel něco udělat, ale co? Poté co se mu věnoval Biroik, se stěží dokázal pohnout. Náhle se mu v mysli vynořil podivný kratičký verš.

Zralost! Naslouchání zvonu.

Večerní vzduch.

Nad vrcholky.

Otevřel ústa, ale vyšel z nich jen nejasný skřek. Něco bylo strašlivě špatně. Toto nebylo správné místo. Čas neuzrál.

Bytost, kterou všude kolem cítil, neodpovídala a nevěděl, jak ji probudit.

Přibližovali se muži s tasenými meči. Zahlédl mezi nimi několik elfích lordů se stříbrnými vlasy a dokonalými rysy.

Ozývalo se mnoho rozhněvaných hlasů.

Objevili se dva muži v hnědé kožené zbroji, sevřeli ho a zvedli do vzduchu. Když se bezohledně dotkli popálenin na pažích, slabě vykřikl a omdlel.

Rychle ho táhli pryč kolem pěšců a skákačů, hráčů na Šachovnici a elfích lordů s tasenými meči. Všichni by ho rádi zabili, obávaného Iuda Faexe, až na to, že tohle zjevně nebyl onen obávaný démon. Byl to politováníhodný ubožák, kterého seškrabali z desky poté, co spadl ze stropu.

Tak se to alespoň říkalo. Iudo Faex by byl démon chrlící plameny, nejméně deset stop vysoký. Kvůli tomuto napůl mrtvému mladíkovi nebylo třeba dělat poprask.

Mohutní muži ho odnesli do apartmá vysoko v pyramidě a položili na bílý stůl, shora osvětlený třemi lucernami.

Kolem stolu se shromáždili lordi z Tendence.

„To je ten, se kterým jsem mluvil. Ten, co ho Pessoba koupil od otrokáře Katuna.“

„Zatracený hlupák Pessoba.“

„Chce se znovu dostat do deváté.“

„To místo si nedokáže udržet. Nemá na to talent.

Neschopný pitomec.“

„Dítě, hlupáci, to dítě. Na Pessobu zapomeňte.“

„Zapomenout na Pessobu? A co Mot Pulk? Ten ho měl.“

„Mot Pulk se z něj pokusil dostat jeho tajemství. To je jasně vidět z těch stop na pažích.“

Repadro Toba zavrtěl hlavou. „Pokud je tohle Iudo Faex, jsem já osel.“

Ostatní tuhle myšlenku podpořili pobaveným mumláním.

„Ve jménu velkého Zizmy Bose, tímto tohle bláznovství končím. Probodněte toho chudáka mečem a ukončete jeho trápení a vraťme se zpátky na šachovnici. Musíme bránit zlato, pánové. Musíme se pustit do práce.“

Nakonec předstoupil Zulbanides a zvedl ruce. „Očividně se nemusíme obávat, že by tohle dítě bylo Iudo Faex. Než se ho ale zbavíme, měli bychom ho vyslechnout. Mohli bychom se toho hodně naučit. Až z něj bude prázdná nádoba, můžeme jej zabít.“

„Je tady také otázka, jak se dostal na Hrací desku. Mám očitého svědka, který tvrdí, že se prostě objevil ve vzduchu Jinak řečeno se zhmotnil.“

„Na co si to, k čertu, Mot Pulk hraje?“

„Musí být potrestán.“

„Nechal bych ho stáhnout z kůže.“

„Kde toho kluka schovával?“

„Má skrytý svět, takovou malou rozmařilost.“

„V této kritické době, s nepřítelem před branami?

Zaslouží si přísný trest“

„Ale ne, není to tak zlé. Od tohohle takzvaného Iuda Faexe se stejně nebylo čeho bát.“

„Mladíka vzkřísíme a vyslechneme. Pak si o celé záležitostí můžeme promluvit znovu.“

„Můžeme přestat plýtvat energií při pronásledování Mota Pulka?“

„Musí být potrestán.“

„Na deváté zlaté nás zatlačili ke zdi a ty se staráš o Mota Pulka.“

„Po celém obzoru se táhne dým. Nevšiml sis?“

„Nějací arduští lupiči v okolí? Zatímco je devátá zlatá obléhána?“

„Hra je na prvním místě!“

„Při síle Zizmy Bose, máš pravdu. Zapomeňme na Mota Pulka. Teď není důležitý.“

Elfí lordi odešli a zůstali jen Zulbanides a lord Rasion.

Zulbanides se obrátil ke strážcům v kožené zbroji a ukázal na ležící postavu. „Odneste to. Postarejte se o jeho zranění, a až to bude schopné odpovídat na otázky, dejte mi vědět.“

Stráže položily Relkina na nosítka a odnesly ho pryč.

Zulbanides se obrátil na Rasiona. „Co se děje v Beharu?“

„Co jsem pochopil, vypukl tam naprostý chaos. A ve Městě Otroků to vře a blíží se potíže. Opět útočí na hlídky.“

„Jaká je naše odpověď?“

„Zmobilizovali jsme patnáct set mužů, aby vytvořili jednotku, vyrazili najít Ardu a zabili je.“

„Jací jsou?“

„Jsou to dobří vojáci, ale v této situaci je těžké něco předjímat Víme, že arduští vzbouřenci mezi sebou mají nějakého ochočeného kebbolda. Nahoře na řece ho používali k zastrašení domobrany.“

„Hmm, zkrocený kebbold by mohl představovat problém. Jsou to ale hloupí tvorové, kteří spíš snědí své pány než někoho jiného.“

„Vskutku, proto jsme se nikdy nesnažili je jakkoli využit.“

„Co se s tím dá dělat?“

„Vyrábíme nový druh velmi dlouhých kopí s většími hroty, než běžně naši muži mají. Brzy budou hotová. Pak jimi vyzbrojíme jednotku kopiníků a naučíme ji, jak zabíjet Kebboldy.“

Zulbanida očividně stále něco trápilo. „Toto je vzácná souhra událostí, nemyslíš, můj pane Rasione?“

„Chceš říct, že si myslíš, že je to součást proroctví?“

„Ten netvor v proroctví, co je zač?“

„Myslím, že nějaký druh kebbolda.“

„Dobrá, pravděpodobně je to jen souhra náhod, ale stejně musíme zachovat opatrnost. To dítě nejspíš není důležité. Za všechno může lady Tschinn, protože rozvířila tu záležitost s Iudem Faexem. Vskutku, tyhle ženy jsou všetečná stvoření a dělají jen potíže.“

„Od časů, kdy jsme opustili Gelderen, se nezměnily k lepšímu.“

„Při jménu velkého Zizmy Bose, z Gelderenu jsme odešli před dvěma eóny. A pořád je máme na krku.“

„Taková je naše přirozenost, Zulbanide. Byli jsme stvořeni jako muži a ženy, jako všichni ostatní tvorové.“

„To vůbec nebylo nutné. Nikdy jsme je nepotřebovali.

Jsme nesmrtelní; proč bychom se měli množit? Nikdy jsme jim nedali moc ani práci. Byly jen ozdobou naší velikosti.“

„A to zatraceně drahou, co?“

„Vyslechneme tedy toho mladíka a ty se postaráš, abychom se zbavili kebbolda.“

„Zítra bychom si měli zase promluvit.“

„Ve stejnou dobu?“

„Ano.“

„Pak tedy zde, protože budu celý den na šachovnici.

Musíme si tu zlatou udržet.“

„Nemyslíš si, že je to Iudo Faex, že ne?“

„Ne, samozřejmě že ne, Rasione, ale je tady něco podivného. Objevil se ve vzduchu přímo nad deskou. Nikdo se nedokáže takhle přenášet. V jednu chvíli tam nebyl, a vzápětí ano. Můžeme to provádět v herních světech, ale ne v tomto. Než zemře, zjistím, jak se to stalo. Pokud je mé podezření správné, pak na Klenbě osudu došlo k ohromné zradě.“

Rasion velice pomalu přikývl, zvažuje možnosti. Rozešli se a každý se vydal vlastní cestou.

KAPITOLA 43

Mirchaz byl obrovský a chránily ho mohutné hradby a věže. Bazilovi bylo jasné, že pro stovku Ardu a jednoho válečného draka nepřichází přímý útok v úvahu. Čím víc jim průzkum o městě prozrazoval, tím byl Bazil zadumanější a odtažitější. Vypadalo to, že se jim nenaskýtá žádný dobrý plán. Všechny možnosti byly jen teoretické, a k tomu nebezpečné. Vyhlídky na úspěch se zdály být mizivé. Přes den vyhledával vrcholky kopců, aby si mohl město elfích lordů a jeho hradby lépe prohlédnout. Někdy na ně zíral tak upřeně, jako by jen díky tomu měl připadnout na nějaký plán, jak odemknout brány a zachránit dragonýra.

Jedno bylo brzy zřejmé. I když bylo město rozlehlé, jeho populace neodpovídala velikosti budov a širokých ulic.

Všemu dominovaly dvě stavby. Na útesu na západě se tyčila socha Zizmy Bose. Východnímu konci jezera vládla Herní pyramida, obložená bílým mramorem, zářícím v odpoledním slunci.

Kolem pyramidy se tyčily další obrovské budovy.

Zjevně šlo o střed všeho dění ve městě. Převážná část města

ležela na jižním břehu jezera podél rovných širokých ulic vedoucích ze západu na východ, chráněná horským hřebenem, který se táhl souběžně s jezerem asi míli ve vnitrozemí. Celou obydlenou část chránily třicet stop vysoké obranné hradby.

Na jihozápadním konci jezera se nádherné město lordů střetávalo s jiným, ohrazeným ještě vyššími zdmi s mohutným komplexem bran. Toto bylo Město Otroků, změť domů a chatrčí, nacpaná těmi, kdo s poškozenou myslí přežili mentální masu, uprchlými otroky, svobodnými lidmi – dětmi otroků, kterým se podařilo uniknout zotročení – a různorodou populací otrokářů, zlodějů a jiných zločinců, a dokonce i poctivých obchodníků z měst na jižním pobřeží.

Posledně jmenovaná skupina byla v naprosté menšině, protože Mirchaz byl od jižního pobřeží odříznutý dvěma horskými pásmy, Mondor Athem a na pobřeží mohutným Ath Gahutem. Jen málo z nich bylo připraveno absolvovat tak svízelnou cestu, aby se pustilo do obchodu s podivným městem lordů Tetraanů.

Vzdálenost mezi přecpaným světem chatrčí a odlehlými bílými paláci zářícími na hřebeni nad nimi byla zdánlivě nekonečná. A přesto byly nerozlučně spojeny zlem otroctví.

Těch pár obyvatel paláce zničilo tisíce, když jim v magické tavné peci Velké hry spálilo mysl jako svíčku.

Arduští zvědové brzy zjistili, že severní břeh jezera je skalnatý a řídce osídlený. Bylo zde několik pomníků a

hřbitovů, ale žádný nechránila hradba. Západní konec jezera byl také otevřený a málo zalidněný. Na planině se zvedala řada okrouhlých kopců. Vinicemi a olivovými háji se vinuly cesty a po celém území byly roztroušeny rolnické osady a venkovská sídla. Podél západního břehu se táhla promenáda, přerušovaná jen několika skladišti a dílnami na okraji jezera.

V úkrytu severně od města si u táborového ohně každý den vzájemně vyměňovali poznatky s ostatními výzvědnými skupinami. Tábořili dost blízko, aby severozápadním průsmykem viděli jezero a město za ním. Socha Zizmy Bose, rýsující se na obzoru, natahovala mohutné ruce k městu, zatímco paprsky zapadajícího slunce měnily stěny pyramidy ve zlaté trojúhelníky. Bazil mnoho dnů poslouchal všechna hlášení a utvořil si komplexní a podrobnou představu o situaci.

Několik Ardu odešlo do Města Otroků. Promluvili si s Ardu, kteří tam žili, a předali zprávu. Lesní bůh přichází do Mirchazu, aby ukončil tyranii lordů Tetraanů. Zpátky přinesli zvěsti o jakémsi postrachu, který se nyní šíří mezi nejvyššími lordy Tetraany. Nazývali ho Iudo Faex a byl pro Velkou hru nesmírně důležitý. Také s sebou přivedli několik zástupců významných skupin z Města Otroků.

Bazil si všechno vyslechl a usoudil, že vzhledem k okolnostem bude nejlepší rychlá akce. Jejich skupina byla malá, ale měla ohromující pověst. Okolní území zachvátila hrůza. Nebude trvat dlouho a město vyšle velkou armádu,

aby je našla a zničila. Bazil věděl, že bude-li dost početná a dobře vyzbrojená, nakonec jistého zeleného draka zabije nebo zmrzačí a arduské muže vyhladí. Nebylo jich dost na to, aby úspěšně vedli partyzánskou válku. Jedna chyba, a je po nich. Musel upustit od původního plánu, což bylo vzbouřit venkov, vylákat nepřítele ven a napadnout ho ze zálohy. To se teď zdálo marné.

Proto musejí jednat, dokud je ještě výhoda na jejich straně. V tomto názoru ho utvrdila zpráva, že v Horním Městě vládne napětí. Městem Otroků zmítaly vlny složitých emocí, ale všichni je ujišťovali, že při dostatečné motivaci povstane. Hněv vůči lordům vystoupal tak, že stačí roznětka a vybuchne.

Bazil vstřebal všechny informace spolu s úžasně dobrou večeří a pak se je pokusil vytřídit. Zvědové jim alespoň obstarali dostatečné zásoby jídla. V kopcích na západě už by se stěží našlo jediné kuře. Norwul a Lumbee si k němu jako každý večer přisedli, rozebírali situaci a snažili se vymyslet nějakou strategii. Vytvořili velící triumvirát, přičemž mnohá rozhodnutí ohledně boje nechávali na Bazilovi. Bazil toho prošel dost na to, aby vstřebal legionářské vojenské umění.

Norwul si přál zaútočit na hlavní městskou bránu, která byla stále otevřená. Přemluvili by Město Otroků ke vzpouře a otroci by přišli útočníkům na pomoc a zaútočili na brány.

Ardu pohlédli na Bazila, který nesouhlasně zavrčel.

„Vzpoury už tu byly. Obránci měssstssských bran jsssou na něco takového nejssspíš připravení. Kromě toho otroci ani Ardu necvičili útok na hradby. Tenhle drak ví, že bez výcviku není vojsssko v útoku na hradby dobré.“

„Pokud stráže překvapíme, mohli bychom bránu obsadit dřív, než ji stihnou zavřít.“

„Ssstráží bude dvakrát tolik. Ví, že tady jsssme. Udělají ochranná opatření. Možná je teď brána i čassstěji zavřená.“

Norwula to uvedlo do rozpaků. Velké hnědé oči zklamaně zamrkaly. „Ale když nezaútočíme, co můžeme dělat? Mirchaz může vyslat vojsko, které nás uštve.

Nakonec nás všechny zabijou.“

„Ano, časssem. Ten časss jim nedopřejeme. Pokusssíme ssse o lessst sss povssstáním a překvapivým útokem. Budou ssse soussstředit na bránu a jižní ssstranu. Možná je to trochu znervózní.“

„Musíme udělat víc než je jen znervóznit!“ vykřikl Norwul, rozhořčený při pomyšlení, že na nepřítele ihned nezaútočí. Byl netrpělivý. Udeřil se mohutnou pěstí do dlaně.

„Norwul říká, ať udeříme tady a napadneme Mirchaz.

Necháme Mirchaz pocítit bolest, kterou způsobil Ardu!“

Bazil mávl ocasem, což byl dračí způsob, jak pokrčit rameny. „Zatímco znervózní, pošleme malou ssskupinu přesss jezero a v noci zaútočíme na pyramidu.“

„Uvidí člun.“

„žádný člun. Poplaveme.“

„Poplaveme!“ Lumbee a Norwul na Bazila vytřeštili oči.

„Vezmeme nejlepší plavce a pak napadneme pyramidu.

Tam je Hra. To, co je pro ně nejdůležitější. Ovládneme jejich Hru. Pak jim nadiktujeme podmínky kapitulace.“

„Zabijeme je?“

„Nemůžeme je všechny zabít. Jejich příliš mnoho.

Možná sssi všichni nezassslouží umřít. Na něco takového násss není dossst. Musssíme ssse ssspokojit sss čássstečnou pomssstou.“

„Co když je Relkin mrtvý?“

„Jessstli kluka zabijí, přísssahám při ohnivém dechu předků, že jich zemře mnoho.“

Jak o tom nápadu přemýšleli, Lumbee a Norwul si pomalu začínali uvědomovat, že představuje jejich největší naději. Na Norwula to udělalo opravdu dojem.

„Lesní bůh ovládá velká kouzla. V tomhle plánu je síla.“

Norwul odešel vybírat plavce. Lumbee zůstala s Bazilem, aby si promluvila se zástupci otroků z města.

Před pár dny se Bazil s Lumbee dozvěděli, co Velká hra dělá otrokům, kteří projdou myšlenkovou masou. Ve všech arduských bojovnících vzplál hněv dvojnásobnou silou.

Bazil zjistil, že dvě třetiny otroků, propuštěných z myšlenkové masy, zůstaly naprosto tupé – vyhořelé skořápky, které měly méně rozumu než zvířata.

Nyní přicházeli tři zástupci města. Bazil si nebyl jistý, co očekávat. Lumbee mu představila Jupa, postaršího chlapíka s nevlídnýma očima. Heagle byl vysoký muž se širokými rameny a impozantní postavou. Odmítl se posadit a celou dobu měl ruku položenou na jílci meče, připravený si v případě nutnosti prosekat cestu na svobodu. Redfenn byl mezi nimi jediný Ardu, ale když byl mladý, usekli mu ocas, který prodali spolku labužníků. že je vůbec Ardu, bylo možné poznat jen podle barvy vlasů a mírně zešikmených očí.

Redfenn nepodléhal dračímu tranzu. Když Jup a Heagle Bazilovi poprvé pohlédli do očí, oba ztuhli. Lumbee se však již dávno naučila, jak na to, a oba probrala lusknutím prsty u uší.

Zatřásli hlavou, několikrát zamrkali a už se přímému pohledu na Bazila vyhýbali, i když je očividně fascinoval.

Redfenn mluvil arduštinou, což byl důvod, proč přišel.

Představil starší muže. Jup byl představitel Vyděděnců, hlavní povstalecké skupiny. Heagle patřil k bratrstvu, které zastupovalo všechny žoldáky, bandity, vojáky a piráty z města. Redfenn mluvil za ostatní.

Když se navzájem představili, obrátil se Redfenn na Norwula, o kterém předpokládal, že jim velí.

„Předpokládám, že máme jednat s tebou. Dívka se mi líbí, ale o těchto záležitostech nebudu hovořit se ženou. Je ta dívka míněna jako dar pro mě?“

„To určitě ne!“ odvětil Norwul překvapeně. Už si zvykl na triumvirát, který s Lumbee a wyvernou vytvořili, a cizincova reakce ho šokovala.

Redfenn si stěží všiml, že je urazil. „Očekávali jsme váš příchod. Kebbold se už stal ve městě legendou. Všichni čekají na jeho příchod. A musím říct, že je to úchvatný kebbold. Jak to, že ho dokážeš tak ovládat?“

Bazil věděl, že „kebbold“ je mirchazské slovo pro pujish. Rozevřel oči a vztekle se nafoukl.

„Nejsssem kebbold,“ prohlásil hlasitě a syčivě, ale nepochybně ardusky. Redfennovi poklesla čelist. Heaglemu vylétlo obočí až na vršek čela a Jupovi vylezly oči z důlků.

„On mluví!“ zamumlal Redfenn.

„Mluvím ssstejně dobře jako ty a více jazyky. Jmenuju ssse Bazil. Ty jsssi Redfenn. Chápeš to? Rozumíš mi?“

Redfenn ztěžka polkl. „Já… ano, myslím, že ano, ale je to těžké. Vypadáš přesně jako…“

„To je dobře. Protože máme hodně práce a nepotřebujeme, abysss tady posssedával a tvářil ssse jako nevylíhnuté vejce.“

Heagle rozzlobeně zavrtěl hlavou. „Nevěřím svým uším.

Jak to, že tohle zvíře mluví?“ řekl Redfennovi lámanou arduštinou.

Bazil tomu rozuměl. „Mluvím, protože mám mozek.

Všechny wyverny mluví. Mluvíme vlassstním jazykem,

kterému nerozumíš. Taky mluvím verijštinou, jazykem lidí z mé domoviny. A mluvím jazykem lidí sss ocasssy.“

Heagle a Jup jim rozuměli jen napůl, protože ani jeden z nich arduštinu plynule neovládal, ale pochopili, že spolu Redfenn a Bazil hovoří, a ohromilo je to.

„On s tebou mluví?“ zeptal se Heagle.

„Mluví dobře jazykem Ardu.“

„Je to bůh?“ řekl Jup.

„Je to nějaká lest. Břichomluvec nebo tak něco,“

zaprskal Heagle. „Je to zpropadený kebbold, vylepšený nějakým šikovným trikem. Buď tohle, nebo se v něm skrývá člověk.“

Ve vzteku přešel Heagle do mirchazštiny.

Slovo kebbold však bylo možné rozeznat a Bazil zavrčel a vyskočil na nohy.

Obloukem tasil Ecator. Mocná čepel se v paprscích zapadajícího slunce třpytila jako sklo.

Bazil provedl Ecatorem sérii promyšlených pohybů.

Čepel mužům s hrozivým zabzučením prolétla nad hlavou a Jup se pak krčil na zemi a neodvažoval se vstát, dokud Bazil neskončil.

Heagle tasil vlastní meč, ale poslední zbytky pudu sebezáchovy mu zabránily na draka zaútočit. Místo toho užasle sledoval, jak obrovské stvoření provádí obvyklé cvičení.

Redfenn jen zíral s otevřenými ústy s pocitem, že nikdy v životě neviděl nic nebezpečnějšího. Tohle nebyl kobold.

žádného kebbolda nebylo možné vycvičit v zacházení se zbraní – a ne s ledajakou zbraní, ale s mečem, který byl vyšší než dospělý muž.

Heagle zažíval prapodivnou vnitřní agónii. Věděl, že dravec nemůže být kebbold. Všichni kebboldové byli zuřivá hloupá stvoření. Nikdo nikdy nedržel v zajetí větší druh kebbolda, aniž by ten unikl a začal zabíjet lidi. Byli obrovští, plní energie a nemohli žít mezi lidmi. Nebylo možné, aby existoval kebbold, který by uměl zacházet s mečem, ale Bazil existoval a Ecator právě tak.

Bazil tam stál, tyčil se nad nimi s pažemi opřenými o jílec meče.

„Nejsssem kebbold.“

„Souhlasím,“ řekl Redfenn.

„Tak tedy do práce. Musssíme sssi to naplánovat.“

A zatímco promýšleli plán a muži stěží dokázali zakrývat ohromení, formovala se další část Bosova proroctví.

V dolních patrech pyramidy vířila roztříštěná umírající mysl. A když už se zkáza blížila, konečně se objevilo cosi jako obrovská jemná ruka, která ji zachytila a zachránila před konečnou smrtí. V mysli prastarého se rozezněla tichá slova.

Tiše,

nachový soumrak přechází v noc, přijde však úsvit.

Nejdřív se ozve zaklepáni, pak přijde mysl prastará.

Vítej.

KAPITOLA 44

V temné komnatě v horním patře Herní pyramidy se mezi čtyřma očima sešli lordi Zulbanides a Rasion.

„V Městě Otroků vládnou nepokoje. Myslíme si, že je někdo podněcuje, nejspíš někdo z těch Ardu, co terorizují venkov.“ Přes modrou hedvábnou vojenskou uniformu měl Rasion navlečený postříbřený hrudní plát a chrániče stehen.

„Já to říkal,“ zabručel Zulbanides, stále oblečený v rouchu, „a zopakuji to. Měli bychom to hadí hnízdo zplanýrovat a zahnat za rolnické osady. Tam si můžou krást, loupit a vyvádět, co je napadne, a nikoho to nebude zajímat.“

„No, dokud to neuděláme, zajímat se o to musíme.

Hlídky u brány se opět zdvojnásobily.“

„Jsou brány zavřené?“

„Ne, mezi kupci a sedláky by vypukl zmatek. Zítra je nejrušnější den trhu. Vozy budou dovnitř přijíždět celou noc.“

Zulbanides si povzdechl. „Ale při prvních známkách potíží se brány zavřou?“

„Samozřejmě.“

„Dobrá, díky Bosovi alespoň za to! Kupci by nás kvůli pár halířům všechny uvrhli do nebezpečí. To už jsem taky říkal.“

„Město musí jíst. Zítra bude na trzích plno jako obvykle.

Už jsi ochutnal ty nové melouny? Jsou skvělé!“

„Ano, Rasione, ale co ta druhá záležitost?“

„Kebbold ? No, toho uštvou a zabijí. Zítra vyrazí pět set vojáků ze strážních jednotek společně s třemi stovkami dobrovolníků z řad lovců otroků, aby ho našli a zlikvidovali.“

„Osm set mužů, aby zabili jednoho kebbolda?“

„Jsou s ním stovky samců Ardu, Zulbanide.“

„Říká se to, ale také se povídá spousta směšných historek. Ta pověst, že nosí meč… slyšel jsi to?“

„Ano, samozřejmě. Vlastně to možná není tak směšné.“

„Cože?“

„Zkoumal jsem to tvrzení a během pátrání jsem zjistil, že se vypráví o armádě takových monster. Nazývají je draci a žijí daleko na východě v zemích Ianty. Leží tam království jménem Argonath, součást podivné malé říše, jejímž srdcem jsou ostrovy ve východním moři. V Šedozeleném eónu to byla země Gazzat. Odnepaměti tam vládli mágové.“

Zulbanides se mračil stále víc. I chlapec tvrdil, že odtamtud pochází. Zulbanides si stále dokola přehrával

každičký detail jejich setkání. Uniklo mu něco? Nebyl už tak chytrý jako dřív?

„žertuješ. Kebbold, který vládne mečem?“

„Ztratili jsme kontakt se světem za hranicemi naší říše, Zulbanide. Věci se pohnuly. Došlo k vývoji, o jakém se nám ani nesnilo. Výsledkem konfliktu v Padmase bylo, že do Eiga nedávno poslali armádu, jejíž součástí jsou i tito jedineční kebboldi. Tenhle se od nich musel odloučit.“

„Neuvěřitelné. K čertu s těmi povýšenci z Padmasy.

Znáš tu jejich odpornou magii smrti. Nechutné.“ Zulbanides se zahleděl do tmy. Když opět promluvil, měl hlas ochraptělý nebezpečnými emocemi.

„Po celé eóny se nás v naší pevnosti nikdo neodvážil vyrušit. A nyní nás obtěžuje divošský kebbold s mečem.

Napadl nás někdo mocný. Je to porušení gelderenské smlouvy.“

„Lorde, souhlasí to s proroctvím.“

„Pět věcí?“

„Zmiňuje se tam lesní bůh, ne?“

„Ano.“

„Ardu toho kebbolda nazývají lesním bohem. Tak mě informovali naši špehové ve Městě Otroků.“

Zulbanidovu odpověď přerušilo zaklepání na dveře.

„Kdo je to?“

„Kapitán Katun.“

„Kapitán?“

„Před svým zneuctěním jím byl. Vzhledem k pohotovosti jsme ho povolali zpátky do služby. Má hodně zkušeností. A co víc, byl to on, kdo našeho záhadného mladíka nahoře na řece chytil a přivedl sem. Možná nám o něm může říct něco víc.“

„Aha, chápu. Pamatuji si, že upadl v nemilost, ale zjevně se musíme přizpůsobit nové době.“

Zulbanides se obrátil ke dveřím. „Dále.“

Dveře se otevřely a dovnitř vešel Katun v kožené zbroji a přilbě. Zbraň neměl, protože mu ji při vstupu do pyramidy odebrali. Někomu, jako je Katun, by nikdy nedovolili, aby zůstal v přítomnosti osoby v Zulbanidově a Rasionově postavení ozbrojený.

„Vítejte, kapitáne Katune,“ řekl lord Rasion.

Katun se klidně postavil do pozoru a dokonale zasalutoval. Rasion mu to poněkud méně dokonale oplatil.

Katun si potrpěl na tak vojenské vystupování, že si elfí lordi vždy připadali neohrabaní. Dávalo mu to mírnou výhodu, která, jak zjistil, byla nezbytná, aby překonal jejich obvyklou povýšenost vůči lidem. Jinak se s nimi nedalo jednat.

Rasion se napřímil. Katunova mohutná postava naháněla strach. Rasion se v Katunově blízkosti cítil nejistý a o krok ustoupil.

„Jaké je vaše hlášení, kapitáne?“

Katun okamžik vyčkával s odpovědí. „Ve Městě Otroku vládnou nepokoje. Byla napadena pěší hlídka. Připravujeme vyslání trestné jednotky.“

„Je to v této situaci moudré?“

„Město Otroků se čas od času zapomene, pane. Potřebuje dostat lekci.“

„Přesně tak,“ zahřměl Zulbanides. „Dobrý postřeh, kapitane.“

„Jen mám starosti, protože nazítří vyšleme osm set vojáku pronásledovat kebbolda a arduské samce.“

„Ano, to je správná poznámka, Rasione. Nemůžeme si dovolit, aby bezpečnostní standardy ve městě polevily.

Nedalo by se tu žít.“

„Přesto kebbolda musíme ulovit, nebo vypálí všechny farmy v okolí. Vyplenili venkovská sídla v západních kopcích.“

„Je to příšerná představa, že by se něco takového objevilo v našem krásném útočišti. Máme práci, a co musíme snášet? Tahle záležitost s kebboldem nás ruší při Hře. Vyrabovaná sídla, vypálené vesnice. Musíme tomu učinit přítrž.“

„Přesně, lorde, proto musí vojsko zítra vyrazit.“

Rasion se obrátil ke Katunovi. „Tak tedy, kapitáne, dostali jste novou výzbroj?“

„Vybavili jsme novými kopími stovku mužů.“

„Dobře. Co nejdřív chceme vidět hlavu té obludy nad branou napíchnutou na kopí. To těm buřičům vezme vítr z plachet.

A teď se vraťme k tomu záhadnému mladíkovi. Katune, tvrdíte, že jste ho původně chytil vy.“

„Ano, pane, daleko nahoře na žluté řece. V místech, kde žije spousta kebboldů. Vzbouření Ardu nám tam celou sezónu dělali ze života peklo. Domyslel jsem si, že tam někde bude původce všeho. A byl. Zajali jsme ho, když se plížil kolem našeho tábora.“

„Zdál se vám něčím zvláštní?“

„Zvláštní? Nevím, co máte na mysli, lorde.“

„Nějaká magie nebo známky záhadných schopností?“

Katun spolkl zachechtání. „Ne, pane. Jenom malá kanálová krysa. Myslím, že je to voják z nějaké cizí armády.

Opozdilec, co zůstal v džungli. Bylo samozřejmě zvláštní, že není Ardu. Nikdy jsem z toho území neviděl přijít nikoho bez ocasu.“

„Mluvil jste s ním o té armádě?“

„To ano, pane. Byl nafoukaný a velice pyšný na ty legie, jak jim říká. Tvrdil, že má ochočeného kebbolda, který prý umí mluvit. Řekl bych, že když věříte tomuhle, uvěříte všemu.“

„Ochočeného kebbolda?“

„Ano.“

„Jako toho, který teď údajně plení farmy?“ Katun sevřel rty, ale neodpověděl. „Způsobili zatraceně hodně škod.“

„Slyšel jsem, lorde.“

„Říká se, že ten kebbold nahání hrůzu. Vládne mečem.“

„Nejsem si jistý, jestli tomuhle věřím, lorde. O tom všem se povídá víc historek, než je moskytů v močále.“

Zulbanides promluvil. „Kapitáne, kebbold nahání hrůzu, ale přesto se musím otázat na vojsko, se kterým hodláte vytáhnout. Opravdu potřebujete osm set mužů?“

„No, lorde, v této chvíli je vše jen v rovině dohadů.“

„Ale jistě by vám na to stačilo čtyři sta ozbrojenců, ne?

A stráž ve městě by mohla zůstat v plné síle.“

„Možná, lorde. Ale možná že když nás nebude osm set, přijdeme o celých čtyři sta a kebbolda nechytíme.“

„Ach.“ Zulbanidovy oči se rozevřely a zmodraly. Tohle ho nenapadlo.

A jsou zase u taktiky! Stejný problém, jaký má nyní ve Hře. Jeho strategie byla dobrá, ale přímo na šachovnici mu to nešlo. Naštěstí měl na práci na desce starého Pitze. Řada si stála dobře a jeho figury měly na všech úrovních dobré postavení. Přesto na své hře potřeboval více zapracovat.

Něco tomu chybělo.

„Dobrá, až se vrátíte, dozvíme se o tom kebboldovi všechno, ne?“

„Dokonce i když vyšleme osm set mužů, budou naše síly zde dostačující.“ Rasion hrál ve vojenských záležitostech

důležitou roli. „Jsem si jistý, že na uhájení hlavní brány budeme mít dost mužů. Povoláme zálohy. Tím získáme další dvě stovky.“

Zulbanides se sklonil před Rasionovými většími znalostmi válečnictví. „Dobrá, v tom případě se budu věnovat jiným záležitostem.“

Rasion pokračoval: „A trestná výprava by jim mohla ukázat, jak se mají chovat. To už mnohokrát fungovalo.

Dobrý nápad. Katune.“

Katun zasalutoval a odešel.

„Vyslechněme toho mladíka,“ navrhl Zulbanides.

„Dostaneme z něj ještě něco dalšího? Myslel jsem, že už

víme všechno.“

„Ne. Něco skrývá a předstírá. Je chytřejší, než by sis podle jeho hloupě vypadajícího zevnějšku myslel.

Samozřejmě to není Iudo Faex, ale něco v něm je. Má nějaké tajemství a já ho z něj dostanu. Pojď, podrobíme ho zkoušce. Oba mu pronikneme do mysli. Nemůže bojovat s oběma najednou.“

Když otevřeli dveře do jeho cely, Relkin spal. Probudil se, když mu dva strážní odemykali pouta, pak ho vystrkali ven a zamířili s ním dolů do jiné malé tmavé místnosti, kde ho přinutili sednout si na bytelnou židli, ke které ho připoutali za zápěstí a kotník. Instinktivně se pokusil s židlí pohnout, jen aby se přesvědčil, zda to jde. Nehýbala se.

Ztěžka polkl. Nepochybně na tom byl zle. Obě ruce omotané

obvazy jako mumie a další obvazy měl na hlavě. Kvůli znovu rozbitému nosu jej bolel celý obličej. Biroik si ho vzal do parády opravdu důkladně.

A k tomu všemu následoval výslech, celé hodiny, kdy se ho elfí lordi vyptávali. Tady měl hlavní slovo Zulbanides.

Relkin si nechal pár věcí pro sebe, ale bylo to těžké. Stále dokola lhát a nesplést se prostě nešlo. Tato snaha jej vyčerpávala.

A na pozadí toho všeho se vznášelo tupé bolestné zděšení nad Ferlinou smrtí, ať už byla kýmkoli, a možná i nad smrtí velké čarodějky. V jeho nitru plál nekonečný děs.

Pochyboval, že se někdy vzpamatuje. Vzpamatovat se?

Vždyť to ani nepřežije.

Prostě mu špatně padly kostky. Starý Caymo neodvedl dobrou práci. Možná proto se lidé starých bohů vzdali – byli příliš nevypočitatelní a nedělali, co měli. žádali toho hodně, avšak dávali málo.

Otupěle uvažoval, zda ho čeká další mučení. Těžká židle připevněná k podlaze působila jako zlověstné znamení.

Přijde-li mučení, doufal, že ho vydrží. Relkin v životě přišel k více šrámům a modřinám, než by se patřilo, avšak tady objevil meze své statečnosti. žhavé železo přitisknuté na kůži bylo víc, než dokázal vydržet.

Zároveň pociťoval podivný vztek. Chtějí jej mučit, i když už jim řekl vše, co mohl. Moc si toho pro sebe nenechal.

Náhle si uvědomil, že se vrátili. Vždy přicházeli takto a tiše jako přízraky se vynořili ze tmy. Nedokázal říci, jestli v tom je magie, nebo to jen vyvolává takový dojem.

Vzhlédl do zlatých očí.

Zulbanida znal až příliš dobře. Během výslechu za ním často přicházel i lord Rasion. Teď měl Rasion na sobě vojenskou uniformu s hrudním plátem a holenními chrániči, zatímco Zulbanides se držel obvyklých šatů.

Zdálo se, jako by se nad ním Zulbanidova tvář vznášela.

Do mysli mu opět vstoupí strašlivý, milý hlas a Relkin bude muset lhát a zatajovat. A skrývat se za slovy. A snažit se neprozradit, co nyní už ví.

On je Iudo Faex.

Uvědomil si to v jediném elektrizujícím záblesku. Když

jej poprvé naplnila moc a přenesl se na desku. Tu skutečnost, ale odmítl přijmout. Bylo to příliš šílené, příliš nebezpečné. Nyní stejná myšlenka prosákla kousek po kousku zpět a v kostech cítil, že je to pravda.

Avšak mohlo by to také znamenat konec světů. Všech světů. Všeho.

„Už jsem vám řekl, co si pamatuju. Nevím, jak jsem se dostal na vaši vzácnou desku. Nechápu, proč se pořád vyptáváte na to samé.“

„Ticho, dítě,“ řekl Zulbanides, ne neláskavě. „Říkal jsi, že ti Mot Pulk ubližoval. A vskutku s tebou zacházel velmi špatně.“

„Jak jsem vám řekl, měl jsem velké bolesti. Pořád jsem střídavě upadal do bezvědomí. A pak jsem se probudil na vaši šachovnici.“

„Ty jsi u Mota Pulka v besídce omdlel?“

„Tak nějak.“

„A poté ses objevil tady v Mirchazu na Hrací desce?

Aniž by do toho byla zapletena magie, nějaké Pulkovo kouzlo nebo amulet páté či vyšší úrovně? Ne, to je nemožné.

Vidím, že lžeš, dítě.“

„O čem bych měl lhát?“

„Právě to mě mate, dítě, a přitahuje. Co se před námi pokoušíš skrývat? Co jsi přesně zač?“

„Řekl jsem vám to stokrát, jsem dragonýr první třídy, Mainerijská druhá legie.“

„Co ještě jsi, dítě? Co dalšího přede mnou tajíš?“

Oba letití lordi se nad ním sklonili a zahleděli se mu do oči. Zdálo se, že jim zrak plane přivolávanou mocí. Brzy ucítil, jak se proti němu šikují na okraji jeho mysli. Zasténal, když se do něj jejich mentální spáry zaťaly, a sesunul se na židli. Bylo to stejně strašné jako s Motem Pulkem, až na to, že tihle dva byli silnější než jednooký lord. Také byli úskoční. Zatímco jeden jako by stoupal zdola a zaplavoval jeho myšlenky jako povodeň, druhý se objevil v podobě mrazivého větru, který se sebemenší škvírou snažil dostat dovnitř.

Relkin zkoušel odolávat, ale bylo to nad jeho síly. Ve srovnání s nimi byl velký Heruta, vládce Padmasy, jen hrubý surovec. Tito lordi v tom byli mistři.

Relkin cítil, jak jej přemáhají. Zlomili ho a srazili na kameny. Spoutali jeho mysl a začali se mu prokousávat pamětí. Když ucítil jejich mentální dotyk zaječel odporem a ucítil, jak kope nohama do židle.

A pak se to stalo znovu. Uvnitř něj se něco uvolnilo.

Vylétlo to jako vystřelený šíp a pak vyšlehlo v záblesku rudobílé zuřivosti, vesmír jako by mu na okamžik ustoupil a Relkin se pohnul a opustil židli v mučíme.

Místo toho plul na magické síle myšlenkové masy.

Spojil se se syrovou mocí silného kouzla, které otroky spoutávalo.

Stál na Ferlině kopci a shlížel dolů na jeskyni. Běda, ubohá Ferla. Biroik byl opět sochou. Mot Pulk? Vysoko nad Pulkovým světem se vznášely měsíce, ale jednooký lord tu nebyl.

Tady nemohl udělat nic jiného než zabít Mota Pulka.

Pohnul se a vzápětí se ocitl někde jinde, na vysokém útesu čnícím nad údolím. Na opačné straně se tyčily příkré srázy hor. Nad vzdáleným obzorem stálo malé modrobílé slunce.

Po obloze plul kulatý zelený balón s umělecky propracovanou gondolou, tažený dokonale uskupeným hejnem velkých ptáků. Ptáky ovládal elfí lord pomocí otěží a zvonků. Ptáci bez přestání štěbetali a zvonky zvonily.

Relkin je pozoroval, dokud se mu vzduchoplavec v balónu neztratil z dohledu. Světy elfích lordů v sobě měly jakousi znepokojivou krásu. Musel se dozvědět víc. Pokud je Iudo Faex, musí se toho hodně naučit. Opět se pohnul a zmizel.

KAPITOLA 45

Za soumraku se brodili překvapivě klidnou a teplou vodou jezera. Měli v úmyslu ho přeplavat napříč, což byla mnohem větší vzdálenost, než kdyby zamířili přímo na druhou stranu vodní plochy, která měla tvar obdélníku o rozměrech osm na jednu a půl míle. Když poplavou, bude je vidět jen velice nezřetelně a v noční tmě zůstanou prakticky neviditelní. Pyramida stála na východním břehu, stále nejasně viditelná v houstnoucím šeru. Z jihu vanul nepatrný vítr.

Vzhledem k tomu, kolik vážily jejich zbraně a jak velkou vzdálenost museli překonat, se Bazil hned na začátku rozhodl, že Ardu vodou potáhne. Připevnili wyverně kolem silného pasu čtyři dlouhé provazy, na kterých budou Ardu viset, dokud se nepřiblíží k cíli.

Chvíli trvalo, než se jim to podařilo – provazy se do sebe zpočátku zamotávaly – ale Ardu se naučili, jak se od sebe odrážet a udržet jednotlivé provazy, z nichž na každém viselo deset mužů, oddělené.

Jakmile byli ve vodě a vyrazili, zdálo se, že Bazil jejich váhu stěží vnímá. Brázdil vlny vpřed, odrážeje se mohutným ocasem, a občas přidal tempo rukama k udržení směru či rychlosti.

Nesl s sebou čtyřicet mužů a Lumbee, která navzdory prosbám arduských mužů trvala na tom, že pojede také. Za běžných okolností by ženě nedovolili zúčastnit se takové výpravy, ale Lumbee nebyla obyčejná žena. Její úloha ve světě se změnila. Díky vztahu s Relkinem byla v jistém smyslu zkažená, ale tento vztah jí zároveň dával moc. V

rozhodujícím okamžiku, když byl Norwul v pokušení přinutit ji zůstat v táboře násilím, se za ni drak postavil a Ardu ustoupili. Pokud si lesní bůh přeje aby šla, pak tedy půjde.

Vzala si meč, zhruba napodobila způsob, jakým nosil Bazil ten svůj, a připnula si pochvu na rameno. Ubíhala míle za mílí a město na pobřeží se zvětšovalo. Provazy zelenému drakovi místy rozdíraly kůži, ale bylo to jen malé nepohodlí ve srovnání s uspokojením, které mu plálo v srdci, když se přibližoval k cíli. Bazil dychtil po možnosti utkat se s nepřítelem, který mu sebral dragonýra.

V půli cesty už rozeznávali rudou záři v Městě Otroků, kde hořely vozy a skladiště. Šířil se silný zápach kouře. Brzy uslyšeli vzdálený ryk, který byl stále hlasitější. Všechno dokonale klapalo. Otroci povstali přesně podle plánu a zaútočili na brány Horního Města.

Ardu žertovali o útoku a jejich rozhodnutí uspět opět zesílilo. Drak prostě jen pokračoval v plavání a velké oči upíral na pyramidu.

Nízko na nebi za pyramidou se vznášel velký žlutý měsíc. V dálce vpravo obklopovala kupeckou čtvrť plnou lidí narudlá záře. Když se přiblížili k pyramidě, zmizela jim záře z dohledu a ukryla se za domy Horního Města. Hřmot se odrážel od vysokého hřebene a plnil ohromnou mísu jezerního údolí.

Obepluli Ostrov mrtvých a úspěšně se dostali ze západní části jezera. Vpravo leželo nádherné srdce Mirchazu, opevněné Horní Město, kde se na jedné straně travnatého pásu kupily domy mocných a na druhé straně koleje mágů.

Na každém rohu a nad každými dveřmi svítily lucerny. Ve světle měsíce se jemně třpytil bílý mramor. Viděli lidi, spěchající za neodkladnými záležitostmi, spěšné posly a skupinky klusajících ozbrojenců. V Horním Městě vládl neklid.

Plavali dál, a i když drak již pociťoval jistou únavu, nevšímal si jí a soustředil pozornost na cíl. Jezero bylo klidné, ozývalo se jen šplouchání vody, kterou čeřili, a vzdálený hluk vzpoury a byl cítit pach kouře.

Později proběhla po nábřeží žena a ze všech sil ječela.

Naříkavě bědovala nad nějakou velikou tragédií, která ji postihla. Vzdálený hluk povstání mezitím nerušeně pokračoval.

Pyramida se nyní rýsovala mnohem blíže. Ve světle pochodni, zasazených u hlavního vstupu, byly na hlavním schodišti vidět pohybující se postavy. Lumbee nikdy neviděla tak ohromnou stavbu. Celé město bylo tak obrovské, tak ohromující, že to Lumbee otřáslo až do hloubi její arduské duše.

Konečně se dostali na vzdálenost čtvrt míle od pobřeží a Ardu se pustili provazů, rozptýlili se a v nepravidelné řadě plavali vpřed. Lumbee se držela poblíž draka. Bazil se zbavil váhy čtyřiceti Ardu, která ho pomalu začínala zmáhat, a nyní plaval v čele. Lumbee se chytila pochvy Ecatoru a vezla se Bazilovi na ramenou. Jak se blížili ke břehu, vybičovali se k dvojnásobnému úsilí.

Drak se dotkl dna jako první a mávnutím dal ostatním znamení. Zlepšila se jim nálada a únava jako by se rozplynula. Před nimi ležela široká blátivá pláž zvedající se ke kamenné zdi, na jejímž vrcholku se táhla promenáda se zábradlím, místy přerušovaná schody, zasazenými do zdi, které umožňovaly sejít na břeh.

Určitým pochmurným způsobem si to Bazil užíval, neboť už dlouho si tak nezaplaval. Celou cestu uvažoval nad všemi možnými plány útoku, přesně tak, jak by to podle Relkina dělali velitelé v legiích. Bazil byl rozhodnutý chlapce nejen zachránit, ale také na něj udělat dojem. Říkalo se, že drakům to prý moc nemyslí. že od mladého věku

přijímají ustálené zvyky a nedokážou se tak dobře učit. No, tenhle drak jim ukáže!

Všechny plány naneštěstí narážely na stejnou překážku.

Hlavní vstup do pyramidy vedl skrze železem pobitou, šestnáct stop vysokou dvoukřídlou bránu, která za normálních okolnosti zůstávala otevřená a střežilo ji šest mužů podobně zdatných jako Katun. V důsledku nepokojů by jich klidně mohlo být ve službě více. Aby se člověk k bráně dostal, musel vyjít po širokém schodišti strážím přímo na očích. Vskutku, dokonce už jen k tomu, aby se dostal k patě schodiště, bylo nutné přejít široké náměstí, osvětlené tuctem obrovských olejových luceren. Po otevřených prostranstvích procházeli lidé, sami i ve skupinkách.

V žádném případě nebylo možné, aby se drak a jednačtyřicet Ardu dostali k bráně nepozorovaně. Půjde jen o to co nejvíc oddálit okamžik, kdy budou odhaleni. Bazil se přibližoval ke břehu, dokud i Ardu nedosáhli na dno, a pak se spustil na všechny čtyři a držel se co nejvíc při zemi. V tu chvíli byli stále ještě zahaleni tmou nad jezerem a za nimi nesvítilo žádné světlo, v němž by byly jejich siluety vidět.

Jakmile však vyšplhají na úroveň promenády, budou všem na očích.

Plížili se vzhůru po břehu, až se bezpečně skryli ve stínu na úpatí promenády. Nezazněl žádný poplašný křik. Zatím to šlo dobře – splnili první část plánu. Když se Bazil postavil, mohl se podívat přes zeď. Ardu se vyšplhali

nahoru, aby se sami podívali, a pak seskočili dolů, zatímco Bazil se skrčil. Lidé, kteří spěchali přes náměstí na druhé straně, si jich nevšimli.

Rychle šeptem probrali možnosti. Zdálo se, že nejlepší bude, když využijí zahrady a křoví, které pyramidu obklopují. Nejbližší vstup do zahrad ležel hned napravo, asi sto stop od nich na druhé straně promenády.

Vlevo promenáda ústila do širšího náměstí, osvětleného olejovými lucernami, zavěšenými na sloupech. Na opačné straně náměstí začínalo schodiště vedoucí přímo na vstupní terasu pyramidy. Brány byly otevřené. Před nimi stálo šest stráží.

Nezvýšili počty stráží. Bazilovi se velíce ulevilo. A k tomu skutečnost, že brána byla stále otevřená. Lordi si s bouřícími se otroky zjevně moc starostí nedělali. Otroci se bouřili už dříve, ale nikdy se jim nepodařilo dostat do města.

Bazil se domníval, že většinu vojáků ze stráže pyramidy stejně poslali k městské bráně. Slyšeli vzdálený hlomoz.

Tohle hrálo útočnému oddílu do karet.

Před nimi ležel úkol přejít promenádu a dostat se do křoví v parku, který lemoval jižní stranu pyramidy. Odtud by se mohli k patě schodiště přiblížit na vzdálenost sta stop, do místa, kde na náměstí ústila široká ulice. Podél okraje parku rostly stromy a listí by jim mohlo poskytnout úkryt.

Bazil vyložil plán a zdůraznil, že pokud je objeví, přejdou k tomu, co nazýval plánem „šíleného útoku“, což

znamenalo úprkem se rozběhnout ke schodišti dřív, než

stihnou zavřít bránu.

Kdyby se jim to podařilo, byl by úspěch na dosah ruky a Bazil s Ecatorem by se postaral o zbytek. Bylo však nevyhnutelné, aby se dostali k bráně co nejdřív. Nejrychlejší z Ardu byli Rekko a Ley Yey. Slíbili, že zajistí, aby se brána nezavřela.

Bazil si byl jistý, že jakmile se dostanou dovnitř, podaří se mu opanovat větší místnosti uvnitř a vzít zajatce. A pak mohou začít vyjednávat.

Bazil jen doufal, že je uvnitř budovy nějaké jídlo, protože po plavání se bude muset najíst, aby obnovil síly. Po pravdě řečeno už zřetelně cítil hlad. Ale dokonce i kdyby tam žádné jídlo nenašli, mohou vyjednávat i o něm. Když

ovládnou budovu tak důležitou pro lordy Tetraany, pak by se s nimi lordi dohodli. Museli by. Jejich Hra výměnou za kluka a spoustu, zatracenou spoustu jídla. A piva.

Ardu vyrazili jako první, přeběhli promenádu a přes nízkou zídku se vrhli do křoví. Lidé na schodech jen pár set stop od nich si jich jako zázrakem nevšimli. Ardu strávili na promenádě stěží okamžik, když ji přeběhli několika hbitými skoky. Nakonec přišla řada na Bazila. Vyslal modlitbu ke starodávným bohům dračí vlasti, protáhl se po poněkud úzkých schodech na promenádu a po čtyřech se rozběhl ke křoví. Povrch byl tvrdý; cítil cvakání drápů. Až kluk jeho drápy uvidí, dostane záchvat – budou v příšerném stavu!

Spatřili ho. Ozval se křik a pak několik zaječení.

„Šílený útok!“ vykřikla Lumbee hlasitě v křoví.

Bazil smykem zabrzdil, téměř upadl a pak se obrátil ke schodišti. Přes otevřené prostranství už úprkem běželo několik Ardu. Při pohledu na ně Bazilovi poskočilo srdce radostí. V jejich schopnostech se nezmýlil – běželi jako skuteční mistři. První dva doběhli ke schodišti. V patách jim bylo několik dalších. A za nimi ve skupině ostatní Ardu.

Bazil, nyní už na zadních, hřmotně běžel na konci s nataženým ocasem jako obrovský útočící pujish. Takto divoká wyverna útočila na tuleně dřímající na pobřeží.

Takto se vrhala na mrože a lední medvědy.

Na schodišti se ozval vyděšený řev. Elfí lordi a jejich lidšti služebníci prchali jako o život. Stráže se se štíty a napřaženými kopími seřadily, aby jim zahradily cestu.

První Ardu, Rekko a Ley Yey, se srazili se strážemi, a s děsivou zuřivostí mávali válečnými kyji. Strážný oddíl se na okamžik málem rozpadl. Jednoho muže úder do štítu odhodil dozadu. Jinému se před očima rozlomilo kopí. Pak vojáci na Ardu zaútočili z boku a zatlačili je zpět.

Vzápětí dorazili další Ardu, ale uvnitř někdo křičel rozkazy a brána se téměř okamžitě začala zavírat. Byla to mohutná vrata a šlo to pomalu. Nicméně jakmile se zavřou, už je nic neotevře. Byla pobitá ocelí.

Při pohledu na to Bazil hromově zařval. Ardu zešíleli.

Vrhli se na kopiníky. Jeden Ardu padl, pak další, když kopí

nacházela cíl, ale pak dopadly kyje a bodly meče a stráže byly přemoženy. Muži s ocasy vtrhli bránou dovnitř a vběhli do strážnice. Následovala další zuřivá potyčka, ale arduské muže posedla zuřivost, která jim dávala téměř nadlidské schopnosti. Nic je nezastavilo. Ani ne za minutu bylo v těsné strážnici zabito osm mužů. Jeden ze strážných zlomil dlouhé klíče v mechanismu dveří a brána zůstala napůl otevřená.

V té chvíli už se na scéně objevil Bazil. S taseným Ecatorem prošel bránou, která nešla zavřít. Vnitřní prostory pyramidy byly vybudovány ve velkolepém měřítku. Průchod měl třicet stop napříč a dvacet do výšky, takže i wyverně to dávalo dostatek prostoru k pohybu.

Uvnitř bylo ohromné atrium, ztrácející se v ponuré tmě.

Otevřený prostor obklopovaly nekonečné řady galerií, stoupající k vrcholu pyramidy. Na opačné straně vedly do nitra pyramidy dva průchody. Bazil zamířil přímo k tomu napravo.

Obě chodby byly ucpané bojujícím davem sloužících a elfich lordů, kteří se snažili uprchnout před obrovským kebboldem, kráčejícím k nim přes atrium. Být sežrán kebboldem byla pro všechny v Mirchazu nejhorší noční můra. Když se Bazil přiblížil, hromadně se zachvěli a cpali se hlouběji do chodby.

Pak se ozvalo skřípění kovu o kámen a vyděšený křik mnoha hlasů. Bazil se blížil s připraveným Ecatorem. Jekot

se chvíli zvyšoval a lidé i elfové se náhle jako tetřevi z úkrytu vyvalili z chodby a rozběhli se co nejdál od draka na opačnou stranu atria.

Bazil nahlédl do chodby a zaklel. Cestu jim zahradila padací mříž.

S klením se obrátil a pokusil se doběhnout k druhému průchodu. Mohutné nohy se odrážely od mramorové dlažby a zůstávaly po nich dlouhé škrábance od drápů, jak se Bazil snažil nabrat rychlost.

Právě když se vrhl za roh do levé chodby, uslyšel rachocení a skřípání a uviděl, jak se ze stropu vynořily bodce a zaryly se do podlahy. Vzápětí se ozvalo zazvonění zámku o ocel a okamžik nato Bazil narazil do mříže a div se neomráčil.

Vzpamatoval se a mnul si nos a čelist. Skrze bránu viděl skupinu nervózních elfich lordů, kteří na něj upřeně zírali.

Byli před ním v bezpečí, aspoň na chvíli. Drak dobyl pyramidu, ale nezmocnil se Hrací desky uvnitř.

KAPITOLA 46

Když se lordi Rasion a Zulbanides setkali v malé místnosti, kde měla Tendence rozložené plány, Rasion se ještě třásl při vzpomínce na spouštění mříže.

„Nedokážeš si představit, jaký jsem měl strach.

Mechanismus byl zrezivělý! Zatáhl jsem za páku a nic se nestalo! A to monstrum mířilo přímo k levé chodbě. Dej na má slova, Zulbanide, to zvíře není hloupé. Když v pravé chodbě uvidělo spuštěnou mříž, zaváhalo jen na okamžik.

Bosovi díky, že tamta mříž fungovala správně, jinak bych rozhodně neměl dost času.“

„Co jste udělali?“

„Mechanismus jsme promazali a pak ho pomocí kladiv otevřeli. Sám jsem se oháněl perlíkem. Dokážeš si to představit?“

To Zulbanides nedokázal. Nikdy nezažil, že by zlatí elfové drželi kladiva. Nebo cokoli jiného, co se používalo při běžné každodenní práci.

„Neuvěřitelné. Budeš si muset dát očistnou koupel, pane.

Doporučuji vonný olej.“

„Ta obluda se málem dostala do Herní síně!“ Rasionův hlas se chvěl emocemi.

„Kebbold, který se prochází po nejposvátnějším místě.

Nechutná představa!“

„No, ten kebbold je pořád v atriu. My se nemůžeme dostat ven, a on se nemůže dostat dovnitř.“

„Díky Bosovi, že nemůže. A díky tobě, Rasione, který jsi byl Bosovým nástrojem.“

„Děkuji ti, Zulbanide.“ Rasion se ze všech sil snažil uklidnit. „Co teď ale budeme dělat?“

„Máme řešení. Bude to obtížné, ba dokonce i nebezpečné, ale dokážeme to.“

„Jak?“

„Stvoříme si vlastního válečníka, šampióna“

„Skvělý nápad, ale kdo to bude a jak se postaví kebboldovi s mečem?“

„Ne, ne, Rasione, nebude to nikdo z nás. Nahlédneme do Knihy Golgomby. Existují druhy magie, které používáme jen velmi zřídka.“

„Gelderenská smlouva postavila Golgombu mimo zákon.“

„Samozřejmě. Stejně jako zásahy do Hry ze strany vnějších sil, které nebudeme jmenovat.“

„Jsou do toho zapletení, že ano? Naši velcí nepřátelé.“

„Uvažuj, co se zde děje. Kdo jiný by za to mohl být odpovědný?“

„Tak tedy Golgomba. Budeme potřebovat oběť.“

„Máme zde dost sloužících. Když vezmeme v úvahu naše zásoby jídla, je jich možná až příliš mnoho.“

„Staniž se,“ řekl Rasion pevně. „Ukažme jim, že si s námi nebudou zahrávat.“

Vyšli z místnosti a řadou pokojů prošli na galerii nad atriem. Rychlý pohled přes zídku jim ukázal, že atrium je zcela prázdné. Ardu byli dole, ale drželi se z dohledu. A poté co ho stráž škrábla kopím, hozeným z třetího patra, kebbolda už nějakou chvíli nikdo neviděl. Přesto tam stále byl, ukrytý ve stínech. A elfí lordi a jejich hráči byli nyní odříznuti od vnějšího světa. Přes atrium vedla jediná cesta do Herní sine a do komnat nad ní.

Poté co se uklidnil po prvním návalu paniky, nechal Zulbanides spočítat přítomné lordy a jejich sloužící. Bylo zde více než tři sta lordů a tisíc služebníků. Vlastně to byla třetina členů Tisíce, kterou sem dnes v noci přilákala dramatická hra starého Pitze, který se svými pevnostmi a skákači obsadil Flannimi. Ten počet je uklidňoval. Tvořili silnou skupinu, Zulbanides však věděl, že je jich také příliš mnoho na to, aby je bylo možné z dostupných zdrojů nakrmit.

Tedy samozřejmě pokud nechtějí jíst kaši, kterou krmili otroky myšlenkové masy. Neboť pod Hrací deskou přebývala myšlenková masa a cesta k ní vedla přes Herní

síň. Zulbanida ani Rasiona samozřejmě ani na okamžik nenapadlo, že by mohli jíst kaši.

Zulbanides nejdřív oslovil vůdčí členy Tendence. Chvíli hovořili a pak souhlasili. Byla to temná a nebezpečná stezka, ale poskytne jim sílu, s jejíž pomocí kebbolda porazí.

Pustili se do dalšího vyjednávání, nejprve na schůzce se šesti čelními představiteli Cabalu. Jejich nápad byl přijat.

Golgomba představovala jedinou možnost. A budou jednat rychle, protože nemají jídlo a nacházejí se v neudržitelné situaci.

Dole pod nimi, v chodbě mezi branami a atriem, se mezitím Ardu střídali při odpočinku. Několika se dokonce podařilo ukrást si pár minut spánku. Drak, který už měl strašlivý hlad, se ukryl u brány, odkud viděl město, jezero a náměstí dole. Na náměstí se objevilo velké množství stráží.

Odněkud se vynořili elfí lordi v modrostříbrném brnění a drželi strážím kázání.

Bazil byl za chvíli oddechu vděčný, ale stále měl velký hlad. A co hůř, věci nešly podle plánu. Útočníci byli polapeni mezi dvěma skupinami nepřátel. Při ohnivém dechu, vůbec ho nenapadlo, že by tam mohly být padací mříže. Myslel jen na to, že se musí dostat k bráně, a to byla chyba. Jediné, co jim hrálo do karet, bylo, že se jim na druhé straně mříží podařilo elfí lordy uvěznit v pasti. Ven z Herní pyramidy, stejně jako dovnitř, vedla pouze jedna cesta.

Bohužel nemohli zamknout brány do pyramidy, protože

jeden ze strážných zalomil v mechanismu klíč. Nemohli vrata dokonce ani zavřít, protože i obrovská ozubená kola, která se k tomu využívala, se ovládala pomocí klíčů. Aby dostali klíč ven, museli by mechanismus rozebrat. Ardu ani wyverna k tomu neměli potřebné schopnosti ani nástroje.

Museli se tedy smířit s napůl otevřenou bránou.

Bazil tušil, že si elfí lordi dole na náměstí uvědomí, že útočníci mají nějaké potíže. Domýšlel si, že jim nebude trvat příliš dlouho, než se rozhodnou pokusit se o čelní útok.

Bazil neviděl na jihovýchodní konec města, ale podle toho, že odtamtud přicházející hluk zeslábl, si byl jistý, že povstání se poněkud uklidnilo. Vozy na kupecké stezce už

shořely, i když mnoho budov bylo stále v plamenech. K

nočnímu nebi stoupal dým. Mnoho povstalců se vlámalo do obchodů s vínem a nyní se potáceli po ulicích, zpívali a nesouvisle pokřikovali. U městských bran proti sobě stály kameny a šípy. Stráže držely brány. Dav na ně házel kameny, stráže čas od času vystřelily šíp. Bazil tušil, že z místa povstání brzy dorazí posily, aby podpořily útok na bránu pyramidy.

Na okamžik se v myšlenkách vrátil k zajatcům. Mohla z nich být cenná rukojmí. Zajali pět elfích lordů a dvacet sloužících, z nichž někteří byli Ardu.

Sloužící byli tak vyděšení, že se ani neodvážili zvednout oči. Dokonce téměř neodpovídali, ani když na ně mluvili Ardu. Elfí lordi se zprvu chovali povýšeně, dokud

pomstychtiví Ardu jednoho či dva nesrazili k zemi a trochu neztloukli. Ardu, znechucení zbabělostí sloužících, je všechny shromáždili ve strážnici u brány.

U paty schodiště se něco dělo. Zazněl roh a po schodech vyšel osamělý muž v přilbě a kožené zbroji, s bílou vlajkou vyjednavače. Na vrcholu schodiště se zastavil.

„Přináším zprávu od lordů Tetraanů.“ Mluvil arduštinou se silným přízvukem.

„Pojď k bráně,“ řekl Bazil. „Nezabijeme tě.“

Kapitán Katun ostražitě popošel vpřed. Dokud nebyl přímo uprostřed, nedokázal ve stínu nic rozeznat. Pak málem vyletěl z kůže. Skrytý před zraky zvenčí tam čekal obrovský kebbold. Vedle něj stála arduská dívka a za ní několik mužů, z nich někteří dělali svou velikostí skutečně dojem. Na trhu s otroky by za ně dostal pěknou sumu.

„Kdo je váš vůdce?“ zeptal se Katun.

„Já,“ odpověděl Bazil bez váhání.

Katun vytřeštil oči a upadl do čehosi podobného dračímu tranzu. Ohromeně se rozkašlal. Po půl minutě se Bazil natáhl a šťouchl do něj drápem.

Katun se vzpamatoval a s vyvalenýma očima a ztuhlým obličejem vychrlil v mirchazštině proud oplzlých nadávek.

„Mluv jazykem Ardu,“ řekl Bazil.

Katun polkl a několikrát se zhluboka nadechl. „Nečekal jsem, že budu mluvit s kebboldem.“

„Při ohnivém dechu předků, já nejsssem kebbold o nic víc než ty opice!“

„Jak…“ řekl Katun slabě. „Kdo…“ Nedokázal větu dokončit.

„Co chceš?“ zeptal se Bazil.

Katun se vzpamatoval. „Lordi si s vámi přejí vyjednávat.

Máte seznam požadavků?“ Katun hovořil k Ardu, protože s mluvícím kebboldem se stále nedokázal vyrovnat.

„Máme dva požadavky,“ prohlásil Bazil pevně. „Za prvé požadujeme, abyssste propussstili zajatce. Je to kluk, kterého jssste chytili v zemi Ardu. Je to dragonýr, můj dragonýr.“

Katun neslyšně zaklel. Ten zatracený kluk mu všechny ty historky vyprávěl a Katun mu nevěřil ani slovo. Katun nevěděl, proč z toho pujish jsou všichni k smrti vyděšeni, ale věděl, že pujish se nedají zkrotit; jsou prostě příliš primitivní, možná příliš hloupí. Vždy to skončilo tím, že pujish své pány sežrali. Ale co byla tahle věc, která vypadala jako kebbold, a přesto uměla mluvit?

„Tohle všechno jste udělali jen proto, abyste Relkina dostali zpátky?“

„Relkin! Ty mého kluka znáš?“

Katun si uvědomil, že je na čase uchýlit se ke lži. „Ano, setkal jsem se s ním.“

„Relkin je naživu?“

„Pokud vím, tak ano. Špatně se to vysvětluje. Dokážeš to pochopit?“

„Nevím… a ty?“

„Ano.“

„Pak to myssslím zvládnu.“

Katun znovu polkl. Nikdy by ho nenapadlo, že dojde k něčemu takovému. Popsal jim skvělý a nádherný magický vesmír elfích lordů. Mluvil o vířících kouzelných světech, vytvořených mocí myšlenkové masy. Jeden z elfích lordů někde stvořil tak chytře ukrytý svět, že ho nikdo nedokáže najít. Mají podezření, že právě tam Relkin je.

„Jessstli klukovi ublížili, tak za to zaplatí,“ zavrčel drak.

Katun se zachvěl. Drak se opíral o pochvu s mečem.

Katunovi, který se v nejrůznějších typech mečů velmi dobře vyznal, vyrazila velikost zbraně dech. Při pohledu na něj zbledl.

Bazil opět promluvil. „To je první požadavek. Druhý je tenhle: nájezdy otrokářů na území Ardu ssskončí. Jessstli ssse ještě někdy někdo vrátí do země Ardu, aby tam lovil otroky, zemře. A já ssse sssem vrátím a zabijú ty, co jsssou za to odpovědní.“

„Vyřídím jim to. Požádali mě, abych vás poprosil, ať ušetříte desku a vlídné lordy Hry. Ve svých světech vytvořili úžasnou krásu. Neubližujte jim!“

„Nikomu ssse nic nessstalo. Všichni jsssou naživu.“

„Můžeme s nimi mluvit, abychom se ujistili, že žijí?“

„Ne.“

„Propustíte je?“

„Ne. Teď běž a vyřiď sssvým pánům, co jsssem řekl.

Řekni jim, že do Mirchazu přišel lesssní bůh. Věci ssse změní.“

Katun se vrátil na úpatí schodiště. Čekalo tam na něj několik lordů z Tendence. Tlumočil jim Bazilovy požadavky.

„Mluvící kebbold. To je pozoruhodné.“

„Toho kluka nemáme! Je to ten zatracený kluk, kterého všichni hledali, protože si mysleli, že je to Iudo Faex.“

„Nikdo neví, kde je.“

„Má ho Mot Pulk.“

„Nikdo neví ani to, kde je Mot Pulk. Nejspíš ve svém skrytém herním světě.“

„Pak ho můžeme najít jen tak, že projdeme skrz Hrací desku.“

„A jak to máme udělat, když kebbold obsadil bránu?“

„Drží bránu, ale možná neobsadili zbytek.“

„Kebbold neovládá Hrací desku.“

„Padací mříže, spustili padací mříže…“

„To je uklidňující představa.“

O pár minut později dostaly stráže rozkaz zaútočit na bránu.

Bazil viděl, jak se shromažďují k útoku ve čtvercové formaci o deseti řadách.

Elfí lordi prohlédli jejich situaci. Elfové uvnitř možná měli způsob, jak komunikovat s těmi venku. Nebo řekl něco, co je prozradilo. Zatraceně! Drak prostě nebyl dost mazaný, aby lidi ošálil.

Nyní budou muset bojovat Leda by vyšlo to s rukojmími.

Zavolal na Ardu, aby přivedli zajaté elfí lordy. Rychle je vytáhli ven a ukázali.

„Zassstavte útok a vraťte ssse, nebo tyhle lordy zabijeme.“

Stráže se zastavily. Po schodech vyběhli poslové a pak se zase vrátili zpět ke skupině lordů, shromážděných u paty schodiště. Poslali nahoru kapitána Katuna, aby prozkoumal situaci. Za okamžik byl zpátky. Útočníci drží pět lordů jako rukojmí. žádný z nich nemá pozici vyšší než v osmé stovce a vztahy s Tendencí.

To elfím lordům potvrdilo jejich podezření. Arduští rebelové pyramidu neovládli; drží pouze bránu. Prvořadým úkolem bylo znovu dobýt pyramidu. Tam je uvězněna třetina Tisíce. životy hrstky hráčů osmé a deváté stovky byly ve srovnání s tím malou obětí.

Katun se vrátil nahoru a rozkázal začít s útokem.

Bazil si uvědomil, že jeho pokus nevyšel. Nařídil, ať elfí lordy strčí zpět do strážnice. Společně s Ardu se chystal k boji všude se ozývalo skřípání kovu, když vytahovali meče a brali do rukou štíty a kopí zabitých strážných.

Zatímco se připravovali, v srdci pyramidy v komnatě nad velkou deskou pracovali lordi z Tendence na hrozivém kouzle z období dávného Rudého eónu, známém jako Golgomba.

Na oltáři se zmítal přivázaný sluha s pevně utaženým roubíkem, aby jeho křik nenarušoval všeobecné soustředění.

Skupina jednohlasně recitovala slova moci. Natáhla se k myšlenkové mase a vytvořila spojení, jehož prostřednictvím čerpala sílu, kterou potřebovala k vyvolání kouzla.

Zulbanides uchopil ostrý nůž, sloužícího řízl a zachytil jeho krev do měděné misky. Tu pak elfí lordi nechali kolovat a každý z nich se napil, aby vstřebal otrokovu duši.

Pak Zulbanides otrokovi vyřízl oči a po nich jazyk, rty a uši. Nakonec mu podřízl hrdlo a energie smrti dodala strašlivému kouzlu sílu. Místnost se zhoupla, vzduch se naplnil pachem síry a všechny prostoupil pocit hrozícího nebezpečí.

KAPITOLA 47

Před úsvitem začal u brány boj. Strážní byli ostřílení žoldnéři, kteří bojovali na mnoha místech po celém jihu kontinentu Eigo, a mnozí z nich měli zkušenosti s bojem s kebboldy. žádný z nich však nikdy nečelil bojovému drakovi z Argonathu. Proto byli možná až příliš sebejistí a udělali několik chyb, které se jim nevyplatily.

Nejprve zapálili pochodně a připevnili je podél okraje terasy, lučištníci se rozmístili na nejvyšším stupni schodiště.

Kopiníci se rozběhli k útoku, a zatímco vybíhali po schodišti a zamířili k bráně, vzájemně se povzbuzovali bojovnými výkřiky. Bazil až do poslední chvíle čekal v temném stínu za branou, aby se šípům a kopím nevystavoval víc, než bylo nutné. Když se pak nepřátelé začínali shlukovat před bránou, rázně vykročil ven a ve výšce pasu máchl Ecatorem po mužích v první řadě.

Dva se ho pokusili obdélníkovými štíty odrazit. Byly to dobré dřevěné štíty pobité železem a potažené kůží, ale pod úderem Ecatoru se rozštíply a jejich majitelé se ve spršce krve odebrali přímo do pekla. Zbytek mužů v první řadě se s

vyděšeným jekotem vrhl k zemi, s výjimkou chlapíka na konci, který se pokusil vyskočit a meč mu usekl nohy nad koleny. Druhá řada se prudce zastavila; někteří upadli, pak se zvedli, uskočili a srazili s třetí řadou.

Ecator se stejně rychle mihnul opačným směrem a rozťal další dva vojáky vedví, až se na všechny strany rozlétly zkrvavené vnitřnosti. Ti z první řady, kteří přežili, se vrhli zpátky k ostatním, kteří se teď shlukli a zastavili dobrých třicet stop od brány. V jejím ústí se tyčil Bazil s obrovským mečem, potřísněným krví. Ve světle planoucích pochodní to byl děsivý pohled. Pak směrem k němu zasvištěly šípy a drak ustoupil zpět do stínu.

Strážní vrtěli hlavou a nedívali se jeden na druhého. „No tak, vy zbabělci,“ zahřměl jeden z velitelů, obrovský muž z Nuztu s velkou válečnou sekerou v ruce. „Hasmone!“

„Hasmone se drakovi postaví!“

Stráže sebraly odvahu, seřadily se a vyrazily k bráně.

Lučištníci za nimi zamířili. S mohutným Hasmonem, který mával válečnou sekerou, v čele a s napřaženými kopími postupovaly stráže k bráně. A pak se ze tmy za bránou vynořila řada mohutných Ardu, ozbrojených meči a typickými kyji. Někteří z nich si vzali štíty padlých stráží.

Nad jezerem se rozlehl hluk srážky. Okamžitě se vzduchem začaly míhat zbraně všeho druhu a v malém prostoru v zuřivém boji bodaly a trhaly. Ardu se o boji nablízko s ostrými zbraněmi něco naučili. Obě strany

utrpěly ztráty, ale Ardu jasně zvítězili. Hasmone srazil jednoho z Ardu, Leu od Rudé skály, ale vzápětí jeho samotného vykuchal Norwul. V té chvíli už bylo mezi padlými půl tuctu strážných i dva Ardu probodnuti kopím a mečem.

Podlaha pyramidy byla kluzká od prolité krve. Terasu pokrývala mrtvá těla. Bojující Ardu stěží ovládali zuřivost.

Stráže už jim nedokázaly odolávat a ustoupily. Lučištníci opět vystřelili a Usad ze žlutého kaňonu padl a už nevstal.

Ardu se stáhli zpět za bránu a s sebou si odnesli cennou kořist v podobě kopí a štítů. Ty však neměly takovou cenu jako Usad, Lea nebo Usogon, kteří odešli navždy.

Důstojníci stráží měli plné ruce práce a vytvářeli z nových vojáků sevřenou pětiřadou formaci, která byla kryta štíty a vyzbrojena dlouhými kopími. Na okrajích budou rozmístěni kopiníci, připraveni kebbolda probodnout, pokud se ukáže.

Ardu je opět přivítali meči a kyji. Nyní to však byli Ardu kdo ze začátku utrpěl těžší ztráty, neboť stráže ve falanze dobře spolupracovaly – první muž držel kopí a štít, druhy mu přes rameno vrhl další kopí a pak bojovali mečem a sekerou.

Všichni Ardu náhle bojovali na dvou frontách. Edwal padl s probodnutým břichem. Po něm Yimt a Gadda. A pak další; kopí byla smrtící. Proti tak dobře zorganizovanému útoku nemohli Ardu obstát.

Bazil, který pochopil nebezpečnost situace, bojovně zařval a vrhl se do boje. Ecator zasvištěl shora dolů a jeden ze strážných přišel o hlavu. Bazilovi se okamžitě zabodlo do těla několik šípů. Ve světle pochodní se zablesklo kopí, ale odrazil ho Ecatorem tak silně, že se kopiník otočil kolem své osy a Bazil ho srazil k zemi. Z druhé strany přišla další rána kopím, ale byla příliš pomalá. Uskočil stranou, jeho meč opsal oblouk rozťal muže v přední řadě falangy a dál si prosekával cestu skrze kopiníky. Bazil Zlomený Palcát nemusel dokazovat, jak to s velkým mečem umí, ale v bitvě se to vždy jasně ukázalo.

Stráže uprchly, ale než se Bazil ukryl za bránu, zasáhly jej další šípy.

Zašeptal slova díků za silnou dračí kůži. Za ni a za zbytky joboquinu, který také pár šípů zastavil. Z plecí mu trčely šípy, a jeden měl dokonce zabodnutý na temeni hlavy, ale oči měl v pořádku a žádná ze střel nepronikla příliš hluboko.

Zdálo se, že Ardu získali chvíli klidu. Bazil však věděl, že stráže znovu zformují falangu a vrátí se.

Protože byli blízko rovníku, přišlo jitro stejně náhle jako noc a zem žahly první paprsky slunce. Pokud teď Bazil vyjde z brány, budou mít střelci cíl zřetelný.

Přišla za ním Lumbee a začala vytahovat šípy, nebo alespoň uřezávat dříky, pokud byl šíp zabodnutý příliš hluboko a nešel snadno vytáhnout. žádný naštěstí nezasáhl

tepnu. Několik ran však bylo velice bolestivých. Bazil se opřel o zeď a snažil se bolest překonat pomocí techniky, kterou ho naučil Relkin. zhluboka dýchal, soustředil se na bitvu a nevšímal si tělesných pocitů. Lumbee používala nůž

a prsty. Neměla dost světla, ale byla zručná.

Takové potíže nepředvídal. To, že nemá štít, byla nevýhoda. Lumbee tahala a řezala a Bazilovi občas unikl povzdech. Lumbee ale byla šikovná téměř jako dragonýr, a to neměla žádný výcvik.

Všiml si, že jí při práci stékají po tvářích slzy.

„Bolí tě něco, Lumbee?“

Zvedla k němu uslzené oči. „Ne, pláču, protože ti určitě působím bolest.“

Wyverna natáhla mohutnou ruku a na okamžik ji položila Lumbee na rameno. „Odvádíš dobrou práci.

Lumbee je dračí kamarádka, to vím.“

Lumbee si hřbetem ruky setřela slzy. „Jeden z mužů, Yord – patří k lidem z Vřesových kopců, mému klanu – zvětšuje držadlo na jednom ze štítů, které jsme ukořistili.

Mohlo by to trochu pomoct.“

Bazil o tom chvíli přemýšlel. „V takovém boji je každý štít lepší než žádný. A trola sss sssebou nemají.“

Lumbee narážku ani slovo samotné nepochopila, protože Ardu pro ně neměli ekvivalent, ale než se Bazil mohl pustit do vysvětlování, přišel Norwul, aby si s nimi promluvil.

Měl plán.

„Jejich lukostřelci jsou příliš nebezpeční. Musíme se stáhnout a přinutit je, ať s námi bojují tady, za branou.“

Drak na okamžik stiskl čelisti. „Dobrý nápad,“ řekl poté.

„Škoda, že sss námi nejsssou Ium a Wol, už jim to sss kuší docela šlo.“

„Neumějí tak dobře plavat. Šli pomoct při útoku na městskou bránu.“

„Budeme bojovat za branou pyramidy. Ale musssíme je přilákat dovnitř, takže ssse Ardu musssí na chvíli ukázat a pak ussstoupit.“

„Yord ti upravuje štít.“

„Lumbee mi to řekla. Je to moc dobrý nápad.“

„Yord je na tyhle věci hodně šikovný.“

A skutečně, o chvíli později přinesl vysoký Ardu s plnovousem jeden z ukořistěných štítů. Uřízl původní držadlo a vyrobil nové z přeloženého koženého řemene. K

dřevěnému štítu ho přibil hřebíky, které vytáhl ze stěny ve strážnici.

„Yord by mohl udělal kariéru v legii. Ssstát ssse dragonýrem.“

Yord nervózně přikývl, šťastný, že mohl lesnímu bohu posloužit.

Zvnějšku brány se ozývaly hlasité rozkazy. „Už jsou tu zas,“ řekl někdo.

Pro válečného draka byl štít malý, ale byl kvalitní a držadlo, i když hrubě udělané, se dalo použít.

Falanga produsala přes terasu a nacpala se do brány, kde se jí postavili Ardu. Falanga se tlačila vpřed, Ardu ustoupili a falanga vstoupila do brány. Teď se mohl zapojit i Bazil a nad hlavami Ardu sekl mečem do řad mužů ve falanze.

Ecator sprovodil ze světa několik mužů, ale falanga se nerozpadla. Kopiníci se ho pokusili bodnout do hrudi. Bazil uhnul, ucítil, jak ho něco tvrdě bodlo do joboquinu, a ustoupil. Když se otočil, zasáhlo jej kopí do ocasu, ale vzápětí z něj vypadlo, aniž způsobilo vážnější zranění.

Norwul a další Ardu se vrhli vpřed a pustili se do boje s muži v přední řadě falangy přímo před drakem. Pomocí štítů smetli hroty kopí stranou, což jim umožnilo zaútočit meči a kyji. Na štíty a přilby mužů ve falanze pršely tak silné údery, že o krok ustoupili a poskytli drakovi čas se připravit.

Pak se Ardu stáhli a vyděšeně se před Ecatorem skláněli k zemi.

Bazil se rozmáchl a proťal řadu kopí, jako by kosil pšenici. Ohnal se nohou, aby ozbrojence odkopl z cesty.

Spadli mezi muže za nimi a celá falanga se zastavila a srazila k sobě.

Z těsné blízkosti po něm jeden z vojáků hodil kopí, ale Bazil ho štítem odrazil na zeď. Další kopí se mu však zabodlo hluboko do nohy. Bazil okamžitě poznal, že zranění je vážné.

Ecator se zatím staral o stráže, a protože muži byli namačkaní k sobě a nemohli se ani pořádně skrčit, byl to

rychlý a strašlivý masakr. Ani ne za dvacet vteřin byla falanga v troskách a přeživší vyděšeně prchali branou a dolů po schodišti.

Kolem krví potřísněného draka se kupila dvacítka mrtvol rozsekaná na kusy. Norwul na to hleděl široce rozevřenýma očima a vzpomínal na to, co mu Relkin vyprávěl o tom, jak v jeho zemi k boji využívají stovky takových obrů, rozdělených do desetičlenných skupin. Uvědomil si, jaké by to bylo bojovat proti takové síle.

Ardu znovu ovládli bránu. Avšak zaplatili za to. Čtvrtina z nich byla mrtvá a další zranění. Šípy stále se svištěním vlétaly dovnitř a čas od času zasáhly cíl. Nicméně Ardu získali mnoho štítů. Nyní měl každý z nich kopí i meč.

Průzkum situace na náměstí ukázal, že se u paty schodiště dohadují elfí lordi s důstojníky stráží. Vojáci se shromáždili za nimi, s výjimkou lučištníků, kteří byli seřazeni na nejvyššími stupni schodiště a stříleli do otevřené brány. Šípy hvízdaly dovnitř, odrážely se od zdí a vlétaly do atria.

Zatím to bylo nerozhodně. Jak dlouho ale tohle místo dokáží ubránit?

Tak dlouho, dokud drak udrží meč a Ardu budou schopni bojovat.

Právě v tu chvíli se zevnitř z atria ozvalo skřípění kovu o kámen. Otočili se.

Jedna z padacích mříží se zvedala.

Bazil zasyčel. „Asssi nějaká zbraň,“ řekl.

Padací mříž se zasekla v půli cesty. Okamžik se nic ne dělo, pak se v chodbě za ní objevila postava. Obrovská ruka uchopila mříž a se strašidelným zaskřípáním kovu o kámen ji zvedla. Když byla mříž dost vysoko, proklouzlo pod ní mohutné tělo.

Ardu zalapali po dechu. Šedá věc se v základních proporcích matně podobala člověku, až na to, že nebyla vidět žádná hlava a tělo bylo asi osm stop vysoké. Měla mohutná ramena, masivní ruce a nohy a trup z pletenců svalů. V jedné ruce držela těžký dvousečný meč, v druhé kulatý štít. Jinak se zdálo, že nemá žádnou zbroj, šaty, pohlavní orgány ani ocas.

Zamířila přímo k nim. Bazil se zhluboka nadechl.

Vypadalo to, že zaútočit na pyramidu byla chyba. Když se věc přiblížila, všiml si, že vršek sudovitého těla se podobá vršku cibule. Nahoře jej lemoval kruh kulatých rudých oči s černými zornicemi. Tvor viděl na všechny strany najednou.

Pokud měl uši, nebyly vidět. Možná to byly štěrbiny pod očima. Ústa neměl.

Hřmotnost, s jakou postupoval vpřed, Bazilovi prozradila že je přinejmenším stejně těžký jako on, možná těžší. Otázka zněla, jak je rychlý. A druhá, jak rychlá je wyverna, která už má za sebou boj a utrpěla poměrně vážné zranění? Když pohnul pravou nohou, rána ve stehně, v níž

měl zaražený hrot kopí, ošklivě bolela.

Bazil vyšel na nádvoří. Ecator se mu zlehka houpal v ruce. Cítil bezbožné vzrušení, které zbraň čas od času posedlo. Nestvůrná Golgomba postoupila vpřed. Nebyla tak vysoká jako Bazil, ale měla delší končetiny. Protivníci kolem sebe ostražitě kroužili, pak věc udělala se zvednutým štítem krok vpřed a máchla mečem.

Bazil ránu vykryl, zablýskla se ocel a drak udělal výpad a pokusil se bodnout nestvůru do těla. Odvrátila útok štítem.

Její protiúder byl trochu pomalý a Bazilovi se podařilo postavit zpět na zadní a Ecatorem ránu odrazit. Úder byl opět drtivý. Ecator doslova zpíval nadšením. Bazil cítil, jak se mu ruka po úderu chvěje.

Bylo to jako šermovat s obrovským drakem Zeleným Purpurem.

Opět švihl mečem. Věc mu nastavila štít, ale tato součást její výzbroje se rychle začínala rozpadat. Ecator jí už třetinu usekl. Bazil ucítil příval sebedůvěry. Byl z nich dvou ten rychlejší. A Ecator byl mnohem lepší meč.

Věc zaútočila švihem ve výši pasu. Bazil ho vykryl a vykopl nezraněnou levou nohou. Drápy věc zepředu rozsekly. Nevšímala si toho. Oba najednou se rozmáchli, Bazil se nepřítelovu neforemnému meči vyhnul a bodl Ecatorem přímo doprostřed podivného těla. Tentokrát mu štít zdaleka nestačil. Ecator pronikl obranou, ale nezabodl se a místo toho sklouzl nestvůře po boku. Bazil se prudce otočil a rychle vykryl protiúder.

Z čeho ta věc, k ďasu, byla udělaná? Ecator zklamaně hučel. Věc měla na boku dlouhou, několik palců hlubokou ránu, ale nevěnovala jí žádnou pozornost.

Znovu se do sebe pustili. Bazil rychle zhodnotil situaci, provedl klamný výpad a pak zaútočil tvrdým úderem na pravé rameno. Ecator se napůl zasekl a vyjel ven.

Věc se na okamžik zapotácela, pak roztřeseně ucouvla a znovu získala rovnováhu. Poté vyrazila vpřed. Ruku, ve které držela meč, úder nijak neovlivnil. Odnikud nestříkala krev.

Opět se vynořila otázka. Z čeho to, u všech ďasů, je udělané? Bazil manévroval, jeho pravá noha řvala bolestí a srdce se mu svíralo. Jakoukoli normální živou bytost by ten úder vyřadil z boje. S čím se to tady potýká? Co je tohle za věc?

KAPITOLA 48

Světy lordů Tetraanů byly prvotřídní umělecká díla.

Většinou se jednalo o skvosty, navržené jako působivé a velkolepé parky. Malé pastviny, překrásné kaňony a jeskyně s pozoruhodnými jezírky a tůněmi byly obvykle vytvářeny s neuvěřitelnou vynalézavostí. Vše zdobily hory a měsíce.

Domy a paláce elfích lordů byly budovány v celé řadě nejrůznějších architektonických slohů. V některých světech byla jediná, dokonale umístěná stavba, jako například Zulbanidova Osamělá věž, kterou znal ve Hře každý.

Vyjadřovala dokonalý poměr fantazie a harmonie. Tyčila se nad jemně tvarovanou jeskyní a na protilehlém útesu rostl osamělý strom. V noci byl strom jasně osvětlen září obrovského měsíce. V jeho větvích bylo možné rozeznat piktograf, který byl Zulbanidovou značkou.

Ve spoustě světů žilo ve vesnicích a městech mnoho otroků, kteří sloužili elfím lordům, žijícím v zázračných zámcích. V přepychových komnatách popouštěli lordi uzdu nespoutanému chtíči a touze po otrocích.

Jen vzácně se vyskytly zámky, ve kterých nebylo zápasiště s jámou, kde proti sobě lidé bojovali na život a na smrt, zatímco lordi sázeli na výsledek. Na svých otrocích se často dopouštěli nejrůznějších krutostí.

Přesto při vytváření světů usilovali o umělecké vyjádření. Potěšení, které jim světy na oplátku poskytovaly, bylo částečkou tohoto umění. Stejně jako skvělé víno poskytuje kombinaci chuti a barvy, budování drobných světů jim mělo přinášet komplexní odměnu.

Mezi těmito nádhernými požitkářskými světy však tu a tam ležely ty druhé. Ty, ve kterých zvrácená krutost povýšila ohavnosti na umění.

Když Iudo Faex putoval dimenzemi Velké hry z jednoho světa na druhý, nacházel stále další a další zvrhlé hrůzné světy.

V jednom našel zemi doslova pokrytou lidmi. Vyskočil ven asi sto stop nad povrchem a zůstal se tam vznášet v bublině. Všemi směry se až k obzoru táhly zástupy páchnoucích špinavých nešťastníků. Bylo jich tolik, že se stěží mohli hýbat. Zatímco se díval, objevil se mrak a z něho začaly padat šedé kupičky, které lidé jedli. A když se z mraku rozpršelo, lidé stáli s otevřenými ústy a mrak je zaléval jako trávník.

Pak s hrůzou zjistil, že přesně tak s nimi zacházejí. Do jeho zorného pole vkráčelo obrovské čtyřnohé stvoření s malým palácem na zádech, zdobeným věžičkami, ze kterých

vlály hedvábné vlajky. Zvíře při každém kroku rozmáčklo tisíc ubožáků na kaši.

Skutečný pocit hrůzy vyvolávala rychlost, s jakou okolní populace kaši snědla a zabrala opuštěný prostor.

Obrovské zvíře, podobné shmungovi s krátkým krkem, a přece mnohem větší, než kdy jaký shmunga byl, prošlo kolem a odneslo palác elfího lorda pryč.

Iudo Faex pokračoval v cestě.

Později narazil na první válečný svět, hrůzné místo nekonečných bojů mezi říšemi, které vybudovaly a spravovaly miliony otroků.

Celou válku i jednotlivá tažení vedli elfí lordi, pro které to všechno bylo součástí Hry.

Vybojovávaly se zde ohromné, vytříbené bitvy, a na jejich památku se vztyčovaly mohyly z lebek. Časem se lebky pod náporem deště a slunce rozpadnou na prach a na jejich místě vyrostou další a další.

Tady si elfí lordi mohli vyzkoušet vojenskou teorii v praxi, účastnit se složitých válečných her a hrát si na generály. Byly to oblíbené světy, které myšlenkovou masu velice vyčerpávaly, a proto byly obvykle dílem některé vládnoucí kliky, jako třeba Tendence.

A byly zde i ještě podivnější světy, jako například ten obydlený tvory se zubatými ptačími hlavami, kde chovali početnou lidskou populaci jako zvířata na porážku. Lidé byli

zavřeni v malých chlévech, vykrmovali je kaší a pak pověsili, podřízli jim hrdla a nechali vykrvácet.

Syrově je pak dali sežrat šest stop vysokým netvorům s psí hlavou, které chovali jako domácí mazlíčky. Vládci, ptačí lidé, je jedli uvařené.

Nedokázal pochopit, jaký je v tom umělecký záměr. Proč zlatí elfové z Gelderenu propadli této nedůstojné vášni ke zvrhlým krutostem? Co je dohnalo tak hluboko, proč nadutě pohrdali veškerou slušností?

Bylo mu špatně, když z vrcholku kopce sledoval dvě obrovské armády, které bojovaly na asi pět mil dlouhém bahnitém svahu. Stěny ze štítů se srazily a muži umírali po stovkách a pak po tisících, když útok pokračoval stále dál, až už to muži nemohli vydržet a začali se hroutit. Válku vedli generálové, kteří na své vojáky vůbec nemysleli. Ti byli jen čísla, věci, které použili a zbavili se jich bez ohledu na následky.

Tady si nejvíc uvědomoval špatnost Velké hry, protože příliš dobře věděl, jak to v bitvě vypadá.

Vydal se dál.

Bylo na čase si odpočinout a vzpamatovat se. K dalšímu kroku bude potřebovat všechny síly. Nyní už věděl, jak elfové používají sílu myšlenkové masy. Naučil se to, aniž

věděl jak; prostě to náhle věděl. Od myšlenkové masy se pak naučil hlubší podstatu. Mohl se skrze světy pohybovat podle libosti.

Chtěl si odpočinout na pěkném světě, kde se nad žlutými kaňony vznášely nachové mraky. Slunce bylo čtvercové a mdlé. Ale jeho umělost jej znepokojovala a pokračoval dál v cestě. Znovu objevil skrytý svět Mota Pulka. Díky svým schopnostem dokázal proniknout spletí iluzí, která svět ukrývala před ostatními lordy. Vrátil se do besídky a vzpomněl si na šťastné chvíle, které tam s Ferlou prožíval.

Zamyšleně se zahleděl na jeskyni a srdce se mu sevřelo a oči zalily slzami.

Nastával čas. Musel se připravit. Zaplavený emocemi, s nenávistí k Motu Pulkovi a všem elfím lordům v srdci, použil novou moc, tu, kterou oni nikdy neovládli. Okamžitě opustil herní světy a přenesl se na místo daleko od Hrací desky. Zatímco jim by takový přenos trval hodiny, on jej zvládl v jediném okamžiku.

Osaměle stál na promenádě arkelaudské Vyhlídky, zatímco nad horami na východě se probouzelo jitro. Za ním se rýsoval palác. V okrasném jezírku zurčel vodotrysk.

Podél promenády stály křesla a stoly a město pod ním zářilo v prvních paprscích slunce. Na opačné straně jezera se třpytila socha Zizmy Bose. Na jihozápadě, kde stále hořelo Město Otroků, stoupal dým. Zápach byl velice silný a překrýval vůni jasmínů v zahradách. Modravá krása jezera brala dech; kopce a hory kolem něj vytvářely dokonalou mísu. Relkin chápal, proč se Zizma Bos rozhodl vybudovat

město právě zde. Taková přirozená krása se viděla jen zřídka.

Na okamžik se obraz před ním rozmazal a pocítil závrať.

Opřel se o zábradlí, aby neupadl, a pak se posadil na nejbližší lavičku. Popáleniny jej stále strašně bolely, ale nějak si na to zvykl. Potřeboval si odpočinout. Vzpamatovat se. Věděl, co musí udělat a že ho to bude stát zbytek sil.

Vědomí zde bylo, ale spalo. Vše, co činilo, činilo se spící myslí, spoutanou krutou magií elfích lordů. Pokusit se ho probudit bude, jako by se hrášek pokoušel vzbudit slona. V

jeho prospěch hrálo jen to, že věděl, jak slonovi odsávat energii.

Sklíčený a zmrzlý se podíval přes jezero na severní břeh kde ležela místa pro pořádání obřadů. Ztráta Ferly, mučení… Relkin se cítil vyčerpaný. Svět ležel na druhé straně neviditelné bariéry a on jej viděl, ale už necítil. Jeho drak se ztratil někde ve vnitrozemí divokého kontinentu. I Lumbee zmizela. Eilsa? Byla na druhém konci světa, a podle toho, jak se události vyvíjely, Relkin nepřežije a už

nikdy se s ní nesetká.

Usoudil, že pokud z něj tohle dělá Iuda Faexe, pak o to příliš nestojí. Raději by dělal něco jiného. Otupěle uvažoval, jestli přijde o ruce. Vypadaly příšerně. Spáleniny byly strašlivé hluboké.

Biroik mu také znovu zlomil nos. Uvnitř měl sraženou krev, která mu ztěžovala dýchání. Vyplivl krev z úst. Tiše si

povzdechl. Vypadal hrozně. Prohlídkou by rozhodně neprošel.

Nevěřil by tomu, ale vyčerpání a šok konečně přemohli bolest, hlava mu klesla a začal dřímat. Když se probudil, nebyl již sám. Seděla tam elfí lady a pozorovala ho.

„Ach, tak už jsi se probral. Vítej,“ řekla. Velké oči měla úplně modré.

Jen na ni zíral. Byla to lady Tschinn, ta, která všechno tohle šílenství začala, když ho označila za Iuda Faexe.

„Pojď dovnitř. Musíme ti ošetřit zranění.“

„Vy víte, kdo jsem.“

„Ano, dítě, vím.“

„Jak vám může Iudo Faex věřit?“

Poklekla a přitiskla čelo na zem u jeho nohou. „Jsem tvá služebnice. Předpověděla jsem tvůj osud; nyní mi dovol ti sloužit.“

Zvedla hlavu a sedla si na paty. „Jak vidíš, chápu, že Hra musí skončit. Změnila se v krutou a ohavnou. Naši lordi nebyli vždy takoví, jaké je vidíš dnes. Kdysi byli rovni velkému Althisovi.“

„Vy Althise znáte?“

Vrhla po něm zvláštní pohled. „Samozřejmě, patříme ke stejné rase. My jsme pouze upadli. Když jsme opustili Gelderen, když nás z Gelderenu vyhnali, začal náš pád z místa, které nám ve světě skutečně patří. Tady jsme vybudovali naši skrytou enklávu, a tady jsme se zkazili.“

Oči měla modré a pokorné.

„Naše lordy posedlo něco podivného, něco krutého, co je jejich povaze cizí. Myslím, že jim to způsobila Hra.“

Lady se přikrčila, jako by vyřčením těchto slov konečně akceptovala to, co bylo nevyhnutelné. Pak k němu zvedla oči.

„A přece jsme způsoby lordů Hry nepřevzali všichni.

Někteří z nás v srdcích stále ukrývají pravdu. Oni pro nás mají jen pohrdání. A nehrajeme Hru. Můžeme ji jen sledovat.“ Povzdechla si.

„Pamatujeme si na Gelderen a skvělý život. Dodržíme slib daný Nejvyššímu. Přijmeme svůj osud. Proto ti musíme sloužit. Byl jsi vybrán jako nástroj.“

To znělo vyloženě zlověstně.

„Potřebuju se napít,“ řekl Relkin.

„Pojď dovnitř. Přinesu ti vodu nebo cokoli, co si přeješ.“

Relkin, kterému se stále ještě točila hlava, vstal a odpotácel se přes promenádu. Popáleniny jej nyní neustále bolely. Bylo celkem jedno, jestli se hýbe. Tschinn mu podržela dveře a Relkin se vbelhal dovnitř do rozlehlého přijímacího pokoje, vybaveného přepychovým nábytkem a tlustými koberci. Stěny měly světlezelenou barvu.

Natáhl se na pozlacenou pohovku. Stříbrný zvonek zazvonil a objevily se tři mladé arduské otrokyně. Přinesly vodu a vybavení k ošetření ran a společně s lady Tschinn začaly čistit a ovazovat jeho zranění. Zatímco mu otrokyně

dávaly obvazy, lady vyvolávala léčivé kouzlo. Na malém kameni spálila pronikavě vonící byliny, vdechla kouř a pak jej vyfoukla na Relkina a při tom si mumlala zaříkání.

Relkin to přijal jako součást ozdravného procesu. Během krátkého života se s magií setkával až příliš často, než aby jej takové věci překvapily.

Dívky mu znovu ošetřily nos a vyčistily rány na zádech, které mu Biroik způsobil, když ho srazil k zemi. Postaraly se i o spáleniny. Když skončily, byl celý ofačovaný. Stěží se mohl pohnout.

Dívky odešly. Lady Tschinn se posadila vedle něj, vyšívala a tiše si při tom zpívala. Pokoušel se nemyslet na to, co jej čeká. Nakonec promluvil.

„Zabijí mě.“

Přestala pracovat, zvedla oči a přikývla. „Ano. Jsi Iudo Faex.“

„Je to těžké, když se člověk cítí úplně opuštěný. Kde jsou bohové, teď, když potřebuju jejich pomoc?“

Starý Caymo měl špatný hod, mizerný, strašlivý hod.

Jeho poslední uctívač zoufale potřeboval, aby mu začalo přát štěstí. Relkin si však byl jistý, že tomuto hrůznému místu jeho bohové nevládnou.

„Kdo ví, co bohové činí, a co ne? Já už v bohy nevěřím.

Ne od doby, kdy jsme byli vyhnáni z Gelderenu.“

Relkinův osud se nyní proplétal s mocným vědomím, bytostí, která spala pod pyramidou, a tato bytost o bozích nic nevěděla.

Otrokyně mu přinesly víno, chléb a kuřecí vývar.

Namáčely chléb v polévce, dokud nebyl dost měkký, aby se dal spolknout bez žvýkání, a krmily Relkina, jako by byl nějaké vzácné zvíře. Musel se ovládat, aby do sebe víno nenalil a nepožádal o další.

Znovu si lehl a soustředil se na dýchání. Pomalu se mu začínaly vracet síly. Jídlo tomu pomohlo. A bylo zde něco dalšího, něco hluboko v jeho nitru, něco, co se nyní obrátilo.

Zřetelný pocit, že přestal ustupovat. Nyní mířil opačným směrem. Samozřejmě před ním ležela dlouhá cesta.

Opět usnul.

Lady Tschinn si jeho hlavu položila do klína a zpívala mu elfí ukolébavky.

Byl to statečný mladík, polapený v něčem, co dalece přesahovalo jeho chápání. Věděla jistě, že sem byl vyslán.

Vyslán zvnějšku, aby vše ukončil. Věděla, že ji zahubí, ale muselo tomu tak být.

Všechno to muselo skončit. Její bratři, otec, strýci, všichni podlehli příšerným zvrácenostem. Staly se z nich kruté, odporné karikatury sebe sama. Věděla, že nadchází rozhodující chvíle. Vlákna vesmíru se propletou.

Tušila, že v sázce je víc, než si i ona sama dokáže představit. Tento mladík znal Althise. To mohlo znamenat

jediné – byl předurčen dříve, než vůbec přišel do Mirchazu.

Čeho to bylo předzvěstí?

Věděla to. Čas dozrál. Cítila naplnění, hrůzu nahánějící naplnění.

KAPITOLA 49

V pyramidě kolem sebe s napřaženými meči kroužili dva obrovští gladiátoři. Bazil při každém kroku cítil ve zraněné noze bodavou bolest. Po zádech mu stékal pot, odkapával mu i z brady a smáčel zbytky joboquinu. Pravou paži měl znecitlivělou a malý, narychlo vyrobený štít se rozpadal.

Stejně jako jeho naděje. Mnohokrát byl rychlejší než

jeho tajemný protivník a podařilo se mu proniknout jeho obranou a zasáhnout ho, ale ta věc přesto stále bojovala.

Ecator se jí zaťal hluboko do zad, do vrcholku rourovitého bezhlavého těla, do nohou i paží, a věc si toho takřka nevšímala. Do této chvíle ji třikrát srazil k zemi a vrazil jí meč hluboko do místa nad věncem očí. Právě teď se potřetí zvedala z podlahy. Její štít už byl zcela zničený, ale meč byl stále účinný, i když už na něm byly zuby.

Alespoň v tomto ohledu mohl být drak pyšný. Ecator byl stále úplně v pořádku, pruh bílé oceli, obývaný sveřepým duchem, který se toužil krmit životy všech nepřátel světla.

Nestvůra měla jen omezený repertoár pohybů, a i když

nepůsobila neohrabaně, chyběla jí elegance. Nikdy jej

nepřekvapila, ale vždy udeřila tvrdě a přesně, takže kdyby úder nevykryl riskoval by těžké zranění.

Znovu se srazili. Pro změnu se pohnul blízko k ní a mohutným tělem ji zastavil. Rukama tloukla bezmocně kolem protože byl příliš blízko a její meč mu marně sekal za zády. Bazil uchopil Ecator oběma rukama, zvedl ho, bodl směrem dolů a zarazil věci meč hluboko do těla.

Ecator zajel dovnitř až po záštitu a probodl nestvůru od bezhlavého vršku těla až k rozkroku, kde neměla žádné pohlavní orgány. Věc sebou chvíli tloukla a Bazilovi poskočilo srdce radostí – konečně nějaká reakce! Nestvůra se zachvěla otřásla se a ustoupila. Bazil se držel těsně u ní a pokusil se Ecator vytáhnout. Meč vězel pevně uvnitř. Zatáhl.

Nestvůra po něm bodla vlastním mečem a Bazil cítil, jak mu zbraň rozsekla kůži na žebrech. Stále se mu nepodařilo Ecator vytáhnout Bazil za něj táhl ze všech sil, až mu po celé horní polovině těla vystoupily žíly; meč však stále zůstával zaseknutý. Zapáčil a na okamžik zvedl nestvůru do vzduchu, avšak Ecator stále zůstával uvězněný v monstru.

Nepřítel už se mečem nerozmachoval tak daleko a chystal se ho vrazit Bazilovi do břicha. Wyverna byla nucena ustoupit a pustit Ecator. Byl to skličující pocit, jako by ztratila část sebe sama.

Shora se ozýval křik. Letmo pohlédl vzhůru a spatřil na galeriích v horní části atria řady divoce gestikulujících lordů. Aplaudovali bytosti, kterou stvořili.

Bazil ustoupil ještě o něco dále. Ta proklatá obluda tam stála, nahoře z ní trčel jílec a do těla měla zaraženou čepel jako novou ocelovou páteř, a přesto se na něj opět chystala zaútočit. Pohybovala se uvážlivě krok za krokem. Před sebou na obranu držela rozbitý štít. Bazil si odfrkl. Při ohnivém dechu! Věc vůbec nezměnila bojový plán; pořád používala stejnou taktiku, jako by byl Bazil stále ozbrojen.

Bazila rmoutilo pomyšleni, že by mohl zemřít rukou tak neohrabaného protivníka. I Zelený Purpur, buď požehnáno jeho velké, nevrlé srdce, to s mečem uměl lépe než tahle šílená, mrkvi podobná věc. Nestvůra máchla mečem a Bazil jí pohotově ustoupil z dosahu. Poděkoval bohům za to, že toto místo je dost velké a dává mu trochu prostoru k manévrování. Časem však dojde k tomu, že mu zraněná noha zabrání udělat životně důležitý krok, a pak ho nestvůra skolí.

Musí Ecator dostat ven. Bez meče se jeho naděje rozplynuly. Naštěstí nebyl úplně sám. Sledovali je Ardu, kteří právě v tuto chvíli nemuseli bojovat u brány. Shlukli se a několik z nich vyšlo do atria, aby se mu pokusilo pomoci.

Věc si jich nevšímala a dál pronásledovala kulhajícího zeleného draka.

Ardu se k nestvůře dostali zezadu a zarazili jí kopí do zad. Mávnutím ruky, při kterém odletovaly kusy jejího štítu, je smetla z cesty a dál útočila na draka. Jílec meče jí trčel z těla jako nějaké démonické znamení.

Jeden odvážný mladík se rozběhl vpřed, skočil stvůře na záda a mečem ji bodl do očí. Tuto hrozbu vzala věc vážněji a natáhla se dozadu, aby muže popadla a shodila dolů. Pak se obrátila a rozmáchla se mečem po Ardu, kteří se před svištící zbraní vrhli k zemi.

To Bazilovi poskytlo poslední příležitost a věděl, že si ji nemůže dovolit nevyužít.

Klopýtaje na zraněné noze se vrhl vpřed, narazil do nestvůry, sevřel kolem ní paže a strhl ji k zemi. S třeskem dopadli na mramorovou podlahu a začali se rvát. Bazil zůstal nahoře a přišpendlil věc koleny, ačkoliv ta stále svírala meč a snažila se ho bodnout do zad.

Popadl Ecator a pokoušel se ho vyviklat ven. Trochu ho povytáhl, ale zbraň stále vězela v těle nestvůry. Bazil potřeboval zapáčit silněji. Zoufale vstal, levou nohou nestvůru přitlačil k zemi a přenesl váhu na zraněnou nohu.

Ucítil pronikavou bolest. Nevšímal si jí a tahal za jílec meče, zatímco nohu tlačil dolů.

Stvůra sebou zazmítala a pokusila se ho bodnout, ale minula. Zapřel se a zatáhl za meč, až mu po celém těle vystoupily svaly, a zbraň náhle povolila. Vynořilo se šest palců Ecatoru.

Konečně.

Bazil zařval a pak zasténal námahou, když znovu zabral.

Věc se jej opakovaně snažila probodnout a on se posouval kolem ve snaze vyhnout se jí a vytáhnout meč. Ecator

povylezl o další kousek. Obluda opět bodla směrem vzhůru, Bazil se posunul, tentokrát povolil stisk a věc mu okamžitě začala unikat, zoufale vymrštil pravou nohu a přišlápl protivníka k zemi. Někdo velice hlasitě řval bolestí; Bazila nepřekvapilo, když zjistil, že je to on sám. Zatáhl za jílec meče, Ecator se konečně uvolnil, s mlaskavým zvukem vyjel ven a Bazil zavrávoral dozadu, a kdyby nenarazil na stěnu, upadl by.

Věc se zvedala na nohy.

„Ne!“ zařval Bazil, odrazil se od zdi, poté co došlápl na pravou nohu, téměř upadl, ale pokračoval dál, naběhl do nestvůry a znovu ji srazil k zemi. Padl na kolena. Celá podlaha byla zakrvácená a Bazil si moc dobře uvědomoval, že krev má, jak to tak vypadá, jen jeden z nich.

Musí vstát, musí vstát. Musí se zvednout jako první.

S pomocí meče, o který se opíral jako o berli, se mu to nějak podařilo a vstal ve chvíli, kdy se nestvůra teprve zvedala. Šlápl jí levou nohou na záda a opět ji přišpendlil k podlaze.

S dalším zařváním oběma rukama uchopil Ecator, zvedl ho nad hlavu a zaútočil strašlivým úderem, jako by chtěl přeseknout kmen stromu. Ocel se mihla vzduchem a pak se Ecator zakousl tak hluboko do nestvůry, že jejím tělem téměř projel skrz. Bazil meč vytáhl, než mohl v těle zase uváznout. Znovu se ze všech sil rozmáchl a opět nestvůru málem rozťal vedví. Posedla ho zuřivost a stále znovu a

znovu do protivníka sekal. Kolem začaly jako odštípnuté třísky létat kusy nestvůry. Uprostřed těla měla velkou ránu, která už se nezavírala. A přesto se jej neustále pokoušela bodnout a přinutila jej opřít se o pravou nohu, což mu způsobilo takovou bolest, že téměř omdlel. Ještě jednou zvedl meč a vší silou, co mu zbývala, udeřil, a tentokrát si Ecator prorazil cestu skrz a věc přesekl.

K Bazilově děsu obě poloviny stále žily a mlátily sebou na mramorové podlaze. Odkopl horní polovinu pryč, aby měl jistotu, že se obě části nějak nespojí a nebudou pokračovat v boji.

Dolní část těla se pokoušela vstát, ale uklouzla na dračí krvi a v kruzích bezmocně klouzala kolem. Horní půlka tloukla rukama do podlahy a stále svírala meč.

Bazilovi bylo zle. S rukama položenýma na jílci meče se opřel o zeď. Lapal po dechu a po noze mu stékal pot mísící se s krví.

Dorazili Norwul s Lumbee.

„Jak ti je?“ zeptal se Norwul.

„Právě teď ne moc dobře. Jak to jde u brány?“

„Držíme ji, ale máme hodně zraněných.“

Bazil se rozhlédl kolem sebe. Nezničitelné kusy nestvůry se stále svíjely a škubaly sebou, ale kolem vstupu do atria se vršily hromady mrtvol, jak stráží v kožených zbrojích, tak Ardu. Podél zdi na opačné strany se krčili zranění. Jejich situace byla očividně zoufalá.

Noha ho bolela. To byl problém; noha jej omezovala v pohybu. Lumbee mu ji stahovala kusem provazu, který měl sloužit jako škrtidlo. Utáhla ho a pak požádala Norwula, ať ho přitáhne ještě víc. Bolest to trochu utlumilo. Bazila poprvé napadlo, jestli zranění podlehne. Hrot kopí vězel hluboko. Časem se rána zanítí a pak i celá noha.

Podíval se vzhůru a viděl, že elfí lordi s dychtivým zájmem stále sledují, co se děje. Když zjistili, že je pozoruje, začali mu tleskat. Bazil je v dračí řeči poslal k čertu. Sklopil oči a setkal se s Lumbeeiným pohledem.

„Jsme v pasti, Bazile,“ řekla.

Přikývl. Vypadalo to, že jeho první pokus uspořádat záchrannou výpravu dopadl špatně.

„Obávám ssse, že dělám chybu,“ řekl.

Někteří z elfích lordů z galerií odešli. Odebrali se do komnaty nahoře, kde opět zahájili stejný proces. Vyčarují další bojovou nestvůru, ale tentokrát bude rychlejší.

„Byla chyba, že jsme při našem prvním pokusu s magií Golgomby kladli příliš velký důraz na vytrvalost stvoření,“

prohlásil Zulbanides. „Tentokrát se místo toho budeme více soustředit na rychlost.“

„Nemůžeme vylepšit její repertoár pohybů?“ zeptal se lord Rasion.

„Dobrá připomínka, Rasione,“ souhlasil lord Kyenn.

„Drak předvedl skvělé šermířské schopnosti, nemyslíš?“

„To ano. Pozoruhodné stvoření. Myslím, že bychom se měli pokusit pár jich získat. Kdyby měli řádnou výzbroj a vedení, představovali by impozantní sílu.“ Zulbanides zamračeně přikývl. Skutečně si vzpomínal, jak ten bezocasý Ardu tvrdil, že v jejich vlasti tihle dračí kebboldi bojují v legiích.

„Byl to úchvatný zápas. Možná bychom je měli chovat a nechat zápasit proti sobě. Mohlo by to být neobyčejné zábavné.“

„Jistě, jistě.“

Dovnitř přivedli roztřeseného sluhu a připoutali ho na místo. Sklonili se k ohavné práci a listovali stránkami starodávných textů, dochovaných z dávno skončeného Rudého eónu. Z jejich nesmrtelných úst začala vycházet slova; vzduch zhoustl magií.

KAPITOLA 50

Chvíle klidu se prodlužovala. Stráže měly plné ruce práce s reorganizací a přípravou nové taktiky. Ardu to z brány sledovali. Bazil zůstával vzadu ve stínu a Lumbee se snažila co nejlépe ošetřit jeho zranění. Hrot kopí měl zaražený hluboko v noze a zlomené ratiště vyčnívalo pár palců ven. Věděla, že ho nedokáže vyříznout, a obávala se, že kdyby ho vytrhli, poranilo by to větší cévy a Bazil by vykrvácel.

S ostatními ranami a šrámy něco udělat mohla, a tak se soustředila na ně. Vytáhla šípy a rány vyčistila. Zásoby sugustu jim došly. Měla jen trochu vody z nádrže ve strážnici. Jako obvazy mohli použít jen pruhy látky, utržené z košil mrtvých strážných. Ale bylo to aspoň něco, a bylo to lepší než nedělat nic.

Lumbee pracovala mechanicky a pokoušela se nepřemýšlet, ale nedařilo se jí to. Uvědomovala si, že smrt je na dosah. Pokusili se osvobodit Relkina, ale neuspěli.

Polapily je kovové mříže, které se spustily ze stropu. Nebylo cesty zpět ani ven. Mirchazští lordi udělají zaručeně

exemplární případ z každého, kdo jim padne živý do rukou.

Lumbee si přísahala, že to nedopustí. U pasu jí visí meč, a pokud budou naprosto poraženi, probodne si jím srdce.

Při představě, že se nikdy nevrátí ke svému lidu a nikdy už neuvidí rodiče a přátele, pocítila hluboký smutek.

Doufala, že kmen její ztrátu přežije a nerozpadne se opět na jednotlivé klany. Báby ze žlutého kaňonu, se kterými bylo tolik potíží, se nevzdají snadno. Další příval zármutku ji zalil při myšlence, že už nikdy neuvidí Relkina. Ani se s ním pořádně nerozloučila. Jen jednou se s ním před smrtí setkat, to by jí stačilo. Zdálo se však, že tuto možnost mít nebude.

Blížil se konec.

Pan drak slábl. Pozorovala jej, jak se opírá zády o zeď pomalu a zhluboka dýchá a velké inteligentní oči má pevně zavřené. Strašlivý meč měl zasunutý v pochvě, která se opírala o zeď vedle něj. Nohy natáhl, stejně jako zvláštní ocas se zkrouceným konečkem.

Lumbee pukalo srdce při pomyšlení, že by velkolepý tvor takto zemřel. Nikdy neviděla nic, co by se vyrovnalo jeho zuřivosti v boji. Ať už šlo o pujish, kteří je obtěžovali, nebo o oddíl mirchazských mužů, draka a jeho meč nebylo možné zastavit.

A přesto byly chvíle, kdy z draka cítila jemnost a laskavost, které se během společně strávených měsíců naučila rozeznat. Uvědomila si, že velkého tvora miluje, jako by byl členem její rodiny. Musela si utřít oči a na

okamžik se odvrátit. Špatně se jí dýchalo. Přinutila se k nádechu a z úst jí vyšel zmučený vzlyk.

Jedno dračí oko se otevřelo a zahledělo se na ni.

„Lumbee, neplač. Neplač. Tohle je dobrý den na sssmrt.

Ti prokletí lordi na násss dlouho nezapomenou.“

Navzdory situaci se zasmála. „Ano. Pořádně jsme je vyděsili.“

Bazil se uchechtl. „Dlouho ssse do lesssů Ardu nevrátí.

Tvoji lidé zesssílí.“

„Ano.“ Ztišila hlas.

„Všechno nakonec umře. Někteří umřou vleže na ssslámě, na nějakou nemoc. Drak může umírat měsssíce.

Lepší umřít ve ssstoje sss mečem v ruce. Lepší umřít v boji.“

Lumbee to uznala a pochopila, že je v tom pravda, zvláště pro válečníka, jako je Bazil Zlomený Palcát. Smrt v boji byla nejlepší a přinášela rychlý konec. Lumbee objala draka kolem mohutného krku a sevřela ho tak silně, jak mohla.

Přerušil je Norwul, který přišel a dřepl si vedle nich.

Lumbee Bazila pustila a otřela si oči. Norwul rovněž

pociťoval účinky dlouhého boje a obav z hrozící smrti.

Mluvilo se mu těžko.

„Připravují se k dalšímu útoku. Přijde brzy.“

„Budu připravený,“ Bazil se začal zvedat. Lumbee mu chtěla pomoci a Bazil si z ní jemně dělal legraci.

„Co? Myssslíš sssi, že tenhle drak je nějaký chudáček, který bez tvojí pomoci nevssstane?“

Znovu zvedl masivní tělo a škubl sebou. S pomalým zasyčením se vyrovnal s bolestí v noze. Sáhl po meči. Když

ruka uchopila jílec s hlavicí v podobě kočky, ucítil šílené vzrušení, které ze zbraně vždy vyzařovalo. To bylo dobře.

Pokud musí zemřít, tak ať zemře s Ecatorem v ruce. Než

všechno skončí, useknou společně mnoho hlav.

Konečně stál na nohou. Otočil se k bráně, kde se zbývající Ardu připravovali na nový útok zvenčí. Ozbrojili se kopími a štíty padlých stráží a stavěli se uvnitř brány do řady.

Stráže, které pohánělo víření bubnů, stoupaly po schodech. Bazil se ukrýval ve stínu, aby se vyhnul šípům.

Stráže se přibližovaly. Byli to noví muži, povolaní od městských bran. Ti, kteří předtím uvnitř pyramidy bojovali, už rozkaz k dalšímu útoku neposlechli. Jejich velitele to rozzuřilo a zahanbilo, ale nemohli s tím nic dělat. Poslali pro muže k městským branám. Vzpoura ve Městě Otroků už

stejně dohořívala. Tolik vojáků tam nebylo třeba. Otrokům se nikdy nepodaří brány prolomit. Mohli na ně tak nanejvýš házet kameny.

Nahoře na schodišti stráže sklonily kopí a pomalu se rozběhly vpřed ve volném útvaru, kdy mezi jednotlivými řadami byly pět stop široké rozestupy. Když vojáci vstoupili do brány, všichni lučištníci naposledy vystřelili, dovnitř

vlétly desítky šípů a některé z nich našly cíl. Strážím se postavilo stěží dvacet Ardu. Přesto odpověděli protiútokem, který jim dal dostatečnou hybnou sílu, aby stráže zastavili a přiměli ustoupit. Ardu bodli kopími a pak je zahodili a chopili se mečů. S mečem byli možná trochu neohrabaní, ale velice zuřiví. Vojáci v přední linii utrpěli těžké ztráty. Muži z druhé a třetí řady postupovali vpřed a začali Ardu zatlačovat zpět.

Mohutný Ohaga zemřel, když jej do krku zasáhlo kopí.

Starý Rufat padl, když jím současně projely meč i kopí. Ley Yeye zabili, když se Rufata snažil odtáhnout do bezpečí.

Ardu byli přinuceni ustoupit hlouběji do brány, téměř až do atria. Jakmile se dostanou až tam, obklíčí je a pobijí.

Stráže, které cítily, že vítězství je blízko, na ně přitlačily ještě víc. Byli to dobří vojáci, ošlehaní žoldnéři, pyšní na své bojové schopnosti. Nenechají se porazit nějakou tlupou divokých opičáků z pralesa!

Srazili Ohagova bratra Jumga a mnohokrát ho probodli.

Ardu ustoupili o další krok. Stráže vítězně zařvaly a vrhly se vpřed.

A drak opět vystoupil z úkrytu.

Stráže viděly, jak se přibližuje, a postavily proti němu zeď z kopí. „Kopiníci, vpřed!“ ozval se výkřik. A ze zadní řady postoupili vpřed muži s deset stop dlouhými kopími, připravení rozsekat divného kebbolda, který tak strašně vyděsil předchozí vojáky.

Bazil zpomalil, držel se z dohledu lučištníků a nechal muže s kopími se přiblížit. Když se dostali blíž, společně se na něj vrhli. Jakmile byli na dosah, udeřil Ecatorem.

Odseknuté hroty kopí se rozlétly kolem. Některá kopí zůstala nedotčena a jejich majitelé na draka zaútočili a snažili se ho bodnout do břicha. Odrazil je novým štítem, který mu Yord upravil. Vržené kopí o vlásek minulo jeho krk a další jej škráblo do ramene, ale Ecator se zařízl do mužů shluknutých v ústí brány a na místě jich šest zabil.

Kolem se rozlétla sprška krve a vnitřností a ostatní vojáci se zarazili. Bazil znovu mávl mečem a rozdrtil další řadu.

Pak se Ardu vrhli vpřed, převzali iniciativu a Bazil ustoupil, aby se vyhnul dalším kopím.

Stráže zakolísaly, Norwul kyjem rozdrtil muže uprostřed, Yord srazil toho vedle a falanga ztratila zbývající soudržnost a začala se rozpadat a couvat. Arduským mužům to dodalo odvahu, s novým zápalem udeřili, zabili další dva vojáky a zbytek se stejně jako jejich předchůdci vyřítil z brány a ustoupil na okraj schodiště.

Jejich ústup kryly šípy a Ardu se museli stáhnout zpět do tmy. Pyramidou se rozlehl jásot. Znovu zvítězili!

Nyní však stálo na nohou a mohlo bojovat jen čtrnáct Ardu. Choulili se u zdi, vydýchávali se a v očích měli zuřivost.

„Drak říká, že je lepší zemřít v boji než umírat nemocný na lůžku v chýši,“ řekla Lumbee, která se přišla připojit k mužům v posledním boji.

„Lesní bůh má pravdu,“ podpořil ji Norwul. „Pokud zemřeme, zemřeme tady!“

Ostatní chraptivě zajásali.

Jejich křik přerušil jiný zvuk, nezaměnitelný skřípot kovu o kámen. Padací mříž se zvedala.

Bazil zachmuřeně vzhlédl. Za stoupající mříží bylo možné rozeznat až příliš známý tvar.

„K čertu sss tím,“ zasyčel si pro sebe. Padli elfové stvořili, další bojovou nestvůru.

Unaveně popošel vpřed, aby posla smrti uvítal.

KAPITOLA 51

Relkin o čase uvažoval jako o plynoucí řece, kterou sledoval z pohledu letícího jestřába. Čas vždy plynul jediným směrem jako nevyhnutelný sled událostí v současnosti – jedna střídala druhou, než sama ustoupila zapomnění, které ji proměnilo na minulost.

Toto však bylo jiné. Tato současnost nebyla stejná.

Teď! Něco se změnilo, byla překročena nějaká hranice.

Čas přestal být sledem anonymních okamžiků, které jeden za druhým odcházely do nekonečné minulosti. Nastal okamžik, naplněný všemi strašlivými možnostmi najednou až po okraj. Po něm bude vše jiné.

Relkin se pohnul. Otevřel oči a všiml si nalakovaných stěn a nablýskané podlahy v pokoji, který tolik vypovídal o slávě arkelaudské Vyhlídky. Vedle něj klečela elfí lady, ovívala ho vějířem a tiše zpívala nějakou starobylou píseň svého lidu. Stříbrné kadeře ukrývala pod černým hedvábným šátkem.

Nastal čas. Pohnul se na pohovce a posadil se. Tvář ho stále bolela od rozbitého nosu, ale dřívější trýznivá bolest v

pažích se zmírnila. Zvedl ruce, aby to vyzkoušel, a zjistil, že se nepohodlí dá snést.

„Děkuji vám, paní. Vaše léčitelské kouzlo zahnalo bolest.“

Zvedla oči a Relkina polekalo, když viděl, že jí v nich září velké zlaté hvězdy.

„Jdi,“ zasyčela. „Musíš zničit náš svět.“

Vstal a chvíli se potácel, než nabral rovnováhu. Měl na rukou tak tlustou vrstvu obvazů, že stěží dokázal ohnout paže, ale k tomu, co musel udělat, ruce nepotřeboval.

„Meč stejně nepotřebuju,“ zamumlal. Nos ho současně svědil a bolel, což byla podivně nepříjemná kombinace.

Chodit ale mohl a rozhodující okamžik, ono přeplněné teď, jej volalo. Už nemohl dále otálet, i když něco v jeho nitru si to přálo. Samozřejmě to chápal. Část z něj nechtěla zemřít.

Odvrátil se od vyčítavých zlatých hvězd a zamířil ke dveřím. Vyšel do teplého větru. Dveře se za ním zabouchly.

Na druhé straně jezera mu kynula socha Zizmy Bose.

Vpravo na východním konci jezera jasně zářila mramorem obložená pyramida. Pod ním se třpytilo město zlatých elfů.

Přistoupil k zábradlí a zvedl ruce. Teplé paprsky slunce mu zahřály dlaně. Relkin vykřikl vášnivou láskou ke světu a začal přivolávat sílu myšlenkové masy. Okamžitě zmizel a vítr se osaměle proháněl po terase.

Lady Tschinn sklonila hlavu a čekala na konec světa.

Relkin chvíli rytmicky poskakoval v jambické prázdnotě a pak se opět vynořil ve skutečném světě, stopu nad povrchem desky v herní síni Pyramidy.

Neohrabaně přistál na desce, upadl a srazil řadu skákačů, kteří se s rachotem rozlétli po posvátných čtvercích.

Okamžitě se zvedly hlavy a ozvaly rozzlobené hlasy.

Tolik k možnosti překvapit je.

Ze všech stran se začal ozývat křik.

Pak uslyšel další zvuky, včetně toho, který byl dragonýrovi z argonathské legie důvěrně známý, hlasitého zvonění obrovských mečů v bitvě.

Co to k čertu bylo? Ozvalo se to znovu, hlasitý zvuk těžké oceli, která do sebe naráží. Dračí meč? Znamenalo to, že se v okolí nachází jistá wyverna?

Rozhlédl se. Hrací deska, místy posetá hloučky dvě a tří stopy vysokých figur, které vedly vlastní pomalou tichou válku, se táhla na všechny strany.

Ozvaly se další výkřiky a po Hrací desce se k němu sbíhali muži s tasenými zbraněmi. O jejich úmyslech nebylo pochyb.

Bylo na čase to skoncovat. Ponořil se do svého nitra a zavolal na myšlenkovou masu, aby jej vyslechla a probudila se. Nic se nestalo.

„Zabte ho!“ zaječel někdo nepříliš daleko.

Relkin sevřel pěsti a znovu zavolal na těch deset tisíc, kteří leželi pod ním a poháněli mocné vědomí.

„Probuďte se!“ zařval na obrovskou velrybu, která se pomalu převalovala ve věčně teplých vodách a plavala za světlem. „Probuďte se. Stavíte, a přesto nemáte domov.

Pracujete, a přesto nemáte chléb. Probuďte se!“

„Zabijte ho!“

Odpověď stále nepřicházela.

„Probuďte se!“ zaječel v návalu zoufalství a poprvé pocítil strach, že selže a elfí lordi ho zabijí a zabrání Iudu Faexovi naplnit proroctví Zizmy Bose.

A pak si náhle uvědomil, že musí své volání „namířit“ a použít svou mysl způsobem, který nikdy nezkoušel. Vytvořil a zaměřil myšlenku, pak zprávu vystřelil do obrovské bytosti jako šíp do mraků a ten uvnitř vybuchl a ve tmě se něčeho dotkl, něčeho, co se pohnulo. Záhada ustoupila jistotě.

Nastal podivný okamžik naprostého klidu. Nic se nehýbalo, jako by se zastavil sám proud času. Relkin hleděl na muže s taseným mečem, který byl jen pár yardů od něj a chystal se ho rozsekat. V meči, který se zdánlivě posouval vpřed pomalu jako zapadající slunce, byla vepsána Relkinova smrt. Jediná vteřina jako by trvala minutu.

„Probuďte se!“ vzlykl.

A u jeho nohou vyšlehl z desky zelený blesk, prolétl kolem něj a udeřil do stropu, zatímco síní se rozlehlo ohlušující zahřmění. Sežehnutého nešťastníka s mečem to

vyhodilo dvacet stop do vzduchu. Ti, co od něj stáli deset yardů daleko, se vrhli k zemi nebo byli sraženi.

Zelený záblesk zmizel. Relkina to prakticky oslepilo, ale nespálilo.

Z muže s mečem zůstala kouřící hromádka mezi padlými skákači.

Vědomí se konečně probudilo.

Po celé Hrací desce se rozléhaly výkřiky hrůzy. Příliš pozdě. Příliš pozdě. Konec se přesunul z jednoho eónu do druhého. Už to nešlo vrátit. Iudo Faex naplnil proroctví.

Vědomí se probudilo, rozhlédlo se milionem očí a spatřilo svět milionem různých pohledů. A pohlédlo za hranici tohoto světa a uvidělo další světy a světy za nimi a světy za nimi a světy za nimi. A podívalo se nedaleko a spatřilo Hrací desku elfích lordů, rozházené figury a zvednuté tváře, v jejichž dokonalých rysech se zračila hrůza, a pochopilo. A pak se v jediném okamžiku stalo mnoho věcí.

V tisících magických světů zhasla světla, slunce zmatněla, měsíce implodovaly, atmosféry zmizely do nicoty a nádherné listoví zčernalo. Šokovaní elfové byli náhle a hrubě přeneseni na Hrací desku, aniž nad tím měli jakoukoli kontrolu. Množství osob na desce se podstatně zvýšilo. Jiní, snad ti méně šťastní, zmizeli se svými světy.

Na nádvoří, kde nestvůrná Golgomba Bazila nemilosrdně tlačila ke zdi, zazářil zelený blesk. K Bazilově

údivu se nestvůře podlomila kolena, zhroutila se a rozpadla na třpytivý šedý prach, který na podlaze vytvořil hromádku stěží po kolena vysokou. Meč se zazvoněním dopadl na zem a štít se s plechovým zařinčením odkutálel pryč.

Padací mříž se opět se zvukem kovu skřípajícího o kámen zvedla. Tentokrát v chodbě za ní nic nestálo. Bazil výzvu přijal. Nevěděl odkud, ale obraz, který spatřil, si nemohl s ničím splést.

„Zabíjejí mojeho kluka!“

Nemohl běžet, ale mohl se potácet, a tak prošel pod mříži a podivným krokem se vbelhal do herní síně, neboť pokaždé, když přenesl váhu na pravou nohu, málem upadl.

žár v jeho očích však všechnu bolest překonal a meč v jeho ruce byl příslibem smrti.

Ve strážnici náhle dlouhé klíče vyjely z mechanismu dveří a prolétly místností, zatímco brána se sama začala hýbat a se zařinčením se zabouchla.

Ardu s meči a kopími v rukou vyrazili za drakem.

Když Bazil vešel do síně, vyzývavě zařval na elfí lordy, kteří se prudce otáčeli, s rukama a srdci znehybněnými strachy. Úzkostlivě se podíval za ně. Přišel příliš pozdě? Jak se od začátku obával? Obklopená kruhem elfích lordů, kteří se právě zvedali na nohy, se potácela postava omotaná obvazy.

Mnoho elfu mělo popáleniny. Z vlasů Reda Elka se kouřilo a tloukl se rukama po hlavě, aby oheň uhasil.

Ovázaná postava se obrátila k drakovi, zvedla ruku na pozdrav a Bazilovi poskočilo srdce radostí.

„Kluk žije!“ zařval drak. Prodíral se přes desku, smetaje stranou pevnosti, skákače a všechny ostatní. Ecator hvízdal vzduchem a elfí lord, který se mu s taseným mečem odvážil postavit do cesty, byl poslán na věčnost.

Ostatní prchali o život pryč, nebo také tasili meče a připravovali se. Ecator létal vzduchem a ovládala jej obrovská zuřivost, kterou Bazil cítil skrze rukojeť. Tolik práce měl meč jen tehdy, když Herutovi usekli ruku a poslali jeho duši do pekel. Půl tuctu elfích princů bylo rozdrceno.

Odhodlání zbylých lordů se tváří v tvář osudu jejich společníků zhroutilo a oni uprchli.

Chlapec a drak se opět shledali. Obrovské ruce ovinuly postavu v obvazech a objaly ji.

„Dávej pozor,“ řekl Relkin.

„Ano, dávej na hloupého kluka velký pozor. Jak sssesss sssem dossstal?“

„Jestli to přežijeme, s potěšením ti to všechno povyprávím.“ Bazil jej s přehnanou opatrností postavil na zem. Wyverna musela souhlasit, že mají jen velmi malou šanci, že se odtud dostanou. Pořád byli obklíčeni a odříznuti uvnitř pyramidy a venku na ně čekalo mnoho stráží.

„Věděl jssem, že tě tenhle drak najde.“ Bazil vypadal sám se sebou neskutečně spokojený.

„Víš ty co? Joboquin je úplně zničený!“

„Cha. To je moc dobré. Kluk je jeden velký obvaz.“

„Skvělé načasování, Bazi. Dorazil jsi jako na zavolanou.“

„Neměl jsssem moc na výběr.“

Relkin ale mávl rukou, náhle zaujatý novým nápadem.

„Ne, myslím to vážně. Opravdu! Právě mě napadlo, co můžu udělat. Všechno bude v pořádku, Bazi. Neskončil jsem. Mám tu ještě práci. Teď tě opustím a dokončím to, co jsem začal. Neboj se o mě. Vyvolám trochu magie – alespoň si to myslím. Za chvíli se uvidíme.“

Bazil byl příliš šťastný, že chlapce našel, než aby o těch slovech příliš přemýšlel. Mávl rukou k elfím lordům. „Mám je všechny pobít?“

„Ne. To není naše práce. Pokud mají zemřít, ať je to rukou těch, které tak dlouho utiskovali.“

Zmlkli. Relkin se vzchopil a pak zvedl ruce a vyzval myšlenkovou masu.

Byla stále zde, ale nyní měla oči a hleděla mu do duše.

Velké spalující oči, které se otáčely na všechny strany a vše viděly. Nepokoušel se ukrýt. Necítil potřebu před touto bytostí, v některých směrech tak podobnou novorozenci, cokoli skrývat.

Za okamžik ucítil odpověď. Bytost chápala, co je třeba udělat. Relkin se opět „pohnul“, zmizel z Hrací desky a objevil se před hlavní městskou bránou. Za ním stál dav,

který sem přivábilo volání, jež všichni slyšeli v hlavě. Čas nadešel. Mirchaz padne.

Relkin vztáhl ruce k branám, přitiskl na ně dlaně a brány se v zeleném záblesku rozlomily vedví a cesta do města byla volná.

Hlasy otroků se nesly ve společném mocném výkřiku a otroci vyrazili kolem něj, zatímco on stál na místě, mírně se třásl a cítil prázdnotu, která v něm po průchodu zuřivého zeleného blesku zůstala. Na okamžik byl součástí myšlenkové masy. Ten pocit jej nikdy neopustí.

KAPITOLA 52

Stejně jako střepiny po výbuchu se i následky probuzeného vědomí rozlétly široko daleko celým světem i za něj.

Ve městě Andiquantu, tisíce mil na východ, se bezvědomá postava, o kterou se s láskou starala stará Gert, roztřásla v náhlé křeči a pak se se zvláštním ostrým výkřikem probudila.

Gert s vyvalenýma očima přiběhla z kuchyně. Tělo paní Ribely se zmítalo na lůžku. Gert se posadila na postel a natáhla se, aby se pokusila paní uklidnit, ale při prvním dotyku se paní náhle posadila, popadla ji za ramena a sevřela jako ve svěráku.

„Gert!“ vykřikla čarodějka a oči jí zářily, jako by pohlédla do tváře bohyni. „Obr už nespí. A já, která jsem byla mrtvá, stále žiji.“

V Ribeliných očích se leskly slzy. Gert užasle polkla.

„Je tak příjemné být naživu. Právě jsem to znovu objevila. Moc příjemné.“

„Mám takovou radost, má paní, takovou…“

„Ochránilo mne. Bylo to, jako by vědělo, že přicházím.

Je toho hodně, čemu ještě nerozumím, ale poodhalila jsem roušku nového tajemství. A nic jsem necítila. Ne od té doby, co…“ a v duchu spatřila, jak ve Ferlině těle padá. Všechno to byla jen magická iluze, ale když Ferla dopadla na kameny na dně propasti, připadalo jí to dost skutečné.

Objala ohromenou Gert a plakala.

„Ach, Gert, má milá dobrá Gert. Myslím, že jsem se naučila něco o kajícnosti. Jednou si o tom musím promluvit s Lessis.“

I ve vyšších rovinách existence, mimo Andiquant i mimo samotný Ryetelth, byly záchvěvy z Mirchazu zřetelně cítit.

Na sféře osudu ožilo něco jedinečného. Ostatní si této události všimli se smíšenými pocity úžasu a obav.

Blíže k městu, v západní vrchovině, vycházeli užaslí lidé ze svých obydlí a pozorovali sloup kouře, stoupající k nebi.

Už při požáru Města Otroků se objevil poměrně velký mrak dýmu, ale nyní bylo v plamenech celé nebe, neboť hořelo samo velké město.

Uvnitř paláců a nádherných domů se otroci hrůzně mstili na dřívějších utlačovatelích. Mnohé staré rody byly vyhlazeny, často s děsivou krutostí. Lorda Filguince a jeho ženu upekli zaživa nad ohněm na ulici před jejich sídlem.

Další potkal podobný osud.

Někteří přežili a mnoho domů zůstalo během masakru nedotčeno, když bohové prostými hody kostkou náhodně určili, kdo přežije, a kdo ne.

Lord Pessoba unikl díky tomu, že se ukryl v odpadní stoce pod sudy ve vinném sklepě. Dav vysoký elegantní dům vydrancoval, ale Pessoba přežil. A stejně tak pán Lum, který předstíral, že je jedním ze vzbouřenců.

Když brány padly, Katun i stráže jasně viděli hrozící nebezpečí. Přesunuli se, aby dostali pod kontrolu budovy Koleje astrologů. Elfí lordi tam také hledali úkryt, neboť tato budova se v celém Horním Městě dala nejlépe bránit.

Dokonce byla obklopena vysokou hradbou. Stráže se dostaly do ošklivé pasti. Začínaly měnit názor na smlouvu s elfími lordy.

Elfí lordi se pokusili udržet stráže pod kontrolou pomocí magie. Stráže to poznaly dřív, než magie začala účinkovat, obrátily se proti elfím lordům a předhodily je čekajícímu davu. Muži vybrali Katuna jako mluvčího, který je měl zastupovat při vyjednávání o jejich propuštění. Požadovali bezpečnou cestu na jih.

Elfím lordům se nedostalo žádného milosrdenství.

Některé na místě roztrhali na kusy. Pak otroci rozdělali ohně, a když plameny šlehaly vysoko, házeli do nich lordy zaživa.

Později zabíjení ustalo. Ohně dohořely. Celé velké části půvabného elfího města byly v troskách.

Na náměstí před pyramidou se soustředila energie a probíhalo velké organizování, kterého se ujali Norwul a Lumbee.

Ardu mezi povstalci zrekrutovali všechny ochotné zdatné muže a vybavili je z toho, co zde stráže zanechaly nebo ztratily. Jejich úkolem nyní bylo zavést ve městě nový pořádek. Zabíjení muselo přestat. Na druhé straně rabování bylo ospravedlnitelné a může alespoň prozatím pokračovat.

Ohně se musí uhasit.

Na náměstí přivedli hrstku přeživších elfích lordů.

Atrium pyramidy sloužilo jako dočasné vězení, kde byli dřívější vládci zadržováni.

Ium a Wol našli poblíž městské brány Relkina, jak se na kupecké stezce opírá o stěnu skladiště. Byl omámený, mluvil nesouvisle a stěží se držel na nohou.

Našli mu útočiště a pak poslali pro pomoc. Dav, stále dokola skandující „Iudo“, Relkina brzy odnesl do bezpečí.

Zatímco městem zmítal chaos, pečovali o něj v jednom domě ve Městě Otroků. Tady se zkáza omezila na kupeckou stezku a oblast kolem městské brány, kde stála skladiště.

Staré ošuntělé nájemní domy přežily. Relkin odpočíval v domě koňského handlíře. Chvíli spal.

Když se orgie ničení a vraždění trochu utišily, Ardu jej přenesli do města a po pobřežní promenádě k pyramidě.

Tady našli Baze, jak leží na schodišti k pyramidě, s nohou

podepřenou hromadou štítů. Natáhli nad ním kus látky, aby měl stín, a slíbili mu jídlo a pivo.

Bazil se pohodlně opíral o hromady štítů a zbroje, které svlékli ze stráží. Relkin obrovského dravce objal a i jemu se na oplátku dostalo takového objetí, že mu to vyrazilo dech.

„Přišel jsi mě najít, je to tak?“

„Našel jsssem kluka.“

„No, to se musí nechat, objevil ses v pravou chvíli.“

Drak se shovívavě zasmál. „Elfí lordi mají štěssstí, že kluka nezabili.“

Relkin se podíval na skupinu přeživších. Všichni si byli podobní, stejné strnulé obličeje a stříbrné vlasy, takže si tím nemohl být jistý, ale měl dojem, že zahlédl Pessobu. Jejich skupina vypadala smutně a ztraceně. V jediném okamžiku byly jejich okázalé světy zničeny a oni sami přišli o všechno.

Měli štěstí?

Relkin si prohlížel ránu v Bazilově stehně. Nemělo cenu si něco nalhávat, bylo to skutečně zlé zranění, možná smrtelné. Kopí se zabodlo stopu hluboko, a když drak pokračoval v boji, hýbalo se v ráně. Vytáhnout ho by znamenalo riskovat poranění hlavních tepen, což by mohlo být osudné. Když ho tam nechají, zaručeně přijde sněť.

Přinejmenším budou Bazilovi muset uříznout nohu.

Relkinovi se při té představě dělalo zle, ale neviděl jinou možnost. Elfí lordi některé ze sluhů vyškolili na ranhojiče.

Už pro ně poslali a oni s Relkinovým prvním dojmem souhlasili.

Relkin, úplně vyvedený z míry, seděl a přemýšlel, jak to Bazilovi vysvětlí. Pokud mu Caymo a staří bohové měli někdy pomoci, byl na to nyní správný čas.

„Bazi…“ začal.

Drak mávl mohutnou rukou. Upřel oči do Relkinových.

„Tenhle drak ví, že ssse blíží konec. Kopí je příliš hluboko.

Noha už je zanícená. Chceš nohu uříznout. Lepší je být mrtvý.“

„Bazi…“

„Kromě toho vypadáš, jako by ssse blížil i tvůj konec.“

Drak pobaveně sklapl čelisti.

Relkin musel souhlasit, že omotaný obvazy vypadá, jako by ho už nabalzamovali. A přesto se jeho zranění od chvíle, kdy na ně elfí lady použila léčivé kouzlo, rychle hojila.

Dokonce ani rozbitý nos, i když byl stále oteklý, už ho nebolel.

„Bazi, musíme tu nohu uříznout. Není jiná možnost.“

„Tenhle drak nebude žít sss jednou nohou.“

„Mohl bys odejít na odpočinek. žít u moře. Jsem si jistý, že by ti to legie povolila.“

„Tenhle drak nebude žít bez nohy.“

Relkin si uvědomil, že v téhle věci s drakem nehne.

„Pak se tedy musíme pokusit hrot vytáhnout, nebo jinak umřeš.“

„Tak jako tak umřu, tak proč ssse ssstarat?“

„Ne! Myslím, že to dokážeme. Musí existovat způsob, jak dostat hrot ven.“

Bazil zasténal. „Draci cítí bolessst ssstejně jako vy.“

„Já vím, Bazi. Ale přivedeme elfí lordy, aby použili léčivá kouzla. Já jsem to zažil. Ta lady mi uzdravila ruce.

Měl jsem je tak popálené, že jsem si myslel, že o ně přijdu.“

„Na draky kouzla nepůsssobí. Ne sssnadno.“

„Nemůžeme tě prostě nechat umřít. Nevzdám to bez boje.“

Následovalo dlouhé ticho. Oba mysleli na to, jak strašně to bude bolet. Relkin zaťal zuby. Nenechá draka umřít.

Nějak to udělá.

„Dobře, než ssse uložím k dlouhému ssspánku, budete mě mučit.“ V Bazilových očích bylo něco velmi podobné zuřivosti. „Ale nejdřív ssse najíme.“

Bazilův citlivý dravčí nos mu sděloval, že se blíží jídlo.

Z domů ve městě, které unikly zkáze, získali suroviny na dobrou večeři, kterou připravil pán Lum a skupina kuchařů z domů elfích lordů. Bazil zhltl pečený hovězí bok, připravený nad žhavými uhlíky, a k tomu několik kusů slaniny, společně s dvěma tucty bochníku chleba. Všechno spláchl soudkem černého piva, který vyvalili ze sklepa pyramidy.

Zatímco Bazil jedl, Relkin poodešel stranou. V hlavě mu vířily vyděšené a zmatené myšlenky. Jak bude bez draka žít?

Bude to vůbec možné? Nedokázal si to představit. Přinutil se

vydat na průzkum pyramidy. Potřeboval dělat cokoli, co mu pomůže přestat myslet na nadcházející problém. Co se stalo s bytostí, kterou zde probudil? Byla na světě něčím zcela novým, nedokázal odhadnout její schopnosti, zvláště když

vzal v úvahu, jaké břímě nesla, když řídila herní světy padlých lordů Tetraanů. Přesto chápal, že deset tisíc bývalých otroků bude stále potřebovat jídlo a péči. Jejich fyzická těla byla základem a součástí velké bytosti. Aby vědomí přežilo, budou je muset udržovat naživu.

Relkin procházel katakombami kolem řad malých kamenných komůrek, ve kterých tiše leželi otroci. Uvažoval, kolik tisíc jich v těchto studených celách vyčerpalo všechny své síly, kolik jich využili a odhodili jako ovce nebo prasata.

Místo doslova páchlo hrůzou toho, co se zde dělo.

Cely a chodby na něj působily skličujícím dojmem. Brzy se rozhodl nechat deset tisíc těl v tiché temnotě a vrátil se k velkému schodišti a drakovi. V pivním soudku, ze kterého Bazil pil, ještě trocha zbývala. Relkin si nabral do stříbrného džbánku. Nápoj byl silný a nasládlý, ale stále to zjevně bylo pivo. Bez problémů ho vypil. Nalil si další džbánek.

Zavolal, aby přivedli lorda Pessobu, pokud je ještě naživu. Byl a přivedli ho.

„Jak si jistě uvědomujete,“ řekl mu Relkin, „okolnosti se změnily. Vaše Velká hra zmizela navždy. Nahradilo ji něco nového.“

„Svět se zhroutil. Takové kruté krveprolití! Zasloužili jsme si něco takového?“

Relkin pokrčil rameny. „Viděl jsem herní světy, kde bylo vraždění desetkrát horší. Pro zábavu jste zabili miliony.

Chápu, proč otroci udělali to, co udělali.“

„A ty tomu teď vládneš?“ zeptal se Pessoba.

„Ne. Nyní vládnou Ardu. Ale když je požádám, možná vás ušetří.“

„Ach ano, prosím, prosím, udělej to. Opravdu! Netoužím po tom, aby mě hodili do plamenů.“

„Mám pro vás práci.“

„Jakou?“

„O těch deset tisíc dole se musí někdo postarat. Vy to zorganizujete. Musí dostat najíst a je třeba je umývat. Dokud nebudeme vědět, co si přejí. Stalo se něco velice mimořádného a záhadného. Budeme muset počkat a uvidíme, co se bude dít dál.“

„Co se stalo? Nevím jistě, zda chápu, co se to tady poslední dobou dělo. Získal jsem tě od Katuna. Samozřejmě jsi mi připadal okouzlující. Navštívili jsme Arkelaudy. Ta zatracená ženská prohlásila, že jsi Iudo Faex. Nikdo jí nevěřil, ale stejně tě chtěli zabít. Pak jsi zmizel. Prostě zmizel. Nakonec kvůli tomu zločinu hledali Mota Pulka.

Mot Pulk, ten má hodně za co pykat.“

„Mot Pulk je mrtvý. Když se světy hroutily, zůstal tam uvězněn. Na Hrací desku se nevrátil.“

„Pak unikl tvrdému trestu.“

„Nikdo z vás trestu neunikne. Městu teď budou vládnout lidé, které jste utiskovali. Budete jim sloužit.“

„Samozřejmě, to chápu. Dohlédnu na to, aby o deset tisíc bylo postaráno. Budeme je krmit a napájet stejně jako předtím. Kaše, kterou dostávají, je výživná. Systém pracuje spolehlivě. Nezměníme nic, pokud nám to nenařídí.“

„Dobře.“

Relkin nechal Pessobu jít a opřel se o zeď. Drak se probíral zbytky hostiny. Velké oči obrátil k Relkinovi.

„Possslouchej mě, kluku. Tenhle drak nebude žít sss jednou nohou.“

„Vím, už jsi mi to říkal.“

„Nebude ze mě mrzák. Pro wyvernu to není žádný život.“

Relkin myslel, že mu pukne srdce. Pokud ten proklatý hrot nevytáhnou, Bazila zabije, a když ho vytáhnou, bude to pro draka nejspíš také smrtelné a jenom mu to před smrtí způsobí mnoho bolesti. Jediná možnost, která jim zbývala, byla uříznout mu nohu.

„Byl to dobrý život. Tenhle drak toho hodně viděl a udělal. Přinutili jsssme nepřátele ssse násss bát, co?“

„Ano, Bazi, přinutili.“

„Ještě dlouho o nás budou zpívat.“

Bazil postavil prázdný soudek, velké ruce si složil na břiše a uložil se ke spánku, jako by jej budoucnost vůbec neznepokojovala.

Relkin ležel vedle draka a cítil, jak mu po tvářích stékají slzy. Z rány neustále prosakovala krev. Relkin uvažoval, zda Bazil vydrží do rána. Možná by bylo lepší, kdyby nevydržel, kdyby odešel ve spánku. Věděl, že se nepokusí hrot kopí vytáhnout; jen by to způsobilo mučivou bolest. Bude to muset nechat být, nechat Bazila v klidu odejít, ale bylo to těžké, skutečně velice těžké. Snad jen díky naprostému vyčerpání se mu podařilo usnout, naposledy stočenému do klubíčka vedle draka.

Pozdě v noci se Bazil zavrtěl, ponořený jen do lehkého spánku. V noze mu ohavně škubalo, ale nebyla to bolest, co jej probudilo. Ucítil poblíž něčí přítomnost. Otevřel jedno oko.

Nikdo tam nebyl, ale přesto někoho či něco cítil.

Trpělivě to vyčkávalo.

„Kdo jsssi?“ zeptal se tiše v dračí řeči. „Jsssi sssmrt, která mě přišla vzít na dračí hvězdu?“

Nedostalo se mu žádné odpovědi, jen od jezera přilétl mírný vánek.

Bazilova ruka zabloudila k jílci Ecatoru. Cítil známé slabé hučení, které znamenalo, že duch v meči ucítil trola nebo nějaký jiný projev nečisté magie.

Byla-li to smrt, tak ji tentokrát mečem neporazí. Nemělo smysl připravovat se k boji. Přítomnost se tu stále vznášela.

Drak opět začal být ospalý a po chvíli upadl do neklidného spánku.

Bazil se probudil, když oblohu zabarvily první křehké jitřní paprsky. Probudil se náhle, ve vzduchu cítil pohyb, který ale nezpůsobil vítr, a začínal pociťovat nesnesitelný tlak.

Relkin se náhle s vyjeknutím probral.

A pak se objevil oslepující záblesk zeleného světla, který jako by drakovi projel nohou. Vzápětí zmizel a zanechal za sebou jen vůni ozónu a změť jekotu a výkřiků na náměstí.

Trvalo to asi půl minuty, než se všem vrátil zrak.

„Sssvědí mě noha!“ řekl Bazil. „Ou, ouuu. Opravdu to sssvědí.“

Natáhl se, aby si zraněné místo poškrábal, a zjistil, že už

mu zlomený konec ratiště z nohy netrčí. Svrbění přicházelo zevnitř a nebylo možné si ho nijak poškrábat.

Vzápětí i Relkin zjistil, že ulomené ratiště zmizelo.

„Je pryč!“ vykřikl. Vyrašila v něm nová, neuvěřitelná naděje.

Dorazili ranhojiči a prohlédli zranění. Ohromeně ustoupili. „Hrot je pryč. Rána je hluboká, ale prázdná.“

„Použijte na vysušení med,“ řekl Relkin. „Zranění se uzdravuje velice rychle samo od sebe.“

„Sssvědí to. Hrozně to sssvědí.“

„Možná, ale zdá se, že ti tu nohu nebudeme muset uříznout.“

„Lepší bylo umřít. Ale něco přišlo. Myssslím, že to byl tvůj přítel. Bylo to tady dlouho. Nemluvilo to, ale vím, že to tady bylo. A pak tohle.“

„Myslím, že zůstane ve světě natrvalo. Rád bych věděl, co se z něj stane.“

Později se Relkin vrátil do pyramidy a sešel dolů do katakomb, kde bylo narovnáno deset tisíc.

„Nevím, jestli mě slyšíte, nebo jestli chcete poslouchat.

Možná máte na práci důležitější věci, ale chtěl jsem vám poděkovat, že jste mého draka zachránili. Probudil jsem vás, a vy jste mi zachránili draka. Hodně štěstí, ať už jste cokoli.“

Od tichých postav ležících v kamenných komorách nepřišla žádná odpověď. Ale pak, když byl Relkin na odchodu, jím projela zima a ucítil stejnou přítomnost jako tehdy, když stál na Hrací desce. Nyní byla zde a nějakým způsobem jej pozorovala. Nepokusila se s ním žádným srozumitelným způsobem komunikovat, takže jí ještě jednou poděkoval a odešel.

KAPITOLA 53

Kouř se rozptýlil; trosky se povalovaly tam, kam dopadly. Dny ve zničeném městě se změnily v týdny.

Bazilova noha se zahojila rychle, stejně jako Relkinovy paže, i když dragonýrův nos už nikdy nebude jako předtím.

Chaos ve velkém městě se pomalu uklidnil a byl zaveden nový řád. Obyvatelé, dříve psanci a vyhnanci, se zabydleli v nádherných domech, kolejích a palácích, které přečkaly povstání. Několik příslušníků elfí šlechty, včetně lady Tschinn a lorda Rasiona, pracovalo jako ranhojiči a správci.

Mezi bývalými otroky a piráty, kteří tvořili novou vládnoucí kastu, nebyli žádní Ardu. Ti se rozhodli vrátit do své domoviny, okamžitě začali město ve velkých skupinách opouštět a mířili proti proudu řeky do Zemí děsu a na Pláň třírohých.

Bývalé kupecké třídy, která žila na méně prestižním západním konci města, se události téměř nedotkly. Její příslušníci zaplatili odškodné, rozdali úplatky, a když město navázalo kontakty s vnějším světem, brzy získali své postavení zpět. Opět vyrážely karavany, i když ceny pojistek

budou nějakou dobu neuvěřitelně vysoké. Relkin sehnal šest silných koní a vůz po kameníkovi. Když nastal den loučení, byli s Bazilem připraveni připojit se ke karavaně, která mířila na jih na pobřeží. Téhož dne se Lumbee s další skupinou Ardu vydala na cestu domů.

Lumbee s Relkinem se naposledy společně prošli po prašné jižní cestě za městskou bránou. Uprostřed karavany, kde je neviděli další Ardu, si vyměnili poslední polibek.

„Je mi líto, že odcházíš, Lumbee.“

„Relkine, měli jsme naši lásku. Byla to skutečná láska, ale bylo to, jako bychom žili sami a nemuseli brát na nikoho ohled. Patříme do jiných světů. Nemohla bych žít ve tvém světě. Byla bych tam jediná s ocasem. Musíš se vrátit do své země. Čekají tam na tebe.“

Relkin věděl, že má pravdu, ale vzpomínky na příjemný čas, který spolu strávili na řece, jej budou pronásledovat navždy. Bylo těžké nechat ji jít.

„Nikdy na tebe nezapomenu, Lumbee.“

„A já nezapomenu na tebe, Relkine.“

Po chvíli se připojili ke zbývajícím Ardu a Relkin se rozloučil s Iumem, Wolem a velkým Norwulem.

„Udržíme kmen silný,“ řekl Norwul. Relkin cítil, že z Norwula se stane první kmenový náčelník Ardu. Norwul se toho naučil o světě nesmírně mnoho a změnil způsob myšlení. Současně patřil k nejurostlejším Ardu – měřil šest stop, měl mohutné svaly a byl to skvělý a chytrý válečník.

Relkin měl za to, že je to pro práci náčelníka, jak si ji představoval, dobrá kombinace.

Ium a Wol se s Relkinem objali. Chodívali spolu na lov a Relkin věděl, že Ium a Wol si v sobě celý život ponesou ideály kmene. Jestli se Norwul stane náčelníkem, oni budou patřit mezi jeho přední muže.

Lumbee a ostatní dali sbohem drakovi. Lesní bůh odcházel a vracel se do dalekého světa, kam patřil. Všichni Ardu jeho rozhodnutí respektovali, i když jim jeho přítomnost v leženích na Pláni třírohých bude scházet.

„Sssbohem, Lumbee, dračí kamarádko.“

Lumbee náhle stěží dokázala mluvit. „Lumbee zkoušela být dragonýr. Nepovedlo se.“

Drak zavrtěl hlavou. „Lumbee ssse to povedlo. Drak na Lumbee nezapomene.“

Čas nadešel. Relkin vyšplhal na kozlík mohutného vozu.

Uchopil opratě a zapráskal bičem, aby se koně pohnuli. Byla to nádherná zvířata, dobře vycvičená a zvyklá tahat těžký náklad. Během této cesty si Bazil užije tvrdě zaslouženou jízdu.

Karavana vyrazila na cestu a vozy zamířily dlouhou cestou na jih. Ardu jim na rozloučenou zpívali jednu ze svých starých písní.

Relkin vůz a koňské spřežení koupil za část zlata, které našel v troskách domu Mota Pulka. Dvacet zlatých tabi ukrytých v dutých cihlách, zabudovaných do zdi. Oheň zeď

poškodil a způsobil, že jedna z cihel praskla. Zlatý záblesk upoutal Relkinův pohled, dragonýr část spálené cihly vylomil a ven se vykutálelo zlaté tabi, silný hladký čtvereček čistého zlata.

V podšívce Bazilovy nové vesty, kterou měl pod zbytky joboquinu, se nyní ukrývalo devatenáct zlatých tabi.

Joboquin, ze kterého zbyly jen cáry kůže a pár nepoškozených řemenu se bude muset vyměnit celý.

Jižní cesta se v dlouhých kličkách vinula vzhůru průsmykem mezi pohořími, který vedl na úzkou pobřežní planinu. Celou tuto část cesty neustále pršelo a nepřetržitý studený déšť napínal Relkinovu trpělivost k prasknutí. Bazil byl zábalem ve velkém plášti, a zatímco vůz drkotal po rozjezděné cestě zůstával víceméně v suchu.

Prvním horským pásmem byl Mindor Ath, řada středné vysokých vrcholků se zalesněnými svahy a jen malými sněhovými čepičkami. Cesta tady byla těžká, ale ne tak špatná. Pak přišel složitější úkol, a to překročit vysokohorský průsmyk skrze Ath Gahut, což byly vysoké hory s kamennými úbočími, ve vyšších polohách pokrytými věčným sněhem a ledovci. Tato část cesty byla velmi obtížná a v nejhorších místech musel Bazil vystoupit z vozu a jít pěšky, protože koně prostě nedokázali utáhnout vůz i s ním. Vzduch zřídl, těžko se jim dýchalo a zdálo se, že chlad proniká skrz jejich oblečení a oni mrznou až na kost.

Konečně však překonali nejvyšší bod průsmyku a spatřili zelenou pláň a vzdálený oceán.

Sestup byl také náročný, neboť se museli prodírat rozbředlým sněhem a do obličeje jim vál silný vítr, který do sebemenší skulinky vháněl led, ale po týdnu takového pekla sestoupili pod hranici sněhu a okolní vzduch už byl teplejší.

Na jižní straně hor projížděli příjemným územím podél pobřeží, v úzkých údolíčkách i zalesněných kopcích stály zemědělské usedlosti, cesta byla dobře udržovaná a občas narazili na zájezdní hostinec. Bazil si zvykl, že na něj všichni civí, a kamkoliv vejde, vidí strnulé obličeje těch, kteří podlehli dračímu tranzu. Výměnou za dobré pivo a střechu nad hlavou, když celou noc pršelo, toho snesl hodně.

Posléze dorazili do přístavního města Zundu na pobřeží oceánu.

Relkin prodal koně a vůz, i když ne za tolik, za kolik je koupil, a další dva týdny bydleli ve stájích přístavního hostince, dokud nepřiplula dost velká loď, aby unesla dvoutunového draka a poskytla mu dostatečné pohodlí.

Zatímco čekali, téměř neustále pršelo, což, jak zjistili, bylo v tuto roční dobu pravidlem.

První použitelná loď byla těžkopádná koga Helida, dvojstěžník s velkým ponorem, jehož posádku tvořili lidé z Ostrova Samander, kteří si propichovali nosy a uši a nosili v nich kosti. Relkin si najal celou loď, aby je odvezla kolem

jižních mysů a na sever k Sogoshi. To bylo právě tak daleko do západního oceánu, kam si Samandeřani troufli.

Relkin zaplatil zlatým tabi, což Samandeřanům vnuklo hanebné myšlenky. Relkin s Bazilem se do hodiny nalodili a uložili se v nákladním prostoru. Bazil bude spát na jedné straně na hromadě slámy a Relkin na pryčně poblíž. Posádku ta rychlost vyvedla z míry a někteří protestovali, ale Relkin už za loď zaplatil a nechal si dovézt mnoho zásob jídla, tuny nudlí a deset sudů piva. To všechno Helidu samozřejmě silně zatížilo.

Ostrované reptali a intrikovali, zatímco koga zachytila západní vítr a vyplula na širý oceán. Pak Bazil vylezl z nákladního prostoru a s Ecatorem v jedné a brouskem v druhé ruce se usadil na palubě. Drak už nekulhal; jeho zranění se zcela vyléčila. Meč byl jako vždy krutý a hladový. Posádka sledovala, jak brousek pracuje na dlouhém smrtícím pruhu oceli.

Poté co Bazil Ecator naostřil, chvíli trochu cvičil, samozřejmě jen nakolik mu to omezený prostor malé lodi dovolil. Přesto to stačilo. Posádka potlačila podlé myšlenky a cesta proběhla klidně. Jednou se k nim přiblížili piráti, ale Samandeřani si nedělali starosti. Piráti k nim připluli tak blízko, že lidé na palubě Helidy rozeznávali nad zábradlím řadu krutých, šklebících se obličejů. Pak Bazil vstal, tasil Ecator a provedl s ním pár cviků.

Piráti se stáhli. Jejich plachta brzy zmizela za obzorem.

Samandeřany to potěšilo a kapitán Bazilovi nabídl, že pokud se s nimi bude plavit, má po zbytek života zajištěnou práci.

Bazila to lákalo. Všechny wyverny vábila vůně moře, ale nakonec nebylo pokušení dost silné. Vracel se k životu, který dobře znal a v němž byli přátelé a pravidelná strava.

Takto se mu to líbilo víc.

Pokud šlo o Relkina, dával si na Samandeřany pozor a postaral se, aby se nedozvěděli, kde je ukrytý zbytek zlatých tabi.

Poté co Helida obeplula Větrný mys, zachytila jihozápadní pasáty a rychle a bez zvláštních příhod doplula do Sogoshe.

V Sogoshi je uhostil místní guvernér. Dorazila zpráva, která jim nařizovala zůstat v Sogoshi tak dlouho, dokud se s nimi z hlavního města Kouby nepřijede pozdravit sám velký král Choulaput. Bazil s Relkinem kdysi velkého krále zachránili před najatými vrahy a on na to nikdy nezapomněl.

Když král dorazil, uspořádali další velkou slavnost.

Choulaput jim daroval zlaté prsteny a zlaté hrudní pláty, které jim visely na zlatých řetězech na krku. Relkin nechal na jejich nově nabyté bohatství vyrobit zvláštní truhlu. Byla velice pevná a dal na ni nejlepší zámek, který v Sogoshi sehnal. Nebyla příliš velká, ale už se plnila. A když místní smetánka zorganizovala sbírku ve prospěch všech bojujících draků, Relkin dostal na starost její výtěžek, dvě stě zlatých

dublonů. Ty společně s tabi, prsteny a hradními pláty truhlu zaplnily zcela.

Posádku legie v Sogoshi tvořilo jen několik mužů, kteří pracovali mimo velvyslanectví Říše růže, jíž byla skromná dvoupatrová budova na okraji obchodní čtvrti města.

Relkina s Bazilem tam čekalo srdečné přijetí a jejich truhla se zlatem byla v bezpečí. Relkin začínal mít trochu starosti, protože s sebou ve zlatě nosili poměrně velké bohatství. A kromě toho svého měli zlato i pro všechny draky, kteří se účastnili tažení v Eigu. Relkin se za to cítil odpovědný a pociťoval silné obavy.

Choulaput se zdržel tři dny a každý den spolu večeřeli.

Dokonce i Bazil se po poslední hostině v bogonském stylu cítil nacpaný.

Problém představovalo jedině to, že nejbližší obchodní loď, která měla připlout, byl Oves, který se bude do Argonathu vracet z cesty po přístavních městech Bakanu.

Čekali, že Oves připluje za měsíc. Na druhou stranu se jim v Sogoshi žilo nanejvýš pohodlně. Neměli žádné povinnosti, nemuseli bojovat, nic je netížilo. Všechny významné rodiny je chtěly pohostit a místní černé pivo bylo skutečně výborné.

Oba dva si rozmařilý život velice rychle oblíbili. Bazil přibíral na váze. Dokonce i Relkin se trochu zaoblil.

Za týden do přístavu v Sogoshi nečekaně vplula fregata Lyra. Vracela se zpátky do Kadeinu, poté co mapovala daleké západní pobřeží Eiga.

Kapitán Keperson je vyhledal na velvyslanectví a nabídl jim okamžitý převoz do argonathského města Kadeinu.

Lodní tesaři upravili část podpalubí Lyry, vybudovali v něm stání pro draka a Relkin se tam také zabydlel. Posádka si pokládala za čest, že může vézt slavného Zlomeného Palcáta zpět do Argonathu. Bazilovi i dragonýrovi bylo docela líto, když sledovali, jak jim Sogosh mizí z dohledu.

Kapitán Keperson vyplul včas, aby zachytil zbytek jihozápadních pasátů, a rychle doplul do bez větrného pásma. Tam jim týden či dva nepřálo štěstí, ale pak je zachytil okraj tropické bouře, která je hnala na sever a z tišin se dostali ani ne za týden. Odtud poháněni posledními zbytky monzunu dopluli do Ourdhijského zálivu, obepluli mys, propluli Zářivým mořem a o tři týdny později dorazili do Kadeinu. Blížila se zima, ale stromy v Kadeinu stále měly listí a probíhalo vinobraní a lisování hroznů.

Zlomenému Palcátoví se opět dostalo nadšeného přijetí.

Bazil využil příležitosti a část zlata uložil. Polovinu tabi a výtěžek sbírky vložil na účet v Královské zemské bance.

Zbytek tabi zůstal zašitý v řemenu, který měl Bazil kolem pasu.

Konala se další skvělá hostina a pak se nalodili na Nezdolnou, starší nákladní loď, a konečně zamířili do Marneri. Cestu poznamenala ošklivá zimní bouře, kvůli které všichni cestující – samozřejmě až na draka – trpěli mořskou nemocí.

Šest měsíců po odjezdu z Mirchazu a víc než dva roky poté, co vyrazili na tažení do Eiga, vystoupili ve slabém zimním větru na břeh bílého města.

Čekalo je bouřlivé přivítání. Město poctilo svého nejslavnějšího draka, který jako zázrakem vstal z mrtvých, obrovskou slavností, která trvala až do Velkého dne.

KAPITOLA 54

V Dashwoodu, kde Marnerijské legie v obrovských lesích těžila dřevo, aby nakrmila kotle ve městě i v kasárnách, vládla hluboká zima. Letošní zimu trávil 109.

marnerijský dračí oddíl v Dashwoodu společně se 167.

dračím, novým oddílem, kterému teď velel dračí vůdce Turrent, který byl kdysi velitelem 109. Dračího.

Zima byla mírná a sněhu málo. Zem pokrývala povadlá tráva a jediné, co napovídalo, že je zima, byly holé stromy.

Jezírka pokrývala jen tenká vrstva ledu a muži při práci v lese nosili jen košile.

Draci obrovskými sekerami – byly to sekery, které ukořistili trolům – káceli stromy. Odtahovali kmeny, řezali je a sekali a neustále odnášeli a skládali na místo staršího dřeva. To teď nakládali do řady vozů, které přijely z města.

V dračím domě v Dashwoodu, rozlehlé stavbě s nejlepší potní lázní ze všech dračích domů v celé legii, vládlo šťastné období. Drakům se v lesích vždy líbilo. Měli rádi těžkou fyzickou práci a obrovské porce jídla, které k ní patřily.

Letos však měli ještě jeden důvod k radosti, protože se znovu shledali se starým přítelem Bazilem Zlomeným Palcátem, o němž se zhruba rok po bitvě u vulkánu předpokládalo, že je mrtvý. S jeho návratem se 109. dračí konečně znovu spojil. Noví draci Churn a Gryf do něj náhle zapadali mnohem lépe. Morálka prudce stoupla.

Týdny, jež následovaly po Bazilově a Relkinově návratu do Marneri, byly bouřlivé. Avšak už měsíce předtím, než

vstali z mrtvých, od chvíle, kdy dorazila zázračná zpráva, že jsou naživu, ale ztracení v temném starodávném srdci jižního kontinentu, se na jejich příběh soustředila pozornost celého 109. dračího. Po této zprávě už nedostali žádnou další, ani slovo, dokud drak a dragonýr nepřipluli na palubě Lyry do Kadeinu. Draci dychtili po každičké zprávě, každé sebemenší novince.

Až do chvíle, kdy konečně vstoupili na pobřeží Argonathu, měli o dvojici, opuštěnou v bájném městě, ukrytém v hloubi jižního kontinentu, stále větší obavy.

Říkalo se, že město je hnízdem magie, kde hroziví elfové pojídají lidské maso.

A pak, z čistého nebe, stejně jako v případě první zprávy, dorazily novinky. Slavná dvojice se zcela neohlášená vylodila v Kadeinu. Vešli do dračího domu a zastihli všechny ve spánku. Gigoth, mohutný mosazný drak, který velel kadeinskému dračímu domu, si myslel, že Bazil je duch!

O pár dní později přistáli u pobřeží Marneri a prošli průvodem ulicí U Věže ke Strážní věži a dračímu domu.

Tam na ně čekal 109. dračí, aby je přivítal. Seřadili se do čtyřstupů jako při výcviku a Bazil zaujal své místo v řadě s Alsebrou, Zeleným Purpurem a Chektorem. Nový dračí vůdce Cuzo přečetl oficiální uvítací projev a pak nařídil rozchod. Klidná scéna se změnila v řev a dusot, který byl pro lidi jednoznačně nebezpečný, takže se raději ukryli v blízkém průchodu, zatímco obrovští draci společně poskakovali, lomcovali sebou a řvali.

Od té doby se jednotka znovu dala dohromady. Morálka byla skvělá. Dokonce i Zelený Purpur se pořádně opřel do práce. Po večerech vytahovali soudek navíc a zpívali, dokut je nepřemohl spánek. Zbytek tábora v Dashwoodu si zvykl, že usíná, zatímco 109. dračí stále zpívá. Zvířata ze širokého okolí uprchla; lovná zvěř bude po celé měsíce velice vzácná.

Mezi dragonýry bylo stejně jako mezi draky několik nových tváří. Gryf byl zelený drak z města u Kalného jezera v Modrých horách. Jeho dragonýr Rakama byl drsný, šlachovitý šestnáctiletý mladík. Rakama byl bojovník. Už se popral se Swanem a ten jen tak tak vyhrál. Velký Swane byl zvyklý, že je v jednotce dragonýr číslo jedna. Rakama to chtěl prověřit.

Relkin mezi ně zapadl stejně jako předtím, byl jedním z nich, a přesto někdo jiný, někdo, kdo postoupil na jinou úroveň. Uznávali, že je moudrý – přinejmenším víc než oni

– a zvykli si za ním chodit, když si chtěli promluvit o problémech. Byl v jednotce od samého počátku. Ze stejného náboru přišel jen Chektorův dragonýr Mono. 109. dračí už

zažil bojů víc než dost a několikrát ho málem rozpustili, tak vysoké měl ztráty. Jejich bojovou zástavu zdobilo víc řádů, než měla kterákoli jiná jednotka Marnerijské druhé legie. A Relkin získal Legionářskou hvězdu, což bylo nejvyšší ocenění v legii – a byl nejmladší, kdo takovou poctu kdy získal! Mladší chlapci k němu přirozeně vzhlíželi, a když

zjistili, že se chová přátelsky, přicházeli za ním, když měli potíže.

V něčem se trochu změnil a všichni starší dragonýři si to uvědomovali. Někdy měl prázdný výraz a v hlase měl unavenou vážnost, která tam předtím nebyla.

Swane si ty změny také uvědomoval. Jeho staré nepřátelství se někdy vracelo, ale většinou jej Relkinova schopnost přežít ohromovala.

„Nechápu, jak to dělá,“ říkal mladším chlapcům, „ale vždycky přežije. Musíte Relkina napodobit. On ví, jak přežít i v těch nejhorších situacích. Nikdo nezažil těžší boje než

Relkin.“

Všichni mladší chlapci věděli, že nastupují k uctívané jednotce, k jedné z těch, které bojovaly na Sprianském hřebeni a zastavily velkou invazi do Arneis. O místa v jednotce probíhal tvrdý boj. Dragonýry z ní v legii a společnosti kolem ní dobře znali.

A Relkin byl pro všechny záhadný chlapík, starší než oni a s úplně jinými zkušenostmi. Mlčky jejich úctu přijal. Ve skutečnosti toužil po klidném životě, než bude moci odejít na odpočinek. Většinu času se domníval, že by klidný život mohl mít, kdyby nebylo Rakamy. Relkin věděl, že nakonec si to s Rakamou bude muset vyřídit. Počká si na pravý okamžik. Nebude se to snažit uspěchat. Viděl ale, že Rakama začíná mít spadeno na některé z ostatních.

Pokud šlo o draky, byly potíže s Gryfem – už se dostal do šarvátky se Zeleným Purpurem, který byl na něj příliš velký a nejednal s ním právě v rukavičkách. Alsebra musela Zelenému Purpuroví přerazit stůl o hlavu, aby ho donutila Gryfa pustit. Od té doby se situace v jednotce uklidnila.

Společně s Gryfem přišel velký mosazný nováček Churn.

Jeho dragonýrem byl klidný chlapík jménem Howt a dorazili z vesnice v Seantu.

Byl zde také dragonýr ve výcviku Curf, který nepatřil k žádnému drakovi, ale měli ho jako náhradníka. To byla nová politika. Curf měl hodně práce, protože měl pomáhat komukoli s čímkoli.

A pak tu byla jedna vada na kráse, dračí vůdce Cuzo.

Cuzo získal velení, když jejich předchozí dračí vůdce Delwid Wiliger rezignoval na svou pozici a odešel z legií.

Wiliger se z bitvy u vulkánu nikdy nevzpamatoval.

Tmavovlasého šlachovitého Cuza převeleli z vojenské správy a byl rozhodnutý dostat se zpět do bojové jednotky

dřív, než bude navždy odsouzen sedět za stolem. Dosud se mu ovšem příliš nedařilo s draky vycházet. Rozhodl se spřátelit s Relkinem a možná tak získat pomoc při budování vztahů s wyvernami.

Jednoho dne draci dováděli ve vodní nádrži a dragonýři se starali o výstroj, opravovali joboquiny, pochvy mečů a podobně. Ve skutečnosti toho neměli moc na práci. Dračí vůdce Cuzo byl posedlý čistotou a celkovým stavem výstroje. Většina součástek byla tedy v perfektním stavu.

Dragonýři brzy začal i hrát karty a část z nich kula pikle, jak získat dvojnásobný příděl piva, aby měli na čem hodovat.

Swane jako vždy právě prohrával, když se objevila zpráva, že k hlavní bráně dorazila skupina pěti jezdců. Měli na sobě plédy a byla mezi nimi dívka s dlouhými zlatými vlasy.

Chlapci ze 109. dračího okamžitě věděli, kdo to je, a všichni najednou se vyhrnuli ven, aby přivítali Eilsu, dceru Ranardovu, která po jejich boku bojovala na Sprianském hřebeni.

Doprovázeli ji strýc Traim a teta Bream, a s nimi dva statní příslušníci klanu Wattel.

Přivítal ji major Beenks, kterému ukázala vojenský svitek, podepsaný generálem Klendonem ze Strážní věže v Marneri. Byly to rozkazy pro dragonýra Relkina a draka Bazila a povolovaly jim zvláštní čtyřměsíční dovolenou, kterou si mohli vybrat kdykoli během příštího půl roku.

Major Beenks poslal po vojenském sluhovi zprávu dračímu vůdci Cuzovi, ale Cuza v tu chvíli nemohli nikde najít.

Relkin to samozřejmě už slyšel a celý zamoučený přiběhl ze špižírny, kam ukládali chléb. Našel Eilsu, jak tam stojí s malou skupinou lidí v barvách klanu Wattel. S

výkřikem vběhl mezi ně a uchopil ji do náruče.

Zasmála se, políbila ho a pak ho přiměla, aby ji postavil na zem dřív, než se zamračené pohledy jejího strýce změní v něco horšího.

„Musíme se chovat slušně, Relkine. Toto je můj strýc Traim. Je tady, abychom před sňatkem dodržovali slib.“

Tmavý pléd měla pokrytý moukou. Oklepala ji prsty a potlačovala smích.

Traim se uklonil. Relkin zasalutoval. Traim si ho změřil tvrdým pohledem. Relkin mu jej neoplatil.

„A tohle je teta Bream.“

Byla to starší žena s pronikavýma očima, hledícíma zpod záhybů šátku. Relkin cítil, jak si jej oba Eilsini průvodci pozorně prohlížejí a pátrají po sebemenší chybičce. A on měl samozřejmě košili a kalhoty a možná i obličej zaprášené od mouky. Už teď si musí myslet, že je zpustlý hlupák.

Když představování skončilo, podala mu Eilsa svitek od generála Klendona. Relkin si ho pozorně přečetl a pak se šťastným zavýsknutím vyskočil do vzduchu.

Když dopadl, zjistil, že na něj rozzlobeně hledí drači vůdce Cuzo, který se vrátil z vojenské kanceláře.

„Co se to tady děje? Proč jsou v dračím domě civilisti?

To je proti předpisům.“ Cuzo vypadal dost rozčileně. Relkin se kousl do rtu. Chápal Cuzovu bezděčnou reakci na přítomnost krásné mladé dívky v dračím domě. Relkin zasalutoval a zdvořile mu podal svitek od generála Klendona.

„Pane! Toto je Eilsa, dcera Ranardova, z klanu Wattel.

Přivezla rozkaz od generála Klendona.“

Cuzo si svitek četl a stále víc se při tom mračil.

„Už jste byl od jednotky pryč dva roky, a teď si berete čtyřměsíční dovolenou. To je velice nezvyklé.“

„Ano, pane,“ řekl Relkin, který se už dávno naučil, že jediný způsob, jak s dračími vůdci v takových situacích jednat, je s nimi souhlasit.

Cuzo potěžkával svitek v ruce. Teoreticky mohl vznést námitku a požádat o přehodnocení, ale co by tím získal?

Změnil názor.

„Kdy jste měl naposledy oficiální volno, dragonýre Relkine?“

„Před třemi roky, pane.“

„No, myslím, že si ho tedy zasloužíte.“ Přívětivě se usmál na Eilsu a pokynul strýci Traimovi. „Bylo mi potěšením se s vámi setkat, paní. Dohlédnu na to, aby se pro vás našlo ubytování a ustájení pro vaše koně.“ Cuzo odešel.

Dragonýry, kteří vše sledovali, to ohromilo. Vypadalo to, že strašlivý Cuzo se v Relkinových rukou změnil v kotě.

Relkinovy akcie závratně stouply. Pokud něco mohlo zmírnit Cuzovu tvrdou vládu, byli rozhodně pro.

Relkin se rozhlédl. Takhle si zrovna setkání s Eilsou nepředstavoval, ale bude to muset stačit.

„Konečně,“ řekl Relkin, jehož srdce tak překypovalo city, že nebyl schopen říci nic víc.

„Ano, má lásko, navzdory všemu žiješ, já jsem tady, a pokud si to stále přeješ, vezmeme se.“

„Přeju, strašně moc.“

Pak vešli do dračího domu, vzali si stoličky a posadili se do Bazilova stání. Wyverny ještě plavaly v nádrži, takže měli místo na chvíli pro sebe. Relkin zatáhl závěs.

Strýc Traim a teta Bream se posadili venku před stáním, zatímco muži z jejich klanu odnášeli zavazadla do pokojů, které jim otevřeli.

Relkin a Eilsa byli zpočátku stydliví a váhaví. Museli si toho hodně říci a ani jeden z nich si v tu chvíli nepřipadal příliš výřečný.

„Trvalo to tak dlouho, někdy jsem si myslela, že se nikdy nevrátíš,“ řekla.

„Eilso, já…“ Relkin si uvědomil, že existují věci, které milované osobě prostě říci nelze, a zmlkl.

„Co, Relkine?“

„Jsem tak vděčný, že jsi na mě počkala. Vím nebylo moc na co čekat, jsem jenom dragonýr, který se vrací z války.

Ale věci se překvapivě změnily. Bazil a já jsme se z téhle poslední výpravy vrátili s malým jměním. Našli jsme nějaké zlato – docela dost zlata. Takže jsem chtěl říct, že budeme mít víc než jen čtyřicet akrů a Bazila.“

„Relkine, čekala bych na tebe, i kdybys neměl vůbec žádnou půdu. A kromě toho mám nárok na půdu ve Wattel Beku. Ne, čekala jsem na tebe a na náš společný život. Věř mi, pokoušeli se mě přesvědčit. Zkusili všechno. Nedokážu spočítat, s kolika hezkými mladíky z klanu jsem se musela setkat.“

Zasmála se těm vzpomínkám. „Ale všem jsem řekla ne, protože jsem nějak věděla, že přežiješ. Nevím proč, ale něco mi říkalo, že nejsi mrtvý.“

„No, tentokrát to bylo jen tak tak.“

„Ano, to vidím.“ A Eilsa se mu podívala do očí a spatřila oceán bolesti a strašlivé poznání, které Relkinovi přinesla Hrací deska lordů Tetraanů. Změnil se, byl teď víc cynický.

Rozhodla se, že se to pokusí změnit.

„Prošel jsi zkouškou, a ne poprvé.“

Tajně si ukradli pár polibků, ale stále hovořili, aby je strýc Traim nechtěl přijít zkontrolovat. Relkin jí vyprávěl o svém putování vnitrozemím, i když pár důležitých věci vynechal.

Drači, stádo obrů, kteří při každém kroku rozstřikovali vodu kolem, vylezli z nádrže a Bazil našel ve stání Eilsu s Relkinem.

„Ho ho!“ zařval na pozdrav.

Nejdřív museli strýce Traima a tetu Bream probrat z dračího tranzu, což v tetině případě nebylo snadné. Potom Bazil Eilsu objal a málem jí vyrazil dech.

Pak se obrátil k Relkinovi a v očích mu zářilo štěstí.

„Ha, kluk má další příležitossst oplodnit vejce!“

Eilsa se zasmála. „A to znamená co?“

Relkin polkl. „No, to je jenom takový řečnický obrat. To draci vždycky říkají. Nejsou v dvoření moc zběhlí, pokud mi rozumíš.“

Na Bazila se zamračil. „Slíbils mi to!“ zasyčel dračí řečí.

Wyverna se zasmála. „Udržím tvoje tajemssství.“

„Co to na sebe vy dva syčíte?“

Relkin se obrátil zpět k dívce. „Nic důležitého, jde jenom o nějakou chybějící výstroj.“

Eilsa se na něj podívala jen nepatrně podezíravým pohledem. „Doufám, že opravdu nejde o nic důležitého.“

„Ne, jenom o chybějící dračí mozek,“ zamumlal si Relkin pro sebe.

Teď, když byl ve stání i Bazil, se tam mačkali. To se v přítomnosti dvoutunového zeleného draka stávalo. Strýc Traim začínal být rozčilený.

„Musíte si dát něco k jídlu,“ řekl Relkin. „Máte za sebou dlouhou cestu. Jen to tady dokončím s drakem a připojím se k vám v jídelně v hlavní síni. Curf vás zavede do vašich pokojů.“

Eilsa se svým doprovodem a Curfem odešla. Relkin se znovu obrátil k drakoví. „Málem jsi se podřekl. Musíš být opatrnější, Bazi.“

„Cha cha, sss tím tedy tenhle drak naprosssto sssouhlasssí.“