6 Harry Potter a Princ dvojí krve

J. K. Rowling

(2000)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Harryho šestý školní rok na Škole čar a kouzel v Bradavicích je pokažen válkou mezi Voldemortovými přívrženci a stoupenci dobra v níž náš hrdina s jizvou ve tvaru blesku na čele buď vyhraje, nebo zemře. Profesor Brumbál ho zasvětí do temné minulosti Toma Riddlea a přitom poodhalí příčinu Voldemortovy nesmrtelnosti. Když Harry objeví starou a počmáranou učebnici lektvarů patřící tajemnému Princi Dvojí Krve, spoléhá se na kouzla z ní i přes Hermionino varování stále víc. Válka mezitím zasahuje i do domácnosti Harryho spolužáků v té nejnepředstavitelnější podobě a začátek konce se blíží...

Joanne K. Rowlingová

Harry Potter

a princ dvojí krve

HARRY POTTER a princ dvojí krve

Albatros

Praha

Joanne K. Rowlingová

ALBATROS PRAHA

Přeložil Pavel Medek

Své nádherné dceři Mackenzie

věnuji její inkoustové a papírové dvojče

Text copyright © 2005 by J. K. Rowling

Cover illustration © by Mary GrandPré

Cover artwork © Warner Bros.

A Division of Time Warner Entertainment Company L. P.

HARRY POTTER, characters, names and related indicia are trademarks

of and © Warner Bros. Entertainment Inc.

(s05)

Translation © Pavel Medek, 2005

Chcete vědět víc?

www.albatros.cz/harry

ISBN 80-00-01819-5

Kapitola první

Extra ministr

Pomalu se blížila půlnoc, ministerský předseda seděl ve své pracovně sám a četl rozvleklé vnitřní sdělení, jež mu proplouvalo mozkem, aniž by v něm zanechávalo sebemenší smysluplnou stopu. Čekal na telefonát prezidenta jisté vzdálené země, netrpělivě přemítal, kdy ten zatracený chlap konečně zavolá, a úporně se snažil potlačit nepříjemné vzpomínky na vleklý, únavný a obtížný týden. Na nic jiného už mu v hlavě prakticky nezbývalo místo. Čím víc se pokoušel soustředit na text, který držel v ruce, tím zřetelněji viděl triumfálně se usmívající obličej jednoho ze svých politických oponentů. Konkrétně šlo o oponenta, který právě toho dne vystoupil ve zprávách, nejen aby vypočítal všechny ty hrůzy, k nimž v uplynulém týdnu došlo (jako by snad bylo nutné je někomu připomínat), ale také aby vysvětlil, že za všechny, od první do poslední, nese odpovědnost vláda.

Ministerskému předsedovi stačilo jen pomyslet na přednesená obvinění, aby mu stoupl krevní tlak, protože šlo o obvinění veskrze nespravedlivá a nepravdivá. Jak u všech všudy měla asi jeho vláda zabránit zřícení toho mostu? Bylo nestydaté pokoušet se lidem namluvit, že se na mosty nevydává dost peněz. Ten most sloužil necelých deset let a ani nejlepší odborníci nedokázali vysvětlit, jak je možné, že se rozlomil na dva kusy, takže se z něj tucet aut zřítil dolů do hluboké řeky. A jak se vůbec někdo opovažoval naznačit, že za ty dvě odporné a v médiích věčně omílané vraždy může nedostatek policistů? Nebo že měla vláda jaksi předvídat ten nečekaný hurikán v jihozápadní Anglii, který si vyžádal tolik obětí na životech a takové hmotné škody? A byla to snad jeho chyba, že jeden ze služebně mladších ministrů, Herbert Chorley, se zrovna tento týden tak podivně rozhodl trávit od nynějška mnohem víc času v rodinném kruhu?

„Celou zemi zachvátila pochmurná nálada,“ učinil závěr jeho oponent a jen stěží dokázal zakrýt jasný úsměšek.

A měl bohužel stoprocentně pravdu. Ministerský předseda to sám také cítil – lidé skutečně působili sklíčeněji než obvykle. Dokonce i počasí bylo depresivní; všechny ty lezavě chladné mlhy uprostřed července… to by přece nemělo být, to není normální…

Otočil na druhou stránku sdělení, a když zjistil, jak je ještě dlouhé, vzdal se snahy je dočíst. Protáhl si ruce nad hlavou a posmutněle se rozhlédl po pracovně. Byla to útulná místnost s krásným mramorovým krbem ve stěně proti vysokým vysunovacím oknům, nyní pevně zavřeným kvůli neobvyklému venkovnímu chladu. Ministerský předseda se nepatrně otřásl, vstal, přešel k oknu a zahleděl se do řídké mlhy tlačící se ke sklu. A právě v tom okamžiku, když stál otočen k místnosti zády, se za ním ozvalo decentní odkašlání.

Ztuhl a nehybně hleděl do očí vlastnímu vyděšenému výrazu v tmavém skle. To odkašlání poznal, neslyšel je poprvé. Velice pomalu se otočil a podíval se do prázdné pracovny.

„Prosím?“ řekl a snažil se, aby to vyznělo odhodlaněji, než se sám cítil.

Na kratičkou chvíli zadoufal v nemožné: že mu nikdo neodpoví. Okamžitě se však ozval zřetelný a rozhodný hlas, který působil dojmem, že předčítá předem připravené prohlášení. Vycházel – jak ministerský předseda věděl hned po tom prvním zakašlání – z úst drobného mužíka s žabím obličejem a dlouhou stříbrnou parukou, který byl vyobrazen na malé špinavé olejomalbě visící ve vzdáleném koutě místnosti.

„Zpráva pro mudlovského ministerského předsedu. Je nezbytně nutné, abychom se sešli. Odpovězte prosím obratem. S úctou Popletal.“ Mužík na obraze se na ministerského předsedu tázavě zadíval.

„Ehm,“ zabručel ministerský předseda. „Poslyšte… tohle pro mne není právě nejvhodnější chvíle… Čekám totiž zrovna telefon… od prezidenta…“

„To lze přeorganizovat,“ ujistil ho bez váhání portrét.

Naděje v srdci ministerského předsedy pohasla. Přesně toho se obával.

„Mně ale doopravdy dost záleží na tom, abych si promluvil…“

„Zařídíme to tak, že vám dnes pan prezident zapomene zavolat. Ozve se vám až zítra večer,“ slíbil mužík. „Buďte tak laskav a odpovězte panu Popletalovi ihned.“

„Já… no… tak dobrá,“ slabě povzdechl ministerský předseda. „Ano, ať Popletal přijde.“

Spěšně se vrátil ke stolu a cestou si narovnal kravatu. Jen co se posadil do křesla a nasadil výraz, o němž doufal, že bude působit uvolněně a neohroženě, rozzářily se na prázdném roštu pod mramorovou krbovou římsou jasně zelené plameny. Pokoušel se ani mrknutím nedat najevo překvapení či nervozitu a sledoval, jak se v plamenech objevuje tělnatý muž a točí se kolem dokola jako káča. Po několika vteřinách vylezl, z rukávů dlouhého úzce proužkovaného pláště si na poměrně zachovalý starožitný koberec setřásal popel a v ruce svíral citrónově zelenou buřinku.

„Á… pan ministerský předseda,“ pozdravil Kornelius Popletal a vykročil kupředu s nataženou rukou. „Moc rád vás zase vidím.“

Chtěl-li být ministerský předseda upřímný, opravdu mu nemohl jeho zdvořilost oplatit, proto raději zachoval mlčení. Ani trochu ho netěšilo, že Popletala vidí. Jeho příležitostné návštěvy mu samy o sobě nejen vysloveně drásaly nervy, ale navíc bývaly předzvěstí velice špatných zpráv. Kromě toho tentokrát Popletal vypadal více než zničeně. Byl hubenější, plešatější a bledší a jeho obličej působil ztrhaně. Podobný výraz už ministerský předseda viděl ve tváři nejednoho politika a nikdy to nevěstilo nic dobrého.

„Co pro vás mohu udělat?“ otázal se, krátce potřásl Popletalovi rukou a ukázal na nejnepohodlnější křeslo před svým stolem.

„Sám nevím, odkud bych měl začít,“ zahučel Popletal, přitáhl si křeslo blíž, posadil se a zelenou buřinku si položil na kolena. „To byl ale týden, hrůza…“

„Také jste měl mizerný týden, co?“ poznamenal ministerský předseda koženě a snažil se dát svým tónem najevo, že má dost vlastních starostí a nepotřebuje, aby k nim Popletal přidával ještě ty své.

„Ano, samozřejmě,“ přitakal Popletal, unaveným gestem si promnul oči a mrzoutsky po ministerském předsedovi pošilhával. „Měl jsem stejně mizerný týden jako vy, pane ministerský předsedo. Ten most v Brockdale… vraždy Bonesové a Vanceové… a o té spoušti na jihozápadě raději ani nemluvím…“

„Vy – totiž vaši – chci říct, vaši lidé snad měli – měli snad s tím vším… něco společného?“

Popletal po ministerském předsedovi střelil nevlídným pohledem.

„Samozřejmě že měli,“ zavrčel. „Předpokládám, že vám došlo, co se děje?“

„No,“ zaváhal ministerský předseda.

Přesně tohle Popletalovo chování bylo důvodem, proč mu jeho návštěvy tak lezly na nervy. Byl přece koneckonců ministerským předsedou a nijak se mu nezamlouvalo, když si připadal jako nevědomý žáček. Jenže právě tak tomu bylo už od prvního setkání s Popletalem, k němuž došlo hned ten večer, kdy byl do své funkce zvolen. Pamatoval si na to, jako by to bylo včera, a věděl, že ho tahle vzpomínka bude pronásledovat až do smrti.

Stál tehdy sám právě v této pracovně a v duchu si vychutnával triumf, jehož dosáhl po tolika letech toužebných snů a plánování, když za sebou přesně jako dnes večer zaslechl zakašlání. Otočil se a zjistil, že na něj mluví portrét toho malého ošklivce a oznamuje mu, že se ho chystá navštívit a představit se mu ministr kouzel.

Nejprve se přirozeně domníval, že se kvůli dlouhé předvolební kampani a stresu při samotných volbách zbláznil. Při pohledu na mluvící portrét se ho zmocnila nevýslovná hrůza, která se ovšem vůbec nedala srovnat s tím, co cítil, když onen ohlášený čaroděj vyskočil z krbu a potřásl mu rukou. Nezmohl se na jediné slovo, když mu Popletal vlídně vysvětloval, že na celém světě dosud v utajení žijí čarodějky a kouzelníci. Zároveň ho také ujistil, že si s nimi nemusí lámat hlavu, protože ministerstvo kouzel se hlásí k zodpovědnosti za celé kouzelnické společenství a stará se i o to, aby nekouzelnické obyvatelstvo o jeho existenci nemělo ani tušení. Je to, jak Popletal poznamenal, obtížná práce, která zahrnuje všechno možné od vyhlašování pravidel zodpovědného používání košťat až po opatření proti přemnožení draků (ministerský předseda si vzpomněl, že se při těchto slovech musel chytit stolu, aby se mu nepodlomily nohy). Když Popletal domluvil, otcovsky poklepal zkoprnělého ministerského předsedu po rameni.

„Nedělejte si starosti,“ utěšoval ho, „nejspíš už mě v životě neuvidíte. Budu vás obtěžovat jedině v případě, že se na naší straně bude dít něco doopravdy vážného, něco, co by mohlo nějakým způsobem postihnout i mudly… Tedy, měl bych říct nekouzelnické obyvatelstvo. Jinak se řídíme zásadou žít a nechat žít. A musím říct, že vy se s tím vyrovnáváte mnohem lépe než váš předchůdce. Ten se mě pokoušel vyhodit z okna, protože mě považoval za špatný vtip opozice.“

Po tomto sdělení ministerský předseda konečně našel hlas.

„Takže… takže to není žádný vtip?“

To byla jeho poslední zoufalá naděje.

„Ne,“ ujistil ho jemně Popletal. „Ne, obávám se, že není. Podívejte se.“

A proměnil čajový šálek ministerského předsedy v exotickou ještěrku.

„Ale…“ zaprotestoval užaslý ministerský předseda a jen zíral, jak teď čajový šálek přežvykuje roh papíru s jeho chystaným projevem, „ale proč… jaktože mi nikdo neřekl…?“

„Ministr či ministryně kouzel se ukazují pouze právě jmenovanému mudlovskému ministerskému předsedovi,“ vysvětlil Popletal a zastrčil si hůlku do saka. „Považujeme za nejlepší zachovávat utajení.“

„V tom případě ovšem,“ vyhrkl ministerský předseda, „proč mě nevaroval někdo z mých předchůdců?“

Této otázce se Popletal nepokrytě zasmál.

„Vážený pane ministerský předsedo, vy snad o tom někdy někomu povíte?“

Tiše se pochechtával dál a vhodil do krbu hrst jakéhosi prášku. Pak vstoupil do smaragdových plamenů, zasvištělo to a zmizel. Ministerský předseda zůstal nepohnutě stát a po chvíli si uvědomil, že ani on se nikdy, co bude živ, neopováží o tomto setkání živé duši zmínit, protože kdo na celém širém světě by něčemu takovému uvěřil?

Pár okamžiků trvalo, než šok, který ho svíral, opadl. Chvíli se pokoušel sám sebe přesvědčit, že byl Popletal doopravdy pouhou halucinací způsobenou nedostatkem spánku, jímž trpěl po celou dobu vyčerpávající předvolební kampaně.

Marně se pokusil zbavit všeho, co by mu ono nepříjemné setkání připomínalo: ještěrku věnoval neteři, kterou tím nesmírně potěšil, a svému osobnímu tajemníkovi nařídil, aby sundal a odnesl portrét toho malého ošklivce, který mu ohlásil Popletalův příchod. K jeho úžasu a zklamání se ovšem ukázalo, že portrét nelze žádným způsobem odstranit. Poté, co se jej několik tesařů a truhlářů, jeden či dva stavební dělníci, jeden historik umění a ministr financí neúspěšně pokusili oddělit od stěny, na níž visel, se ministerský předseda dalších pokusů vzdal a doufal, že ta věc prostě zůstane nehybná a tichá po celý zbytek jeho setrvání ve funkci. Občas by býval ochoten přísahat, že koutkem oka zahlédl, jak mužík na obraze znuděně zívá nebo se škrábe na nose; jednou nebo dvakrát měl dokonce dojem, že prostě z rámů zmizel a nezanechal po sobě nic než obdélník špinavě hnědého plátna. Upřímně se ale snažil příliš často po obrazu nepokukovat a pokaždé, když se mu to přece jen stalo, sám sebe ujišťoval, že ho docela obyčejně šálí zrak.

A pak, bylo to před třemi lety, jednoho večera, který se nesmírně podobal tomu dnešnímu, byl ministerský předseda sám ve své pracovně a portrét mu znovu oznámil, že za okamžik může počítat s Popletalovou návštěvou. Když Popletal vyskočil z krbu, byl celý promočený a vypadal vyplašeně. Než se ho ministerský předseda stačil zeptat, proč z jeho axminsterského koberce dělá houbu, začal překotně blábolit o jakémsi vězení, o kterém ministerský předseda v životě neslyšel, o nějakém ‚seriózním‘ Blackovi, o něčem, co znělo jako Bradavice, a o klukovi jménem Harry Potter. Nic z toho nedávalo ministerskému předsedovi ani za mák smysl.

„Právě se vracím z Azkabanu,“ funěl zadýchaně Popletal a přeléval přitom obrovské spousty vody z krempy své buřinky do kapsy pláště. „Je to uprostřed Severního moře, znáte to, strašný let… mezi mozkomory to vře…“ otřásl se. „Ještě nikdy odtamtud nikdo neutekl. Prostě jsem za vámi musel zajít, pane ministerský předsedo. O Blackovi je známo, že zabil několik mudlů, a možná má v úmyslu znovu se přidat k Vy-víte-komu… jenže vy samozřejmě ani nevíte, kdo Vy-víte-kdo je!“ Se zoufalstvím se chvíli díval ministerskému předsedovi do očí a pak dodal: „No dobrá, tak se posaďte, jen se posaďte a já vám to vysvětlím… Nalijte si skleničku whisky…“

Ministerskému předsedovi se vůbec nezamlouvalo, že ho Popletal v jeho vlastní kanceláři vybízí, aby se posadil, a navíc mu nabízí jeho vlastní whisky, přesto však poslechl. Popletal vytáhl hůlku, vyčaroval ze vzduchu dvě velké sklenice plné jantarově žluté tekutiny, jednu dal ministerskému předsedovi do ruky a přitáhl si křeslo.

Pak spustil a mluvil víc než hodinu. V jednu chvíli odmítl nahlas vyslovit jisté jméno a raději je napsal na útržek pergamenu, který ministerskému předsedovi strčil do volné ruky. Když konečně vstal a chystal se k odchodu, ministerský předseda se zvedl také.

„Vy se tedy domníváte…“ zahleděl se přimhouřenýma očima na zápis, který držel v levé ruce, „že ten lord Vol…“

„Ten, jehož jméno nesmíme vyslovit!“ okřikl ho Popletal.

„Promiňte… domníváte se tedy, že Ten, jehož jméno nesmíme vyslovit, je stále naživu?“

„No, Brumbál to aspoň tvrdí,“ zabručel Popletal a zapínal si pod bradou límec proužkovaného pláště. „Zatím jsme ho ale nenašli. Jestli chcete znát můj názor, nebude nebezpečný, pokud mu někdo nebude pomáhat, takže bychom se spíš měli starat o Blacka. Necháte tedy vyhlásit to varování, viďte? Výborně! No – doufám, že už se nikdy neuvidíme, pane ministerský předsedo. Dobrou noc.“

Jenže se viděli znovu. O necelý rok později se uštvaně vyhlížející Popletal zčistajasna objevil v zasedací síni kabinetu, aby ministerského předsedu informoval, že došlo k jisté drobné nepříjemnosti na mistrovství světa ve famfrpálu (nebo tak nějak to alespoň znělo) a že se do celé věci zapletlo i několik mudlů, že si s tím ale ministerský předseda nemusí dělat starosti. Skutečnost, že bylo znovu spatřeno znamení Vy-víte-koho, prý ještě sama o sobě nic neznamená. Popletal byl přesvědčen, že jde o ojedinělý incident, a ujistil ho, že oddělení pro styk s mudly právě zajišťuje všechny potřebné úpravy paměti.

„Ach ano, málem bych byl zapomněl,“ dodal ještě Popletal. „Na turnaj tří kouzelníků se chystáme dovézt tři zahraniční draky a jednu sfingu. Je to naprosto rutinní záležitost, ale odbor pro dohled nad kouzelnými tvory mi připomněl, že podle předpisů jsme povinni vás upozornit, přivážíme-li do země nějaké smrtelně nebezpečné tvory.“

„Já – cože… draky?“ zalykal se ministerský předseda.

„Ano, tři,“ přikývl Popletal. „A jednu sfingu. Tak tedy přeji dobrý den.“

Ministerský předseda se utěšoval zoufalou nadějí, že draci a sfingy jsou jistě to nejhorší, co ho může potkat, ale nebylo tomu tak. Neuplynuly ani celé dva roky, když Popletal znovu vystřelil z krbu, tentokrát se zprávou, že došlo k hromadnému útěku z Azkabanu.

„K hromadnému útěku?“ opakoval po něm chraplavě ministerský předseda.

„Jen klid, klid, není důvod k obavám,“ zahlaholil Popletal, který už byl zas jednou nohou v plamenech. „Než byste řekl švec, hnedle je všechny pochytáme – jen jsem si říkal, že byste o tom měl vědět!“

A dřív než stačil ministerský předseda vykřiknout: „Tak moment, počkejte přece aspoň chviličku!“, Popletal zmizel v gejzíru zelených jisker.

Bez ohledu na to, jak se o něm vyjadřovala opozice a sdělovací prostředky, nebyl ministerský předseda žádný hlupák. Rozhodně mu neuniklo, že přes všechna ujištění, jimiž ho Popletal zahrnul při prvním setkání, se poslední dobou vídají poměrně často, ani že je ten muž návštěvu od návštěvy popletenější a nervóznější. Přestože o ministrovi kouzel (neboli o svém extra ministrovi, jak mu zásadně v duchu říkal) velice nerad přemýšlel, nemohl se zbavit obav, že až se objeví příště, přijde mu oznámit něco ještě horšího. Pohled na neupraveného a podrážděného Popletala, který už zase vylézal z jeho krbu a tvářil se, jako že ho upřímně překvapuje a popuzuje, že ministerský předseda není přesně obeznámen s důvodem jeho návštěvy, byl pravděpodobně tím nejhorším, co ho během uplynulého neobyčejně pochmurného týdne potkalo.

„Jak mám asi vědět, co se děje v tom vašem – no – kouzelnickém společenství?“ odsekl nakvašeně. „Mám na starosti celou zemi, kterou musím řídit, a s tou mám momentálně dost problémů i bez…“

„Vaše i moje problémy jsou totožné,“ skočil mu do řeči Popletal. „Ten most v Brockdale, to nebyla žádná únava materiálu. Ten hurikán nebyl opravdový hurikán. Ty vraždy nebyly dílem mudlů. A rodina Herberta Chorleyho by byla ve větším bezpečí bez něj. Právě zařizujeme vše potřebné, abychom ho nechali převézt do Nemocnice svatého Munga pro kouzelnické choroby a úrazy. K převozu by mělo dojít ještě dnes večer.“

„Jak to… obávám se, že… cože?“ vybuchl ministerský předseda.

Popletal se dlouze a zhluboka nadechl a pokračoval. „Pane ministerský předsedo, s hlubokým politováním jsem nucen vám oznámit, že se vrátil. Ten, jehož jméno nesmíme vyslovit, se vrátil.“

„Vrátil? Když říkáte vrátil… znamená to, že je naživu? Chci říct…“

Ministerský předseda zapátral v paměti po podrobnostech toho příšerného rozhovoru před třemi lety, když ho Popletal přišel informovat o kouzelníkovi ze všech nejobávanějším, o kouzelníkovi, který se před svým záhadným zmizením před patnácti lety dopustil tisíce strašlivých zločinů.

„Ano, je naživu,“ přikývl Popletal. „Totiž – já sám nevím… Je doopravdy naživu někdo, koho nelze zabít? Upřímně řečeno tomu nerozumím a Brumbál mi to odmítá pořádně vysvětlit… Každopádně ale je nepochybné, že má tělo, může chodit, mluvit a zabíjet, takže aby náš rozhovor měl smysl, lze mít za to, že ano, je naživu.“

Ministerský předseda nevěděl, co na tohle říct, ale zakořeněný zvyk dělat dojem, že je o libovolném tématu dostatečně informován, ho přiměl využít každé drobnosti, na kterou si z hovorů při předchozích setkáních vzpomínal.

„Je s Tím… jehož jméno nesmíme vyslovit… i ten seriózní Black?“

„Black? Black?“ opakoval roztržitě Popletal a rychle přitom točil v prstech buřinkou. „Myslíte Siriuse Blacka? U Merlinovy brady, to ne. Black je mrtvý. Ukázalo se, že… hmm… že jsme se v Blackovi mýlili. Přece jen byl nevinný A nebyl ani spolčen s Tím, jehož jméno nesmíme vyslovit. Chci říct,“ dodal omluvně a roztočil buřinku ještě rychleji, „že veškeré důkazy nasvědčovaly… měli jsme přes padesát očitých svědků… No, každopádně, jak říkám, je mrtvý. Přesněji řečeno ho zavraždili. Přímo v budově ministerstva kouzel. Samozřejmě se to bude vyšetřovat…“

K vlastnímu obrovskému překvapení ministerský předseda v tomto okamžiku pocítil vůči Popletalovi jistou lítost. Tu však prakticky vzápětí zadusila vlna samolibého uspokojení, když si uvědomil, že sice neumí tak dobře jako Popletal vyskakovat z cizích krbů, zato však pod jeho vedením nikdy nedošlo na půdě některého z ministerstev k žádné vraždě… alespoň tedy prozatím ne…

Zatímco ministerský předseda nenápadně poklepával na dřevo svého pracovního stolu, Popletal pokračoval: „Black je už ale minulost. Jde o to, že jsme ve válce, pane ministerský předsedo, a proto je třeba přijmout příslušná opatření.“

„Ve válce?“ opakoval nervózně ministerský předseda. „To snad přece jen trochu přeháníte, ne?“

„K Tomu, jehož jméno nesmíme vyslovit, se nyní připojila část jeho následovníků, kterým se v lednu podařilo uprchnout z Azkabanu,“ vysvětloval Popletal. Mluvil čím dál překotněji a buřinkou točil tak rychle, že se proměnila v rozmazanou citrónově zelenou skvrnu. „Od té doby, co se k němu otevřeně přihlásili, způsobují naprostou spoušť. Ten most v Brockdale, to je jeho práce, pane ministerský předsedo, vyhrožoval hromadným masakrem mudlů, pokud se nevzdám funkce v jeho prospěch, a…“

„Bože můj, je to tedy vaše vina, že byli všichni ti lidé zabiti, a přitom já musím odpovídat na otázky ohledně zrezivělých mostních konstrukcí, korodovaných dilatačních spár a bůhvíčeho ještě!“ vyprskl rozlícený ministerský předseda.

„Moje vina!“ zrudl Popletal. „Chcete snad říct, že vy byste na podobné vydírání přistoupil?“

„Možná ne,“ připustil ministerský předseda, vstal a začal přecházet po pracovně sem a tam, „ale vynaložil bych veškeré úsilí, abych vyděrače dopadl dřív, než se podobného zvěrstva dopustí!“

„Vážně se domníváte, že jsem i bez vaší rady veškeré své úsilí nevynaložil?“ vyjel na něj rozčileně Popletal. „Všichni ministerští bystrozorové se snažili – a pořád se snaží ho vypátrat a zatknout jeho následovníky. Potíž je ale v tom, že mluvíme o jednom z nejmocnějších kouzelníků všech dob, o kouzelníkovi, který uniká dopadení už téměř tři desítky let!“

„Takže předpokládám, že mi teď povíte, že měl prsty i v tom hurikánu v jihozápadní Anglii,“ zabručel ministerský předseda, jehož podrážděnost rostla s každým dalším krokem. Bylo to k vzteku, dozvědět se pravý důvod všech těch strašlivých katastrof a nemít přitom možnost povědět to veřejnosti. Bylo to skoro horší, než kdyby za ně doopravdy mohla vláda.

„To nebyl hurikán,“ přiznal nešťastně Popletal.

„Tak to tedy promiňte!“ štěkl ministerský předseda, který už doslova dusal sem a tam. „Stromy vyrvané z kořenů, stržené střechy, zohýbané kandelábry, strašlivá zranění…“

„To udělali Smrtijedi,“ hlesl Popletal. „Následovníci Toho, jehož jméno nesmíme vyslovit. A… a máme podezření, že do toho byli zapleteni i obři.“

Ministerský předseda se zastavil, jako by narazil do neviditelné zdi.

„Kdože do toho byl zapletený?“

Popletal se bolestivě ušklíbl. „Posledně, když chtěl dosáhnout co největšího efektu, použil obry. Dezinformační oddělení pracuje čtyřiadvacet hodin denně, týmy vymazávačů paměti jsou v terénu a snaží se upravit vzpomínky všem mudlům, kteří viděli, co se doopravdy stalo, většina zaměstnanců odboru pro dohled nad kouzelnými tvory pročesává Somerset, ale toho obra ne a ne vypátrat – je to katastrofa.“

„To mi ani neříkejte!“ ulevil si zuřivě ministerský předseda.

„Nepopírám, že morálka na ministerstvu je dost pod psa,“ postěžoval si Popletal. „Po tom všem, co se stalo, jsme navíc přišli o Amélii Bonesovou.“

„O koho?“

„O Amélii Bonesovou. Byla to ředitelka odboru pro uplatňování kouzelnických zákonů. Domníváme se, že Ten, jehož jméno nesmíme vyslovit, ji možná zavraždil osobně, protože to byla velice nadaná čarodějka a… a všechny důkazy nasvědčují tomu, že se úporně bránila.“

Popletal si pročistil hrdlo a zdálo se, že s vynaložením vědomého úsilí přestává točit buřinkou.

„O téhle vraždě se ale psalo v novinách,“ podotkl ministerský předseda a na okamžik zapomněl na svoje rozhořčení. „Myslím v našich novinách. Amélie Bonesová… psalo se o ní jen, že to byla nějaká ženská ve středních letech, která žila sama. Byla to… dost ošklivá vražda, že ano? Média se jí hodně věnují. Policie je totiž úplně bezradná.“

„No ano, aby nebyla,“ povzdechl si Popletal. „Zabili ji přece v místnosti, která byla zevnitř zamčená, že? My naopak víme přesně, kdo to udělal, přestože k jeho dopadení nám to ani v nejmenším nepomůže. A pak je tu ještě Emmelina Vanceová, o té jste možná neslyšel…“

„Ale ano, slyšel!“ ubezpečil ho ministerský předseda. „Abyste věděl, došlo k tomu kousek odtud, přímo za rohem. Noviny si to náramně vychutnaly. Kolaps práva a pořádku přímo na premiérově zadním dvorku…“

„A jako by toho všeho ještě nebylo dost,“ pokračoval Popletal, který ministerského předsedu sotva poslouchal, „rojí se všude kolem mozkomorové a napadají lidi, kdekoli se jim zlíbí…“

Kdysi dávno, ve šťastnějších časech, by tahle věta bývala pro ministerského předsedu nesrozumitelná, dnes už byl ale moudřejší.

„Domníval jsem se, že mozkomorové hlídají vězně v Azkabanu,“ nadhodil opatrně.

„Hlídávali,“ přikývl unaveně Popletal. „Už ale nehlídají. Opustili vězení a připojili se k Tomu, jehož jméno nesmíme vyslovit. Nebudu zastírat, že to pro nás byla velká rána.“

„Ale,“ podotkl ministerský předseda a pocit hrůzy v něm sílil, „neříkal jste, že jsou to netvoři, kteří z lidí vysávají všechnu naději a štěstí?“

„Přesně tak. A navíc se rozmnožují. Právě to způsobuje všechnu tuhletu mlhu.“

Ministerskému předsedovi se tak roztřásla kolena, že se zhroutil do nejbližšího křesla. Z představy neviditelných tvorů, vznášejících se nad městy i vesnicemi a šířících mezi jeho voliči zoufalství a beznaděj, se mu udělalo mdlo.

„Tak poslyšte, Popletale – musíte s tím něco udělat! Je to vaše povinnost jako ministra kouzel!“

„Vážený pane ministerský předsedo, copak si doopravdy myslíte, že po tom všem ještě zůstávám ministrem kouzel?

Před třemi dny jsem dostal padáka! Celé kouzelnické společenství už čtrnáct dnů volalo po mém odstoupení. Za celou tu dobu, co jsem byl v úřadu, se veřejné mínění nikdy v ničem tak neshodovalo!“ konstatoval Popletal a statečně se pokusil o úsměv.

Ministerský předseda chvilku nevěděl, co na to říct. Navzdory rozhořčení, které v něm vzbuzovalo vědomí, v jakém postavení se ocitl, s tím nešťastně shrbeným mužem, který seděl proti němu, do značné míry soucítil.

„To je mi velice líto,“ ozval se konečně. „Mohu pro vás něco udělat?“

„To je od vás velice laskavé, pane ministerský předsedo, ale vůbec nic. Byl jsem sem dnes večer vyslán, abych vám poskytl nejnovější informace o nedávných událostech a abych vás představil svému nástupci. Domníval jsem se, že už tu bude, samozřejmě je ale v této tak rušné době nesmírně zaneprázdněn.“

Popletal se přes rameno ohlédl na portrét ošklivého mužíka s dlouhou kudrnatou stříbrnou parukou, který se právě špičkou brku šťoural v uchu.

Když mužík zachytil jeho pohled, ozval se: „Za chviličku tu bude, jen ještě dokončí dopis Brumbálovi.“

„Přeju mu hodně štěstí,“ prohlásil Popletal a v jeho hlase poprvé zazněla hořkost. „V posledních dvou týdnech jsem Brumbálovi psal dvakrát denně, jenže s ním to nepohnulo. Kdyby projevil ochotu přesvědčit toho chlapce, možná bych ještě byl… Nu což, třeba bude Brousek úspěšnější.“

Popletal se zjevně ublíženě odmlčel, ticho však téměř okamžitě přerušil portrét, když promluvil svým rázným oficiálním hlasem.

„Zpráva pro mudlovského ministerského předsedu. Žádám o setkání. Naléhavé. Odpovězte laskavě obratem. Rufus Brousek, ministr kouzel.“

„Ano, ano, samozřejmě,“ odpověděl roztržitě ministerský předseda a sotva pohnul brvou, plameny v krbu se znovu rozzářily smaragdovou zelení a vyšlehly do výše. V jejich středu se objevil druhý roztočený kouzelník a za okamžik vyskočil na starožitný koberec. Popletal vstal, ministerský předseda ho po chvilkovém zaváhání napodobil a sledoval, jak se nově příchozí napřimuje, oprašuje si dlouhý černý hábit a rozhlíží se po pracovně.

První bláhovou myšlenkou ministerského předsedy bylo, že Rufus Brousek vypadá trochu jako starý lví samec. V hřívě jeho žlutohnědých vlasů i v hustém obočí zahlédl pruhy šedi, zpoza brýlí s drátěnými obroučkami na něj pozorně hleděly nažloutlé oči, a přestože kouzelník nepatrně kulhal, byla v jeho pohybech jakási hřmotná, plavná elegance. Už od pohledu z něj bezprostředně vyzařovala neúprosná inteligence a ministerský předseda ihned pochopil, proč chce mít kouzelnické společenství v těchto nebezpečných časech ve svém čele raději Brouska než Popletala.

„Vítejte,“ pozdravil zdvořile a natáhl k němu ruku.

Brousek ji krátce uchopil, přelétl očima po místnosti a pak zpod hábitu vytáhl hůlku.

„Popletal vám všechno vysvětlil?“ zeptal se, přešel ke dveřím a klepl hůlkou do klíčové dírky. Překvapený ministerský předseda zaslechl cvaknout zámek.

„Hmm… ano,“ přisvědčil. „A kdyby vám to nevadilo, ty dveře bych raději nechal odemčené.“

„Já bych zase raději nechtěl být rušen,“ opáčil stroze Brousek. „Ani viděn,“ dodal ještě a namířil hůlkou na okna, jejichž skla okamžitě zakryly záclony. „Takže – jsem zaneprázdněný člověk, pojďme tedy přímo k věci. Nejdřív ze všeho musíme prodiskutovat otázku vaší bezpečnosti.“

Ministerský předseda se vytáhl do své maximální výše a prohlásil: „Děkuji vám, ale stávající bezpečnostní opatření mi absolutně vyhovují…“

„Vám možná, ale nám ne,“ přerušil ho Brousek. „To by měli mudlové prabídné vyhlídky, kdyby někdo ovládl jejich ministerského předsedu kletbou Imperius. Ten nový tajemník ve vaší přijímací kanceláři…“

„O Kingsleyho Pastorka se nenechám připravit, jestli to je to, co se snažíte naznačit!“ naježil se ministerský předseda. „Je neobyčejně výkonný, oproti ostatním zvládne dvojnásobek práce…“

„To proto, že je kouzelník,“ konstatoval Brousek, aniž by se jen pousmál. „Důkladně vyškolený bystrozor, který vám byl přidělen jako osobní ochrana.“

„Tak moment, moment!“ zaprotestoval ministerský předseda. „Nemůžete do mého úřadu jen tak dosazovat svoje lidi, já rozhoduji o tom, kdo pro mne pracuje…“

„Myslel jsem, že jste s Pastorkem spokojený,“ poznamenal chladně Brousek.

„To jsem… tedy chci říct, že jsem byl…“

„V tom případě je to ovšem bez problémů, ne?“ zamračil se Brousek.

„No… prosím, pokud bude Pastorkova práce i nadále tak… hmm… vynikající,“ dořekl váhavě ministerský předseda, zdálo se však, že ho Brousek příliš neposlouchá.

„Teď tedy k Herbertovi Chorleymu, vašemu služebně mladšímu ministrovi,“ pokračoval. „To je ten, co se vydával za kachnu, aby pobavil veřejnost.“

„Co s ním má být?“ podivil se ministerský předseda.

„Zcela zjevně se u něj projevila reakce na mizerně provedenou kletbu Imperius,“ prohlásil Brousek. „Zatemnila mu mozek, pořád ještě by ale mohl být nebezpečný.“

„Vždyť jenom kváká!“ namítl chabě ministerský předseda. „Jistě mu stačí trocha odpočinku… Možná by neměl tolik pít…“

„Právě v těchto chvílích ho vyšetřuje tým léčitelů z Nemocnice svatého Munga pro kouzelnické choroby a úrazy. Tři z nich se zatím pokusil uškrtit,“ oznámil Brousek. „Domnívám se, že bude nejlepší, když ho na nějakou dobu odklidíme z mudlovské společnosti.“

„Já… no prosím… Dostane se z toho ale, že?“ ujišťoval se ustaraně ministerský předseda.

Brousek jen pokrčil rameny, mířil již ke krbu.

„Tak to je v zásadě všechno, co jsem vám chtěl říct. Budu vás průběžně informovat o všech událostech, pane ministerský předsedo – i když pravděpodobně budu příliš zaneprázdněn, než abych za vámi chodil osobně. V takovém případě za vámi vyšlu Popletala. Uvolil se totiž zůstat na ministerstvu jako poradce.“

Popletal se pokusil usmát, podařilo se mu však pouze zatvářit, jako by ho bolely zuby. Brousek už se přehraboval v kapse a hledal onen tajemný prášek, po němž dostávaly plameny zelenou barvu. Ministerský předseda na oba návštěvníky chvíli zoufale zíral a pak se mu z úst vydrala slova, jimž se celý večer usilovně bránil.

„Ale pro všechno na nebi… jste snad kouzelníci! Ovládáte kouzla! Musíte být přece schopni vyřešit… no… úplně všechno!“

Brousek se pomalu otočil na patě a vyměnil si nevěřícný pohled s Popletalem, kterému se tentokrát podařil opravdový úsměv, když ohleduplně odpověděl: „Problém je v tom, že náš protivník kouzla ovládá také, pane ministerský předsedo.“

Poté kouzelníci vstoupili jeden po druhém do jasně zelených plamenů a zmizeli.

Kapitola druhá

Tkalcovská ulice

Chomáče stejné studené mlhy, která se tlačila do oken ministerského předsedy, se o mnoho mil dál vznášely nad špinavou řekou, jejíž proud se klikatil mezi zarostlými břehy plnými odpadků. Tyčil se tu do výše obrovitý komín, temný a hrozivý pozůstatek jakési opuštěné továrny. Až na tichý klokot černé vody vládlo všude absolutní ticho. Jedinou známkou života byla vychrtlá liška, která se spustila po říčním břehu dolů k vodě a ve vysoké trávě na jejím okraji zvědavě očichávala starý odhozený papír od ryby a hranolků.

Pak se ozvalo tlumené prásk a na samém břehu řeky se zčistajasna objevila štíhlá postava zahalená v plášti s kápí přes hlavu. Liška strnula a pevně upřela ostražité oči na tento podivný nový úkaz. Postava zřejmě potřebovala krátkou chvíli, aby se zorientovala v okolí, pak ale rychlým a lehkým krokem vyrazila a lem jejího dlouhého pláště zašustil v trávě.

Po druhém, o něco hlasitějším prásknutí se ve vzduchu zhmotnila další zahalená postava.

„Počkej!“

Lišku, která se v podrostu krčila téměř přimáčknutá k zemi, to drsné zvolání vylekalo. Vyskočila z úkrytu a rozběhla se po břehu vzhůru. Následoval záblesk zeleného světla, bolestné zavytí a liška opět padla k zemi, mrtvá.

Druhá postava převrátila špičkou nohy mrtvolu zvířete na záda.

„Byla to jen liška,“ ozvalo se zpod kápě pohrdavě. „Myslela jsem, jestli to není bystrozor… Počkej, Ciso!“

První žena, která se při světelném záblesku zastavila a ohlédla přes rameno, však už zase šplhala po břehu, z něhož se liška právě skutálela dolů.

„Ciso – Narciso – poslouchej mě…“

Druhá žena svoji společnici dostihla a popadla ji za paži, pronásledovaná se však z jejího sevření vytrhla.

„Jdi zpátky, Belo!“

„Musíš mě vyslechnout!“

„Však jsem tě vyslechla. A už jsem se rozhodla. Dej mi pokoj!“

Žena jménem Narcisa konečně dospěla na vrchol příkrého břehu, kde staré rezivé zábradlí oddělovalo řeku od úzké dlážděné uličky. Druhá žena, Bela, se k ní okamžitě připojila. Stály teď vedle sebe a dívaly se přes ulici na řady zchátralých cihlových domů, jejichž okna byla ve tmě matná a slepá.

„Tady že bydlí?“ zeptala se Bela hlasem, z něhož čišelo opovržení. „Tady? Na tomhle mudlovském hnojišti? Jsme z našeho stavu určitě první, kdo kdy vkročil…“

Narcisa ji však neposlouchala. Protáhla se mezerou mezi sloupky zrezivělého zábradlí a hbitým krokem přecházela přes ulici.

„Počkej, Ciso!“

Bela se rozběhla s rozevlátým pláštěm za ní a viděla, jak Narcisa proklouzla úzkým průchodem mezi dvěma domy do další ulice, téměř navlas shodné s tou předchozí. Některé lampy uličního osvětlení byly rozbité, takže obě ženy přebíhaly mezi ostrůvky světla a pásy hluboké tmy. Pronásledovatelka dostihla prchající ženu právě v okamžiku, kdy zahýbala za další roh; tentokrát se jí podařilo pevně ji uchopit za paži a otočit ji k sobě, takže si hleděly přímo do očí.

„Ciso, tohle nesmíš, nesmíš mu věřit!“

„Pán zla mu věří, ne?“

„Pán zla se… alespoň si myslím… mýlí,“ lapala Bela po dechu a oči se jí pod kápí na okamžik jasně zableskly, když se rozhlížela na všechny strany, aby se přesvědčila, že jsou doopravdy samy. „Každopádně nám nařídil, abychom o tom plánu s nikým nemluvily. Tohle je porušení příkazu, který nám Pán zla…“

„Pusť mě, Belo!“ zavrčela Narcisa, vytáhla zpod pláště hůlku a hrozivě jí namířila své společnici přímo do obličeje. Bela se jen zasmála.

„No ne, Ciso! Ty vyhrožuješ vlastní sestře? To bys ne…“

„Není už nic, co bych nebyla schopná udělat!“ vydechla Narcisa hystericky a prudce švihla hůlkou jako napřaženým nožem, až vyšlehl další světelný záblesk. Bela sestřinu paži pustila, jako by ji světlo popálilo.

„Narciso!“

Narcisa už ale zase uháněla kupředu. Její pronásledovatelka si promnula ruku a opět vyrazila za ní, tentokrát si však od ní udržovala uctivou vzdálenost, přičemž obě ženy vnikaly stále hlouběji do opuštěného labyrintu cihlových domků. Konečně Narcisa dochvátala do ulice zvané Tkalcovská, nad níž se tyčil vysoký tovární komín, podobný obřímu káravému prstu. Ozvěna jejích kroků na dlažebních kamenech se nesla celou ulicí, když procházela kolem rozbitých a prkny zatlučených oken, dokud nedospěla k poslednímu domku. Mezi záclonami jedné z přízemních místností pronikalo ven tlumené světlo.

Ještě než Bela, drtící mezi zuby tiché kletby, ke své sestře doběhla, Narcisa už stačila zaklepat na dveře. Teď společně stály a čekaly, obě trochu namáhavě oddechovaly a nasávaly pachy znečištěné řeky, jež k nim přinášel lehký noční vánek. Po několika vteřinách zaslechly, jak se uvnitř cosi pohnulo, a dveře se na skulinku pootevřely. Zahlédly zlomek mužské postavy opatrně vykukující ven, muže s dlouhými černými vlasy, rámujícími v pramenech nažloutlý obličej s černýma očima.

Narcisa shodila z hlavy kápi. Byla tak bledá, že to vypadalo, jako by v temnotě svítila, a dlouhé plavé vlasy, které jí splývaly po zádech, jí dodávaly vzezření utopence.

„Narciso!“ hlesl muž a ještě o něco pootevřel dveře, takže světlo zevnitř ozářilo ji i její sestru. „To je ale milé překvapení!“

„Severusi,“ zašeptala nervózně. „Mohla bych s tebou mluvit? Je to naléhavé.“

„Ale samozřejmě.“

Ustoupil, aby mohla projít. Její sestra, stále ještě zahalená, bez vyzvání vešla také.

„Snape,“ sekla odměřeně, když kolem něj procházela.

„Belatrix,“ oplatil jí Snape a jeho úzká ústa se zkřivila v mírně uštěpačném úsměvu. Pak za oběma ženami zacvakl dveře.

Vešly přímo do maličkého obývacího pokoje, který připomínal temnou polstrovanou celu. Stěny byly úplně zakryté knihami, většinou vázanými ve staré černé nebo hnědé kůži, a v kruhu matného světla několika svící z lustru, zavěšeného pod stropem, stála omšelá pohovka, obstarožní křeslo a rozvrzaný stůl. Všechno dohromady působilo zanedbaným dojmem, jako by dům po většinu času zůstával neobydlený.

Snape gestem vyzval Narcisu, aby se posadila na pohovku. Svlékla si plášť, odložila ho stranou, usadila se a upřeně zírala na své roztřesené bílé ruce, sepjaté v klíně. Belatrix si shodila z hlavy kápi o něco pomaleji. Vlasy měla na rozdíl od sestry černé, těžká víčka přimhouřená a bradu jasně řezanou; přešla k pohovce, postavila se za Narcisu a ani na okamžik nespustila ze Snapea oči.

„Tak co pro vás mohu udělat?“ zeptal se, když se usadil do křesla proti oběma sestrám.

„Jsme… jsme tady sami, že ano?“ ujišťovala se tiše Narcisa.

„Ano, samozřejmě. Totiž, je tu Červíček, ale taková chamraď se nepočítá, že?“

Ukázal hůlkou na stěnu za sebou pokrytou knihami, v níž hlasitě práskly skryté dveře, jak se rozlétly dokořán. Za dveřmi bylo úzké schodiště a na něm stál jako přimražený drobný mužík.

„Nepochybně si uvědomuješ, Červíčku, že máme hosty,“ protáhl líně Snape.

Mužík s nahrbenými zády neochotně slezl z posledních několika schodů a vešel do pokoje. Měl malé uslzené oči, špičatý nos a nepříjemný afektovaný úsměv. Levou rukou si opatrně přidržoval pravici, která vypadala, jako by byla zasunutá do zářivě stříbřité rukavice.

„Narcisa!“ zakvičel pisklavým hláskem. „A Belatrix! To je roztomilé…“

„Jestli máte žízeň, Červíček nám přinese něco k pití,“ přerušil ho Snape. „A pak se vrátí do své ložnice.“

Červíček sebou škubl, jako by po něm Snape něco hodil.

„Nejsem tvůj sluha!“ zapištěl, uhýbal však před Snapeovýma očima.

„Vážně ne? Měl jsem dojem, že tě sem Pán zla poslal, abys mi pomáhal.“

„Pomáhal, to ano – ale ne abych ti připravoval pití a… a uklízel po tobě!“

„Neměl jsem tušení, Červíčku, že prahneš po nebezpečnějších úkolech,“ odpověděl Snape medovým tónem. „To lze snadno zařídit. Promluvím si s Pánem zla…“

„Když budu chtít, můžu si s ním promluvit sám!“

„To samozřejmě můžeš,“ odfrkl si pohrdlivě Snape. „Než to ale uděláš, přines nám pití. Nejlepší bude láhev toho skřítkovského vína.“

Červíček zaváhal a chvíli se zdálo, že se chce dát do hádky, pak se ale otočil a vyšel z pokoje druhými skrytými dveřmi. Ozvalo se tlumené bouchání a cinkot skla. Za několik vteřin byl Červíček zpátky a na podnosu nesl zaprášenou láhev s třemi sklenicemi. Položil podnos na rozvrzaný stůl, rychle odcupital a hlasitě za sebou zabouchl dveře maskované knihami.

Snape nalil tři sklenice krvavě rudého vína a dvě z nich podal sestrám. Narcisa tiše zamumlala poděkování, zatímco Belatrix neřekla ani slovo, jen na Snapea dál nevraživě zahlížela. Ani v nejmenším se nezdálo, že by ho to nějak vyvádělo z míry, tvářil se naopak docela pobaveně.

„Na Pána zla,“ pronesl přípitek, zvedl sklenici a vypil ji do dna.

Sestry ho napodobily. Snape jim znovu nalil.

Po druhé sklínce ze sebe Narcisa vychrlila jedním dechem: „Promiň, Severusi, že jsem k tobě tak vpadla, ale prostě jsem musela přijít. Myslím, že ty jediný mi můžeš po…“

Snape ji gestem zdvižené ruky zarazil a znovu namířil hůlkou na skryté dveře se schodištěm. Ozvala se hlasitá rána a zapištění, po němž následoval dusot nohou, jak Červíček uháněl po schodech nahoru.

„Omlouvám se,“ zabručel Snape. „Poslední dobou si navykl poslouchat za dveřmi. Nevím, čeho tím chce dosáhnout… Co jsi říkala, Narciso?“

Zhluboka se roztřeseně nadechla a začala znovu.

„Vím, že jsem sem neměla chodit, Severusi, nařídili mi, abych nikomu nic neříkala, ale…“

„Tak bys měla držet jazyk za zuby!“ zavrčela Belatrix. „Zejména v téhle společnosti!“

„V téhle společnosti?“ opakoval ironicky Snape. „Jak si mám tvoji poznámku vyložit, Belatrix?“

„Tak, že ti nevěřím, Snape, a ty to moc dobře víš!“

Narcisa ze sebe vyrazila jakýsi chraptivý vzlyk a oběma rukama si zakryla obličej. Snape odložil sklenici na stůl, znovu se pohodlně usadil, ruce si položil na opěrky křesla a usmál se do Belatrixiny zamračené tváře.

„Myslím, Narciso, že bychom měli Belatrix vyslechnout, úplně hoří nedočkavostí. Ušetříme si tím její pozdější únavná přerušování. Tak prosím,“ vybídl Belatrix, „z jakého důvodu mi nedůvěřuješ?“

„Ze stovky důvodů!“ zahřímala, vystoupila ze svého místa za pohovkou a vztekle bouchla sklenicí do stolu. „Odkud mám začít? Kdes byl, když Pán zla padl? Proč ses ho nikdy nepokusil najít, když zmizel? Cos dělal celá ta dlouhá léta, která jsi strávil pod Brumbálovou ochranou? Proč jsi Pána zla zastavil, když se chtěl zmocnit Kamene mudrců? Proč ses okamžitě nevrátil, když se Pán zla znovu zrodil? Kdes byl před několika týdny, když jsme sváděli bitvu o to, abychom pro Pána zla získali tu věštbu? A proč, Snape, je Harry Potter dosud naživu, když je ti už pět let vydán na milost a nemilost?“

Odmlčela se, hruď se jí prudce dmula a tváře měla doruda zbarvené zlostí. Narcisa za ní nehybně seděla, s tváří stále skrytou v dlaních.

Snape se usmál.

„Ještě než ti odpovím – ale ano, Belatrix, to víš, že ti odpovím! A to, co ti povím, můžeš zopakovat všem ostatním, kteří si šuškají za mými zády a donášejí Pánovi zla falešné smyšlenky o mé zradě! Jak říkám, ještě než ti odpovím, dovol, abych se tě i já na něco zeptal. Doopravdy se domníváš, že mi všechny tyhle otázky, od první až do poslední, nepoložil i sám Pán zla? A doopravdy se domníváš, že kdybych mu na ně nebyl s to uspokojivě odpovědět, ještě bych tu seděl a mluvil s tebou?“

Zaváhala.

„Vím, že ti věří, ale…“

„Myslíš, že se ve mně mýlí? Nebo že se mi ho nějak podařilo oklamat? Přelstít Pána zla, největšího čaroděje, nejdokonalejšího znalce nitrozpytu, jakého kdy tento svět poznal?“

Belatrix neodpověděla, poprvé za celou dobu se však zdála být poněkud vyvedená z míry. Snape už svůj argument dál nerozváděl. Zvedl znovu sklenici, trochu z ní upil a pokračoval: „Ptáš se, kde jsem byl, když Pán zla padl. Byl jsem tam, kde jsem podle jeho příkazu být měl, v bradavické Škole čar a kouzel, protože po mně chtěl, abych špehoval Albuse Brumbála. Předpokládám, že víš, že jsem to učitelské místo přijal na jeho rozkaz?“

Téměř nepostřehnutelně přikývla, pak otevřela ústa a chtěla něco říct, Snape ji však předešel.

„Ptáš se, proč jsem se ho vůbec nepokoušel najít, když zmizel. Ze stejného důvodu, proč se ho nikdy nepokusili hledat ani Avery, Yaxley, Carrowovi, Šedohřbet, Lucius,“ nepatrně pokynul hlavou směrem k Narcise, „a mnozí další. Domníval jsem se, že je vyřízený. Nejsem na to hrdý, mýlil jsem se, ale prostě je to tak… A kdyby Pán zla neodpustil těm z nás, kteří jsme tehdy ztratili víru, zbývalo by mu po čertech málo příznivců.“

„Zbývala bych mu já!“ vyhrkla vášnivě Belatrix. „Já, která jsem pro něj strávila tolik let v Azkabanu!“

„Ano, jistě, to je samozřejmě nadmíru obdivuhodné,“ poznamenal Snape znuděným tónem. „Pochopitelně jsi mu tam ve vězení nebyla příliš platná, ale bylo to nepochybně šlechetné gesto…“

„Gesto?!“ zaječela vztekle Belatrix a vypadala téměř šílená. „Zatímco já trpěla pod mozkomory, tys zůstal v Bradavicích a v pohodlí sis tam hrál na Brumbálova domácího mazlíčka!“

„Ne tak docela,“ opravil ji klidně Snape. „Odmítal mi dát místo učitele obrany proti černé magii, to přece víš. Obával se zřejmě, že by to u mě mohlo vést… hmm… k recidivě, že by mě to mohlo znovu zlákat k dřívějšímu způsobu života.“

„Tak to byla ta oběť, kterou jsi Pánovi zla přinesl, žes neučil svůj oblíbený předmět?“ vyjela na něj ironicky. „Proč jsi tam vlastně celou tu dobu zůstával, Snape? Dál jsi špehoval Brumbála pro svého pána, kterého jsi považoval za mrtvého?“

„To sotva,“ zavrtěl hlavou Snape, „přestože Pána zla potěšilo, že jsem ze svého místa nikdy neutekl. Měl jsem šestnáct let informací o Brumbálovi, které jsem mu mohl předat, když se vrátil, což byl o něco užitečnější dárek na uvítanou než nekonečné vzpomínky na to, jak nesnesitelné to je v Azkabanu…“

„Zůstal jsi ale…“

„Ano, Belatrix, zůstal jsem,“ přerušil ji Snape a poprvé dal najevo jistou netrpělivost. „Měl jsem pohodlné zaměstnání, kterému jsem dal přednost před pobytem v Azkabanu. Na Smrtijedy se pořádaly štvanice, to přece víš. Brumbálova protekce mi zajistila, že jsem nemusel jít do vězení. Přišlo mi to velice vhod a využil jsem toho. Opakuji: Pán zla si nestěžuje, že jsem tam zůstal, takže nechápu, proč by sis měla stěžovat ty.

Dál sis myslím přála vědět,“ zesílil o něco hlas, protože Belatrix se ho zjevně chystala znovu přerušit, „proč jsem Pánovi zla zabránil, aby se zmocnil Kamene mudrců. Na to je snadná odpověď. Nevěděl tehdy, jestli mi může věřit. Stejně jako ty se domníval, že jsem se z věrného Smrtijeda proměnil v Brumbálovu loutku. Byl v hrozně zuboženém stavu, nesmírně slabý a sdílel tělo s druhořadým kouzelníkem. Neodvážil se dát svou existenci najevo někdejšímu spojenci, protože se obával, že by ho ten spojenec mohl vyzradit Brumbálovi nebo ministerstvu. Hluboce lituji, že mi nevěřil, jinak by se byl mohl vrátit k moci o tři roky dřív. Za daných okolností jsem ovšem viděl pouze chamtivého a neschopného Quirrella, který se pokoušel Kámen ukrást, a přiznávám, že jsem udělal vše, co bylo v mých silách, abych mu v tom zabránil.“

Belatrix zkřivila rty, jako by právě spolkla dávku nějakého odporného léku.

„Když se ale znovu objevil, nevrátil ses k němu, nerozletí ses za ním v okamžiku, kdy jsi ucítil, jak tě Znamení zla pálí…“

„Správně. Vrátil jsem se o dvě hodiny později. Vrátil jsem se na Brumbálův rozkaz.“

„Na Brumbálův…?“ zajíkla se zlostí.

„Přemýšlej!“ vyštěkl na ni už zase netrpělivě. „Přemýšlej! To, že jsem počkal dvě hodiny, pouhé dvě hodiny, mi zajistilo, že jsem mohl zůstat v Bradavicích jako špeh! Protože jsem Brumbálovi dal možnost domnívat se, že jsem se po bok Pána zla vrátil jen proto, abych splnil jeho příkaz, jsem od té doby schopen předávat o Brumbálovi i o Fénixově řádu veškeré informace. Jen se nad tím zamysli, Belatrix: Znamení zla nabývalo na síle celé měsíce, věděl jsem, že se určitě brzy vrátí, všichni Smrtijedi to věděli! Měl jsem spoustu času na to, abych si rozmyslel, co chci dělat, abych si naplánoval svůj další postup, abych třeba utekl jako Karkarov, nemyslíš?

Pán zla byl sice zpočátku rozezlen, že jsem se dostavil pozdě, ujišťuji tě ale, že ho to dokonale přešlo, když jsem mu vysvětlil, že jsem mu zachoval věrnost, přestože mě Brumbál považuje za svého člověka. Ano, Pán zla se domníval, že jsem ho navždy opustil, ale mýlil se.“

„Jenže k čemu nám od té doby jsi?“ ušklíbla se Belatrix. „Jaké užitečné informace jsme od tebe dostali?“

„Svoje informace předávám přímo Pánovi zla,“ odtušil Snape. „Pokud neuznává za vhodné podělit se o ně s tebou…“

„Dělí se se mnou o všechny informace!“ vybuchla Belatrix, okamžitě rozpálená doběla. „Říká, že jsem jeho nejloajálnější, nejvěrnější…“

„Vážně?“ protáhl Snape hlasem, jehož zabarvení nenápadně naznačovalo pochybnosti. „Opravdu to pořád říká? I po tom fiasku na ministerstvu?“

„To nebyla moje vina!“ hájila se zrudlá Belatrix. „Pán zla mě v minulosti vždy pověřoval těmi nejdůležitějšími… Nebýt toho, že Lucius…“

„Neopovažuj se – neopovažuj se svalovat vinu na mého manžela!“ zvedla Narcisa oči k sestře a zarazila ji tichým, smrtelně vážným hlasem.

„Nemá smysl hádat se o to, kdo co zavinil,“ vložil se mezi ně pohotově Snape. „Co se stalo, stalo se.“

„Ne ale tvým přičiněním!“ zasyčela vztekle Belatrix. „Ne, ty jsi zase chyběl, když jsme my ostatní nastavovali vlastní kůži, že ano, Snape?“

„Měl jsem přikázáno zůstat tam, kde jsem byl,“ odpověděl Snape. „Možná ale s Pánem zla nesouhlasíš, možná si myslíš, že by si toho Brumbál nepovšiml, kdybych se spojil se Smrtijedy a bojoval po jejich boku proti Fénixovu řádu? A mimochodem, promiň, mluvila jsi o nastavování kůže… Jestli se nemýlím, stálo proti vám šest nezletilých, ne?“

„Ke kterým se, jak velmi dobře víš, brzy přidala polovina Řádu!“ štěkla Belatrix. „A když už mluvíme o Řádu, tvrdíš přece dál, že nemůžeš prozradit, kde se skrývá jeho hlavní štáb, co?“

„Nejsem strážcem tajemství a nemohu jméno toho místa vyslovit. Víš snad přece, jak to kouzlo funguje. Pán zla je s informacemi, které mu o Řádu předávám, spokojen. Jak ses pravděpodobně domyslela, vedlo to nedávno k zajetí a zavraždění Emmeliny Vanceové a rozhodně to napomohlo odstranit také Siriuse Blacka, přestože za jeho definitivní likvidaci přiznávám plnou zásluhu tobě.“

Naklonil hlavu na stranu a připil jí, Belatrixin výraz se však nezměnil.

„Vyhýbáš se mé poslední otázce, Snape. Co Harry Potter? V uplynulých pěti letech jsi ho mohl kdykoli zabít, ale neudělal jsi to. Proč?“

„Mluvila jsi o téhle věci s Pánem zla?“ otázal se Snape.

„On… poslední dobou jsme… Ptám se tebe, Snape!“

„Kdybych byl Harryho Pottera zavraždil, nemohl by Pán zla použít jeho krev k sebeoživení, nemohl by se učinit nepřemožitelným…“

„Chceš tvrdit, že jsi předvídal, k čemu toho kluka použije?“ ušklíbla se posměšně.

„Nic takového netvrdím, o jeho plánech jsem neměl ponětí. Už jsem přiznal, že jsem Pána zla považoval za mrtvého. Snažím se ti pouze vysvětlit, proč Pán zla nelituje, že Potter zůstal naživu, přinejmenším že byl naživu ještě před rokem…“

„Proč jsi ho ale nechal naživu?“

„Copak jsi mi nerozuměla? Byla to jen Brumbálova ochranná ruka, díky níž jsem neskončil v Azkabanu! Myslíš si snad, že nemám pravdu, když tvrdím, že zavražděním jeho oblíbeného studenta bych si ho nejspíš obrátil proti sobě? Bylo v tom ale víc než jen tohle. Měl bych ti asi připomenout, že když Potter poprvé dorazil do Bradavic, ještě o něm kolovala spousta pověstí, proslýchalo se, že on je sám velký černokněžník a že právě díky tomu přežil útok Pána zla. Mnozí z původních přívrženců Pána zla se dokonce domnívali, že by se Potter mohl stát bojovou zástavou, pod níž bychom se všichni znovu spojili. Přiznávám, že jsem na něj byl zvědavý a vůbec jsem nepomýšlel na to jej zavraždit, až se na hradě objeví.

Velice brzy jsem samozřejmě poznal, že není nadán vůbec žádnými mimořádnými schopnostmi. Vykroutil se z celé řady ošemetných situací jen díky tomu, že mu prostě přálo štěstí a pomáhali mu nadanější přátelé. Je ve všech směrech podprůměrný, přesto je ale stejně otravný a nafoukaný, jako kdysi býval jeho otec. Udělal jsem vše, co bylo v mých silách, abych ho nechal z Bradavic vyloučit, protože tam podle mého názoru vlastně vůbec nepatří, ale zabít ho, nebo dopustit, aby byl zabit v mé přítomnosti? Musel bych být hlupák, abych něco takového riskoval Brumbálovi přímo pod nosem.“

„A přes tohle všechno máme věřit, že vůči tobě Brumbál nikdy nepojal podezření?“ ušklíbla se Belatrix. „Že vůbec netuší, komu jsi skutečně zachoval věrnost, že ti pořád bezvýhradně věří?“

„Sehrál jsem svoji roli dobře,“ ubezpečil ji Snape. „A zapomínáš na Brumbálovu největší slabost – má sklon myslet si o každém to nejlepší. Když jsem se těsně poté, co jsem opustil Smrtijedy, připojil k jeho učitelskému sboru, vymyslel jsem si pro něj historku plnou lítosti a výčitek svědomí, takže mě uvítal s otevřenou náručí, přestože – jak už jsem říkal – mě nikdy nepustil k černé magii blíž, aby mi mohl pomoci. Brumbál byl vždycky velký kouzelník – ale jistě, doopravdy byl…“ (Belatrix si totiž pohrdlivě odfrkla) „to uznává i Pán zla. S potěšením však musím konstatovat, že stárne. Ten souboj, který Brumbál minulý měsíc s Pánem zla absolvoval, jím otřásl. Od té doby utrpěl další vážné zranění, protože reaguje pomaleji než kdysi. Po všechna ta léta ale nikdy nepřestal Severusi Snapeovi důvěřovat – a v tom je moje obrovská cena pro Pána zla.“

Belatrix se stále tvářila nepřesvědčeně, i když se zdálo, že si není jistá, z čeho by ještě mohla Snapea obvinit. Snape využil toho, že se odmlčela, a otočil se k její sestře.

„Takže… ty jsi mě přišla požádat o pomoc, Narciso?“

Narcisa k němu zvedla oči a v obličeji se jí zřetelně zračilo zoufalství.

„Ano, Severusi. Myslím… myslím, že jsi jediný, kdo by mi mohl pomoct. Nemám nikoho jiného, na koho bych se obrátila. Lucius je ve vězení a…“

Zavřela oči a zpod víček se jí po tvářích skutálely dvě velké slzy.

„Pán zla mi o tom zakázal mluvit,“ pokračovala s očima stále zavřenýma. „Nechce, aby o tom plánu kdokoli věděl. Je to… hrozně tajné, ale…“

„Jestli ti to zakázal, neměla bys nic říkat,“ zarazil ji okamžitě Snape. „Slovo Pána zla je zákon.“

Narcisa se zajíkla, jako by ji polili ledovou vodou, a Belatrix se poprvé od okamžiku, kdy vešli do domu, zatvářila spokojeně.

„Vidíš?!“ otočila se vítězoslavně k sestře. „Dokonce i Snape to říká: přikázali ti, že o tom nemáš mluvit, tak drž jazyk za zuby!“

Snape ale vstal z křesla, pomalu přešel k malému oknu, opatrně mezi záclonami vyhlédl na liduprázdnou ulici a pak je opět trhnutím zatáhl. Otočil se tváří k Narcise a zamračil se.

„Já o tom plánu ovšem čirou náhodou vím,“ prohlásil tiše. „Jsem jedním z té hrstky lidí, kterým o něm Pán zla pověděl. Přesto platí, Narciso, že kdybych s tím tajemstvím seznámen nebyl, provinila by ses na Pánovi zla obrovskou zradou.“

„Říkala jsem si, že o něm určitě budeš vědět!“ hájila se Narcisa a oddechla si úlevou. „On ti přece tolik věří, Severusi…“

„Ty o tom plánu víš?“ vyjela Belatrix a chvilkové uspokojení v její tváři vystřídala rozhořčená grimasa. „Ty o něm víš?“

„Samozřejmě,“ přikývl Snape. „V čem bys ale chtěla, abych ti pomohl, Narciso? Jestli se domníváš, že dokážu Pána zla přesvědčit, aby si to rozmyslel, obávám se, že nemáš naději, ani špetku naděje.“

„Severusi,“ zašeptala a po bledých tvářích se jí koulely slzy. „Můj syn… můj jediný syn…“

„Draco by měl být pyšný,“ utrousila lhostejně Belatrix. „Pán zla mu prokazuje obrovskou čest. A jedno musím Dracovi přiznat: nesnaží se před svou povinností couvnout, je zřejmě rád, že dostal příležitost prokázat svoje schopnosti, vzrušuje ho vyhlídka…“

Narcisa se při těchto slovech dala do nelíčeného pláče, neustále však na Snapea upírala prosebný pohled.

„To proto, že je mu šestnáct a že si vůbec neuvědomuje, co ho čeká! Proč, Severusi? Proč právě můj syn? Je to příliš nebezpečné! Je to pomsta za Luciusův omyl, já vím!“

Snape neodpověděl. Odvrátil oči od její tváře, jako by slzy považoval za cosi nepatřičného, nemohl ovšem předstírat, že ji neslyší.

„To je důvod, proč vybral právě Draca, že ano?“ trvala na svém Narcisa. „Aby potrestal Luciuse?“

„Pokud Draco uspěje,“ ozval se Snape s očima stále odvrácenýma, „dostane se mu poct jako nikomu jinému.“

„Jenže on neuspěje!“ vzlykla Narcisa. „Jak by mohl uspět, když ani sám Pán zla…“

Belatrix vyděšeně vyjekla a Narcisa se neodvážila větu dokončit.

„Chtěla jsem jen říct… že se to ještě nepodařilo nikomu… Severusi, prosím… ty přece jsi, vždycky jsi byl… Dracův oblíbený učitel… Jsi Luciusův starý přítel…! Snažně tě prosím… jsi oblíbencem Pána zla, jeho nejdůvěrnějším rádcem… Nepromluvil bys s ním, nezkusil bys ho přesvědčit…?“

„Pán zla se nikým přesvědčit nedá a já nejsem takový hlupák, abych se o něco podobného pokoušel,“ prohlásil nesmlouvavě Snape. „Nechci předstírat, že se Pán zla na Luciuse nezlobí. Lucius měl celé té akci velet. Nechal se zajmout spolu s mnoha dalšími a navíc se mu nepodařilo získat ani tu věštbu. Ano, Pán zla je na něj rozezlený, Narciso, doopravdy velice rozezlený.“

„Takže mám pravdu, skutečně si Draca vybral, aby se pomstil!“ zaštkala Narcisa. „Nejde mu o to, aby Draco uspěl, chce, aby při tom pokusu přišel o život!“

Když na to Snape nic neřekl, zdálo se, že ztratila i tu poslední trochu sebeovládání, která jí ještě zbývala. Vstala, vrávoravě přistoupila ke Snapeovi a popadla ho za hábit Tváří se přitiskla těsně k němu, takže mu na hruď padaly její slzy, a vydechla: „Ty bys to dokázal, ty ano. Mohl bys to udělat místo Draca, Severusi. Podařilo by se ti to, samozřejmě že by se ti to podařilo, a pak by tebe vyznamenal nad všechny ostatní…“

Snape ji uchopil za ruce, jež k němu vztahovala, a odtáhl je od sebe. Pohlédl do její uslzené tváře a pomalu promluvil. „Domnívám se, že nakonec to skutečně bude požadovat ode mne. Trvá ale na tom, aby to nejprve zkusil Draco. Pochop, v tom nepravděpodobném případě, že by Draco uspěl, budu mít možnost zůstat v Bradavicích o něco déle a dál plnit svou užitečnou úlohu špeha.“

„Jinými slovy mu nezáleží na tom, jestli Draco přijde o život!“

„Pán zla je velice rozezlený,“ opakoval tiše Snape. „Neměl možnost vyslechnout si tu věštbu. Víš stejně dobře jako já, Narciso, že nikomu snadno neodpouští.“

Zhroutila se k zemi, zůstala mu ležet u nohou, vzlykala a sténala na podlaze.

„Můj jediný syn… můj jediný syn…“

„Měla bys být pyšná!“ osopila se na ni nemilosrdně Belatrix. „Kdybych já měla syny, ráda a bez váhání bych je obětovala službě Pánovi zla!“

Narcisa zaúpěla zoufalstvím a zajela si rukama do dlouhých plavých vlasů. Snape se k ní sklonil, uchopil ji za ruce, zvedl na nohy a dovedl ji zpět k pohovce. Pak jí nalil ještě trochu vína a vtiskl jí sklenici do ruky.

„Tak dost, Narciso. Vypij to a poslouchej.“

Trochu se utišila; roztřeseně se napila a celá se přitom potřísnila vínem.

„Snad by to šlo… myslím, abych Dracovi pomohl.“

„Severusi! Ach, Severusi – ty bys mu doopravdy pomohl? Postaral by ses o něj, dohlédl bys na to, aby se mu nic zlého nestalo?“

„Mohu to zkusit.“

Odstrčila sklenici tak prudce, až sklouzla přes celý stůl, sama se svezla z pohovky, poklekla Snapeovi k nohám, vzala jeho ruku do svých dlaní a přitiskla k ní rty.

„Jestliže budeš s ním, abys ho ochránil… Severusi, odpřísáhneš mi to? Zavážeš se mi neporušitelným slibem?“

„Neporušitelným slibem?“ Snapeova tvář byla naprosto netečná, nic se z ní nedalo vyčíst, Belatrix se však hlasitě krákavě zachechtala.

„Copak jsi ho neposlouchala, Narciso? Jasně že to zkusí, o tom nepochybuji… Obvyklá prázdná slova, obvyklé uhýbání od konkrétních činů… samozřejmě na příkaz Pána zla!“

Snape se na Belatrix ani nepodíval. Černýma očima se upřeně vpíjel do uslzených modrých očí Narcisy, která ho stále křečovitě držela za ruku.

„Ovšemže ano, Narciso, zavážu se ti neporušitelným slibem,“ řekl tiše. „Doufám, že se tvoje sestra uvolí být naším pečetním svědkem.“

Belatrix zírala s ústy otevřenými úžasem. Snape se spustil na podlahu a poklekl proti Narcise. Sledováni Belatrixiným nevěřícným pohledem se navzájem uchopili za pravou ruku.

„Budeš potřebovat hůlku, Belatrix,“ poznamenal chladně Snape.

Vytáhla ji a stále se tvářila, jako by do ní uhodilo.

„A budeš si muset stoupnout o něco blíž k nám,“ upozornil ji.

Pokročila kupředu, až stála přímo nad nimi, a položila špičku hůlky na jejich spojené ruce.

Narcisa promluvila.

„Přísaháš, Severusi, že dohlédneš na mého syna Draca, až se pokusí splnit přání Pána zla?“

„Tak přísahám,“ odpověděl Snape.

Z hůlky vystřelil tenký jazyk oslnivého plamene a omotal se kolem jejich rukou jako doruda rozžhavený drát.

„A přísaháš, že uděláš vše, co je v tvých silách, abys ho uchránil před újmou?“

„Tak přísahám,“ opakoval Snape.

Z hůlky vyšlehl druhý plamenný jazyk, propletl se s prvním a vytvořil tak jemný žhoucí řetěz.

„A bude-li to nezbytné… budou-li okolnosti nasvědčovat tomu, že Draco neuspěje…“ zašeptala Narcisa (Snapeova ruka se v jejím sevření zachvěla, ale nevytrhla se jí), „naplníš sám onen úkol, jímž Pán zla Draca pověřil?“

Následoval okamžik ticha. Belatrix oba sledovala široce rozevřenýma očima, s hůlkou položenou na jejich sepjatých rukou.

„Tak přísahám,“ vydechl Snape.

Belatrixin užaslý obličej se rudě zaleskl v záři třetího ohnivého jazyku, který vytryskl z hůlky, propletl se s prvními dvěma a pevně se obtočil kolem jejich spojených rukou jako provaz, jako hořící had.

Kapitola třetí

Chtě nechtě

Harry Potter hlasitě chrápal. Téměř čtyři hodiny proseděl v ložnici u okna a vyhlížel na ulici. Když se začalo stmívat, usnul nakonec s tváří přitisknutou ke studené okenní tabulce, s brýlemi nakřivo a s ústy dokořán. Zamlžené kolečko sražené páry od jeho dechu se jasně lesklo v oranžové záři venkovního pouličního osvětlení a umělé světlo zbavilo Harryho obličej veškeré barvy, takže pod kšticí vzpurných černých vlasů vypadal jako duch.

Místnost byla přeplněná nejrůznějšími Harryho potřebami i změtí věcí nepotřebných. Na podlaze se válela soví pírka, okousané jablečné ohryzky a obaly od bonbonů, mezi zmuchlanými hábity na posteli vykukovalo několik halabala pohozených učebnic zaklínadel a na osvětlené stolní desce vládl nepřehledný chaos pomačkaných novin. Obrovský titulek v jedněch z nich se tázal:

HARRY POTTER: VYVOLENÝ?

Neustále se šíří četné nepotvrzené zprávy o nedávných záhadných dramatických událostech na Ministerstvu kouzel, při nichž byl opět spatřen Ten, jehož jméno nesmíme vyslovit.

„Máme zákaz o tom mluvit, na nic se mě nevyptávejte,“ vymluvil se jistý rozrušený vymazávač paměti, který odmítl uvést své jméno, když včera večer odcházel z ministerstva.

Vysoce postavené zdroje přímo z ministerstva přesto potvrzují že centrem zmíněných události byla legendární síň věšteb.

Přestože čaromluvčí ministerstva nadále důsledně odmítají potvrdit byť jen existenci takové síně, stále rostoucí procento kouzelnického společenství je přesvědčeno, že Smrtijedi, kteří si nyní v Azkabanu odpykávají trest za porušení zákazu vstupu a za pokus o loupež, měli v úmyslu ukrást jakousi věštbu. Její povaha není známa, množí se však spekulace o tom, že se týká Harryho Pottera, o němž se ví, že jediný přežil vražednou kletbu, a který rovněž prokazatelně byl onoho večera na ministerstvu. Někteří jdou tak daleko, že Pottera nazývají vyvoleným a domnívají se, že ho věštba jmenuje jako jediného spasitele, který nás dokáže zbavit Toho, jehož jméno nesmíme vyslovit.

Kde se však zmíněná věštba – pokud totiž vůbec existuje – momentálně nachází, není známo, přestože (pokračování na s. 2, slp. 5)

Vedle těchto novin ležely další. Jejich titulek hlásal:

POPLETALA VYSTŘÍDAL BROUSEK

Většinu titulní strany v tomto čísle zabírala velká černobílá fotografie muže s hustou lví hřívou vlasů, na jehož obličeji se již výrazně podepsal zub času. Snímek se pohyboval: muž mával komusi u stropu.

Rufus Brousek, dosavadní vedoucí oddělení bystrozorů na odboru pro uplatňování kouzelnických zákonů, nahradil Korneliuse Popletala ve funkci ministra kouzel. Jmenování Rufuse Brouska se mezi členy kouzelnického společenství setkalo převážně s nadšenou odezvou, přestože již několik hodin poté, kdy se nový ministr ujal úřadu, začaly kolovat pověsti o jeho údajné roztržce s Albusem Brumbálem, jemuž byla před nedávnem navrácena funkce Nejvyššího divotvorce ve Starostolci.

Brouskovi mluvčí přiznávají, že ministr okamžitě po převzetí nejvyšší funkce s Brumbálem sešel, k tématům jejich rozhovoru se však odmítli vyjádřit. Albus Brumbál je znám (pokračování na s. 3, slp. 2)

Nalevo od tohoto čísla leželo další, složené tak, že byl okamžitě vidět titulek článku.

MINISTERSTVO RUČÍ ZA BEZPEČNOST STUDENTŮ

Rufus Brousek, nově jmenovaný ministr kouzel, se dnes vyjádřil k novým přísným opatřením, přijatým s cílem zajistit bezpečnost studentů, kteří se na podzim budou vracet do Školy čar a kouzel v Bradavicích.

„Ze zjevných důvodu nebude ministerstvo o svých nových tvrdých bezpečnostních krocích sdělovat žádné podrobnosti.“ prohlásil ministr. Jistý dobře informovaný zdroj však potvrdil, že tato opatření zahrnují obranná kouzla i zaříkadla a složitý systém protikleteb a rovněž počítají s malou speciální skupinou bystrozorů, jejichž jediným úkolem bude ochrana bradavické školy.

Zdá se, že ministrův nekompromisní postoj k bezpečnosti studentů většinou zklidňuje situaci. Jak uvedla paní Augusta Longbottomová: „Můj vnuk Neville, mimochodem blízký přítel Harryho Pottera, po jehož boku v červnu na ministerstvu bojoval proti Smrtijedům…

Další text nebylo vidět, protože na novinách stála velká ptačí klec, v níž seděla nádherná sněžná sova. Jantarově zlatýma očima se pánovitě rozhlížela po místnosti, několikrát otočila hlavu a spočinula pohledem na svém chrápajícím pánovi. Jednou či dvakrát netrpělivě cvakla zobákem, Harry ale spal tak hluboce, že ji neslyšel.

Přímo uprostřed pokoje stál obrovský kufr. Víko bylo zvednuté, jako by kufr na něco čekal, zatím však byl skoro prázdný, jen na dně leželo trochu špinavého prádla, pár sladkostí, několik prázdných lahviček od inkoustu a zpřelámaných brků. O kousek dál se na podlaze válel rudý leták s následujícím textem:

Vydáno na žádost Ministerstva kouzel

OCHRANA VAŠEHO DOMU A RODINY

PŘED ČERNOU MAGIÍ

Kouzelnickému společenství hrozí v současné době vážné nebezpečí ze strany organizace, jejíž členové si říkají Smrtijedi. Dodržování následujících jednoduchých bezpečnostních pokynů pomůže vás, vaší rodinu i váš domov ochránit před napadením.

1.

Nedoporučuje se vycházet z domu sám, bez doprovodu.

2.

Obvzláště opatrní buďte v nočních hodinách.

Zorganizujte své pochůzky pokud možno tak, aby byly ukončeny před setměním.

3.

Překontrolujte si bezpečnostní prvky kolem svého domu a přesvědčte se, že jsou všichni rodinní přískušníci seznámeni s nouzovými opatřeními, jako jsou štítová a zastírací kouzla a v případě nezletilých členů rodiny asistované přemísťování.

4.

S příbuznými a blízkými přáteli si domluvte kontrolní otázky, abyste byly s to odhalit Smrtijedy, vydávající se pomocí mnoholičného lektvaru za jiné osoby (viz leták 2).

5.

Budete-li mít pocit, že se někdo z rodinných příslušníků, kolegů, přátel nebo sousedů chová nezvykle a podivně, okamžitě kontaktujte Sbor pro prosazování kouzelnických zákonů. Takové osoby mohou být pod vlivem kletby Imperius (viz leták 4).

6.

V případě, že se nad nějakou obytnou či jinou budovou objeví Znamení zla, NEVSTUPUJTE a okamžitě kontaktujte oddělení bystrozorů.

7.

Nepotvrzené zprávy naznačují, že Smrtijedi v současné době využívají služeb neživých (viz leták 10).

Spatříte-li neživého nebo setkáte-li se s ním,

NEPRODLENĚ

o tom informujte ministerstvo.

Harry zabručel ze spaní a obličej mu sklouzl po skleněné tabuli o několik centimetrů níž, takže měl brýle ještě víc nakřivo, přesto se neprobudil. Na okenním parapetu hlasitě tikal budík, který Harry před několika lety opravil, a ukazoval za minutu jedenáct. Vedle budíku ležel lístek pergamenu pokrytý úzkým tenkým písmem a Harry jej přidržoval volně visící rukou. Dopis sice před třemi dny dorazil pevně stočený do úzké roličky, Harry ho ale od té doby četl tolikrát, že teď už byl úplně vyhlazený.

Milý Harry,

Pokud Ti to vyhovuje, zastavím se u vás v čísle čtyři v Zobí ulici tento pátek v jedenáct hodin večer, abych tě doprovodil do Doupěte. Zvou tě, abys u nich strávil zbytek letních prázdnin. Budeš-li s tím souhlasit, ocením také, když mi pomůžeš s jistou záležitostí, kterou bych rád cestou do Doupěte vyřídil. Podrobněji Ti vysvětlím, o co jde, až se sejdeme.

Odpověď mi laskavě zašli obratem po této sově. Doufám, že se v pátek uvidíme.

Co nejsrdečněji Tě zdraví

Albus Brumbál

Přestože Harry celý text dávno znal zpaměti, kradmo po lístku pokukoval každých pět minut už od sedmé hodiny večerní, kdy si u sebe v ložnici sedl k oknu. Měl odtamtud poměrně slušný výhled na obě strany Zobí ulice. Bylo mu jasné, že nemá smysl číst ten vzkaz pořád dokolečka; svou kladnou odpověď odeslal po téže sově, která dopis přinesla a jak si Brumbál přál, a teď mu nezbývalo než čekat: Brumbál prostě buď přijde, nebo nepřijde.

Přesto Harry neměl dosud sbaleno. Vůbec se mu nechtělo věřit, že by ho mohlo potkat takové štěstí a že bude ze společnosti Dursleyových vysvobozen po pouhých dvou týdnech. Nedokázal se zbavit pocitu, že se něco zvrtne – mohlo se stát, že se jeho odpověď na Brumbálův dopis někam zatoulá, mohlo se přihodit něco, co Brumbálovi znemožní vyzvednout ho tady, mohlo se dokonce ukázat, že ten dopis vůbec nepsal Brumbál, že to je nějaký trik, vtip nebo past. Harry se neuměl vyrovnat s tím, že si sbalí a pak bude muset zklamaně znovu vybalovat. Pro svůj případný odjezd udělal jenom to, že sněžnou sovu Hedviku bezpečně zavřel do klece.

Minutová ručička budíku se právě posunula na dvanáctku a lampa, která svítila na sloupu za oknem, přesně v tom okamžiku zhasla.

Harry se probudil, jako by náhlá tma byla poplašnou sirénou. Spěšně si narovnal brýle, odlepil tvář od skla, místo ní přitiskl k oknu nos a s přimhouřenýma očima pohlédl na chodník pod sebou. Po zahradní cestičce přicházela vysoká postava v dlouhém rozevlátém plášti.

Harry se vymrštil, jako by ho zasáhl elektrický proud, převrátil židli, na které seděl, horečně začal sbírat všechno, co leželo na podlaze v jeho dosahu, a bez ladu a skladu to házel do kufru. Právě když se do něj přes celou ložnici strefoval hábitem, dvěma knihami zaklínadel a balíčkem sušenek, zazněl zvonek u domovních dveří.

„Co tu u všech čertů v tuhle noční hodinu kdo pohledává?“ zaryčel dole v obývacím pokoji strýc Vernon.

Harry s mosazným dalekohledem v jedné a s párem tenisek v druhé ruce ztuhl. Úplně zapomněl Dursleyovy upozornit, že se u nich Brumbál možná objeví. Napůl propadl panice a napůl se mu chtělo smát; přelezl kufr a podařilo se mu otevřít dveře ložnice právě ve chvíli, kdy už zaslechl hluboký hlas. „Dobrý večer. Vy jste nepochybně pan Dursley. Předpokládám, že vám Harry pověděl, že si pro něj přijdu?“

Harry se rozběhl dolů, bral schody po dvou, ale kousek před patou schodiště se náhle zarazil. Dlouholeté zkušenosti ho naučily držet se pokud možno co nejdál od strýcových rukou. Dole v domovních dveřích stál vysoký hubený muž, jehož stříbrné vlasy a vousy mu splývaly až k pasu. Na křivém nose měl posazené půlměsícové brýle, oblečený byl v dlouhém černém cestovním plášti a na hlavě měl špičatý klobouk. Vernon Dursley, jehož knír byl sice černý, ale stejně hustý a rozježený jako Brumbálův, a který na sobě měl hnědofialový župan, na návštěvníka zíral, jako by nevěřil vlastním maličkým očím.

„Podle toho, jak užasle a nevěřícně si mě prohlížíte, vás Harry na můj příchod nejspíš neupozornil,“ pravil zdvořile Brumbál. „Přesto předpokládejme, že jste mě radostně přivítal a pozval dál. V těchto nepokojných časech není moudré stát příliš dlouho na prahu.“

Energicky přestoupil práh a zavřel za sebou domovní dveře.

„Je to už hodně dávno, co jsem tu byl naposledy,“ poznamenal a upřel zahnutý nos přímo na strýce Vernona. „Musím uznat, že vašim jihoafrickým liliím se daří skvěle.“

Vernon Dursley neřekl ani slovo. Harry nepochyboval, že se mu dar řeči zase vrátí, a to brzy – žíla, která strýci tepala na spánku, už pomalu dosahovala kritického bodu. Pohled na Brumbála mu ale zřejmě vyrazil na chvilku dech. Možná to byl jeho nepokrytě kouzelnický vzhled, možná ale strýc Vernon sám vycítil, že tohoto muže by stěží dokázal zastrašit.

„Á, dobrý večer, Harry,“ pozdravil Brumbál a pohlédl na něj svými půlměsícovými brýlemi s výrazem obrovského uspokojení. „Výborně, výborně!“

Tato slova jako by vytrhla strýce Vernona z otupělosti. Bylo zjevné, že se v životě nemůže shodnout s někým, kdo se dokáže podívat na Harryho a přitom říct výborně.

„Nechci vypadat jako hrubián…“ nasadil tón, z něhož hrubost přímo prýštila.

„A přece se, žel bohu, neúmyslné hrubosti dopouštíme až znepokojivě často,“ dořekl za něj vážně Brumbál. „Nejlepší bude, když neřeknete vůbec nic, drahý pane. – Á, vy musíte být Petúnie!“

Kuchyňské dveře se otevřely a v nich stála Harryho teta, na rukou měla gumové rukavice a přes noční košili přehozený župan. Očividně byla vyrušena ze svého obvyklého rituálu, který spočíval v tom, že před spaním otírala v kuchyni vše, co se otřít dalo. V jejím poněkud koňském obličeji se zračil absolutní šok.

„Albus Brumbál,“ představil se, když bylo jasné, že strýc Vernon se představování neujme. „Známe se samozřejmě z korespondence.“ Harrymu to připadlo jako trochu zvláštní způsob, jak tetě Petúnii připomenout, že jí kdysi poslal dopis, který jí vybuchl v ruce. Teta Petúnie se ale proti tomu nijak neohradila. „A tohle je jistě váš syn Dudley?“

Dudley právě opatrně vykoukl ze dveří obývacího pokoje. Jeho velká blonďatá hlava, povystrčená z límce pruhovaného pyžama, působila zvláštním netělesným dojmem; ústa měl doširoka otevřená údivem a strachem. Brumbál vteřinu nebo dvě počkal, očividně aby se přesvědčil, zda někdo z Dursleyových něco řekne, když se ale mlčení protahovalo, usmál se.

„Co kdybychom předpokládali, že jste mě pozvali do obývacího pokoje?“

Prošel kolem Dudleyho, který se mu neobratně klidil z cesty. Harry, který ještě pořád držel v rukou dalekohled a tenisky, seskočil z posledních několika schodů a rozběhl se za Brumbálem. Ten se mezitím usadil do křesla nejblíž krbu a rozhlížel se kolem se shovívavou zvědavostí. Působil tady mimořádně nepatřičným dojmem.

„Copak – copak my nikam nejdeme, pane?“ zeptal se znepokojeně Harry.

„Ale ano, samozřejmě že půjdeme,“ přikývl Brumbál. „Nejprve si však musíme pohovořit o několika věcech. Jsou to věci, o kterých bych nerad mluvil venku. Ještě maličkou chviličku využijeme tetiny a strýčkovy pohostinnosti a posedíme tady.“

„Jo vy posedíte? Vážně?“

Vernon Dursley vešel do pokoje s Petúnií po boku a Dudley se jim krčil za zády.

„Ano,“ přisvědčil nevzrušeně Brumbál, „posedíme.“

Vytáhl hůlku tak rychle, že si toho Harry sotva povšiml, a nedbale jí mávl. Pohovka vystřelila kupředu a podrazila všem třem Dursleyovým nohy, takže se na ni sesypali na jednu hromadu. Brumbál znovu mávl a pohovka se vrátila na původní místo.

„Bude lepší, když si uděláme pohodlí,“ prohodil spokojeně.

Když si strkal hůlku do kapsy, Harry si všiml, že má ruku celou zčernalou a seškvařenou. Vypadalo to na ošklivou popáleninu.

„Pane – co se vám stalo s ru…“

„Později, Harry,“ zarazil ho Brumbál. „Posaď se, prosím.“

Harry se posadil do zbývajícího křesla a raději se nedíval na šokované Dursleyovy, kteří nebyli mocni slova.

„Rád bych také předpokládal, že mi nabídnete nějaké občerstvení,“ obrátil se Brumbál k strýci Vernonovi, „ale předpokládat něco takového by zřejmě bylo natolik optimistické, až by to hraničilo s pošetilostí.“

Rozmáchl se hůlkou potřetí a ve vzduchu se náhle objevila zaprášená láhev s pěti sklenicemi. Láhev se naklonila a nalila do každé z nich štědrou dávku medově zlaté tekutiny. Potom sklenice pluly vzduchem, každá k jedné osobě v místnosti.

„Nejlepší medovina madame Rosmerty, zraje v dubových sudech,“ vysvětlil Brumbál a pokynul zdviženým nápojem Harrymu, který svou sklenici uchopil a trochu se napil. Ještě nikdy nic takového neokusil, nesmírně mu to ale zachutnalo. Dursleyovi si vyměnili několik vystrašených kradmých pohledů, načež se pokoušeli svoje sklenice dokonale ignorovat. To však bylo poměrně obtížné, protože každého z nich ta jeho sklenice jemně ťukala ze stran do hlavy. Harry měl silné podezření, které nedokázal potlačit, že se Brumbál náramně baví.

„Takže k věci, Harry,“ začal Brumbál a otočil se k němu. „Vyvstala jistá nesnáz, kterou pro nás – jak doufám – budeš schopen vyřídit. Když říkám pro nás, mám na mysli Fénixův řád. Nejdřív ze všeho ti ovšem musím povědět, že před týdnem se našla Siriusova poslední vůle a že veškerý svůj majetek odkázal tobě.“

Hlava strýce Vernona na pohovce na druhé straně pokoje sebou trhla a otočila se k němu, Harry se však na něj nepodíval. Také ho nenapadlo, co by na to řekl, a jenom zabručel: „Hmm. Ano.“

„Z valné části je to poměrně jednoduchá záležitost,“ pokračoval Brumbál. „Na tvoje konto u Gringottových přibude docela slušná hromádka zlata a zdědíš také všechen Siriusův osobní majetek. Trošičku problematickou součástí toho dědictví…“

„Jeho kmotr je mrtvý?“ zaburácel z pohovky strýc Vernon. Brumbál i Harry se otočili a pohlédli na něj. Sklenice medoviny mu teď ťukala do spánku velice naléhavě a strýc Vernon se ji snažil rukama odehnat. „Mrtvý? Jeho kmotr?“

„Ano,“ přisvědčil Brumbál. Neptal se Harryho, proč to Dursleyovým neřekl. „Náš problém,“ mluvil dál, jako by ho nikdo nepřerušil, „je v tom, že ti Sirius také odkázal dům číslo dvanáct na Grimmauldově náměstí.“

„Ten kluk zdědil dům?“ vyjekl dychtivě strýc Vernon a malá očka se mu zúžila, nikdo mu však neodpověděl.

„Klidně ho používejte dál jako hlavní štáb,“ prohlásil Harry. „Mně je to jedno. Můžete si ho nechat, já o něj nestojím.“ V životě už nechtěl do čísla dvanáct na Grimmauldově náměstí vstoupit. Obával se, že ho budou navždy pronásledovat vzpomínky, jak Sirius bloumal po temných zatuchlých místnostech domu sám, uvězněný jako v žaláři, z kterého si zoufale přál uniknout.

„To je velkomyslná nabídka,“ uznal Brumbál. „Zatím jsme ale dům dočasně vyklidili.“

„Proč?“

„Totiž,“ začal vysvětlovat Brumbál a nevšímal si huhlání strýce Vernona, kterého neodbytná sklenice medoviny teď už do hlavy přímo bušila. „Rodinná tradice Blacků požaduje, aby se dům dědil vždy v přímé rodové linii, to jest aby přešel na dalšího mužského potomka jménem Black. Sirius byl posledním příslušníkem této rodové linie, protože jeho mladší bratr Regulus zemřel dřív než on a ani jeden z nich neměl děti. Přestože Sirius ve své poslední vůli jednoznačně uvádí, že si přeje, aby dům připadl tobě, je docela dobře možné, že je to místo chráněno nějakým kouzlem nebo zaklínadlem, které má zajistit, aby se jeho majitelem nestal nikdo jiný než stoprocentně čistokrevný kouzelník.“

Harrymu se vynořila z paměti živá vzpomínka na nadávající a běsnící portrét Siriusovy matky, který v čísle dvanáct na Grimmauldově náměstí visel ve vstupní hale. „Vsadím se, že tam něco takového bude,“ zahučel.

„No právě,“ přikývl Brumbál. „A jestli nějaké takové zaklínadlo existuje, pak je nejpravděpodobnější, že vlastnictví domu přejde na nejstaršího ze Sinusových žijících příbuzných, což by v tomto případě znamenalo jeho sestřenici Belatrix Lestrangeovou.“

Harry si neuvědomoval, co dělá, a vyskočil. Dalekohled a tenisky se mu z klína skutálely na podlahu. Belatrix Lestrangeová, Siriusova vražedkyně, že by měla zdědit jeho dům?

„To ne!“ vyhrkl.

„My bychom přirozeně také byli raději, kdyby ho nedostala,“ poznamenal klidně Brumbál. „Je to neuvěřitelně komplikovaná situace. Nevíme, zda zaklínadla, kterými jsme dům zabezpečili my sami například proto, aby byl nezakreslitelný, budou fungovat i teď, když jeho vlastnictví přešlo ze Siriuse na někoho jiného. Každým okamžikem se může stát, že se na jeho prahu objeví Belatrix. Přirozeně jsme byli nuceni se vystěhovat, dokud se celá situace nevyjasní.“

„Jak ale chcete zjistit, jestli se budu smět stát jeho majitelem?“

„Naštěstí,“ odpověděl Brumbál, „na to existuje jednoduchý test.“

Odložil dopitou sklenici na stolek vedle křesla, než však stačil udělat cokoli dalšího, strýc Vernon zařval: „Zbavíte nás konečně těch zatracených krámů?“

Harry se ohlédl. Všichni tři Dursleyovi se krčili na pohovce a rukama si chránili obličej před zuřivě poskakujícími sklenicemi, jež se jim odrážely od hlav a chrstaly medovinu na všechny strany.

„Ach, promiňte,“ omluvil se zdvořile Brumbál, opět zvedl hůlku a všechny tři sklenice zmizely. „Musím ale říct, že by od vás bylo zdvořilejší, kdybyste je vypili.“

Strýc Vernon vypadal, že má na jazyku nepřeberné množství rozzuřených výpadů, přesto se ale jen zabořil do polštářů vedle tety Petúnie a Dudleyho, neřekl ani slovo a malá prasečí očka upíral na Brumbálovu hůlku.

„Abys rozuměl,“ Brumbál se otočil znovu k Harrymu, jako by strýc Vernon ani nepípl, „pokud jsi ten dům doopravdy zdědil, pak jsi s ním zdědil také…“

Mávl hůlkou popáté. Tentokrát se ozvalo hlasité prásk a objevil se domácí skřítek s nosem jako okurka, s obrovskýma netopýříma ušima a velikánskýma krhavýma očima. Krčil se v uválených hadrech na afghánském koberci Dursleyových. Teta Petúnie příšerně vyjekla: něco tak neuvěřitelně špinavého se ještě nikdy, kam jí paměť sahala, pod její střechu nedostalo. Dudley zvedl velké bosé růžové nohy téměř nad hlavu, jako by se bál, že mu ten podivný tvor skočí do nohavic pyžama, a strýc Vernon zaburácel: „Co je zas k čertu tohle?“

„Kráturu,“ dořekl Brumbál.

„Krátura nechce, Krátura nechce, Krátura nechce!“ skřehotal domácí skřítek přinejmenším stejně hlasitě jako strýc Vernon, vztekle dupal dlouhýma pokroucenýma nohama a tahal se za uši. „Krátura patří slečně Belatrix, ach ano, Krátura patří Blackům, Krátura chce svoji novou paní, Krátura nechce jít k tomu Potterovic spratkovi, Krátura nechce, nechce, nechce…“

„Jak vidíš, Harry,“ zvýšil hlas Brumbál, aby skřítkovo věčné skřehotavé nechce, nechce, nechce překřičel, „Krátura nejeví přílišnou ochotu přejít do tvého vlastnictví.“

„To je mi jedno,“ prohlásil znovu Harry a s odporem hleděl na zmítajícího se a dupajícího skřítka. „Já ho taky nechci.“

„Nechce, nechce, nechce, nechce…“

„Ty bys byl raději, kdyby přešel do vlastnictví Belatrix Lestrangeové? A bereš v úvahu, že celý poslední rok žil v hlavním štábu Fénixova řádu?“

„Nechce, nechce, nechce, nechce…“

Harry na Brumbála vyvalil oči. Uvědomoval si, že nelze připustit, aby Krátura odešel žít k Belatrix Lestrangeové, jenže představa, že by ho měl vlastnit on, že by měl odpovídat za netvora, který Siriuse zradil, se mu hluboce příčila.

„Dej mu nějaký příkaz,“ vyzval ho Brumbál. „Jestli skutečně přešel do tvého vlastnictví, bude tě muset poslechnout. Jestli ne, budeme muset vymyslet nějaký jiný způsob, jak zabránit, aby se dostal do rukou své právoplatné majitelce.“

„Nechce, nechce, nechce, NECHCE!“

Kráturův jekot přerostl v naříkavé vřískání. Harryho nenapadlo nic lepšího než poručit mu: „Sklapni, Kráturo!“

Chvíli to vypadalo, že se snad skřítek dáví. Popadl se za hrdlo, dál zuřivě hýbal ústy a oči mu vylézaly z důlků. Po několika vteřinách zoufalého polykání se zhroutil obličejem na koberec (teta Petúnie tiše zasténala), rukama i nohama tloukl do podlahy a svíjel se v křečích prudkého, ale již bezhlesého hysterického záchvatu.

„Skvělé! Tohle celou věc zjednodušuje,“ zaradoval se Brumbál. „Vypadá to, že Sirius věděl, co dělá. Právoplatným majitelem čísla dvanáct na Grimmauldově náměstí i Krátury jsi doopravdy ty.“

„A musím – musím si ho nechat u sebe?“ zděsil se Harry, zatímco se mu Krátura zmítal u nohou.

„Když nebudeš chtít, nemusíš,“ ujistil ho Brumbál. „A smím-li něco navrhnout, mohl bys ho poslat do Bradavic, aby pracoval v kuchyni. Tam by ho alespoň měli ostatní domácí skřítkové pod dohledem.“

„Jasně,“ oddechl si úlevou Harry, „přesně tohle udělám! Hm… Hele, Kráturo, přeji si, abys šel do Bradavic a pracoval tam s ostatními domácími skřítky v kuchyni.“

Krátura, který pořád ještě ležel na zádech a rukama i nohama mával ve vzduchu, po Harrym střelil hluboce nenávistným pohledem a s dalším hlasitým prásk zmizel.

„Výborně,“ pochválil si Brumbál. „Pak je tu ještě Siriusův hipogryf Klofan. Od Siriusovy smrti se o něj stará Hagrid, teď ale Klofan patří tobě, takže pokud bys s ním snad měl jiné plány…“

„Ne,“ zavrtěl Harry bez váhání hlavou, „jen ať zůstane s Hagridem. Myslím, že Klofan sám by mu také dal přednost.“

„Hagrid bude mít radost,“ pousmál se Brumbál. „Hrozně rád ho zase viděl. Mimochodem, rozhodli jsme, že ho kvůli větší bezpečnosti přejmenujeme dočasně na Křídlošípa, i když pochybuji, že by se ministerstvo dovtípilo, že je to tentýž hipogryf, kterého kdysi odsoudili k smrti. Tak co, Harry, máš už sbaleno?“

„Totiž…“

„Nebyl sis jistý, jestli se objevím?“ zeptal se s lišáckým výrazem Brumbál.

„Hned půjdu a… hmm… dobalím to,“ slíbil Harry a honem sbíral z podlahy dalekohled s teniskami.

Trvalo mu něco málo přes deset minut, než sehnal dohromady všechno, co potřeboval. Úplně na konec vytáhl zpod postele svůj neviditelný plášť, zašrouboval lahvičku přebarvovacího inkoustu a přimáčkl víko kufru, do kterého ještě nacpal kotlík. Pak kufr jednou rukou zvedl, do druhé popadl klec s Hedvikou a znovu sešel po schodech dolů.

Zklamaně zjistil, že na něj Brumbál nečeká v předsíni, což znamenalo, že bude muset ještě jednou zajít do obývacího pokoje.

Nemluvilo se tam. Brumbál si tiše pobrukoval nějakou melodii a zdál se být naprosto spokojený, atmosféra však byla hustší než vychladlý pudink a Harry se neodvažoval na Dursleyovy pohlédnout. „Tak jsem hotový, pane profesore,“ oznámil.

„Výborně,“ přikývl Brumbál. „Už tedy jen poslední maličkost.“ Otočil se ještě jednou k Dursleyovým. „Jistě sami dobře víte, že za rok dosáhne Harry plnoletosti…“

„Ještě ne,“ ozvala se teta Petúnie; bylo to poprvé od Brumbálova příchodu, co promluvila.

„Jak prosím?“ otázal se zdvořile Brumbál.

„Říkám, že nedosáhne. Je o měsíc mladší než Dudley a Dudlánkovi bude osmnáct až za dva roky.“

„Ach tak,“ přikývl dobromyslně Brumbál, „jenže v kouzelnickém světě jsme plnoletí už v sedmnácti.“

„To je směšné,“ zahuhlal strýc Vernon, ale Brumbál ho ignoroval.

„Tak tedy – jak už víte, čaroděj, který si říká lord Voldemort, se vrátil do naší země. Kouzelnické společenství je momentálně ve stavu otevřené války. Harry, kterého se lord Voldemort již při několika příležitostech pokusil zabít, je dnes ještě ve větším nebezpečí, než byl před patnácti lety, kdy jsem ho nechal na prahu vašeho domu s dopisem, ve kterém jsem vám vysvětlil okolnosti zavraždění jeho rodičů a vyjádřil jsem naději, že se o chlapce budete starat jako o vlastního.“

Brumbál se odmlčel, a přestože i nadále mluvil klidným a nevzrušeným hlasem a nedával najevo sebemenší známku rozčilení, Harry cítil, jak z něj čiší chlad, a všiml si, že se Dursleyovi nepatrně přisunuli blíž k sobě.

„Vy jste mé žádosti nevyhověli. Nikdy jste se k Harrymu nechovali jako k synovi. Nepoznal u vás nic než nezájem a často dokonce i krutost. To nejlepší, co o vás mohu říct, je, že jste na něm alespoň nenapáchali tak úděsné škody jako na tom nešťastném chlapci, který sedí mezi vámi.“

Teta Petúnie i strýc Vernon se bezděčně rozhlédli kolem, jako by očekávali, že mezi sebou uvidí vmáčknutého ještě někoho jiného než Dudleyho.

„My – my že jsme špatně zacházeli s Dudlánkem? Jak to…?“ spustil rozhořčeně strýc Vernon, Brumbál ho však zdviženým prstem umlčel; zavládlo ticho tak hrobové, jako by strýc Vernon oněměl.

„Kouzla, která jsem před patnácti lety vyvolal, znamenají, že dokud může Harry tento dům nazývat svým domovem, má v něm zajištěnu mocnou ochranu. Jakkoli tu pro něj byl život utrpením a on tu byl nevítaný a tyranizován, alespoň jste mu, i když zdráhavě, dovolili žít pod svou střechou. Zmíněná kouzla přestanou působit ve chvíli, kdy Harry dovrší svých sedmnácti let, neboli jakmile se stane mužem. Žádám vás pouze o jediné – dovolte Harrymu, aby se do tohoto domu směl před svými sedmnáctými narozeninami ještě naposledy vrátit, což mu zaručí, že jeho ochrana potrvá až do onoho dne.“

Nikdo z Dursleyových na to nic neřekl. Dudley se nepatrně mračil, jako by se pořád snažil přijít na to, kdy s ním někdo z rodičů špatně zacházel. Strýc Vernon vypadal, jako by se mu něco vzpříčilo v krku, teta Petúnie však byla v obličeji podivně zrudlá.

„Takže pojďme, Harry… Máme nejvyšší čas,“ vyzval ho konečně Brumbál, vstal a uhladil si dlouhý černý plášť. „Zatím na shledanou,“ obrátil se k Dursleyovým, kteří se tvářili, že by jim nevadilo, kdyby ke shledání už nikdy nedošlo, nasadil si klobouk a vykročil z místnosti.

„Sbohem,“ rozloučil se s Dursleyovými chvatně i Harry a vyšel za Brumbálem, který se zastavil u jeho kufru a Hedvičiny klece.

„Dnes se nemůžeme vláčet s takovým nákladem,“ prohlásil a znovu vytáhl hůlku. „Pošlu to do Doupěte napřed, tam to na nás bude čekat. Byl bych ale rád, kdyby sis vzal svůj neviditelný plášť… pro všechny případy.“

Harry vytáhl plášť z kufru s jistými obtížemi, protože se snažil před Brumbálem utajit ten binec uvnitř. Když si plášť nacpal do vnitřní kapsy bundy, mávl Brumbál hůlkou a kufr i s klecí a s Hedvikou zmizel. Brumbál mávl hůlkou ještě jednou a domovní dveře se otevřely do sychravé a mlžné tmy.

„A teď, Harry, vykročme do noci a vydejme se za tou přelétavou pokušitelkou, za dobrodružstvím!“

Kapitola čtvrtá

Horacio Křiklan

Navzdory tomu, že každou minutu, kterou Harry v několika posledních dnech neprospal, strávil zoufalou nadějí, že si pro něj Brumbál přijde a odvede ho, teď, když se spolu v Zobí ulici vydávali na cestu, si jasně uvědomoval, jak se cítí nesvůj. Ještě nikdy neměl příležitost doopravdy si s ředitelem své školy popovídat mimo Bradavice; obvykle je při hovoru odděloval jeho stůl. Rozpaky, které se ho zmocnily, byly o to větší, že se nemohl zbavit vzpomínky na to, za jakých okolností se setkali naposledy. Nejenže na Brumbála tehdy hodně křičel, ale dělal, co mohl, aby roztřískal některé jeho nanejvýš pečlivě opatrované cennosti.

Brumbál se ale zdál být naprosto klidný.

„Měj hůlku pořád připravenou, Harry,“ vyzval ho nevzrušeně.

„Myslel jsem, že mimo školu nesmím používat žádná kouzla, pane.“

„V případě, že by na nás někdo zaútočil,“ odpověděl Brumbál, „ti dávám svolení použít jakékoli protikouzlo či protikletbu, která tě napadne. Domnívám se ale, že dnes večer se žádného útoku obávat nemusíš.“

„Proč ne, pane?“

„Jsi přece se mnou,“ odpověděl prostě Brumbál. „Už jsme dost daleko, Harry.“

Na konci Zobí ulice se náhle zastavil.

„Zkoušku z přemisťování jsi samozřejmě ještě neskládal?“ zeptal se.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Harry. „Myslel jsem, že k té se smí až v sedmnácti.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Brumbál. „Takže se mě budeš muset velice pevně držet za ruku. Za levou, kdybys byl tak laskav – jak sis jistě všiml, tu pravou mám teď zrovna trochu citlivou.“

Harry se ho chytil za předloktí, které mu Brumbál nabídl.

„Výborně,“ zabrumlal. „Tak jdeme na to.“

Harry cítil, jak se Brumbálova paže snaží vytrhnout z jeho sevření, a stiskl ji o to pevněji. V příštím okamžiku všechno kolem něj zčernalo, ze všech stran cítil strašlivý tlak. Nemohl popadnout dech – jako by ho kolem hrudi stahovaly železné obruče, oční bulvy mu něco tlačilo do důlků, ušní bubínky mu snad někdo vrážel do hlavy, a pak…

Nabíral do plic obrovské doušky chladného nočního vzduchu a otevřel oči, z nichž mu proudem tekly slzy. Bylo mu, jako by ho někdo právě protlačil velice úzkou gumovou hadicí. Několik vteřin mu trvalo, než si uvědomil, že Zobí ulice zmizela. Teď stáli s Brumbálem na jakési liduprázdné návsi, v jejímž středu se tyčil starý válečný památník, obklopený několika lavičkami. Když si v hlavě srovnal, co vlastně znamenaly ty smyslové vjemy, pochopil, že se právě poprvé v životě přemístil.

„Jsi v pořádku?“ ujišťoval se Brumbál a starostlivě si ho prohlížel. „Chvilku trvá, než si člověk na ten pocit zvykne.“

„Nic mi není,“ ubezpečil ho Harry a promnul si uši, které jako by se zdráhaly Zobí ulici úplně opustit. „Řekl bych ale, že létání na koštěti mi vyhovuje víc.“

Brumbál se usmál, přitáhl si klopy cestovního pláště těsněji ke krku a ukázal: „Tudy.“

Rázným krokem vyrazil kolem prázdného hostince a několika stavení. Podle hodin na věži nedalekého kostela už byla skoro půlnoc.

„Pověz mi, Harry,“ ozval se Brumbál. „Ta tvoje jizva… bolívá tě teď vůbec?“

Harry mimoděk zvedl ruku k čelu a promnul si znamení ve tvaru blesku.

„Ne, nebolí,“ odpověděl, „a to mě docela udivuje. Myslel jsem, že když teď Voldemort znovu získává tak velkou moc, že mě bude pálit pořád.“

Zvedl oči k Brumbálovi a zjistil, že jeho společník spokojeně přikyvuje.

„Já jsem si naopak myslel, že už tě pálit nebude,“ prohlásil. „Lord Voldemort si konečně uvědomil, jakému nebezpečí se vystavuje, když ti umožňuje přístup k vlastním myšlenkám a pocitům. Zdá se, že si tě teď drží od těla prostřednictvím nitrobrany.“

„No, mně to docela vyhovuje,“ zahučel Harry, kterému se opravdu nestýskalo po znepokojivých snech ani po překvapivých chvilkových nahlédnutích do Voldemortovy mysli.

Zabočili za roh, minuli telefonní budku a autobusovou zastávku. Harry koutkem oka znovu pohlédl na Brumbála.

„Pane profesore?“

„Ano, Harry?“

„Ehm – kde to vlastně jsme?“

„Tahle okouzlující vesnička, Harry, se jmenuje Blábolivý Brod.“

„A proč tu jsme?“

„Ach promiň, ty to ještě nevíš,“ omlouval se Brumbál. „Tak tedy, už ani nespočítám, kolikrát jsem to v posledních několika letech říkal, ale zase nám chybí jeden učitel. Jsme tu, abychom přesvědčili mého někdejšího kolegu, který už odešel na odpočinek, aby se vrátil do Bradavic.“

„A jak vám v tom mohu pomoct já, pane?“

„No, řekl bych, že nějak užitečný určitě budeš,“ zamumlal Brumbál. „Tady doleva, Harry.“

Zabočili do strmě stoupající úzké uličky, po obou stranách lemované domy. Nikde nesvítilo jediné okno. Onen podivný chlad, který už dva týdny spoutával Zobí ulici, vládl i tady. Harry si vzpomněl na mozkomory, nervózně se ohlédl přes rameno a trochu se uklidnil, teprve když v kapse sevřel hůlku.

„Pane profesore, proč jsme se prostě nepřemístili přímo do domu toho vašeho bývalého kolegy?“

„Protože by to byla stejná nevychovanost, jako kdybychom mu vyrazili domovní dveře,“ odpověděl Brumbál. „Pravidla slušného chování nám velí, abychom svým kouzelnickým kolegům poskytli možnost nevpustit nás dál. Kromě toho je většina kouzelnických obydlí proti nevítaným přemisťovatelům zabezpečena ochrannými kouzly. V Bradavicích se například…“

„…nikdo nemůže přemisťovat v žádné z budov ani kdekoli na školních pozemcích,“ dořekl za něj honem Harry. „To mi pověděla Hermiona Grangerová.“

„A pověděla ti to naprosto správně. Tady zase doleva.“

Kostelní hodiny za nimi odbily půlnoc. Harryho udivilo, že Brumbál nepovažuje za nevychovanost objevit se u svého starého kolegy v tuto pozdní hodinu. Když se teď ale tak rozpovídali, zajímala ho spousta naléhavějších otázek.

„Pane profesore, četl jsem v Denním věštci, že Popletala sesadili…“

„Je to tak,“ potvrdil Brumbál, který právě zabočil do příkré postranní uličky. „Nepochybně jsi také četl, že ho ve funkci ministra nahradil Rufus Brousek, bývalý vedoucí oddělení bystrozorů.“

„A ten… myslíte, že z něj bude dobrý ministr?“ otázal se Harry.

„Zajímavá otázka,“ zamyslel se Brumbál. „Nepochybně je schopný. Je energičtější a průbojnější osobnost, než byl Kornelius.“

„Ano, ale já měl na mysli…“

„Já vím, cos měl na mysli. Rufus je muž činu, a protože většinu aktivního života strávil bojem proti černokněžníkům, ani v nejmenším lorda Voldemorta nepodceňuje.“

Harry vyčkával, ale Brumbál se ani slovem nezmínil o svém střetu s Brouskem, o němž se psalo v Denním věštci, a on sám nenašel odvahu, aby se na to podrobněji vyptával, a tak raději změnil téma.

„A… pane… četl jsem také o madame Bonesové.“

„Ano,“ povzdechl si tiše Brumbál. „To je strašlivá ztráta. Byla to znamenitá čarodějka, jedna z nejlepších. Tudy nahoru, myslím… au!“

Ukázal totiž zraněnou rukou.

„Pane profesore, co se vám stalo s tou…“

„Teď není čas na vysvětlování,“ přerušil ho Brumbál. „Bylo to napínavé, jednou ti to s chutí vylíčím.“

Usmál se a Harry pochopil, že ho nechce jen tak odbýt a že je ochoten odpovídat na další otázky.

„Pane… dostal jsem soví poštou leták Ministerstva kouzel s bezpečnostními opatřeními proti Smrtijedům, kterými bychom se všichni měli řídit…“

„Ano, také jsem ho dostal,“ přikývl Brumbál a stále se usmíval. „Myslíš, že jsou to užitečné rady?“

„Ani ne.“

„Hned jsem si myslel, že se na to budeš dívat takhle. Vůbec ses mě například nezeptal, jaký džem mám nejraději, aby sis ověřil, že jsem skutečně profesor Brumbál a ne někdo, kdo se za mě jen vydává.“

„Nenapadlo mě…“ začal Harry, protože si nebyl úplně jistý, zda to nemá brát jako napomenutí.

„Propříště, Harry – je to malinový! I když… kdybych byl Smrtijed, určitě bych si nejprve svůj oblíbený džem zjistil, než bych se za sebe vydával.“

„No… jasně,“ zamumlal Harry. „Totiž, v tom letáku se psalo o nějakých neživých. Co jsou vlastně zač? Nijak se to tam nevysvětlovalo.“

„To jsou mrtvoly,“ odpověděl klidně Brumbál. „Mrtvá těla, která byla očarována, aby plnila příkazy černokněžníka. Nikdo už ale žádného neživého hodně dávno neviděl, naposledy to bylo, když byl ještě Voldemort při plné síle… Zabil tehdy tolik lidí, že by z nich samozřejmě postavil celou armádu. – A jsme tady, Harry, tady je to…“

Blížili se k malému úhlednému kamennému domku se zahrádkou. Harry byl příliš zaneprázdněn tou děsivou představou neživých, a proto nevěnoval valnou pozornost ničemu jinému. Když ale došli k brance, Brumbál se zastavil tak prudce, že do něj Harry vrazil.

„A hrome! To ne, ne, ne.“

Harry sledoval, jak si Brumbál prohlíží pečlivě upravenou zahradní cestičku, a cítil, že se ho zmocňuje úzkost. Dveře domku byly vyvrácené z pantů.

Brumbál se rozhlédl po obou stranách ulice. Vypadala naprosto opuštěně.

„Vezmi si hůlku a pojď za mnou,“ tiše mu nařídil.

Otevřel branku, rychle a nehlučně s Harrym v patách přešel po cestičce a pomaloučku strčil do domovních dveří, s hůlkou připravenou v ruce.

„Lumos.“

Špička jeho hůlky se rozzářila a zalila světlem úzkou vstupní chodbu. Vlevo byly další otevřené dveře. S rozsvícenou hůlkou nad hlavou vešel Brumbál do obývacího pokoje a Harry vstoupil v těsném závěsu za ním.

Naskytl se jim pohled na dílo absolutní zkázy. U nohou jim ležely roztříštěné stojací hodiny, ciferník měly prasklý vejpůl a kyvadlo se válelo o kus dál jako odhozená šavle. Klavír byl převrácený na bok a klávesy rozházené po celé podlaze. Poblíž klavíru na zemi pableskovaly střepy spadlého lustru. Na několika splasklých polštářích v prořezaných otvorech ještě ulpívaly zbytky peří. Všechno jako vrstva prachu pokrývaly drobné střípky skla a porcelánu. Brumbál zvedl hůlku ještě výš a její paprsky ozářily stěny, kde se na tapetách leskly cákance něčeho temně rudého a lepkavého. Harry se sykavě nadechl.

„Nevypadá to hezky, co?“ poznamenal ponuře Brumbál, když se k němu otočil. „Ano, stalo se tu něco strašného.“

Opatrně přešel doprostřed místnosti a pozorně přitom zkoumal trosky, které se mu válely u nohou. Harry šel za ním, koukal kolem sebe a napůl se strachoval, co by asi mohl objevit za zničeným klavírem nebo pod převrženou pohovkou, nikde však žádné tělo nebylo.

„Možná tu došlo k zápasu a… a někam ho odvlekli, pane profesore, ne?“ nadhodil a pokoušel se nemyslet na to, jak hrozné zranění by asi musel člověk utrpět, aby po něm zůstaly krvavé skvrny až do poloviny stěn.

„Myslím, že ne,“ namítl klidně Brumbál a nahlédl za masivní čalouněné křeslo převrácené na bok.

„Myslíte, že je…“

„Ještě někde tady? Ano.“

A bez upozornění se nečekaně sehnul a šťouchl špičkou hůlky do sedačky čalouněného křesla. „Au!“ vypísklo.

„Dobrý večer, Horacio,“ pozdravil Brumbál a znovu se napřímil.

Harrymu úžasem spadla brada. Tam, kde ještě před zlomkem vteřiny leželo křeslo, se teď na podlaze krčil jakýsi náramně tlustý plešatý stařec, masíroval si břicho a ublíženýma uslzenýma očima vyčítavě vzhlížel k Brumbálovi.

„Nemusel jsi mě tou hůlkou bodat tak důkladně,“ postěžoval si nerudně a vyškrábal se na nohy. „Bolelo to.“

Světlo hůlky se zalesklo na holé lebce a ozářilo starcovy velké oči, obrovský stříbřitý mroží knír a dokonale naleštěné knoflíky kaštanově hnědého sametového saka, které měl navlečené přes růžové hedvábné pyžamo. Temenem hlavy sotva dosahoval Brumbálovi k bradě.

„Co mě prozradilo?“ zabručel, když se vrávoravě postavil, a nepřestával se přitom drbat na břiše. Na to, že byl právě přistižen, jak se vydává za křeslo, se vůbec nenechal vyvést z míry.

„Drahý Horacio,“ pousmál se pobaveně Brumbál. „Kdyby tvůj dům doopravdy přišli navštívit Smrtijedi, viselo by nad ním Znamení zla.“

Kouzelník se pleskl buclatou rukou do mohutného čela.

„Znamení zla,“ zamumlal. „Já věděl, že jsem zapomněl ještě na něco, co… No nic, na tom nezáleží. Stejně bych na to neměl čas. Sotva jsem si stačil pořádně upravit čalounění, a už jsi vešel.“

Povzdechl si tak rozlítostněně, že se mu roztřásly oba konce kníru.

„Chceš, abych ti pomohl uklidit ten nepořádek?“ zeptal se vlídně Brumbál.

„Prosím,“ přikývl Horacio.

Oba kouzelníci se postavili zády k sobě, jeden vysoký a štíhlý, druhý naopak malý a zavalitý, a sehraně mávli hůlkami jediným plynulým pohybem.

Všechen nábytek odlétl tam, kde původně stál, ozdobné předměty se ve vzduchu znovu náležitě zformovaly, peří se napěchovalo do polštářů, roztrhané knihy se slepily, než se narovnaly do patřičných polic, olejové lampy se vznesly a dolétly na stolky, na nichž se znovu zažehly, obrovská sbírka roztříštěných zasklených fotografií ve stříbrných rámečcích blyštivě přeletěla přes pokoj a bez nejmenší stopy poškození přistála na jednom stole, všechny praskliny a díry se zacelily a stěny se dočista otřely.

„Mimochodem, co to bylo za krev?“ zeptal se Brumbál hlasitě, aby ho bylo slyšet přes odbíjení už zase nerozbitých stojacích hodin.

„Myslíš tu na stěnách? Dračí,“ hulákal kouzelník Horacio, protože nad jejich hlavami se s ohlušujícím skřípáním a cinkáním zašroubovával do stropu lustr.

Zazněl závěrečný akord klavíru a následovalo ticho.

„Tak, tak, tak – dračí,“ potvrdil teď už nehulákavě kouzelník. „Moje poslední lahvička – a ceny přitom momentálně vyletěly až do nebes. Možná ale půjde použít znovu.“

Dusavým krokem si došel pro malou křišťálovou lahvičku, která stála na jednom z příborníků, podržel ji proti světlu a zkoumavě prohlížel hustou tekutinu v ní.

„Hmm, je trochu zaprášená.“

Postavil lahvičku zpátky a povzdechl si. Vtom mu pohled padl na Harryho.

„Hohó,“ vydechl a velkýma kulatýma očima utkvěl na Harryho čele a na klikaté jizvě připomínající blesk. „Hohó!“

„Tohle,“ ozval se Brumbál a postoupil kupředu, aby se ujal představování, „je Harry Potter. Harry, seznam se s mým starým přítelem a kolegou, Horaciem Křiklanem.“

Křiklan se otočil k Brumbálovi s vychytralým pohledem v očích.

„Tak takhle sis usmyslel, že mě přesvědčíš, co? Tak abys věděl, odpověď zní ne, Albusi.“

Protáhl se kolem Harryho a odvrátil od něj rozhodně tvář jako někdo, kdo se pokouší odolat pokušení.

„Doufám, že si spolu alespoň můžeme dát skleničku,“ prohodil Brumbál. „Připít si na staré časy.“

Křiklan zaváhal.

„No dobrá, ale jen jednu,“ zahučel nepřívětivě.

Brumbál se na Harryho usmál a ukázal mu na křeslo ne zcela nepodobné tomu, za něž se Křiklan ještě před kratičkým okamžikem vydával. Stálo přímo vedle opět zapáleného krbu a jasně zářící olejové lampy. Harry se posadil, ale nabyl dojmu, že Brumbálovi z jakéhosi důvodu záleží na tom, aby na něj bylo co nejlépe vidět. Rozhodně seděl tak, že když se Křiklan, který v koutě cinkal karafami a sklenicemi, znovu otočil čelem do pokoje, pohled mu okamžitě padl právě na něj.

„Uff,“ odfrkl si hostitel a rychle odvrátil hlavu, jako by měl strach, že ho rozbolí oči. „Tumáš…“ podal sklenici Brumbálovi, který se posadil bez vyzvání, nabídl podnos Harrymu, pak se zabořil do polštářů opravené pohovky a upadl v rozmrzelé mlčení. Nohy měl tak krátké, že mu nedosahovaly na podlahu.

„Tak povídej, Horacio, jak se ti pořád daří?“ otázal se Brumbál.

„Není to žádná sláva,“ postěžoval si okamžitě Křiklan. „Jsem slabý na prsa. Hned se zadýchám. A taky mě trápí revma. Už mi to neběhá jako kdysi. Jenže to se asi dalo čekat. Stáří. Únava.“

„Musel jsi sebou ale pořádně hodit, abys nám za tak kratičkou chviličku připravil takové uvítání,“ poznamenal Brumbál. „Nemohl ses o nás přece dozvědět dřív než tři minuty předem, ne?“

„Dvě minuty,“ opravil ho Křiklan napůl popuzeně a napůl pyšně. „Neslyšel jsem alarm svého protivetřeleckého kouzla, protože jsem byl zrovna ve vaně. Faktem ovšem zůstává,“ dodal neoblomně a zdálo se, že znovu sebral síly, „že jsem starý člověk, Albusi. Unavený stařec, který si zaslouží právo na klidný život a trochu toho pohodlí.“

Pohodlí si tedy rozhodně dopřává, pomyslel si Harry, když se rozhlédl po pokoji. Byl nevětraný a přeplácaný, nikdo o něm ale nemohl říct, že by byl neútulný: byla v něm měkká křesla a podnožky, spousta pití a knih, krabice s čokoládovými bonbony a naducané polštářky. Kdyby Harry nevěděl, kdo tady bydlí, hádal by, že nějaká bohatá, starosvětsky elegantní stará dáma.

„Nejsi ještě ani tak starý jako já, Horacio,“ namítl Brumbál.

„No, v tom případě bys možná měl o odchodu na odpočinek uvažovat i ty,“ odsekl neomaleně Křiklan a zabloudil angreštově bledýma očima k Brumbálově zraněné ruce. „Jak vidím, reakce už nemáš jako dřív.“

„Máš naprostou pravdu,“ přitakal s andělským klidem Brumbál, zatřásl rukávem a odhalil špičky popálených a zčernalých prstů. Harryho nepříjemně zamrazilo v týle, když je uviděl. „Nepochybně jsem pomalejší, než jsem býval. Jenže na druhé straně…“

Pokrčil rameny a široce se rozpřáhl, jako by chtěl dát najevo, že stáří má také svoje výhody. Harry si při tom na Brumbálově nezraněné ruce všiml prstenu, který u něj až doteď neviděl. Byl to masivní kroužek, poněkud neuměle vyrobený z něčeho, co vypadalo jako zlato, a do kroužku byl zasazen těžký černý kámen s velkou prasklinou uprostřed. Také Křiklan na prstenu ulpěl na okamžik očima a Harrymu neušlo, že se mu široké čelo kratince zvlnilo nepatrnými vráskami.

„A co všechna ta tvoje opatření proti vetřelcům, Horacio… proti komu jsou vlastně namířena, proti Smrtijedům, nebo proti mně?“ zeptal se Brumbál.

„Co by asi Smrtijedi mohli chtít od ubohého zlomeného starého dědka, jako jsem já?“ odsekl útočně Křiklan.

„Podle mého by nejspíš chtěli, abys propůjčil svůj pozoruhodný talent k vydírání, mučení a vraždění,“ odpověděl Brumbál. „To mi chceš vážně tvrdit, že se tě ještě nepokusili naverbovat?“

Křiklan si Brumbála chvíli měřil zlověstným pohledem a pak zahučel: „Nedal jsem jim šanci. Už rok jsem pořád v pohybu. Nikdy se nezdržím na jednom místě déle než týden. Stěhuju se z jednoho mudlovského domu do druhého – lidé, kterým patří tenhle domek, jsou na dovolené na Kanárských ostrovech. Cítil jsem se tady moc a moc příjemně a jen nerad odtud budu odcházet. Je to docela snadné, když víš, jak na ty směšné poplašné systémy, co používají místo lotroskopů. Stačí jediné jednoduché zmrazovací kouzlo. A ještě si musíš dát pozor, aby tě neviděli sousedi, když si dovnitř stěhuješ klavír.“

„Chytře vymyšlené,“ ocenil ho Brumbál. „Ale pro zlomeného starého dědka, který touží po klidném životě, mi to připadá poněkud únavné. Zato kdybys byl ochoten vrátit se do Bradavic…“

„Jestli mi hodláš líčit, že bych měl v té příšerné prožluklé škole klidnější život, tak raději šetři dechem, Albusi! Je sice pravda, že se schovávám, ale po odchodu Dolores Umbridgeové z Bradavic se ke mně doneslo pár dost podivných zpráv! Jestli to je způsob, jakým dnes zacházíš s učiteli…“

„Profesorka Umbridgeová si znepřátelila naše stádo kentaurů,“ vysvětloval Brumbál. „Myslím, že ty, Horacio, bys měl víc rozumu, než abys šel do Zapovězeného lesa a nadával hordě rozzuřených kentaurů do špinavých kříženců.“

„Jo takhle to bylo?“ protáhl Křiklan. „Nána pitomá! Nikdy jsem ji neměl rád.“

Harry se uchechtl a Brumbál i Křiklan se otočili a pohlédli na něj.

„Promiňte,“ omlouval se honem Harry. „Já jen… že jsem ji taky neměl rád.“

Vtom Brumbál dost nečekaně vstal.

„Už odcházíš?“ zareagoval hned Křiklan a oči se mu rozsvítily nadějí.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Brumbál, „jen jsem se chtěl zeptat, jestli mohu použít tvoji koupelnu.“

„Ach tak,“ zabručel zjevně zklamaný Křiklan. „Do chodby a druhé dveře vlevo.“

Brumbál přešel pokoj a vyšel ven. Jakmile se za ním zavřely dveře, zavládlo uvnitř ticho. Po chvíli Křiklan vstal, zdálo se ale, že sám neví, co si má počít. Střelil kradmým pohledem po Harrym, pak přešel ke krbu, postavil se zády k němu a nahříval si své objemné pozadí.

„Nemysli si, že nevím, proč tě přivedl s sebou,“ vyhrkl zničehonic.

Harry se na něj beze slova podíval. Křiklan přejel vybledlýma očima po jeho jizvě a tentokrát si prohlédl i celý Harryho obličej.

„Náramně se podobáš otci.“

„Jo, to lidi říkají,“ přitakal Harry.

„Až na ty oči. Ty máš…“

„Po matce, jo.“ Harry to slyšel tolikrát, že už ho to trochu unavovalo.

„Hmm. Ano, je to tak. Jako učitel by člověk samozřejmě neměl mít žádné oblíbence, ale ji jsem si oblíbil. Myslím tvoji matku,“ dodal Křiklan, když viděl Harryho tázavý pohled. „Lily Evansovou. Byla to jedna z nejchytřejších dívek, jaké jsem kdy učil. A temperamentní, víš? Okouzlující děvče. Říkával jsem jí, že je škoda, že není v mé koleji. A odpovídávala mi dost drze.“

„Která kolej byla vaše?“

„Byl jsem ředitelem Zmijozelu,“ odpověděl Křiklan. „No tak,“ varovně zamával tlustým ukazovákem, když viděl, jak se Harry tváří, „nesmíš se na mne kvůli tomu dívat skrz prsty! Ty nejspíš patříš do Nebelvíru jako ona, co? Jasně, v rodinách se to obvykle dědí. I když ne vždycky. Slyšel jsi někdy o Siriusi Blackovi? Určitě jsi o něm slyšel – posledních pár let se o něm hodně psalo v novinách. Před pár týdny zemřel…“

Harry měl pocit, jako by mu neviditelná ruka surově stiskla útroby.

„No nic, každopádně to byl ve škole obrovský kamarád tvého otce. Celá rodina Blacků chodila do mé koleje, ale Sirius skončil v Nebelvíru! Velká škoda – byl to nadaný chlapec. Dostal jsem pak jeho bratra Reguluse, když k nám přišel, ale byl bych je rád učil oba.“

Mluvil jako nadšený sběratel, kterého v dražbě přelicitoval někdo jiný. Očividně se ztratil ve vzpomínkách. Upřeně zíral na protější stěnu a nepatrně se na místě otáčel, aby si rovnoměrně prohřál záda.

„Tvoje matka samozřejmě pocházela z mudlovské rodiny. Ani jsem tomu nechtěl věřit, když jsem to zjistil. Byla tak dobrá, že jsem myslel, že musí být z čistokrevného rodu.“

„Jedna z mých nejlepších kamarádek je taky z mudlovské rodiny,“ ozval se Harry, „a je nejlepší z celého našeho ročníku.“

„Je to zvláštní, jak se něco takového občas stane, že?“ ušklíbl se Křiklan.

„Ani ne,“ odsekl chladně Harry.

Křiklan na něj překvapeně pohlédl.

„Nesmíš si myslet, že jsem předpojatý!“ bránil se. „To ne, kdepak! Neříkal jsem snad právě, že tvoje matka byla jednou z mých nejoblíbenějších studentek za celou dobu, co jsem učil? A hned v následujícím ročníku po ní to byl Dirk Cresswell – ten je teď samozřejmě vedoucím oddělení pro styk se skřety, další kouzelník z mudlovské rodiny, nesmírně nadaný student. Dodnes mi poskytuje vynikající interní informace o tom, co se děje u Gringottových!“

Nepatrně se pohupoval na špičkách, samolibě se usmíval a ukazoval na početnou sbírku pableskujících fotografií v rámečcích na toaletním stolku, jež byly plné maličkých pohybujících se postaviček.

„To všechno jsou snímky mých bývalých studentů, všechny podepsané. Támhle vidíš Barnabáše Cuffea, šéfredaktora Denního věštce. Vždycky si rád vyslechne můj komentář k denním zprávám. A támhle je Ambrosius Flume z Medového ráje – dá mi vždy dárkový koš k narozeninám, a to všechno jen díky tomu, že jsem mu mohl dát doporučení pro Cicerona Harkisse, u kterého dostal svoje první místo! A tam vzadu… stačí, když trochu natáhneš krk, a uvidíš ji… to je Gwenog Jonesová, to je samozřejmě kapitánka Holyheadských harpyjí… lidé vždycky žasnou, když se dozvědí, že si se všemi Harpyjemi tykám, a kdykoli se mi zachce, mám od nich volňásky!“

Pomyšlení na to mu zjevně pozvedlo náladu.

„A ti všichni vědí, kde vás najít a kam vám posílat dárky?“ zeptal se Harry, který se neubránil údivu, že se Smrtijedům dosud nepodařilo Křiklana vystopovat, když ho najdou koše s cukrovím, vstupenky na famfrpál a návštěvy toužící po jeho radách a názorech.

Úsměv z Křiklanova obličeje zmizel stejně rychle jako předtím krev ze stěn jeho pokoje.

„Samozřejmě že nevědí,“ zahučel a pohlédl na Harryho. „Už rok nejsem v kontaktu absolutně s nikým!“

Harry měl dojem, že Křiklana jeho vlastní slova šokovala. Chvíli to vypadalo, že je dost vyvedený z míry. Pak pokrčil rameny.

„Přesto ale… v dobách, jako je tahle, se žádný rozumný kouzelník raději neukazuje. Brumbálovi se to mluví, ale přijmout teď místo v Bradavicích by bylo totéž jako veřejně se přihlásit k loajalitě vůči Fénixovu řádu! A přestože nepochybuji o tom, že jsou všichni obdivuhodní, stateční a bůhvíco ještě, osobně se mi nezamlouvá jejich úmrtnost…“

„Nemusíte přece vstupovat do Řádu jen proto, abyste mohl učit v Bradavicích,“ namítl Harry, kterému se tak docela nedařilo potlačit výsměšný tón. Těžko mu mohl být sympatický Křiklanův zhýčkaný životní styl, když si vzpomněl na Siriuse, jak se krčil v jeskyni a živil se krysami. „Většina učitelů v Řádu není a nikdo z nich nebyl zavražděn – tedy pokud nepočítáte Quirrella, a ten dostal jen to, co si zasloužil, protože pracoval pro Voldemorta.“

Harry byl přesvědčen, že Křiklan bude jedním z těch kouzelníků, kteří nesnášejí, když někdo vysloví Voldemortovo jméno nahlas, a také se ve svém předpokladu nemýlil. Křiklan sebou trhl a pištivě zaprotestoval, ale toho si Harry nevšímal.

„Řekl bych, že dokud je ředitelem Brumbál, je profesorský sbor ve větším bezpečí než většina jiných lidí,“ pokračoval. „Říká se přece, že je to jediný člověk, kterého se kdy Voldemort bál, ne?“

Křiklan vteřinku nebo dvě hleděl do prázdna a zdálo se, že o Harryho slovech přemýšlí.

„No ano, to je pravda, že Ten, jehož jméno nesmíme vyslovit, se střetu s Brumbálem odjakživa vyhýbá,“ zamumlal neochotně. „A dalo by se nejspíš argumentovat, že když jsem se nepřipojil k Smrtijedům, Ten, jehož jméno nesmíme vyslovit, mě sotva bude považovat za přítele… A v tom případě je docela dobře možné, že trochu blíž Albusovi bych byl ve větším bezpečí… Nechci předstírat, že mnou smrt Amélie Bonesové neotřásla… když ona, se všemi ministerskými kontakty a ochrannými opatřeními…“

Vtom se do pokoje vrátil Brumbál a Křiklan sebou škubl, jako by úplně zapomněl, že je v domě.

„Á, tady jsi, Albusi,“ zableptal. „Nějak dlouho ti to trvalo. Máš problémy se žaludkem?“

„Ne, jen jsem si četl v těch mudlovských časopisech,“ vysvětloval Brumbál. „Hrozně se mi líbí pletací vzory. – Tak, Harry, už jsme Horaciovy pohostinnosti zneužívali dost dlouho. Myslím, že je načase odejít.“

Harry hned vyskočil, milerád ho poslechl. Křiklana to zjevně zarazilo.

„Vy už jdete?“

„Jistěže jdeme. Myslím, že ztracený případ poznám od pohledu.“

„Ztracený…“

Křiklan se zatvářil poplašeně. Točil tlustými palci, ošíval se a sledoval, jak si Brumbál zapíná cestovní plášť a Harry zatahuje zip bundy.

„Nu, je mi líto, že o to místo nemáš zájem, Horacio,“ řekl Brumbál a podával mu nezraněnou ruku na rozloučenou. „V Bradavicích bychom byli tvůj návrat uvítali. Navzdory značně posíleným bezpečnostním opatřením tě vždy rádi uvidíme, rozhodneš-li se k nám přijet.“

„Ano… dobrá… to je velice šlechetné… Jak říkám…“

„Tak tedy sbohem.“

„Sbohem,“ přidal se Harry.

Byli už u domovních dveří, když se za nimi ozvalo volání.

„Dobrá, dobrá, tak já to beru!“

Brumbál se otočil a viděl, že Křiklan stojí celý zadýchaný ve dveřích obývacího pokoje.

„Vrátíš se do aktivní služby?“

„Ano, ano,“ ujistil ho netrpělivě Křiklan. „Asi jsem se zbláznil, ale ano.“

„To je skvělé!“ rozzářil se Brumbál. „V tom případě, Horacio, se uvidíme prvního září.“

„Ano, to se tedy uvidíme,“ zahučel Křiklan.

Když kráčeli po zahradní cestičce, donesl se k nim znovu Křiklanův hlas: „Budu chtít přidat na platu, Brumbále!“

Brumbál se tiše uchechtl. Zahradní branka se za nimi zabouchla a vzápětí už se temnou vířící mlhou vraceli z kopce dolů.

„Dobrá práce, Harry,“ odtušil Brumbál.

„Nic jsem přece neudělal,“ bránil se překvapeně Harry.

„Ale ano, udělal. Přesně jsi Horaciovi ukázal, co všechno může získat, když se do Bradavic vrátí. Jak se ti zamlouval?“

„Hmm…“

Harry si sám nebyl jistý, jestli se mu Křiklan líbil nebo nelíbil. Svým způsobem to je nejspíš docela příjemný člověk, zároveň se mu však zdál být samolibý, a ať to jakkoli popíral, projevoval přílišné překvapení nad tím, že z děvčete z mudlovské rodiny může vyrůst dobrá čarodějka.

„Horacio si zakládá na svém pohodlí,“ promluvil znovu Brumbál a ušetřil tak Harrymu potřebu formulovat své úvahy nahlas. „Potrpí si také na společnost slavných, úspěšných a mocných lidí. Dělá mu dobře, že takové lidi dokáže ovlivnit. Nikdy neměl zájem posadit se na trůn, zůstává raději v pozadí, protože tam se může víc rozpínat. V Bradavicích měl ve zvyku pečlivě si vybírat oblíbence, některé pro jejich ambice či inteligenci, jiné pro jejich šarm či nadání, a vyznačoval se až neuvěřitelnou schopností vytipovat ty, kteří později ve svých oborech dosahovali vynikajících výsledků. Z těchto oblíbenců vytvořil jakýsi klub, jehož středobodem byl on sám, jeho členy navzájem seznamoval, umožňoval jim navazovat užitečné kontakty a vždy přitom získával nějakou výhodu pro sebe, ať už to byla krabice ananasových lupínků, které zbožňuje, nebo příležitost doporučit oddělení pro styk se skřety nového zaměstnance.“

Vtom si Harry v duchu představil obrovského odulého pavouka, který kolem sebe spřádá síť, tu zatáhne za jedno vlákno, tu za druhé, a pokaždé si o kousek blíž přitáhne nějakou velkou šťavnatou mouchu.

„Tohle všechno ti neříkám proto,“ pokračoval Brumbál, „abych tě proti Horaciovi – tedy proti profesoru Křiklanovi, jak mu teď musíme říkat – poštval, ale proto, aby ses měl na pozoru. Nepochybně se pokusí získat i tebe, Harry. Byl bys chloubou jeho sbírky – chlapec, který přežil… nebo také vyvolený, jak tě nazývají dnes.“

Při těchto slovech Harryho zamrazilo – a nijak to nesouviselo s okolní mlhou. Připomněl si totiž jiná slova, která slyšel před několika týdny, slova, jež pro něj měla strašlivý a konkrétní význam:

Ani jeden nemůže žít, jestliže druhý zůstává naživu…

Brumbál se zastavil. Dorazili právě ke kostelu, kolem kterého předtím šli.

„To bude stačit, Harry. Chyť se mě prosím za paži.“

Teď už byl Harry na přemisťování připravený, věděl, co má čekat, a přesto to pro něj opět byl nepříjemný zážitek. Když tlak povolil a Harry zjistil, že zase může dýchat, stál vedle Brumbála na venkovské cestě a před sebou viděl pokřivené obrysy Doupěte, své druhé nejoblíbenější místo na světě. Navzdory děsivému pocitu, který se ho před chviličkou zmocnil, mu už jen pouhý pohled na Doupě zlepšil náladu. Tam uvnitř je Ron… a taky paní Weasleyová, nejlepší kuchařka ze všech, které kdy poznal…

„Pokud ti to nebude vadit, Harry,“ ozval se Brumbál, když procházeli brankou, „rád bych si s tebou ještě chvíli popovídal, než se rozloučíme. Soukromě. Třeba tady?“

Ukázal na zchátralý kamenný přístřešek, v němž si Weasleyovi schovávali košťata. Harry, trochu vyvedený z míry, prošel rozvrzanými dveřmi za ním do prostoru jen o něco většího, než je obvyklá šatní skříň. Brumbál rozsvítil špičku své hůlky, takže se rozzářila jako pochodeň, a usmál se na něj.

„Doufám, že mi promineš, že o tom mluvím, Harry, ale potěšilo mě a jsem docela hrdý na to, jak ses dokázal vyrovnat se vším, co se na ministerstvu stalo. Dovol mi říct, že podle mého názoru by na tebe byl pyšný i Sirius.“

Harry polkl; jako by náhle nebyl schopen slova. Měl pocit, že o Siriusovi se prostě bavit nedokáže. Dost hrozné bylo už slyšet, jak se strýc Vernon ptá: „Jeho kmotr je mrtvý?“ A ještě horší bylo poslouchat, jak se o něm jen tak mezi řečí zmiňuje Křiklan.

„Bylo to kruté,“ pokračoval tiše Brumbál, „že jste spolu ty a Sirius mohli strávit tak málo času. Že vztah, který mohl trvat dlouho a být šťastný, byl tak surově zpřetrhán.“

Harry přikývl, ale očima úporně sledoval pavouka, který právě šplhal na špičku Brumbálova klobouku. Uvědomoval si, že Brumbál ví, jak se cítí, možná se dokonce domyslel, že než dorazil jeho dopis, strávil Harry prakticky všechen čas u Dursleyových tím, že ležel na posteli, odmítal jíst a jen civěl do zamlženého okna. Byl pořád plný té mrazivé prázdnoty, kterou si v duchu navykl spojovat s mozkomory.

„Je to hrozně zlé uvědomit si,“ špitl konečně tiše, „že už mi nikdy nenapíše.“

Oči ho náhle začaly tak silně pálit, že musel několikrát zamrkat. Připadal si hloupě, když to přiznával, ale vědomí, že má i mimo Bradavice někoho, komu na něm záleží, koho by téměř mohl přirovnat k rodičům, patřilo k tomu nejkrásnějšímu, co ho v jeho kmotrovi potkalo… a teď už mu soví pošta nikdy žádnou útěchu nepřinese…

„Díky Siriusovi jsi náhle objevoval mnoho věcí, které jsi do té doby nepoznal,“ promlouval k němu vlídně Brumbál. „Jeho ztráta je pro tebe přirozeně zdrcující…“

„Když jsem ale byl u Dursleyových,“ skočil mu Harry do řeči a hlas mu zpevněl, „uvědomil jsem si, že se nemůžu uzavřít před světem, ani… ani se sesypat. To by přece Sirius nechtěl, že? A kromě toho, život je příliš krátký… Vezměte si madame Bonesovou, Emmelinu Vanceovou… může se stát, že příště přijdu na řadu já. Jestli se to ale stane,“ mluvil teď zaníceně a díval se Brumbálovi přímo do jeho modrých očí zářících ve světle hůlky, „postarám se o to, abych s sebou vzal tolik Smrtijedů, kolik zvládnu, a Voldemorta také, budu-li toho schopen.“

„Teď jsi promluvil jako pravý syn svých rodičů i jako opravdový Siriusův kmotřenec!“ pravil uznale Brumbál a pochvalně ho poplácal po zádech. „Smekám před tebou… nebo přesněji smekl bych, kdybych se nebál, že na tebe napadá spousta pavouků.

A teď, Harry, ještě jedna věc, která s tím úzce souvisí – předpokládám, že jsi v posledních čtrnácti dnech dostával Denního věštce?“

„Ano,“ přisvědčil a srdce se mu rozbušilo o něco rychleji.

„V tom případě jsi určitě viděl, že pokud jde o tvé dobrodružství v síni věšteb, nedošlo ani tak k úniku informací, jako spíš k informační záplavě.“

„Ano,“ znovu přisvědčil Harry. „A všichni teď vědí, že já jsem ten, kdo…“

„Ne, nevědí,“ přerušil ho Brumbál. „Na celém světě jsou pouze dva lidé, kteří znají celý obsah věštby, jež se týká tebe a lorda Voldemorta, a ti dva momentálně stojí v tomhle zatuchlém a pavouky prolezlém přístřešku na košťata. Je ovšem pravda, že mnozí další se správně domysleli, že Voldemort poslal svoje Smrtijedy, aby ukradli nějakou věštbu, a že se ta věštba týkala tebe.

Teď mi pověz – předpokládám správně, že jsi nikomu neprozradil, že obsah té věštby znáš?“

„Neprozradil,“ potvrdil Harry.

„To bylo celkem vzato moudré rozhodnutí,“ pochválil ho Brumbál. „I když se domnívám, že v případě svých přátel, pana Ronalda Weasleyho a slečny Hermiony Grangerové, bys mohl udělat výjimku. Ano,“ pokračoval, když se Harry zatvářil udiveně, „myslím, že by o tom měli vědět. Není správné, když se jim s něčím tak důležitým nesvěříš.“

„Nechtěl jsem…“

„Přidělávat jim starosti, nebo je vystrašit?“ řekl místo něj Brumbál a pozoroval ho přes horní obroučky svých půlměsícových brýlí. „Nebo sis snad nechtěl přiznat, že ty sám máš starosti a obavy? Přátele potřebuješ, Harry. A jak jsi správně řekl, Sirius by nechtěl, aby ses uzavřel před světem.“

Harry na to nic neřekl, Brumbál však od něj očividně žádnou reakci nečekal. „A teď ještě k věci, která s tím souvisí,“ pokračoval. „Chtěl bych, abys ke mně v tomto ročníku chodil na soukromé hodiny.“

„Soukromé hodiny – s vámi?“ užasl Harry, kterého to vytrhlo z ustaraného mlčení.

„Ano. Domnívám se, že je načase, abych se do tvé výuky vložil důkladněji.“

„A co mě budete učit, pane?“

„No, tak trochu od všeho něco,“ mávl Brumbál ledabyle rukou.

Harry marně doufal, že dostane nějaké bližší vysvětlení, zeptal se tedy na jinou věc, která ho mírně znepokojovala.

„Když budu chodit na hodiny k vám, znamená to, že na nitrobranu ke Snapeovi už chodit nebudu, že?“

„Profesoru Snapeovi, Harry. A je to tak, tam už chodit nebudeš.“

„To je dobře,“ ulevil si Harry, „protože to stejně bylo…“

Zarazil se, protože se mu nechtělo říct, co si o tom doopravdy myslí.

„Řekl bych, že fiasko je to správné slovo, které hledáš,“ přikývl Brumbál.

Harry se rozesmál.

„To tedy znamená,“ zauvažoval, „že s profesorem Snapem se už moc často vídat nebudu, protože ten mě v lektvarech pokračovat nenechá, pokud jsem z nich při NKÚ nebyl vynikající, což jsem určitě nebyl.“

„Nedělej si žádné plány, dokud nemáš výsledky zkoušek v ruce,“ napomenul ho vážně Brumbál. „A ty bys měl dostat, pokud si správně vzpomínám, někdy během dneška. A teď, Harry, ještě dvě věci, než se rozloučíme.

Za prvé bych chtěl, abys odteď měl svůj neviditelný plášť vždy při sobě. Dokonce i v Bradavicích. Pro všechny případy, jestli mi rozumíš.“

Harry přikývl.

„A konečně, na celou dobu tvého pobytu tady bylo Doupě přeřazeno do kategorie nejpřísnějších bezpečnostních opatření, jaká může Ministerstvo kouzel zajistit. Tato opatření jsou pro Artura a Molly spojena s určitými nepříjemnými omezeními – všechna jejich pošta se musí například na ministerstvu zkontrolovat, než se pošle dál. Ani v nejmenším jim to nevadí, protože jim leží na srdci jedině tvoje bezpečí. Mizerně by ses jim ale za jejich laskavost odvděčil, kdybys pod jejich střechou jakkoli riskoval krk.“

„Rozumím,“ ujistil ho bez váhání Harry.

„Tak tedy dobrá,“ přikývl Brumbál, otevřel dveře přístřešku na košťata a vyšel na dvůr. „Jak vidím, v kuchyni se svítí, tudíž nesmíme Molly dál připravovat o šanci zahořekovat si, jak jsi vychrtlý.“

Kapitola pátá

Šišlavá nákaza

Harry s Brumbálem zamířili k zadním dveřím Doupěte, kde se všude kolem povalovala známá změť starých gumových holínek a rezivých kotlíků. Ze vzdáleného kurníku doléhalo k Harrymu tiché kvokání ospalých slepic. Brumbál třikrát zaklepal a Harry viděl, jak se za kuchyňským oknem něco pohnulo.

„Kdo je?“ ozval se nervózní hlas, v němž poznal paní Weasleyovou. „Co jste zač?“

„To jsem já, Brumbál, a vedu Harryho.“

Dveře se okamžitě otevřely. Stála v nich paní Weasleyová, malá baculatá žena ve starém zeleném županu.

„Harry, drahoušku! Propánakrále, Albusi, vy jste mě ale vyděsili! Říkal jste přece, že vás nemám čekat dřív než ráno!“

„Měli jsme štěstí,“ vysvětloval Brumbál a strkal Harryho přes práh. „Křiklan se dal přesvědčit mnohem snadněji, než jsem čekal. A je to samozřejmě Harryho zásluha. Á, zdravíčko, Nymfadoro!“

Harry se rozhlédl a zjistil, že paní Weasleyová navzdory pozdní hodině není sama. U kuchyňského stolu seděla mladá čarodějka s bledým oválným obličejem a špinavě hnědými vlasy a v rukou držela velký hrnek.

„Zdravíčko, pane profesore,“ pozdravila. „Nazdar, Harry.“

„Ahoj, Tonksová.“

Harry si uvědomil, že vypadá vyčerpaně, možná dokonce nemocně, a do úsměvu jako by se musela nutit. Rozhodně nepůsobila nijak exoticky, když teď neměla vlasy barvy růžové žvýkačky, jak byl zvyklý.

„Tak já už raději půjdu,“ vyhrkla, zvedla se od stolu a přehodila si přes ramena plášť. „Díky za čaj i za účast, Molly.“

„Kvůli mně prosím neodcházejte,“ ozval se zdvořile Brumbál. „Nezdržím se, musím projednat jisté naléhavé záležitosti s Rufusem Brouskem.“

„Ne, ne, opravdu už musím jít,“ zahučela Tonksová, do očí se mu však nepodívala. „Dobrou noc…“

„Zlatíčko, co kdybys přišla o víkendu na večeři, čekám Remuse a Pošuka…“

„Ne, vážně nemůžu, Molly… ale díky za pozvání… Dobrou noc vespolek.“

Tonksová chvatně prošla kolem Brumbála a Harryho na dvorek, několik kroků za prahem se otočila na místě a zmizela, jako by se do země propadla. Harry si všiml, že se paní Weasleyová tváří ustaraně.

„Tak tedy, uvidíme se v Bradavicích, Harry,“ rozloučil se Brumbál. „Dávej na sebe pozor. Služebník, Molly.“

Uklonil se paní Weasleyové, vyšel ven za Tonksovou a zmizel na stejném místě jako ona. Paní Weasleyová zavřela dveře na opuštěný dvorek, popadla Harryho za ramena a odvedla ho do plného světla lampy na stole, aby si ho důkladně prohlédla.

„Jsi na tom úplně jako Ron,“ povzdechla si, když ho přejela pohledem od hlavy k patě. „Vypadáte oba, jako by se do vás někdo strefil natahovací kletbou. Přísahám, že za tu dobu, co jsem Ronovi posledně kupovala školní hábit, se vytáhl o deset centimetrů. Nemáš hlad, Harry?“

„Jo, to mám,“ odpověděl. Teprve teď si uvědomil, že je vyhladovělý jako vlk.

„Tak se posaď, drahoušku. Něco ti ukuchtím.“

Když se Harry posadil, vyskočil mu na kolena chlupatý zrzavý kocour s pomačkaným čumákem, usadil se mu v klíně a začal příst.

„Takže Hermiona už je tu taky?“ zeptal se spokojeně a pošimral Křivonožku za uchem.

„No jistě, ta dorazila předevčírem,“ přisvědčila paní Weasleyová a poklepala hůlkou na velký železný hrnec. Železňák zahlomozil, skočil na kamna a okamžitě se z něj začalo kouřit. „Všichni jsou samozřejmě v posteli, nečekali jsme tě ještě celé hodiny. Tak tady máš…“

Znovu klepla na hrnec, ten se vznesl do vzduchu, přelétl k Harrymu a naklonil se. Paní Weasleyová pod něj zručným pohybem strčila misku právě včas, aby zachytila proud husté, horké cibulové polévky.

„Chléb, drahoušku?“

„Děkuji, paní Weasleyová.“

Mávla hůlkou přes rameno a na stůl elegantně doplachtil bochník chleba i s nožem. Zatímco se z bochníku sám odkrojil krajíc a hrnec s polévkou se vrátil na kamna, paní Weasleyová si sedla proti Harrymu.

„Tak ty jsi Horacia Křiklana přesvědčil, aby tu práci vzal?“

Harry jen přikývl, protože měl plnou pusu horké polévky a odpovědět nemohl.

„Učil mě i Artura,“ vzpomínala paní Weasleyová. „Byl v Bradavicích celou věčnost, myslím, že začínal přibližně ve stejnou dobu jako Brumbál. Jak se ti líbil?“

Teď měl Harry zase plná ústa chleba, takže jen pokrčil rameny a nic neříkajícím gestem škubl hlavou.

„Vím, jak to myslíš,“ přikývla rozvážně paní Weasleyová. „Samozřejmě dokáže být nesmírně milý, když chce, ale Arturovi se moc nezamlouval. Ministerstvo je doslova plné bývalých Křiklanových oblíbenců, vždycky jim uměl zajistit tu správnou protekci, ale o Artura se nikdy zvlášť nezajímal – zřejmě si nemyslel, že má předpoklady dotáhnout to dost vysoko. No, aspoň se ukázalo, že i Křiklan se může občas mýlit. Nevím, jestli ti to Ron v nějakém dopise napsal – je to vlastně úplná novinka – ale Artura povýšili!“

Bylo nad slunce jasnější, že se paní Weasleyová nemohla dočkat, až mu to sdělí. Harry spolkl obrovskou lžíci strašně horké polévky a měl pocit, že mu v krku naskakují puchýře.

„To je báječné!“ zachraplal.

„Ty jsi tak hodný chlapec!“ rozzářila se paní Weasleyová, která si slzy v jeho očích nejspíš vyložila jako známku dojetí. „Ano, Rufus Brousek v rámci řešení současné situace vytvořil několik nových oddělení a Artur je vedoucím oddělení pro odhalování a konfiskaci falešných obranných kouzel a ochranných předmětů. Je to vysoká funkce, má teď deset podřízených!“

„A co přesně…“

„Totiž, abys věděl, kvůli té panice, která vznikla kolem Ty-víš-koho, se všude najednou objevují na prodej všemožné podivné věci, předměty, které by tě údajně měly ochránit před Ty-víš-kým a před Smrtijedy. Nejspíš si umíš představit, co je to za krámy – takzvané ochranné lektvary jsou ve skutečnosti jen omáčka s trochou vymačkaných dýmějových hlíz, nebo různé návody na obranné kletby, a když tu kletbu použiješ, upadnou ti uši… No a většinou to rozšiřují lidi jako Mundungus Fletcher, kteří v životě nestrávili jediný den poctivou prací a využívají prostě toho, jaký mají dnes všichni strach. Občas se ale objeví něco doopravdy ošklivého. Zrovna nedávno Artur zabavil celou bednu zakletých lotroskopů, které mezi lidi skoro určitě vypustil některý Smrtijed. Takže jak vidíš, je to nesmírně důležitá práce a já mu říkám, že je prostě blázen, když se mu pořád stýská po tom jeho hračičkování, po zapalovacích svíčkách, opékačích topinek a ostatních mudlovských nesmyslech.“ Když to paní Weasleyová dořekla, přísně se na Harryho podívala, kdyby snad chtěl namítnout, že záliba v zapalovacích svíčkách je zcela přirozená.

„Pan Weasley je ještě v práci?“ zeptal se.

„Ano, ještě nepřišel. Vlastně už má trošičku zpoždění… říkal, že přijde kolem půlnoci…“

Otočila se a podívala se na velké hodiny, nešikovně položené na hromadě prostěradel v prádelním koši na konci stolu. Harry je okamžitě poznal: měly devět ručiček, z nichž každá nesla jméno jednoho člena rodiny, a dřív byly normálně pověšené na zdi Weasleyovic obývacího pokoje. To, že teď ležely na koši, jasně napovídalo, že si paní Weasleyová navykla nosit je s sebou po celém domě. Momentálně všech devět ručiček ukazovalo na značku Smrtelné nebezpečí.

„Takhle už nějakou dobu ukazují pořád,“ poznamenala paní Weasleyová rádoby nenuceně. „Vlastně od toho dne, kdy se Ty-víš-kdo znovu objevil na veřejnosti. Řekla bych, že dnes je nejspíš ve smrtelném nebezpečí každý… nemyslím, že by to platilo jen pro naši rodinu… Až na to, že neznám nikoho, kdo by podobné hodiny měl, takže si to nemůžu ověřit. Ááá!“

Najednou vykřikla a ukázala na ciferník. Ručička pana Weasleyho přeskočila na Cestování.

„Už jde!“

A skutečně, o chviličku později se ozvalo zaklepání na zadní dveře. Paní Weasleyová vyskočila a honem se k nim rozběhla. S jednou rukou na klice a s tváří přimáčknutou k dřevěné výplni tiše zavolala: „To jsi ty, Arture?“

„Ano,“ ozval se unavený hlas pana Weasleyho. „To bych ale tvrdil, i kdybych byl Smrtijed, drahá. Tak se zeptej!“

„Ale prosím tě…“

„Molly!“

„No dobrá, dobrá… Po čem ze všeho nejvíc toužíš?“

„Dozvědět se, jak se letadla udrží ve vzduchu.“

Paní Weasleyová přikývla a zmáčkla kliku, pan Weasley ji však z druhé strany držel tak pevně, že dveře zůstaly zavřené.

„Molly! Ještě se musím zeptat já!“

„Ale Arture, to je přece taková pitomost…“

„Jak vždycky chceš, abych ti říkal, když jsme spolu sami?“

Dokonce i v matném světle lampy Harry viděl, že paní Weasleyová zčervenala, jako by ji polil barvou. I on sám pocítil, jak mu náhle zahořelo kolem krku a uší, a honem do sebe začal házet polévku a co nejhlasitěji přitom cinkal lžící o misku.

„Mollinko šmudlinko,“ zašeptala ve smrtelných rozpacích paní Weasleyová do škvíry u dveřní zárubně.

„Správně,“ potvrdil pan Weasley. „Teď mě můžeš pustit dovnitř.“

Paní Weasleyová otevřela a ve dveřích se objevil její manžel, hubený kouzelník s řidnoucími rudými vlasy. Na nose měl brýle s kostěnou obrubou a na sobě dlouhý uprášený cestovní plášť.

„Nikdy nepochopím, proč musíme hrát tu komedii pokaždé, když se vracíš,“ stěžovala si ještě celá zrůžovělá a pomáhala manželovi z pláště. „Smrtijed by tě přece mohl přinutit, abys mu tu odpověď prozradil, než by se za tebe vydával.“

„Já vím, drahá, ale je to ministerstvem doporučený postup a já musím jít příkladem. Něco tady voní – cibulová polévka?“

Pan Weasley se s výrazem radostného očekávání otočil ke stolu.

„Harry! Čekali jsme tě až ráno!“

Potřásli si rukama a pan Weasley se posadil na židli vedle něj, zatímco paní Weasleyová postavila před muže také misku s polévkou.

„Díky, Molly. Mám za sebou náročný večer. Nějaký pitomec začal prodávat přepodobňovací přívěsky. Kdo si je pověsí kolem krku, může podle libosti měnit svoji podobu. Sto tisíc převleků, a to všechno za deset galeonů.“

„A co se vážně stane, když si je někdo dá kolem krku?“

„Ve většině případů se přebarví na takovou dost ohavnou oranžovou, pár lidem ale po celém těle naskákaly navíc bradavice s malými chapadly. Jako by u svatého Munga neměli už tak dost práce!“

„To skoro vypadá jako nějaká legrácka Freda a George,“ hlesla váhavě paní Weasleyová. „Víš jistě, že…?“

„Samozřejmě že ne!“ zahlaholil pan Weasley. „Něco takového by chlapci v téhle době neudělali, dnes, když se lidi tak zoufale shánějí po opravdové ochraně!“

„A proto jsi přišel pozdě, kvůli těm přepodobňovacím přívěskům?“

„Ne, dostali jsme avízo o dost ošklivé samoničicí kletbě v hospodě U slona a hradu, ale než jsme se tam dostali, už to naštěstí vyřídil Sbor pro prosazování kouzelnických zákonů…“

Harry skryl rukou zívnutí.

„A do postele!“ nařídila mu ihned paní Weasleyová, kterou tím manévrem neoklamal. „Připravila jsem ti Fredův a Georgeův pokoj, budeš ho mít jen pro sebe.“

„Copak oni tu nejsou?“

„Ne, jsou v Příčné ulici, přespávají v tom bytečku nad obchodem, protože mají hrozně moc práce,“ vysvětlovala paní Weasleyová. „Musím říct, že jsem byla zpočátku proti, ale zdá se, že opravdu mají podnikatelského ducha! Tak pojď, drahoušku, kufr už máš nahoře.“

„Dobrou noc, pane Weasley,“ rozloučil se Harry a odstrčil židli. Křivonožka mu lehce seskočil z klína a vyběhl z kuchyně.

„Dobrou noc, Harry,“ popřál mu pan Weasley.

Když odcházeli z kuchyně, všiml si Harry, že se paní Weasleyová opět podívala na hodiny na prádelním koši. Všechny ručičky už zase ukazovaly na Smrtelné nebezpečí.

Fredova a Georgeova ložnice byla v prvním patře. Paní Weasleyová ukázala hůlkou na lampu na nočním stolku, ta se okamžitě rozsvítila a zalila místnost příjemným zlatavým světlem. Přestože na stole před malým oknem stála velká váza s květinami, nedokázala jejich vůně přebít pozůstatky pachu čehosi jiného, čím byl podle Harryho střelný prach. Značnou část podlahy zabíralo obrovské množství neoznačených zapečetěných lepenkových krabic, mezi nimiž stál jeho školní kufr. Ložnice vypadala, jako by si z ní někdo udělal dočasné skladiště.

Hedvika, která seděla na horní desce velké skříně, Harryho uvítala radostným zahoukáním a pak vylétla oknem ven. Harrymu bylo jasné, že čekala, aby se s ním mohla pozdravit, než se vydá na lov. Popřál dobrou noc paní Weasleyové, navlékl si pyžamo a zalezl do jedné z postelí. Na polštáři pod povlakem nahmatal něco tvrdého. Sáhl dovnitř a vytáhl krabičku s kouskem lepkavého červenooranžového cukroví, v němž poznal dávivý dortíček. Usmál se, převalil se na bok a okamžitě usnul.

O několik vteřin později – tak mu to alespoň připadalo – ho probudilo cosi jako kanonáda a dveře se rozlétly dokořán. Vyletěl zpod pokrývky, posadil se a zaslechl šustění závěsů, které někdo odtahoval z oken. Do očí ho jako nože bodly oslepující sluneční paprsky. Zakryl si je jednou rukou a druhou bezvýsledně šmátral po brýlích.

„Sssoseděje?“

„Nevěděli jsme, že už jsi tady!“ zaburácel jako hrom něčí vzrušený hlas a zároveň ho něco prudce udeřilo do temene.

„Netluč ho, Rone!“ ozval se káravý dívčí hlas.

Harryho ruka nahmatala brýle. Rychle si je nasadil, přestože světlo bylo tak pronikavé, že ani s nimi prakticky nic neviděl. Na okamžik se před ním třaslavě zamihotal jakýsi dlouhý a vysoký stín; zamžikal a stín se proměnil v Rona Weasleyho, který nad ním stál a šklebil se na něj.

„Jsi v pohodě?“

„V životě mi nebylo líp,“ ujistil ho Harry, promnul si temeno a padl zpátky na polštář. „A ty?“

„Není to nejhorší,“ prohlásil Ron, přitáhl si jednu lepenkovou krabici a posadil se na ni. „Kdys dorazil? Mamka nám o tobě řekla teprve teď.“

„Asi v jednu ráno.“

„Jak bylo u mudlů? Zacházeli s tebou slušně?“

„Jako vždycky,“ odpověděl Harry a sledoval, jak si Hermiona sedá na okraj jeho postele. „Moc toho se mnou nenamluvili, ale to mi naopak vyhovuje. Jak se máš, Hermiono?“

„Ale jo, mám se dobře,“ ujistila ho a prohlížela si ho tak důkladně, jako by na něm hledala příznaky nějaké choroby.

Uvědomil si, že tuší, co za tím je, a protože zrovna ani v nejmenším neměl chuť bavit se o Siriusově smrti ani o ničem podobně skličujícím, zeptal se: „Kolik je hodin? Nezmeškal jsem snídani?“

„Neměj strach, mamka už ti nese nahoru podnos. Tvrdí, že vypadáš podvyživeně,“ obrátil Ron oči v sloup. „Tak povídej, co s tebou bylo?“

„Nic zvláštního, vždyť jsem celou tu dobu trčel u tety a u strýce.“

„Ale nevykládej!“ nedal se odbýt Ron. „Byli jste někde s Brumbálem!“

„To nebylo nic zajímavého. Chtěl jen, abych mu pomohl přesvědčit jednoho starého učitele v důchodu, aby zase přišel učit. Jmenuje se Horacio Křiklan.“

„Ach tak,“ zatvářil se zklamaně Ron. „Mysleli jsme…“

Hermiona po něm střelila varovným pohledem a Ron bleskurychle otočil.

„Mysleli jsme si, že půjde o něco takového.“

„Vážně?“ usmál se pobaveně Harry.

„Jasně že… přece teď, když Umbridgeová odešla, potřebujeme nového učitele obrany proti černé magii, ne? No… hmm… a jaký je?“

„Vypadá trochu jako mrož a býval ředitelem Zmijozelu,“ odpověděl Harry. „Děje se něco, Hermiono?“

Hermiona ho pozorovala tak bedlivě, jako by čekala, že se u něj každým okamžikem začnou projevovat nějaké obzvlášť podivné příznaky. Rychle svoji netaktnost zamaskovala nepřesvědčivým úsměvem.

„Ne, samozřejmě že ne! No a… hmm… myslíš, že bude Křiklan dobrý učitel?“

„To nevím,“ zaváhal Harry. „Horší než Umbridgeová snad být nemůže, ne?“

„Já bych věděla o někom, kdo je horší než Umbridgeová,“ ozval se od dveří popuzený hlas. Do pokoje se vploužila Ronova mladší sestra. „Ahoj, Harry.“

„Co je s tebou?“ zajímal se Ron.

„To ona,“ zabručela Ginny a sesula se na Harryho postel. „Dohání mě k šílenství.“

„Co zase provedla?“ otázala se účastně Hermiona.

„Štve mě, jak se mnou mluví – jako by mi byly tři!“

„Já vím,“ přitakala Hermiona a ztišila hlas. „Je soustředěná jen a jen na sebe.“

Harry ztuhl úžasem, když slyšel Hermionu takhle mluvit o paní Weasleyové, a vůbec se Ronovi nedivil, že na děvčata zlostně vyštěkl: „Copak jí vy dvě nemůžete dát ani na vteřinu pokoj?“

„No jasně, jen se jí zastávej!“ odsekla Ginny. „Všichni víme, že jsi z ní úplně na větvi!“

To Harrymu připadalo hodně zvláštní, takhle se vyjadřovat o Ronově matce. Stále více cítil, že mu něco uniká, a zeptal se: „O kom to vlastně…?“

Odpověď však přišla dřív, než stačil svou otázku dokončit. Dveře ložnice se znovu rozletěly a Harry si instinktivně přitáhl pokrývku až pod bradu tak prudce, že Hermiona s Ginny sklouzly na podlahu.

Ve dveřích stála mladá žena – žena tak úchvatně krásná, až mu připadalo, že se z pokoje nějakým divným způsobem vytratil všechen vzduch. Byla vysoká, štíhlá a pružná, měla dlouhé plavé vlasy a vyzařoval z ní jakoby matný, stříbřitý svit. S těžce naloženým podnosem se snídaní působila dojmem dokonalosti.

„Arry,“ zapředla hrdelním hlasem, „táák dlouho jsme se neviděli!“

Když přeplula přes práh a zamířila k němu, objevila se v patách za ní paní Weasleyová a tvářila se poněkud podrážděně.

„Nemusela ses s tím podnosem tahat, zrovna jsem ho sem chtěla odnést sama!“

„To prro mě není prroblém,“ ujistila ji Fleur Delacourová, položila podnos Harrymu na kolena, pak se k němu sklonila a políbila ho na obě tváře. Měl pocit, že v místech, kde se ho dotkla její ústa, mu kůže hoří plamenem. „Hrrozně jsem se na něho těšila! Pamatuješ se na moji sestrru, na Gabrrielu? Porršád jen mluví o Arrym Potterrovi. Nemůše se dočkat, ašš tě zas uvidí.“

„Vážně…? Ona je tu taky?“ zakrákal Harry.

„Ale ne, ty hlupášku,“ rozesmála se zvonivě Fleur. „Já myslela pršíští léto, ašš se budeme… Ale ty o tom ješště nevíšš!“

Její velké modré oči se rozšířily a vyčítavě pohlédly na paní Weasleyovou, která odsekla: „Ještě jsme neměli čas mu to říct.“

Fleur se znovu otočila k Harrymu, pohodila stříbřitým závojem svých vlasů a švihla jimi paní Weasleyovou přes obličej.

„Bill a já se budeme brrát!“

„Aha,“ hekl tupě Harry. Nemohlo mu ujít, jak si paní Weasleyová, Hermiona i Ginny úporně dávají záležet na tom, aby se po sobě nepodívaly. „No jo! Tak to ti… gratuluju!“

Znovu se k němu sklonila a políbila ho.

„Bill má teď prrávě straššně napilno, prracuje od rrána do večera, a já dělám jen na částešný úvazek u Grringottových, abych si slepčila angličtinu, tak mě sem na párr dnů prršivezl, abych se poršádně seznámila s jeho rrodinou. Moc rráda jsem slyšela, še pršijedeš – tady není šádná velká sábava, kdyšš nepočítáš varšení a slepice! Tak dobrrou chuť, Arry!“

Poté se ladně otočila, proplula vzduchem ven na chodbu a zavřela za sebou dveře.

„Pf!“ ulevila si paní Weasleyová.

„Mamka ji nesnáší,“ ozvala se tiše Ginny.

„To není pravda!“ ohradila se paní Weasleyová šeptem. „Jen si myslím, že to zasnoubení trochu uspěchali, to je všechno!“

„Znají se už rok,“ namítl Ron, který civěl na zavřené dveře jako mátoha.

„No to zas není tak dlouho! Já samozřejmě vím, proč to šlo tak rychle. Může za to všechna ta nejistota, když se teď Vy-víte-kdo vrátil. Lidé si říkají, že zítra už třeba nebudou naživu, a tak uspěchávají všechna možná rozhodnutí, která by si jinak důkladněji rozmysleli. Když byl Vy-víte-kdo naposledy na vrcholu sil, bylo to stejné, zamilovaní vyváděli a prchali spolu…“

„Včetně tebe a taťky,“ poznamenala zlomyslně Ginny.

„No prosím, ano, jenže váš otec a já jsme byli stvořeni jeden pro druhého, tak jaký mělo smysl čekat?“ argumentovala paní Weasleyová. „Zatímco Bill a Fleur… no… co mají vlastně společného? Bill je takový pracovitý, domácky založený člověk, kdežto ona je…“

„Kráva,“ přikývla Ginny. „Až na to, že Bill zas tak domácky založený není. Je to odeklínač, ne? Dělá mu dobře trocha dobrodružství, trocha pozlátka… proto se taky zakoukal do Šišly.“

„Přestaň jí tak říkat, Ginny,“ napomenula ji přísně paní Weasleyová, zatímco Harry s Hermionou se rozesmáli. „No, tak já už půjdu… Sněz si ta vajíčka, Harry, dokud jsou teplá.“

S ustaraným výrazem odešla z ložnice. Ron pořád ještě vypadal trochu omámeně – právě zatřásl hlavou, jako když si chce pes vytřepat vodu z uší.

„Copak si na ni nezvykneš, když s tebou bydlí pod jednou střechou?“ zeptal se Harry.

„To ano,“ přitakal Ron, „když ale takhle znenadání vyjukne jako teď…“

„Ty chudinko!“ vyjela na něj naštvaně Hermiona, odkráčela až ke zdi, otočila se čelem k němu a založila si ruce.

„To bys doopravdy chtěl, aby tady zůstala napořád?“ zeptala se nevěřícně Ginny. Když Ron jen pokrčil rameny, prohlásila: „No, mamka jim to stejně zatrhne, jestli bude moct, to se vsadím, o co chceš.“

„Jak to dokáže?“ zapochyboval Harry.

„Pořád přemlouvá Tonksovou, aby k nám přišla na večeři. Myslím, že doufá, že se Bill do Tonksové zakouká a Šišlu nechá. Kéž to vyjde, tu bych měla v rodině mnohem radši.“

„Jo, to určitě vyjde,“ ušklíbl se ironicky Ron. „Hele, chlap, co má všech pět pohromadě, se nikdy nezakouká do Tonksové, když je vedle ní Fleur. Jasně, Tonksová docela ujde, když zrovna nevyvádí psí kusy s těmi svými vlasy a s nosem, ale…“

„Je daleko milejší než Šišla,“ prohlásila Ginny.

„A taky inteligentnější, je to bystrozorka!“ ozvala se z kouta Hermiona.

„Fleur není hloupá, je dost dobrá, když se dostala do turnaje tří kouzelníků,“ připomněl Harry.

„Ještě ty začínej!“ utrousila hořce Hermiona.

„Asi ti učarovalo, jak Šišla říká ‚Arry‘, co?“ ušklíbla se pohrdlivě Ginny.

„To ne,“ bránil se Harry a litoval, že vůbec něco řekl. „Jen jsem říkal, že Šišla… chci říct Fleur…“

„Mnohem radši bych měla v rodině Tonksovou,“ opakovala Ginny. „S tou je aspoň psina.“

„Poslední dobou s ní moc psina není,“ poznamenal Ron. „Pokaždé, když ji teď vidím, mi čím dál víc připomíná Ufňukanou Uršulu.“

„To od tebe není fér!“ rozčilila se Hermiona. „Pořád ještě se nevyrovnala s tím, co se stalo… však víš… Vždyť to byl její bratranec!“

Harrymu náhle ztěžklo srdce – přece jen přišla řeč na Siriuse. Popadl vidličku a začal se ládovat míchanými vajíčky. Doufal, že se tak nenechá vtáhnout do rozhovoru.

„Tonksová a Sirius se přece skoro neznali!“ podotkl Ron. „Sirius strávil půlku jejího života v Azkabanu a předtím se jejich rodiny neznaly vůbec…“

„O to nejde,“ skočila mu do řeči Hermiona. „Vzala si do hlavy, že zemřel její vinou!“

„Jak na něco takového přišla?“ neudržel se Harry.

„No, bojovala přece s Belatrix Lestrangeovou, ne? Mám dojem, že si myslí, že kdyby ji byla vyřídila, Belatrix by nemohla zabít Siriuse.“

„To je pitomost,“ namítl Ron.

„Není. Je to pocit viny člověka, který zůstal naživu,“ opravila ho Hermiona. „Vím, že se jí to Lupin pokoušel rozmluvit, ona je ale pořád v hrozné depresi. Má dokonce problémy s metamorfózami.“

„S čím?“

„Nedokáže měnit svůj vzhled, jako to dokázala dřív,“ vysvětlovala Hermiona. „Myslím, že její schopnosti nějak ovlivnil šok, nebo něco takového.“

„Nevěděl jsem, že to se taky může stát,“ poznamenal Harry.

„Ani já ne,“ přikývla Hermiona, „ale říkám si, že když má člověk opravdovou depresi…“

Dveře se opět otevřely a do pokoje strčila hlavu paní Weasleyová.

„Ginny,“ zašeptala, „pojď dolů a pomoz mi s obědem.“

„O něčem se tady bavíme!“ utrhla se na ni nakvašeně Ginny.

„Hni sebou!“ sykla paní Weasleyová a zmizela.

„Chce, abych za ní šla, jen aby tam nemusela být s Šišlou sama!“ durdila se Ginny. Pak pohodila dlouhými rudými vlasy tak, že zdařile napodobila Fleur, a přetančila pokojem s rukama nataženýma do stran jako baletka.

„Doufám, že vy se tam dole taky brzy objevíte,“ řekla na odchodu.

Harry využil chvilkového mlčení a spořádal ještě něco z toho, co dostal k snídani. Hermiona nakukovala do Fredových a Georgeových krabic, přitom však každou chvíli vrhala kradmé pohledy po Harrym. Ron, který si mezitím posloužil jednou topinkou z Harryho přídělu, pořád zíral jako ve snách na dveře.

„Co je tohle?“ zeptala se nakonec Hermiona a zvedla cosi jako malý dalekohled.

„To nevím,“ zavrtěl hlavou Ron. „Jestli to tu ale nechali Fred s Georgem, pak to nejspíš nemají ještě dotažené, aby to mohli dát do prodeje, radši si dávej pozor.“

„Vaše mamka říkala, že si s tím obchodem vedou dobře,“ poznamenal Harry. „Tvrdila, že Fred i George mají vážně podnikatelského ducha.“

„To je ještě hodně skromně řečeno,“ rozjasnil se Ron. „Galeony se jim jen sypou! Nemůžu se dočkat, až ten krám konečně uvidím. Ještě jsme v Příčné nebyli, protože mamka říká, že tam taťka musí jít s námi, aby zajistil zvláštní bezpečnostní opatření, a taťka má hroznou spoustu práce. Ale podle toho, co jsem slyšel, to tam musí být fantastické.“

„A co Percy?“ vzpomněl si Harry. Třetí nejstarší ze sourozenců Weasleyových se s rodinou rozkmotřil. „Už s vašimi mluví?“

„Ne,“ zamračil se Ron.

„Teď už mu přece musí být jasné, že měl váš taťka pravdu, když celou dobu tvrdil, že se Voldemort vrátil…“

„Brumbál říká, že je mnohem snazší odpustit tomu, kdo se mýlil, než tomu, kdo měl pravdu,“ ozvala se Hermiona. „Zaslechla jsem ho, když o tom mluvil s tvou mamkou, Rone.“

„Jo, to je přesně jedna z těch věcí na hlavu, co si v nich Brumbál tak libuje,“ zabručel Ron.

„Bude mi v příštím ročníku dávat soukromé hodiny,“ oznámil Harry.

Ron se málem udusil topinkou a Hermiona překvapeně vyjekla.

„A to jsi nám neřekl?!“ rozčiloval se Ron.

„Teprve teď jsem si na to vzpomněl,“ přiznal popravdě Harry. „Pověděl mi to včera večer ve vašem přístřešku na košťata.“

„No páni – soukromé hodiny s Brumbálem!“ žasl Ron, na kterého to zjevně udělalo obrovský dojem. „To by mě zajímalo, proč…“

Náhle zrozpačitěl a Harry si všiml, jak si vyměnil pohled s Hermionou. Odložil příbor; na to, že seděl jen v posteli a nehýbal se, mu srdce bušilo jako o závod. Brumbál mu přece radil, aby jim to řekl… tak proč to neudělat hned teď? Zavrtal se očima do vidličky, která se třpytila ve slunečních paprscích dopadajících mu do klína, a začal. „Nevím úplně přesně, proč se mi chystá dávat soukromé hodiny, ale řekl bych, že to má něco společného s tou věštbou.“

Ron ani Hermiona nereagovali. Harrymu připadalo, že snad oba zkameněli, a dál se zarytě díval na vidličku.

„Víte, kterou myslím – tu, co ji chtěli ukrást z ministerstva,“ pokračoval.

„Nikdo přece neví, co v ní bylo,“ vyhrkla Hermiona. „Rozbila se.“

„I když ve Věštci se psalo…“ ozval se Ron, ale Hermiona ho umlčela rozčileným syknutím.

„Věštec měl tentokrát pravdu,“ řekl Harry a s vynaložením obrovského úsilí zvedl k oběma oči. Hermiona se tvářila vystrašeně a Ron užasle. „Ta skleněná koule, co se rozbila, neobsahovala jediný záznam té věštby. Poslechl jsem si ji celou v Brumbálově pracovně, byl to on, před kým byla ta věštba pronesena, takže mi ji mohl zopakovat. Podle toho, co jsem slyšel,“ Harry se zhluboka nadechl, „jsem zřejmě tím, kdo musí Voldemorta zlikvidovat… alespoň se v ní říká, že ani jeden z nás nemůže žít, pokud ten druhý zůstává naživu.“

Všichni tři na sebe chvíli mlčky zírali. Pak se ozvala ohlušující rána a Hermionu zahalil oblak černého kouře.

„Hermiono!“ vykřikli Harry s Ronem a tác se snídaní s rachotem spadl na podlahu.

Hermiona se vynořila z kouře, kašlala, v ruce držela dalekohled a na jednom oku měla obrovskou červenočernou modřinu.

„Zmáčkla jsem to a ono – ono mě to praštilo!“ lapala po dechu.

A skutečně, teď si všimli, že z konce dalekohledu vyčnívá maličká pěst na dlouhé pružině.

„S tím se netrap,“ utěšoval Hermionu Ron, na němž bylo vidět, že má co dělat, aby se nerozesmál. „To mamka spraví, na drobná zranění ona je už odbornice…“

„Ale prosím tě, to je teď přece jedno!“ zarazila ho popuzeně Hermiona. „Harry, ach, Harry…!“

Znovu se posadila na kraj jeho postele.

„Přemýšleli jsme o tom všem, když jsme se vrátili z ministerstva… pochopitelně jsme ti nechtěli nic říkat, ale podle toho, co o té věštbě tvrdil Lucius Malfoy, že se v ní mluví o tobě a o Voldemortovi… No, napadlo nás, že by to mohlo být něco takového… Ach, Harry…“ Třeštila na něj oči a pak zašeptala: „Máš strach?“

„Už ne takový, jako jsem měl ze začátku,“ usmál se. „Když jsem si to poslechl poprvé, měl jsem strach… teď mi ale připadá, jako bych to věděl odjakživa, že se mu jednou budu muset postavit…“

„Když jsme se dozvěděli, že si tě Brumbál jde osobně vyzvednout, napadlo nás, že ti možná chce povědět nebo ukázat něco, co s tou věštbou souvisí,“ spustil nedočkavě Ron. „A vlastně jsme tak nějak měli pravdu, ne? Nedával by ti přece hodiny, kdyby si myslel, že je s tebou konec, nemarnil by s tebou pro nic za nic čas… takže je určitě přesvědčený, že máš šanci!“

„To je pravda,“ přidala se Hermiona. „Zajímalo by mě, co tě asi bude učit, Harry? Nejspíš nějaká doopravdy pokročilá kouzla… nějaké mocné protikletby… ochranu proti nebezpečným zaklínadlům…“

Harry ji pořádně neposlouchal. Celým tělem se mu rozlévalo teplo, které nemělo nic společného se slunečními paprsky, a těžké závaží, které ho tlačilo na prsou, jako by někam mizelo. Věděl, že Rona i Hermionu šokoval víc, než na sobě dávají znát, ale už jen to, že s ním zůstali, neobratně hledají slova útěchy a neodvracejí se od něj, jako kdyby byl nebezpečný nebo poznamenaný nějakou nakažlivou chorobou, pro něj mělo větší cenu, než jim vůbec dokázal říct.

„…a všeobecně různé úhybné kouzelné manévry,“ dokončila svoje úvahy Hermiona. „No, aspoň už víš o jednom předmětu, na který budeš v tomhle ročníku chodit, což je o jeden víc než Ron a já. A kdypak konečně dostaneme výsledky NKÚ?“

„Určitě brzy přijdou, vždyť už je to měsíc,“ usuzoval Ron.

„No jasně!“ vyhrkl Harry, který si vzpomněl na svůj noční rozhovor s Brumbálem. „Brumbál myslím říkal, že výsledky našich NKÚ by měly dorazit dnes!“

„Dnes!“ vypískla Hermiona. „Dnes? Tak proč jsi… ach můj bože… měl jsi nám říct…“

Skokem byl na nohou.

„Jdu se podívat, jestli nepřiletěly nějaké sovy…“

Když ale Harry deset minut nato sešel dolů, s prázdným podnosem od snídaně v rukou, zastihl Hermionu sedět u stolu. Byla strašně rozčilená a paní Weasleyová se s ní snažila něco udělat, aby tolik nepřipomínala nevlastní sestru pandy.

„Prostě to nechce zmizet,“ omlouvala se znervóznělá paní Weasleyová. Stála nad Hermionou, v jedné ruce držela hůlku a v druhé Lexikon léčitele, otevřený na stránce Modřiny, boule a oděrky. „Přitom to zatím pokaždé zabralo.“

„Takhle si nejspíš Fred s Georgem představují opravdu povedený žertík. Dali si záležet, aby to nešlo odstranit,“ prskala Ginny.

„Musím se toho ale nějak zbavit,“ naříkala Hermiona. „Přece takhle nemůžu chodit!“

„Však nebudeš, drahoušku, my na to protikouzlo přijdeme, neměj strach,“ chlácholila ji paní Weasleyová.

„Bill mi ršíkal, še s Frredem a Šóršem je obrrovská legrrace,“ usmála se andělsky Fleur.

„Jo, je – však se taky chechtám, div se nepotrhám!“ štěkla Hermiona.

Vyskočila a s propletenými prsty začala přecházet sem a tam po kuchyni.

„Víte jistě, ale jistojistě, paní Weasleyová, že dnes ráno nepřiletěla žádná sova?“

„Ovšem, drahoušku, toho bych si byla všimla,“ ubezpečila ji trpělivě paní Weasleyová. „Vždyť je sotva devět, ještě je spousta času…“

„Starodávné runy jsem pokazila, to vím bezpečně,“ mumlala horečnatě Hermiona. „Stoprocentně jsem udělala přinejmenším jednu závažnou chybu v překladu. A praktické cvičení z obrany proti černé magii se mi vůbec nevyvedlo. Přeměňování mi tehdy připadalo docela dobré, ale když se na to teď dívám z odstupu…“

„Hele, sklapni, Hermiono, nejsi sama, kdo je tady nervózní!“ okřikl ji Ron. „A až dostaneš všech svých deset vynikajících NKÚ…“

„Mlč, mlč, mlč!“ ječela Hermiona a hystericky mávala rukama. „Já vím, že jsem ze všeho propadla!“

„Co se vlastně stane s tím, kdo propadne?“ zeptal se Harry neadresně celé místnosti, byla to ale opět Hermiona, kdo mu odpověděl.

„Musí si o dalších možnostech promluvit s ředitelem své koleje, ptala jsem se na to koncem minulého školního roku profesorky McGonagallové.“

Harry cítil, jak se mu křečovitě sevřel žaludek, a litoval, že tak bohatě posnídal.

„V Krrásnohůlkách,“ ozvala se nevzrušeně Fleur, „to chodilo trrošičku jinak. Ršekla bych, še to tak bylo lepšší. Skouššky jsme skládali ašš po ššesti letech studia, ne po pěti, a potom…“

Fleuřina slova přehlušilo pronikavé zavřeštění. Hermiona ukazovala kuchyňským oknem ven. Na obloze byly zřetelně vidět tři černé skvrny, které se každým okamžikem zvětšovaly.

„To jsou jasně sovy,“ zachraplal Ron, vyskočil a stoupl si před okno k Hermioně.

„A jsou tři,“ dodal Harry a postavil se vedle Hermiony z druhé strany.

„Jedna pro každého z nás,“ zašeptala vystrašeně Hermiona. „Ach ne… ne… ne…“

Pevně se chytila Harryho i Rona za lokty.

Sovy letěly přímo k Doupěti. Byli to tři nádherní puštíci, a když se snesli níž, nad cestičku k domu, bylo vidět, že každý nese velkou obdélníkovou obálku.

„Ach ne!“ zapištěla Hermiona.

Paní Weasleyová se kolem nich protlačila a otevřela okno, sovy jedna po druhé prolétly dovnitř a přistály na stole. Vyrovnané úhledně v řadě zvedly všechny tři pravou nohu.

Harry k nim vykročil. Dopis adresovaný jemu měl přivázaný na noze prostřední puštík a Harry začal obálku roztřesenými prsty odvazovat. Ron vlevo od něj se pokoušel dostat ke svým výsledků a Hermioně vpravo se tak třásly ruce, že se její sova celá klepala.

V kuchyni nikdo neřekl ani slovo. Konečně se Harrymu podařilo obálku uvolnit. Rychle ji rozřízl, vytáhl pergamen a rozložil jej.

VÝSLEDKY ZKOUŠEK

NÁLEŽITÉ KOUZELNICKÉ ÚROVNĚ

Vyhovující klasifikační stupně:

Vynikající (V)

Nad očekávání (N)

Přijatelné (P)

Nevyhovující klasifikační stupně:

Mizerné (M)

Hrozné (H)

Troll (T)

HARRY JAMES POTTER

BYL HODNOCEN NÁSLEDOVNĚ:

Astronomie P

Péče a kouzelné tvory N

Kouzelné formule N

Obrana proti černé magii V

Jasnovidectví M

Bylinkářství N

Dějiny čar a kouzel H

Lektvary N

Přeměňovaní N

Harry si zprávu pročetl několikrát a při každém dalším čtení se mu dýchalo o něco volněji. Dopadlo to dobře – že propadne z jasnovidectví, to mu bylo jasné od samého začátku, a v dějinách čar a kouzel neměl sebemenší šanci uspět, vždyť se v polovině zkoušky zhroutil. Zato ve všech ostatních předmětech uspěl! Přejel prstem po sloupci známek… v přeměňování i v bylinkářství dopadl dobře a dostal dokonce nad očekávání z lektvarů! A nejlepší ze všeho bylo, že byl hodnocen vynikající v obraně proti černé magii!

Podíval se po ostatních. Hermiona seděla otočená zády k němu se sklopenou hlavou, Ron se ale tvářil potěšeně.

„Propadl jsem jen z jasnovidectví a z dějin čar a kouzel, a na těch nikomu nezáleží,“ oznámil šťastně Harrymu. „Pojď si to prohodit, ať se mrknem.“

Harry přeletěl Ronovy známky pohledem: žádnou vynikající mezi nimi nezahlédl…

„Já věděl, že budeš z obrany proti černé magii nejlepší,“ ušklíbl se Ron a uštědřil Harrymu herdu do ramene. „Celkem jsme to zvládli, co říkáš?“

„Dobrá práce!“ pyšně pochválila syna paní Weasleyová a zcuchala mu vlasy. „Sedm NKÚ, to je víc, než mají Fred s Georgem dohromady!“

„Hermiono?“ ozvala se opatrně Ginny, protože Hermiona se k nim dosud neotočila. „Jak jsi dopadla?“

„No… ujde to,“ pípla Hermiona tiše.

„Hele, nelakuj nás!“ vyjel na ni Ron, vrhl se k ní a vytrhl jí vysvědčení z ruky. „No jasně, devětkrát vynikající a z obrany proti černé magii nad očekávání.“ Sklonil se k ní s napůl pobaveným a napůl podrážděným výrazem. „Ty jsi ještě ke všemu zklamaná, přiznej se!“

Hermiona zavrtěla hlavou, ale Harry se rozesmál.

„A je to, teď už studujeme na OVCE,“ ušklíbl se Ron. „Nezbyly náhodou nějaké klobásy, mamko?“

Harry se ještě jednou podíval na svoje hodnocení. Bylo tak dobré, že v lepší ani doufat nemohl. Bodal ho jediný malinký osten lítosti… znamenalo to konec jeho ambic stát se bystrozorem. Nedosáhl požadované známky z lektvarů. Bylo mu samozřejmě od začátku jasné, že to tak dopadne, přesto ho v žaludku zastudil drobný chladný kamínek, když znovu pohlédl na to malé černé N.

Bylo to doopravdy zvláštní, když vzal v úvahu, že to byl zamaskovaný Smrtijed, kdo mu jako první řekl, že by z něj mohl být dobrý bystrozor. Harrymu se ale ta představa zalíbila a žádnou jinou, čím by chtěl být, si nedělal. Navíc mu to připadalo jako správné poslání poté, co před měsícem vyslechl onu věštbu – Ani jeden nemůže žít, jestliže druhý zůstává naživu – třeba by ji naplnil a sám sobě lépe zajistil šanci přežít, kdyby se připojil k těm speciálně vyškoleným kouzelníkům, jejichž úkolem je vypátrat a zabít Voldemorta.

Kapitola šestá

Draco v Obrtlé

Následujících několik týdnů se Harry pohyboval jen na zahradě Doupěte. Přes den většinu času trávil tím, že ve Weasleyovic ovocném sadu hrál famfrpál přizpůsobený pro dvoučlenná mužstva (s Hermionou proti Ronovi a Ginny; Hermiona hrála hrozně a Ginny dobře, takže síly obou stran byly poměrně vyrovnané), a večer spořádal trojité porce všeho, co před něj paní Weasleyová postavila.

Byly by to šťastné a pohodové prázdniny, nebýt zpráv o zmizelých, o podivných nehodách, a dokonce o úmrtích, které Věštec přinášel prakticky denně. Občas přicházeli Bill s panem Weasleym s horkými informacemi ještě dřív, než se dostaly do novin. Oslavu Harryho šestnáctých narozenin zkalily k nelibosti paní Weasleyové neblahé novinky, s nimiž přišel vyčerpaný a zachmuřený Remus Lupin. Jeho hnědé vlasy protkané šedými prameny zešedly ještě víc a oblečení měl ještě zmačkanější a pozašívanější než obvykle.

„Došlo k dalším útokům mozkomorů,“ oznámil, když mu paní Weasleyová podala velký kus narozeninového dortu. „A v nějaké chatrči na severu našli mrtvé tělo Igora Karkarova. Nad chatrčí viselo Znamení zla – no, upřímně řečeno mě překvapuje, že se mu vůbec podařilo zůstat naživu celý rok po svém útěku od Smrtijedů. Pokud si vzpomínám, Siriusův bratr Regulus přežil pouhých několik dnů.“

„To je zajisté pravda,“ mračila se paní Weasleyová, „ale snad bychom mohli mluvit o něčem ji…“

„A slyšel jste o Floreanu Fortescueovi, Remusi?“ zeptal se Bill, kterému Fleur pilně nalévala víno. „To je ten chlapík, co měl…“

„Zmrzlinářství v Příčné?“ skočil mu do řeči Harry s nepříjemným sevřením v žaludku. „Vždycky mi dával kopeček zmrzliny zadarmo. Co je s ním?“

„Pravděpodobně ho unesli, podle toho, jak to u něj vypadalo.“

„Ale proč?“ vyptával se Ron, zatímco paní Weasleyová Billa probodávala očima.

„Kdo ví? Musel udělat něco, čím je vyprovokoval. Byl to dobrý chlap, tenhle Florean.“

„Když už mluvíme o Příčné ulici,“ ozval se pan Weasley, „zdá se, že Ollivander také zmizel.“

„Ten výrobce hůlek?“ zatvářila se překvapeně Ginny.

„Přesně toho myslím. Obchod je prázdný. Nezůstala v něm ani stopa po nějakém zápasu. Nikdo neví, jestli odešel dobrovolně, nebo jestli byl unesen.“

„A co hůlky – kde si teď budou lidé obstarávat hůlky?“

„Budou se muset spokojit s jinými výrobci,“ odpověděl Lupin. „Ollivander byl ale nejlepší, a jestli ho nepřítel získal na svoji stranu, není to pro nás dobré.“

Příští den po této nepříliš radostné narozeninové oslavě dorazily z Bradavic dopisy a seznamy učebnic. Harry měl v dopisu jedno překvapení navíc – byl jmenován kapitánem famfrpálového mužstva.

„Tím se dostáváš na stejnou úroveň jako prefekti!“ zajásala Hermiona. „Budeš smět používat prefektskou umývárnu a všechno ostatní!“

„Páni! Vzpomínám, jak tuhle pásku nosíval Charlie,“ rozplýval se Ron nad Harryho kapitánským odznakem. „To je super, Harry, budeš můj kapitán – tedy jestli mě vezmeš zpátky do mužstva, hahaha…“

„No, teď už tu výpravu do Příčné nemůžeme moc dlouho odkládat, když jste dostali svolávací dopisy,“ povzdechla si paní Weasleyová a prohlížela si Ronův seznam učebnic. „Zajdeme tam v sobotu, pokud ovšem nebude váš otec muset jít zase do práce. Bez něj tam nepůjdu.“

„Ale mamko, snad vážně nemyslíš, že se Ty-víš-kdo bude schovávat za regálem v Krucánkách a kaňourech,“ ušklíbl se Ron.

„Fortescue a Ollivander asi jeli na dovolenou, co?“ naježila se okamžitě paní Weasleyová. „Jestli ti připadá vaše bezpečnost směšná, zůstaň radši doma a já ti všechno nakoupím sama…“

„Ne, chci jít s vámi, moc chci vidět Fredův a Georgeův krám,“ vyhrkl honem Ron.

„V tom případě si to koukej v hlavě srovnat, mladý muži, než si řeknu, že jsi ještě moc nezralý, abychom tě s sebou mohli vzít!“ osopila se na něj paní Weasleyová, popadla hodiny, na kterých všech devět ručiček stále ukazovalo Smrtelné nebezpečí, a postavila je na hromadu čerstvě vypraných ručníků. „A totéž platí i pro tvůj další rok v Bradavicích!“

Ron se otočil a nevěřícně se podíval na Harryho, zatímco jeho matka popadla koš s prádlem i s vratce se kývajícími hodinami a nasupeně odešla z místnosti.

„Do psí hadí… tady už si člověk nesmí udělat ani žádnou legraci…“

Několik příštích dnů si však Ron dával velký pozor, aby na téma lorda Voldemorta neřekl nic lehkovážného. Sobotní ráno se rozbřesklo bez dalších výbuchů paní Weasleyové, třebaže u snídaně vypadala nesmírně nervózně. Bill, který měl zůstat doma s Fleur (k velké Hermionině a Ginnyině radosti), podal Harrymu přes stůl naditý váček s penězi.

„A co já?“ ozval se ihned Ron, s očima navrch hlavy.

„To jsou přece Harryho peníze, pitomče,“ odbyl ho Bill. „Vyzvedl jsem je pro tebe z tvého trezoru, Harry, protože obyčejnému smrtelníkovi to dnes trvá přibližně pět hodin, než se dostane ke svému zlatu, skřetové strašně zpřísnili všechna bezpečnostní opatření. Předevčírem strčili Arkiemu Philpottovi sondu solidnosti do… No, věř mi, že takhle to máš jednodušší.“

„Díky, Bille,“ poděkoval Harry a strčil zlato do kapsy.

„On je všdycky tak ochleduplný,“ zapředla Fleur zbožňujícně a pohladila Billa po nosu. Ginny se za jejími zády pitvořila, jako že zvrací do misky s ovesnou kaší. Harry se zakuckal kukuřičnými vločkami a Ron ho musel praštit do zad.

Byl zamračený, pochmurný den. Když vyšli z domu a oblékali si pláště, čekalo na ně na předním dvorku jedno ze speciálních aut Ministerstva kouzel, v němž se už Harry jednou vezl.

„To je fajn, že nám taťka zase může obstarat takovýhle odvoz,“ pochvaloval si Ron a slastně se protáhl. Auto se mezitím měkce rozjelo a Bill s Fleur zamávali z kuchyňského okna Doupěte Ronovi, Harrymu, Hermioně a Ginny, pohodlně uvelebeným na prostorném zadním sedadle.

„Raději si na to moc nezvykej, Rone, auto máme jen kvůli Harrymu,“ napomenul syna přes rameno pan Weasley, který seděl vedle ministerského řidiče s paní Weasleyovou. Sedadlo pro spolujezdce se úslužně protáhlo, takže vypadalo jako dvoumístná pohovka. „Harry byl zařazen do nejvyšší kategorie bezpečnosti a U Děravého kotle nás čeká ještě další bezpečnostní posila.“

Harry na to nic neřekl, ale nijak zvlášť se mu nezamlouvala představa, že si bude svoje nákupy obstarávat za asistence armády bystrozorů. V tlumoku měl přibalený svůj neviditelný plášť a v duchu si říkal, že když ho považuje za dostatečnou ochranu Brumbál, rozhodně by to mělo stačit i ministerstvu. A jak se nad tím zamyslel, nebyl si najednou docela jistý, jestli ministerstvo o jeho plášti ví.

„Tak jsme na místě,“ oznámil řidič po překvapivě krátké chvíli. Promluvil poprvé za celou jízdu, když zpomalil na ulici Charing Cross Road a zastavil před Děravým kotlem. „Dostal jsem příkaz, abych tu na vás počkal. Máte představu, jak dlouho se asi zdržíte?“

„Předpokládám, že to potrvá pár hodin,“ odpověděl pan Weasley. „Á, výborně, už je tady!“

Harry se po vzoru pana Weasleyho podíval oknem ven a srdce mu poskočilo radostí. Před hostincem nečekali žádní bystrozorové, tyčila se tam obrovitá černovousá postava bradavického Rubeuse Hagrida. Měl na sobě dlouhý bobří kožich, a jakmile Harryho uviděl, radostně se rozzářil a ignoroval užaslé pohledy kolemjdoucích mudlů.

„Harry!“ zaburácel, a když Harry vystoupil z auta, popadl ho do náruče a stiskl ho, div mu nerozdrtil všechny kosti. „Klofan – teda, chci říct Křídlošíp, měl bys ho vidět, Harry – von je tak šťastnej, že je zas na čerstvým vzduchu…“

„To jsem rád, že se mu u tebe líbí,“ usmíval se spokojeně Harry a masíroval si žebra. „Nevěděli jsme, že ta bezpečnostní posila budeš ty!“

„Já vím, je to ouplně jako za starejch časů, že jo? Abys věděl, ministerský nejdřív chtěli poslat celou bandu bystrozorů, ale Brumbál řek, že budu stačit já,“ vypjal hrdě prsa a zastrčil si palce do kapes. „No tak jdem – až po vás, Molly, Arture…“

Poprvé, co si Harry pamatoval, bylo v hostinci U Děravého kotle liduprázdno. Místo obvyklých hostů tam byl jen seschlý a bezzubý hostinský Tom. Vzhlédl k nim s nadějí v očích, když vešli, než ale stačil promluvit, Hagrid mu důležitě ohlásil: „Dneska jenom projdem skrz, Tome, rozumíš přece. Jsem sem oficiálně vyslanej za Bradavice, však víš, jak to chodí.“

Tom sklesle přikývl a znovu se věnoval otírání sklenic. Harry, Hermiona, Hagrid a Weasleyovi prošli lokálem na studený malý zadní dvorek, kde stály popelnice. Hagrid zvedl růžový deštník, který nesl v ruce, a poklepal jím na jistou cihlu ve zdi. Zeď se okamžitě rozestoupila a vytvořila klenutý průchod do křivolaké uličky dlážděné velkými kočičími hlavami. Prošli jím na druhou stranu, zastavili se a rozhlédli kolem sebe.

Příčná ulice se změnila. Pestrobarevné a blýskavé výkladní skříně, plné učebnic zaklínadel, přísad do lektvarů a kotlíků, zmizely z očí za velkými plakáty Ministerstva kouzel, které přes ně byly přelepeny. Na většině tmavorudých plakátů byly velkým písmem vytištěné bezpečnostní pokyny z obdobných letáků, které ministerstvo rozesílalo přes léto, na jiných byly zveřejněny pohybující se černobílé fotografie známých Smrtijedů, unikajících dosud zatčení. Belatrix Lestrangeová přezíravě shlížela na ulici z výkladu nejbližší lékárny. Několik výloh bylo zatlučeno prkny, mezi nimi i výloha zmrzlinářství Floreana Fortescuea. Po celé ulici se však zároveň vyrojila řada pochybných malých stánků. Nejbližší z nich, postavený před prodejnou Krucánky a kaňoury, měl na čelní stěně pod špinavou pruhovanou markýzou připíchnutou lepenkovou ceduli s nápisem:

AMULETY!

ÚČINNÉ PROTI VLKODLAKŮM,

MOZKOMORŮM A NEŽIVÝM

Jakýsi drobný kouzelník zchátralého zevnějšku chřestil kolemjdoucím do uší stříbrnými talismany na řetězech.

„Nekoupíte jeden své holčičce, madam?“ volal na paní Weasleyovou, když ho míjeli, a mlsně pokukoval po Ginny. „Abyste ochránila ten její hezoučký krček?“

„Být teď ve službě…“ zahučel pan Weasley a provrtal prodavače amuletů zlostným pohledem.

„Ano, jistě, ale teď prosím tě nikoho nezatýkej, drahý, spěcháme,“ zarazila ho paní Weasleyová a nervózně nahlédla do nákupního seznamu. „Myslím, že bychom měli začít u madame Malkinové, Hermiona chce koupit nový společenský hábit, Ronovi zpod školního hábitu vykukují kotníky a ty určitě taky potřebuješ nové oblečení, Harry, vždyť jsi o tolik vyrostl… tak pojďte všichni…“

„Nemá přece smysl, Molly, abychom chodili k madame Malkinové všichni,“ namítl pan Weasley „Co kdyby tam šli tihle tři s Hagridem? My zatím můžeme zajít do Krucánků a kaňourů a nakoupíme všem učebnice.“

„No, já nevím,“ rozmýšlela se nervózně paní Weasleyová, zjevně rozpolcená mezi touhou mít nákupy co nejrychleji odbyté a přáním udržet všechny pohromadě. „Myslíš, Hagride…“

„Nedělej si vrásky, Molly, se mnou budou v bezpečí,“ ujistil ji Hagrid a mávl ledabyle rukou, velkou jako víko od popelnice. Paní Weasleyová se nezdála být stoprocentně přesvědčená, nakonec ale na návrh rozdělit se přistoupila a spěšně s manželem a s Ginny odcupitala ke Krucánkům a kaňourům, zatímco Harry, Ron, Hermiona a Hagrid se vypravili k madame Malkinové.

Harry si všiml, že mnozí kolemjdoucí mají ve tváři stejně uštvaný a ustaraný výraz jako paní Weasleyová a že se nikdo s nikým nezastavuje na kus řeči. Nakupující se drželi pospolu v pevně stmelených skupinkách a cílevědomě mířili za tím, co potřebovali. Nikdo zřejmě nechodil po nákupech sám.

„Počítám, že by vevnitř bylo kapku těsno, kdybysme se tam nacpali všichni,“ prohlásil Hagrid před obchodem madame Malkinové a nahlédl do něj výlohou. „Budu hlídat venku, co vy na to?“

Harry, Ron a Hermiona tedy vešli do malého krámku bez Hagrida. Na první pohled to vypadalo, že uvnitř nikdo není, sotva však za nimi zaklaply dveře, zaslechli zpoza stojanu se společenskými hábity, pošitými třpytivými zelenomodrými flitry, dobře známý hlas.

„…už dítě, matko, pokud sis toho ještě nevšimla. Nemám žádný problém obstarat si svoje nákupy sám.“

Něčí konejšivý mlaskavý hlas, v němž Harry poznal madame Malkinovou, namítl: „No tak, mladý pane, vaše matka má pravdu, nikdo z nás by teď neměl nikam chodit sám. Vůbec nejde o to, že by vás tu někdo považoval za dítě…“

„Dávejte pozor, kam pícháte ten špendlík, ženská!“

Za stojanem se vynořil asi šestnáctiletý chlapec s bledým špičatým obličejem a plavými, téměř bílými vlasy. Na sobě měl elegantní tmavozelený hábit, jehož spodní obruba a okraje rukávů se třpytily zapíchanými špendlíky. Přešel k zrcadlu a kriticky se v něm prohlížel. Několik vteřin trvalo, než si v zrcadle všiml přes rameno Harryho, Rona a Hermiony. Jeho světlešedé oči se zúžily.

„Chceš vědět, co tu tak páchne, matko? To sem zrovna vešla jedna mudlovská šmejdka,“ prohlásil Draco Malfoy.

„Řekla bych, že takové výrazy sem opravdu nepatří!“ napomenula ho madame Malkinová, která k němu chvatně přicupitala s krejčovským metrem v jedné a s hůlkou v druhé ruce. „A také nemám ráda, když někdo v mém salonu vytahuje hůlku,“ dodala jedním dechem, když pohlédla ke dveřím a zjistila, že Harry i Ron svými hůlkami míří na Malfoye.

Hermiona stála kousek za nimi a šeptala: „Ne, vážně, nechte toho, nestojí to za to…“

„To chci vidět, jak si troufnete na nějaká kouzla mimo školu,“ zasyčel posměšně Malfoy. „Kdo ti udělal toho monokla, Grangerová? Moc rád mu pošlu kytku!“

„Tak už dost!“ zarazila ho ostře madame Malkinová a ohlédla se přes rameno, aby získala podporu. „Madam – prosím…“

Zpoza stojanu s hábity vyšla Narcisa Malfoyová.

„Dejte ty hůlky pryč,“ vyzvala chladně Harryho a Rona. „Jestli ještě jednou napadnete mého syna, postarám se, aby to bylo to poslední, co ještě kdy uděláte.“

„Vážně?“ ušklíbl se Harry, pokročil kupředu a upřeně se zadíval do uhlazeného zpupného obličeje, jímž se Narcisa i přes svou bledost podobala sestře. Byl teď už stejně velký jako ona. „Nejspíš seženete pár kámošů Smrtijedů, aby nás vyřídili, co?“

Madame Malkinová vyjekla a chytila se za srdce.

„Prosím vás, ne! Neměli byste se obviňovat – takhle mluvit je nebezpečné – ty hůlky pryč, prosím!“

Harry však svoji hůlku nesklonil.

Narcisa Malfoyová se ošklivě usmála. „Vidím, že postavení Brumbálova oblíbence ti dává falešný pocit bezpečí, Harry Pottere. Brumbál tady ale nebude věčně, aby tě chránil.“

Harry se provokativně rozhlédl po obchodu.

„No jo… ať koukám jak koukám… zrovna teď tady není! Tak proč to nezkusíte? Možná se v Azkabanu najde dvoucela, kam vás zašijou i s tím ubohým ztroskotancem, s vaším panem manželem!“

Malfoy se k Harrymu vztekle vrhl, škobrtl ale o příliš dlouhý hábit. Ron se hlasitě zasmál.

„Neopovažuj se takhle mluvit s mojí matkou, Pottere!“ zavrčel Malfoy.

„To nic, Draco,“ uklidňovala ho Narcisa a držela ho štíhlými bílými prsty za rameno. „Počítám, že Potter se připojí k drahouškovi Siriusovi mnohem dřív, než se já připojím k Luciusovi.“

Harry zvedl hůlku výš.

„Ne, Harry!“ zaúpěla Hermiona, popadla ho za paži a pokoušela se strhnout ji a přimáčknout mu ji k tělu.

„Mysli přece… to nesmíš… dostal by ses do strašného maléru…“

Madame Malkinová chvíli nerozhodně přešlapovala na místě a pak se zřejmě rozhodla předstírat, že se nic neděje, a doufat, že se také doopravdy nic nestane. Sklonila se k Malfoyovi, který dál provrtával Harryho zlostným pohledem.

„Řekla bych, že tady ten levý rukáv bychom měli ještě maličko zkrátit, mladý pane, dovolte, hned to…“

„Au!“ zařval Malfoy a pleskl ji přes ruku. „Dávejte přece pozor s těmi špendlíky, ženská! Pojď, matko – myslím, že už ten hábit nechci…“

Přetáhl si jej přes hlavu a hodil ho madame Malkinové k nohám.

„Máš pravdu, Draco,“ přikývla Narcisa a pohrdlivě si změřila Hermionu. „Teď, když vím, jaká holota tady nakupuje… U Keprníka a Frivolitky určitě pořídíme líp.“

Poté oba pyšně vykročili ke dveřím. Cestou si dal Malfoy záležet na tom, aby ještě pořádně vrazil do Rona.

„No tedy, to je hrůza!“ ulevila si madame Malkinová, zvedla z podlahy odhozený hábit a přejela po něm špičkou hůlky jako vysavačem, aby ho zbavila prachu.

Celou dobu, co Harrymu a Ronovi zkoušela nové hábity, si počínala roztržitě. Hermioně se pokusila prodat pánský společenský hábit místo dámského, a když je konečně se zdvořilými úklonami vyprovázela ke dveřím, bylo na ní znát, že je moc ráda vidí odcházet.

„Tak máte všecko?“ zeptal se vesele Hagrid, když se před ním objevili.

„Skoro všechno,“ přikývl Harry. „Viděls Malfoyovy?“

„Jo,“ zabručel bezstarostně. „Tady přímo na Příčný se ale určitě nevodvážej dělat nějaký alotria, tak si s nima nelam hlavu, Harry.“

Harry s Ronem a s Hermionou se po sobě podívali, než ale stačili Hagridovi tuhle lehkomyslnost vymluvit, objevili se pan a paní Weasleyovi s Ginny, obtěžkaní obrovským nákladem učebnic.

„Jste všichni v pořádku?“ ujišťovala se paní Weasleyová. „Máte hábity koupené? Tak fajn, cestou k Fredovi a Georgeovi se ještě můžeme stavit v lékárně a v Mžourově, držte se pohromadě…“

V lékárně si Harry ani Ron nic nekoupili, protože neměli dál pokračovat ve studiu lektvarů, zato ve Velkoprodejně Mžourov oba koupili velké krabice sovích oříšků pro Hedviku a Papušíka. Potom se vydali Příčnou ulicí dál a hledali Kratochvilné kouzelnické kejkle – Fredovu a Georgeovu prodejnu žertovných kouzelnických předmětů, zatímco paní Weasleyová přibližně každou minutu koukala na hodinky.

„Vážně už nemáme moc času,“ připomínala jim. „Jenom se tam rychle porozhlédneme a pak honem do auta. Už tam skoro budeme, tady je číslo devadesát dva… devadesát čtyři…“

„Tyjó!“ vyvalil oči Ron a užasle zůstal stát.

Výkladní skříně Fredova a Georgeova krámku je mezi fádními, plakáty přelepenými výlohami po obou stranách ulice udeřily do očí jako prskající ohňostroj. Náhodní kolemjdoucí se otáčeli a několik ohromených lidí se před výlohami dokonce zastavilo a fascinovaně na ně zírali. Levá výloha byla přeplněná oslnivou směsicí nejrůznějších předmětů, které se otáčely, bouchaly, jiskřily, poskakovaly a ječely. Harrymu vhrkly do očí slzy, když to uviděl. Pravá výloha byla přelepená obrovitým plakátem, který měl tmavorudou barvu jako ministerské plakáty, ale blikal na něm jasně žlutý slogan:

Máte strach Vy-víte-z-koho?

Bojíte se temných kouzel?

Láry fáry, to je toho,

HORŠÍ je náš STŘEVOUZEL!

PROČ?

Vyvolává stejný pocit nevolnosti a zácpy,

jaký dnes svírá celou zem!

Harry se rozesmál, ale zároveň vedle sebe zaslechl tlumené zasténání. Ohlédl se a spatřil, jak paní Weasleyová ohromeně zírá na plakát.

„Střevouzel!“ nehlasně opakovaly její rty. „Ty dva jednou někdo zaškrtí ve spaní!“ zašeptala.

„Ale mami!“ odporoval Ron, který se stejně jako Harry lámal smíchy. „Vždyť to je geniální!“

Rychle s Harrym vrazili do krámu. Uvnitř bylo tak nabito, že se Harry vůbec nemohl prodrat k regálům. Užasle zíral kolem dokola a prohlížel si krabice narovnané až ke stropu. Viděl mezi nimi záškolácké zákusky, které dvojčata dovedla během svého posledního, neukončeného roku studia v Bradavicích k dokonalosti. Všiml si, že nejoblíbenější jsou krvácivé kokosky, jichž na regálu zbývala pouze jedna pomačkaná krabice. Byly tam stojánky plné žertovných hůlek – ty nejlevnější se pouze proměnily v gumové kuře nebo ve špinavé kalhoty, když jimi někdo mávl, zatímco ty nejdražší začaly nic netušícího uživatele švihat po hlavě a po krku. Byly tam krabice brků, rozdělených na samonamáčecí, pravopisné a napovídací. V davu zákazníků se uvolnilo místo a Harry se protlačil k pultu, kde skupinka desetiletých zapáleně sledovala malého dřevěného panáčka, který pomalu stoupal po schodech k opravdické šibenici, postavené na víku hry OBĚŠENEC s nabádavým dvojverším:

Ostrovtip mě chrání,

špatný hadač zmarní!

„Koukni, Patentované kouzelné vzdušné zámky…“

Hermioně se podařilo proklestit si cestu k velké vitríně vedle pultu a četla si právě návod na zadní straně krabice, na jejímž víku byl pestrobarevný obrázek pohledného mladíka a zamilovaně se tvářící dívky na palubě pirátské lodi.

„Stačí jednoduché zaklínadlo a ocitnete se ve vysoce realistickém třicetiminutovém snu nejvyšší kvality, který se snadno vměstná do průměrné školní hodiny a je neodhalitelný (k vedlejším účinkům patří jen tupý výraz a nepatrné slintání). Neprodejné osobám mladším šestnácti let. Poslyš,“ otočila se Hermiona k Harrymu, „to jsou vážně pozoruhodná kouzla!“

„Za tohle ocenění, Hermiono,“ zaznělo za nimi, „si můžeš vybrat jedno zdarma.“

Před nimi stál s širokým úsměvem ve tváři Fred ve fialovém hábitu, který se výrazně tloukl s jeho ohnivě rudými vlasy.

„Jak se daří, Harry?“ Potřásli si rukama. „A co se ti to stalo s okem, Hermiono?“

„Za to může váš boxovací dalekohled,“ odpověděla zkroušeně.

„A hrome, na ty jsem úplně zapomněl,“ omlouval se Fred. „Počkej…“

Vytáhl z kapsy jakýsi kelímek a podal jí ho. Když obezřetně odšroubovala víčko, ukázal se hustý žlutý krém.

„Kapku si ho na to dej a za hodinku bude modřina pryč,“ ujistil ji Fred. „Museli jsme vynalézt účinný odstraňovač modřin, protože většinu svých výrobků testujeme sami na sobě.“

Hermiona se zatvářila nejistě. „Je to bezpečné, že ano?“

„Samozřejmě,“ ubezpečil ji suverénně Fred. „Pojď, Harry, všechno ti to tady ukážu.“

Harry se odpojil od Hermiony, která si potírala monokl krémem, a šel za Fredem do zadní části obchodu, kde ho zaujal stojan s karetními a provazovými triky.

„To jsou mudlovská kouzla,“ vysvětloval nadšeně Fred a ukazoval na ně. „Pro cvoky, jako je taťka, co mají rádi mudlovské věci. Moc to sice nenese, ale po pár kouscích se prodávají pořád a je to originální… Ááá, tady je George…“

Fredův bratr potřásl Harrymu energicky rukou.

„Provádíš ho po krámu? Pojď se mnou dozadu, Harry, tam máme věci, na kterých teď fakt rejžujeme… Hej ty tam! Strč něco do kapsy a zaplatíš za to víc než jen galeony!“ křikl na malého chlapce, který chvatně stáhl ruku z kelímku s etiketou:

Jedlá Znamení zla – zvednou žaludek

zaručeně každému!

George odhrnul závěs vedle mudlovských kouzel a Harrymu se naskytl pohled do temnější a méně přeplněné místnosti. Obaly na zboží, které tu leželo vyrovnané na regálech, působily střízlivěji.

„Právě začínáme přecházet na tohle serióznější zboží,“ vysvětloval Fred. „Legrační je, jak k tomu došlo…“

„Nevěřil bys, kolik lidí, dokonce i takových, co dělají na ministerstvu, pořádně neumí štítové kouzlo,“ skočil mu do řeči George. „To víš, neměli možnost učit se od tebe, Harry.“

„Přesně… Tak tedy: úplně na začátku byly štítové klobouky a my si mysleli, že to bude jen taková legrácka. Víš, jak to myslím? Řekneš kámošovi, ať tě zkusí uřknout, a máš ten klobouk na hlavě. To se nasměješ, jak se bude tvářit, když se od tebe jeho formule neškodně odrazí. Jenže ministerstvo jich koupilo pět set – pro všechen svůj pomocný personál. A obrovské objednávky nám chodí pořád dál!“

„No a tak jsme ke kloboukům přidali ještě štítové pláště, štítové rukavice…“

„…tedy, proti kletbám, které se nepromíjejí, by ti upřímně řečeno moc platné nebyly, ale proti méně až středně závažným kletbám a uřknutím…“

„A pak nás napadlo, že bychom mohli obsáhnout celou oblast obrany proti černý magii, protože tam se točí obrovský prachy,“ vysvětloval nadšeně George. „Paráda, hele. Třeba tenhle rychlozatmívací prášek, dovážíme ho z Peru. Moc užitečná věcička, když chceš prásknout do bot.“

„A naše děsivé dělobuchy – ty seskakují samy z regálů, koukni,“ vyzval ho Fred a ukázal na několik prapodivně vyhlížejících černých předmětů. Poněkud připomínaly klakson a skutečně se pokoušely tiše zmizet. „Když potřebuješ, stačí jeden nenápadně upustit na zem, on odběhne stranou, a když je z dohledu, tak pěkně řachne a přitom od tebe odláká pozornost.“

„Šikovné,“ ocenil Harry.

„Tumáš,“ George jich pár popadl a hodil mu je.

Mezi závěsy k nim nakoukla hlava jakési mladé čarodějky s krátce zastřiženými plavými vlasy. Harry si všiml, že na sobě má také fialový hábit prodavačky.

„Mám tady zákazníka, který shání nějaký žertovný kotlík, pane Weasley a pane Weasley,“ sdělila.

Harrymu připadlo hrozně zvláštní, že někdo oslovuje Freda a George ‚pane Weasley‘, dvojčata to ale vzala jako naprostou samozřejmost.

„Momentíček, Verity, hned jsem tam,“ odpověděl bez váhání George. „A ty si klidně vyber, co chceš, Harry, rozumíš? Máš to zadarmo.“

„To přece nemůžu!“ protestoval Harry, který už vytáhl váček s penězi, aby zaplatil děsivé dělobuchy.

„Ty u nás neplatíš!“ prohlásil energicky Fred a mávnutím ruky Harryho zlato odmítl.

„Ale…“

„Dal jsi nám přece půjčku do začátku, nezapomněli jsme na to,“ pokáral ho přísně George. „Vezmi si, co chceš, jen nezapomeň lidem povědět, kdes to sehnal, kdyby se tě ptali.“

George zmizel za závěsem, aby pomohl s obsluhováním zákazníků, a Fred se vrátil s Harrym do hlavní prodejní místnosti. Tam našli Hermionu a Ginny, které si ještě pořád prohlížely Patentované kouzelné vzdušné zámky.

„Tak co, holky, ještě jste neobjevily naši speciální nabídku pro čarokrásné čarodějky?“ zeptal se Fred. „Račte za mnou, dámy…“

Kousek od výlohy byla vystavena řada křiklavě růžových věciček, kolem nichž se tlačil hlouček vzrušených a nadšeně se chichotajících dívek. Hermiona i Ginny se ostražitě držely několik kroků zpět.

„Tady, dámy!“ oznámil pyšně Fred. „Bohatší výběr nápojů lásky nikde nenajdete.“

Ginny pochybovačně zvedla obočí. „A zabírá to?“

„Samozřejmě že zabírají, až na čtyřiadvacet hodin nepřetržitě, podle váhy příslušného chlapce…“

„…a podle přitažlivosti děvčete,“ doplnil ho George, který se náhle znovu objevil vedle nich. „Vlastní sestřičce je ale neprodáme,“ dodal a zatvářil se nečekaně přísně, „protože ta už i tak chodí asi s pěti klukama, podle toho, co jsme…“

„Nevím, co vám Ron napovídal, ale je to jen velká nestydatá lež,“ ujistila ho klidně Ginny, natáhla se a sebrala z regálu malý růžový kelímek. „Co je tohle?“

„Zaručený desetivteřinový čistič pleti,“ odpověděl Fred. „Vynikající na všechno od nejmenších uhru až po zhnisané beďary, ale nesnaž se to zamluvit! Copak není pravda, že momentálně chodíš s nějakým Deanem Thomasem?“

„Jo, to je pravda,“ přisvědčila Ginny. „A když jsem ho naposledy viděla, byl jen jeden, nebylo jich pět. A tohle je co?“ Ukazovala na hromádku malých kuliček s načechranými chlupy v různých odstínech růžové a červené, které se kutálely na dně velké klece a vydávaly vysoké pištivé zvuky.

„Trpaslenky,“ ujal se zase slova George. „Miniaturní kluběnky. Jdou tak na dračku, že se ani nestačí množit. A co ten Michael Corner?“

„Toho jsem pustila k vodě, nestál za nic,“ utrousila Ginny, prostrčila prst mřížemi klece a sledovala, jak se k němu trpaslenky hrnou. „Jsou vážně miloučké!“

„Ano,“ připustil Fred, „docela přítulné potvůrky. Nezdá se ti, že ty kluky střídáš nějak rychle?“

Ginny se k němu otočila s rukama založenýma v bok. Rozzuřeným výrazem v obličeji se tolik podobala paní Weasleyové, že Harryho překvapilo, jaktože se Fred bázlivě nepřikrčil.

„Do toho ti nic není! A tobě bych byla vděčná,“ střelila naštvaným pohledem po Ronovi, který se právě objevil s plnou náručí zboží vedle George, „kdybys o mně těmhle dvěma nevykládal žádné báchorky!“

„To dělá tři galeony, devět srpců a jeden svrček,“ spočítal Fred, když si prohlédl hromadu krabic v Ronově náruči. „Koukej zaplatit.“

„Vždyť jsem váš bratr!“

„A tohle je naše zboží, co chceš štípnout. Tři galeony a devět srpců. Ten jeden svrček ti slevím.“

„Já ale tři galeony a devět srpců nemám!“

„Tak to koukej všechno vrátit zpátky a dej si záležet, ať to dáš na správné regály.“

Ron několik krabic upustil, zaklel a rukou udělal na Freda neslušné gesto. Přesně v tom okamžiku se objevila paní Weasleyová a naneštěstí si toho všimla.

„Ještě jednou tě uvidím něco takového dělat a zakouzlím ti na prstech uzel!“ napomenula ho přísně.

„Mohla bych dostat trpaslenku, mamko?“ zaškemrala okamžitě Ginny.

„Cože chceš?“ zeptala se podezřívavě paní Weasleyová.

„Podívej, jsou tak sladké…“

Paní Weasleyová poodešla stranou, aby si trpaslenky prohlédla, a Harrymu, Ronovi a Hermioně se na okamžik naskytl absolutně nezakrytý výhled ven. Po ulici právě někam chvátal Draco Malfoy, úplně sám. Když míjel Kratochvilné kouzelnické kejkle, ohlédl se přes rameno. O několik vteřin později ho ztratili z dohledu.

„To bych rád věděl, kde nechal mámu,“ zamračil se Harry.

„Vypadá to, že se jí zdejchnul,“ poznamenal Ron.

„Ale proč?“ uvažovala Hermiona.

Harry na to nereagoval, sám přemýšlel na plné obrátky. Narcisa Malfoyová svého drahocenného synáčka rozhodně nepustila dobrovolně, Malfoy musel určitě vynaložit značné úsilí, aby se vysvobodil z jejích spárů. A protože Harry Malfoye znal a nenáviděl, nepochyboval o tom, že má za lubem nějakou lumpárnu.

Rozhlédl se. Paní Weasleyová a Ginny se skláněly nad trpaslenkami. Pan Weasley se rozplýval nad balíčkem mudlovských hracích karet. Fred a George se věnovali zákazníkům. Venku před skleněnou výlohou stál Hagrid zády k nim a bedlivě pozoroval obě strany ulice.

„Schovejte se sem, honem,“ sykl Harry a vytáhl z tlumoku neviditelný plášť.

„No… já nevím, Harry,“ zakoktala Hermiona a nejistě se podívala po paní Weasleyové.

„Tak dělej!“ pobídl ji Ron.

Hermiona ještě vteřinku váhala, než se skrčila k Harrymu a Ronovi pod plášť. Nikdo si jejich zmizení nevšiml, všichni byli příliš zaujati Fredovým a Georgeovým zbožím. Harry, Ron a Hermiona se hbitě propletli mezi zákazníky ke dveřím a vyběhli z krámku, na ulici ale zjistili, že Malfoy zmizel stejně úspěšně jako oni.

„Šel támhletím směrem,“ zašeptal Harry tak tiše, aby je Hagrid, který si pobrukoval nějakou písničku, neslyšel. „Pojďte.“

Rozběhli se, rozhlíželi se doprava i doleva, nakukovali do výloh i do dveří, až konečně Hermiona ukázala před sebe.

„To je on, ne?“ šeptla. „Jak zahýbá doleva?“

„Tomu říkám překvapení,“ špitl Ron.

Malfoy se totiž rozhlédl, nenápadně vklouzl do Obrtlé ulice a zmizel z dohledu.

„Rychle, nebo ho ztratíme,“ pobídl ostatní Harry.

„Budou nám vidět nohy!“ varovala ustrašeně Hermiona, když jim plášť začal pleskat kolem kotníků. Bylo už pro ně mnohem obtížnější než kdysi schovat se pod něj všichni tři.

„To je jedno,“ odbyl ji netrpělivě Harry. „Teď hlavně musíme švihat!“

Jenže Obrtlá, postranní ulička zasvěcená černé magii, se zdála být zcela liduprázdná. Dívali se do výkladních skříní, které míjeli, vypadalo to ale, že ani v jednom z krámů nejsou žádní zákazníci. Harry usuzoval, že v těchto nebezpečných časech plných podezíravosti se svým způsobem prozradí každý, kdo si kupuje výtvory černé magie – či přinejmenším každý, kdo je viděn, jak si je kupuje.

Hermiona ho bolestivě štípla do paže.

„Au!“

„Psst! Podívej! Támhle je!“ hlesla mu do ucha.

Došli právě k jedinému obchodu v Obrtlé ulici, ve kterém Harry kdysi byl: krámek Borgin & Burkes nabízel široký sortiment zlověstných předmětů. Uvnitř, mezi vitrínami plnými lebek a starých lahví, stál zády k nim Draco Malfoy a skoro ho nebylo vidět vedle obrovské černé skříně, té samé, v níž se kdysi Harry schoval, aby se vyhnul setkání s ním a s jeho otcem. Podle toho, jak Malfoy šermoval rukama, se dalo předpokládat, že se něčeho horlivě dožaduje. Majitel obchodu pan Borgin, shrbený muž s mastnými vlasy, stál za pultem a v obličeji měl zvláštní výraz, v němž se mísila nevole se strachem.

„Kdybychom tak věděli, o čem spolu mluví,“ povzdechla si Hermiona.

„To můžeme!“ vyhrkl Ron. „Počkejte chviličku – sakra!“

Vzápětí upustil pár krabic, se kterými se vláčel, a přehraboval se v největší z nich.

„Koukněte, ultradlouhé uši!“

„Fantastické!“ zajásala Hermiona, když Ron rozmotal pár dlouhých růžových provázků a začal je soukat k prahu krámku. „Doufám jen, že ty dveře nejsou očarované proti vyrušení…“

„Nejsou!“ tiše triumfoval Ron. „Poslouchejte!“

Dali hlavy k sobě a dychtivě poslouchali na konci provázků, kterými k nim doléhal Malfoyův hlas stejně zřetelně, jako by pustili rádio.

„…víte, jak to spravit?“

„Možná ano,“ přisvědčil Borgin tónem, kterým dával najevo, že není ochoten nic jednoznačně slíbit. „Budu ovšem muset tu věc vidět. Proč jste ji nepřinesl s sebou?“

„To nejde,“ odpověděl Malfoy. „Musí zůstat, kde je. Potřebuji jen, abyste mi vysvětlil jak na to.“

Harry viděl, jak si Borgin nervózně olízl rty.

„No, musím říct, že takhle to bude velice nesnadné, když to nevidím, možná to ani nepůjde. Vůbec nic vám nezaručuju.“

„Ne?“ opáčil Malfoy a Harrymu podle tónu jeho hlasu bylo jasné, že se posměšně šklebí. „Tohle vám možná pomůže trochu pozvednout sebevědomí.“

Přistoupil k Borginovi blíž, takže ho skříň skryla jejich očím. Aby na něj přece jen dohlédli, posunuli se Harry, Ron a Hermiona kousíček stranou, i nadále však viděli pouze Borgina, který se tvářil absolutně vyděšeně.

„Jestli to někomu povíte,“ pokračoval Malfoy, „vyřídím si to s vámi. Znáte Fenrira Šedohřbeta? Je to náš rodinný přítel, občas k vám zaskočí, aby se přesvědčil, jestli se tomu plně věnujete.“

„Nepotřebuju žád…“

„O tom rozhodnu já,“ zarazil ho Malfoy. „No, budu už muset jít. A tohleto nezapomeňte pořádně schovat, budu to potřebovat.“

„Nechtěl byste si to tedy rovnou odnést?“

„Ovšemže ne, vy pišišvore jeden natvrdlá. Jak bych s tím vypadal před lidmi na ulici? Prostě to není na prodej.“

„Jistěže… pane.“

Borgin se uctivě uklonil, stejně hluboko jako tenkrát, když ho Harry viděl klanět se Luciusi Malfoyovi.

„Nikomu ani slovo, Borgine – a tím myslím i vaši matku, rozumíte?“

„Spolehněte se, spolehněte,“ zamumlal Borgin a znovu se uklonil.

Hned nato cinkl zvonek nade dveřmi a Malfoy s nesmírně samolibým úsměvem opatrně vyšel z obchodu. Prošel tak těsně kolem Harryho, Rona a Hermiony, až cítili, jak se jim plášť znovu zatřepotal u kolenou. Borgin v krámku zůstal jako přimražený. Podlézavý úsměv z jeho tváře zmizel, vystřídalo jej znepokojení.

„Co to má znamenat?“ zašeptal Ron a přitahoval ultradlouhé uši.

„Nevím,“ zavrtěl hlavou Harry a usilovně přemýšlel. „Chce něco opravit… a taky si u Borgina něco zamlouval… neviděli jste, na co ukazoval, když říkal tohleto?“

„Ne, za tou skříní na něho nebylo vidět…“

„Zůstaňte tady, vy dva,“ zašeptala Hermiona.

„Co to vy…?“

Ale Hermiona už vyklouzla zpod neviditelného pláště. V odrazu ve výloze si upravila vlasy a pak energicky vstoupila do obchodu, nad jehož dveřmi se znovu rozcinkal zvonek. Ron honem nacpal ultradlouhé uši zpátky pod práh a jeden provázek podal Harrymu.

„Dobrý den přeji, to je dnes ale hrozné ráno, viďte?“ šveholila Hermiona. Borgin neodpověděl, pouze si ji měřil podezřívavým pohledem, zatímco si spokojeně pobrukovala a bloumala mezi nepřehlednou změtí vystaveného zboží.

„Tenhle náhrdelník je na prodej?“ zastavila se před zasklenou vitrínou.

„Pokud máte půl druhého tisíce galeonů,“ odpověděl chladně Borgin.

„No… hmm… tolik tedy vážně nemám,“ mávla rukou Hermiona a šla dál. „A co tahleta roztomilá… hmm… lebka?“

„Šestnáct galeonů.“

„Takže tu byste mi prodal, viďte? Nemá ji… nemá ji nikdo zamluvenou?“

Borgin si ji prohlížel přimhouřenýma očima. Harry měl nepříjemný dojem, že přesně vytušil, o co jí jde. Také Hermiona vycítila, že ji Borgin prokoukl, protože náhle hodila veškerou opatrnost za hlavu.

„Věc se má tak… hmm… ten chlapec, který tu před chviličkou byl, Draco Malfoy… totiž, je to můj kamarád a já bych mu ráda koupila nějaký dárek k narozeninám. Jestli si už u vás ale něco zamluvil, nechtěla bych mu koupit totéž, takže… no…“

Pěkně průhledné, pomyslel si Harry a Borgin byl zjevně téhož mínění.

„Ven!“ vyštěkl ostře. „A honem!“

Hermiona nečekala, až jí řekne dvakrát, a rozběhla se ke dveřím. Borgin za ní, a jakmile zvonek znovu zacinkal, přibouchl dveře a vyvěsil na ně ceduli ZAVŘENO.

„A je vymalováno,“ povzdechl Ron a vtáhl Hermionu pod plášť. „Za pokus to stálo, ale šla jsi na to trošičku okatě…“

„Jasně, příště mi ukaž, jak to mám dělat, ty mistře tajností!“ vyštěkla na něj.

Takhle na sebe prskali celou zpáteční cestu ke Kratochvilným kouzelnickým kejklím. Tam s tím museli přestat, aby mohli nepozorovaně proklouznout kolem silně znepokojené paní Weasleyové a Hagrida, kteří si jejich nepřítomnosti očividně povšimli. Jakmile byli uvnitř, Harry shodil neviditelný plášť, schoval ho do tlumoku a připojil se k Hermioně a Ronovi, kteří na výtky paní Weasleyové reagovali tvrzením, že byli celou dobu v zadní místnosti a že se po nich určitě pořádně nepodívala.

Kapitola sedmá

Křikův klub

Značnou část posledního prázdninového týdne hloubal Harry nad tím, co mělo znamenat Malfoyovo chování v Obrtlé ulici. Nejvíc ze všeho mu vrtal hlavou uspokojený výraz, s nímž Malfoy vyšel z krámu. Ať už ho potěšilo cokoli, rozhodně to nemohlo být nic dobrého. Harryho navíc popuzovalo, že v Ronovi ani v Hermioně Malfoyovo počínání nevzbuzovalo takovou zvědavost jako v něm; zdálo se alespoň, že po několika dnech je už nebavilo věčně se o něm bavit.

„No ano, vždyť pořád říkám, že to vypadalo divně,“ prohlásila poněkud netrpělivě Hermiona. Seděla na okenním parapetu v pokoji dvojčat, nohy měla položené na lepenkové krabici a jen neochotně odtrhla oči od nové učebnice Překladů run pro pokročilé. „Neříkali jsme ale taky, že to může mít spoustu různých vysvětlení?“

„Třeba se mu rozbila ta jeho ruka slávy,“ poznamenal bez valného zájmu Ron, který se právě pokoušel narovnat zohýbané ocasní větvičky svého koštěte. „Vzpomínáš na tu scvrklou ruku, co Malfoy měl?“

„Jenže co potom mělo znamenat to jeho: A tohleto nezapomeňte pořádně schovat!?“ zeptal se už bůhví pokolikáté Harry. „To mi připadalo, jako by Borgin k té rozbité věci měl ještě jednu a že Malfoy by je chtěl obě.“

„Myslíš?“ utrousil Ron, který se teď snažil oškrábat z násady koštěte nějakou špínu.

„Jo, myslím,“ zabručel Harry. Když Ron ani Hermiona neodpověděli, pokračoval: „Malfoyův otec je v Azkabanu. Nemyslíte, že by se Malfoy rád pomstil?“

Ron vzhlédl a zamrkal.

„Malfoy že by se chtěl pomstít? Jak by to asi udělal?“

„To je právě to, co nevím!“ postěžoval si rozčileně Harry. „Určitě má ale něco za lubem a my bychom to neměli podceňovat. Jeho otec je Smrtijed a…“

Harry náhle vytřeštil oči a s otevřenými ústy zažíral na okno za Hermionou. Právě ho cosi napadlo a vyrazilo mu to dech.

„Harry?“ zneklidněla Hermiona. „Co se děje?“

„Nebolí tě zas ta tvoje jizva?“ znervózněl Ron.

„On je Smrtijed,“ soukal ze sebe Harry. „Dal se k Smrtijedům místo otce!“

Nastalo ticho a pak se Ron rozchechtal.

„Malfoy? Vždyť je mu šestnáct, Harry! Myslíš, že Ty-víš-kdo by o něho stál?“

„To mi připadá hodně nepravděpodobné,“ prohlásila Hermiona a zjevně jen stěží ovládala hlas. „Proč si myslíš, že…“

„Totiž, tam u madame Malkinové – ještě se ho ani nedotkla a on na ni začal hulákat a honem schovával ruku, když mu chtěla vyhrnout rukáv. Byla to levá ruka. Má na ní vypálené Znamení zla!“

„Já tedy nevím,“ zavrtěl Ron nepřesvědčeně hlavou.

„Řekla bych, že odtamtud prostě chtěl vypadnout, Harry,“ přidala se Hermiona.

„Ukazoval Borginovi něco, co jsme neviděli,“ trval Harry tvrdohlavě na svém. „Něco, co Borgina doopravdy vyděsilo. Bylo to Znamení zla, já to prostě vím – ukazoval Borginovi, s kým má tu čest, a sami jste viděli, že ho Borgin bral zatraceně vážně!“

Ron s Hermionou se po sobě znovu podívali.

„Nejsem si jistá, Harry…“

„Jo, i já pořád tvrdím, že Ty-víš-kdo by Malfoye mezi Smrtijedy nepřijal…“

Harry, navztekaný, ale absolutně přesvědčený o své pravdě, popadl hromadu špinavých famfrpálových hábitů a vypadl z pokoje: paní Weasleyová jim už několik dnů připomínala, aby nenechávali praní a balení na poslední chvíli. Na odpočívadle schodiště narazil na Ginny, která se vracela do svého pokoje s plnou náručí čerstvě vyžehleného šatstva.

„Být tebou, do kuchyně bych zrovna teď nechodila,“ varovala ho. „Je tam silně přešišláno.“

„Dám si pozor, abych se nenakazil,“ usmál se.

A skutečně, když vešel do kuchyně, zjistil, že u stolu sedí Fleur a barvitě líčí všechny přípravy své a Billovy svatby. Paní Weasleyová dohlížela na hromadu růžičkové kapusty, která se právě sama loupala, a značně se škaredila.

„…ušš jsme se s Billem prrakticky rrozhodli, šše budeme mít jen dvě drrušičky, Ginny a Gabrriela budou spolu vypadat prrostě úšasně! Ršíkala jsem si, šše bychom je mohli obléknout do svědě zlaté – rrůšová by se ssamozršejmě s Ginninými vlasy prršíšerně tloukla…“

„Á, Harry!“ uvítala ho hlučně paní Weasleyová a nemilosrdně uťala Fleuřin monolog. „Dobře, žes přišel, chci ti vysvětlit bezpečnostní opatření na zítřejší cestu do Bradavic. Dostaneme zase auta od ministerstva a na nádraží budou čekat bystrozorové…“

„Bude tam taky Tonksová?“ zeptal se Harry a podal jí svoji famfrpálovou výbavu.

„Ne, nejspíš ne, podle toho, co Artur říkal, je přidělená jinam.“

„Úplně o sebe prrsestála dbát, tahle Tonksová,“ zapřemítala Fleur a prohlížela si svůj oslnivý odraz na vypouklé straně čajové lžičky. „To je obrrovská chyba, abyste věděli můj názorr…“

„Ano, díky,“ skočila jí paní Weasleyová poněkud kousavě znovu do řeči. „Už bys asi měl běžet, Harry, byla bych ráda, kdybyste měli sbaleno pokud možno dnes večer, abychom se vyhnuli všem známým zmatkům na poslední chvíli.“

A následujícího dne ráno proběhl jejich odjezd skutečně spořádaněji než obvykle. Když ministerská auta dorazila, všichni už stáli před Doupětem – kufry měli sbalené, Hermionin kocour Křivonožka ležel bezpečně zavřený v cestovním košíku a Hedvika, Ronova sovička Papušík i Ginnyina nová zářivě rudá trpaslenka Arnold byly v klecích.

„Au revoir, Arry,“ zahrčela Fleur a políbila ho na rozloučenou. Ron s nadějí ve tváři okamžitě vyrazil za ním, Ginny mu ale nastavila nohu, takže zakopl a svalil se u Fleuřiných nohou do prachu. Navztekaný, zrudlý a ušpiněný se zvedl a bez rozloučení upaloval k autu.

Tentokrát je nečekal usměvavý Hagrid. Místo něj byli na nádraží King’s Cross dva zachmuření vousatí bystrozorové v tmavých mudlovských oblecích, a jen co auta zastavila u chodníku, připojili se k odjíždějícím každý z jedné strany a beze slova je doprovodní do nádražní budovy.

„Tak honem, honem, projděte tou přepážkou!“ volala paní Weasleyová, kterou strojové jednání bystrozorů zjevně vyvádělo z míry. „Harry by měl jít první a s ním…“

Tázavě pohlédla na jednoho bystrozora, který krátce kývl, uchopil Harryho v nadloktí a chystal se ho odvést k přepážce mezi nástupišti devět a deset.

„Chodit umím sám, díky!“ ohradil se podrážděně Harry a vytrhl se mu z pevného sevření. Rozjel se s vozíkem přímo proti masivní přepážce, svého mlčícího společníka ignoroval a vteřinu nato už stál na nástupišti devět a tři čtvrtě, kde čekal zářivě červený bradavický spěšný vlak a pufal do davu oblaka páry.

Během několika dalších vteřin se k Harrymu připojila Hermiona i Weasleyovi. Aniž by čekal na pokyn podmračeného přísného bystrozora, pustil se dál po nástupišti a mávl na Rona a Hermionu, aby mu pomohli najít volné kupé.

„Teď nemůžeme, Harry,“ pohlédla na něj omluvně Hermiona. „Nejdřív musíme s Ronem zajít do prefektského vagónu a pak chvíli hlídkovat na chodbách.“

„No jasně, já zapomněl,“ přikývl Harry.

„Raději si všichni rovnou nastupte, za pár minut to odjíždí,“ vybídla je paní Weasleyová, když se podívala na hodinky. „Tak ať se ti letos daří, Rone…“

„Pane Weasley mohl bych s vámi minutku mluvit?“ odhodlal se nečekaně Harry.

„Samozřejmě,“ přitakal pan Weasley poněkud překvapeně, přesto však zamířil za ním do ústraní, aby je nikdo neslyšel.

Harry, který si všechno důkladně promyslel, dospěl k závěru, že má-li o té věci někomu povědět, bude pan Weasley tou nejvhodnější osobou. Za prvé pracuje na ministerstvu, a má tudíž nejlepší podmínky pro další šetření, a za druhé u něj sotva hrozí nebezpečí, že by ho vzteky trefil šlak.

Když odcházeli stranou, všiml si, jak po nich paní Weasleyová i podmračený bystrozor podezřívavě loupli očima.

„Když jsme byli v Příčné…“

„Chceš říct, že se konečně dozvím, kam jste se s Ronem a s Hermionou ztratili, když jste údajně byli vzadu ve Fredově a Georgeově krámku?“ ušklíbl se pan Weasley.

„Jak jste to…“

„Harry, prosím tě! Mluvíš přece s člověkem, který vychovával Freda a George.“

„Ehm… no jo, máte pravdu, tam vzadu jsme nebyli.“

„No tak fajn, a teď vyklop to nejhorší.“

„Totiž, stopovali jsme Draca Malfoye. Schovali jsme se pod mým neviditelným pláštěm.“

„A měli jste nějaký konkrétní důvod, nebo to bylo jen tak z rozmaru?“

„Měl jsem podezření, že Malfoy chystá nějaký podraz,“ vysvětloval Harry a nevšímal si střídavě podrážděného a pobaveného výrazu pana Weasleyho. „Utekl matce a já chtěl vědět proč.“

„To chápu,“ přikývl smířeně pan Weasley. „No a? Co jste zjistili?“

„Zapadl k Borginovi a Burkesovi,“ sdělil Harry, „a naléhal na toho chlapa, co to tam vede, na Borgina, aby mu pomohl něco opravit. A taky chtěl, aby mu Borgin nechal nějakou věc, co si zamluvil, u sebe v krámě. Podle toho, jak o ní mluvil, si myslím, že to byla stejná věc jako ta, kterou potřeboval opravit. Jako by šlo o pár. A…“

Harry se zhluboka nadechl.

„A ještě něco. Viděli jsme, jak Malfoy vyskočil málem až do stropu, když mu madame Malkinová chtěla sáhnout na levou ruku. Řekl bych, že na ní má vypálené Znamení zla. Že se dal k Smrtijedům místo otce.“

Pan Weasley se zatvářil zaraženě. Teprve po chvíli řekl: „Pochybuji, Harry, že by Ty-víš-kdo dovolil, aby šestnáctiletý…“

„A ví někdo doopravdy, co Vy-víte-kdo dovolí nebo nedovolí?“ odsekl rozhořčeně Harry. „Promiňte, pane Weasley, ale tohle by přece chtělo prošetřit! Jestli Malfoy potřebuje něco opravit a nutí k tomu Borgina vyhrožováním, jde nejspíš o něco z černé magie, nebo o něco nebezpečného, nezdá se vám?“

„Mám-li být upřímný, tak o tom pochybuji, Harry,“ odpověděl rozvážně pan Weasley. „Podívej, když byl Lucius Malfoy zatčen, provedli jsme v jeho domě prohlídku. Zabavili jsme všechno, co nám připadalo nebezpečné.“

„Myslím, že vám něco ušlo,“ trval Harry umíněně na svém.

„Což, možné to je,“ připustil pan Weasley, Harry na něm ale viděl, že to říká, jen aby ho nerozladil.

Za zády se jim ozval hvizd píšťalky. Skoro všichni už byli ve vlaku a dveře se zavíraly.

„Raději už běž,“ vybídl ho pan Weasley a paní Weasleyová křikla: „Honem, Harry!“

Prudce vyrazil a oba Weasleyovi mu pomohli naložit kufr.

„Poslyš, drahoušku, na Vánoce přijedeš k nám! S Brumbálem jsme všechno domluvili, takže se zas brzy uvidíme,“ sdělovala mu ještě oknem paní Weasleyová, když za sebou zabouchl dveře a vlak se dal pomalu do pohybu. „Dávej na sebe pozor a…“

Vlak nabíral rychlost.

„Chovej se slušně a…“

Paní Weasleyová už musela běžet, aby vlaku stačila.

„Ať se ti nic nestane!“

Harry mával, dokud vlak nenajel do zatáčky a pan a paní Weasleyovi se mu neztratili z dohledu. Pak se otočil, aby zjistil, kam se všichni poděli. Ron s Hermionou trčeli nejspíš v prefektském vagónu, ale kousek od sebe na chodbičce zahlédl Ginny, která se bavila s několika kamarády. Prodral se k ní a kufr táhl za sebou.

Ti, které míjel, na něj hleděli s bezostyšnou zvědavostí. Někteří dokonce tiskli nosy na sklo svých kupé, aby na něj lépe viděli. Harry se sice smířil s tím, že po všech těch žvástech o vyvoleném, které otiskl Denní věštec, ho bude spousta lidí okukovat a vyvalovat na něj oči, přesto se mu tenhle pocit, že stojí jakoby přímo v záři silného reflektoru, ani trochu nezamlouval. Poklepal Ginny na rameno.

„Nepůjdeme si najít kupé?“

„Já nemůžu, Harry, slíbila jsem Deanovi, že pojedeme spolu,“ omluvila se rozveselená Ginny. „Tak zatím!“

„Jasně,“ přikývl. Pocítil zvláštní podrážděné bodnutí, když od něj odcházela a zavlál za ní závoj dlouhých rudých vlasů. Přes léto si natolik zvykl na její každodenní přítomnost, že málem zapomněl, že ve škole Ginny nemá ve zvyku trávit čas s ním, s Ronem a s Hermionou. Zamrkal a rozhlédl se – kolem bylo plno děvčat, která na něj zírala jako uhranutá.

„Ahoj, Harry!“ ozval se za ním známý hlas.

„Neville!“ vydechl úlevou, když spatřil, jak se k němu prodírá mladík s kulatým obličejem.

„Nazdar, Harry,“ pozdravila dívka s dlouhými vlasy a velkýma zamlženýma očima, jež kráčela Nevillovi v patách.

„Ahoj, Lenko, jak se máš?“

„Báječně, díky za optání,“ odpověděla. K hrudi si tiskla časopis, jehož obálka velkým písmem hlásala, že uvnitř jsou jako dárek strašibrýle.

„Tak Jinotaj si pořád vede dobře, co?“ poznamenal Harry, který k časopisu pociťoval jisté sympatie od té doby, co s ním v loňském roce udělal exkluzivní rozhovor.

„No jasně, náklad pořád stoupá,“ pochválila si spokojeně Lenka.

„Pojďte si najít místo k sezení,“ vybídl je Harry a všichni tři se vydali chodbičkami a proplétali se mezi tiše zírajícími studenty. Konečně našli prázdné kupé a Harry vděčně vklouzl dovnitř.

„Koukají dokonce i po nás,“ poznamenal Neville a ukázal na sebe a na Lenku, „jen proto, že jsme s tebou!“

„Koukají po vás, protože jste taky byli na ministerstvu,“ opravil ho Harry, když zvedal kufr do přihrádky zavazadlového prostoru. „Toho našeho malého dobrodružství byl plný Denní věštec, určitě jste to taky viděli.“

„Ano,“ přitakal Neville. „Já si nejdřív myslel, že se babička bude kvůli všemu tomu humbuku zlobit, ale naopak ji to náramně potěšilo. Říkala, že se konečně začínám aspoň trochu vybarvovat po tátovi. Koupila mi novou hůlku, podívej!“

Vytáhl ji a ukázal Harrymu.

„Třešňové dřevo a vlas z hřívy jednorožce,“ oznámil pyšně. „Myslíme si, že to byla jedna z posledních hůlek, které Ollivander prodal, protože hned druhý den zmizel… No tak, Trevore, pojď pěkně zpátky!“

A Neville se vsoukal pod sedadlo, aby chytil svého žabáka, který právě podnikl jeden z mnoha pravidelných pokusů o útěk.

„Budeme letos zase dělat schůzky BA, Harry?“ zeptala se Lenka, která právě zprostřed Jinotaje vytahovala křiklavě pestrobarevné brýle.

„To už snad nemá smysl, když jsme se zbavili Umbridgeové, ne?“ odpověděl a posadil se. Neville se uhodil do hlavy o sedadlo, když zpod něj vylézal, a tvářil se zklamaně.

„Mně se BA líbila! Naučil jsem se tam s vámi spoustu věcí!“

„Já ty schůzky taky měla ráda,“ pokojně se k němu přidala Lenka. „Bylo to jako mít kamarády.“

Zase vyslovila jednu z těch častých a znepokojivých poznámek, při nichž Harry míval smíšené pocity lítosti a rozpaků. Než ale stačil zareagovat, vyrušil je jakýsi šum u dveří jejich kupé. Pár dívek ze čtvrtého ročníku si za sklem něco špitaly a tiše se chichotaly.

„Tak se ho zeptej!“

„Já ne, ty!“

„Tak jo!“

A jedna z nich, kurážně působící dívka s velkýma tmavýma očima, výraznou bradou a dlouhými černými vlasy, se protlačila do dveří.

„Ahoj, Harry, já jsem Romilda, Romilda Vaneová,“ zahalasila sebevědomě. „Co kdyby sis přesedl k nám, do našeho kupé? Nemusíš přece sedět s nimi,“ dodala šeptem, který zasyčel po celém kupé, a ukázala na Nevillův zadek vytrčený zpod sedadla (Neville opět honil Trevora) a na Lenku, která s dárkovými strašibrýlemi připomínala bláznivou sovu hrající všemi barvami kolem očí.

„To jsou moji kamarádi,“ odtušil chladně Harry.

„Ach tak,“ hlesla dívka a zatvářila se nadmíru překvapeně. „Tak to jo. Jasně.“

Vycouvala z kupé a zavřela za sebou posuvné dveře.

„Čeká se od tebe, že budeš mít úžasnější kamarády, než jsme my,“ ozvala se Lenka a znovu dokázala, jak umí být trapně upřímná.

„Vy jste úžasní,“ ujistil ji stručně Harry. „Nikdo z nich nebyl na ministerstvu. Nebojovali spolu se mnou.“

„To je od tebe moc hezké, že to říkáš,“ rozzářila se Lenka, posunula si strašibrýle výš ke kořenu nosu a ponořila se do četby Jinotaje.

„Nebojovali jsme ale s ním,“ poznamenal Neville, který se vynořil zpod sedadla s vlasy plnými smetí a prachu a s odevzdaně se tvářícím Trevorem v ruce. „To tys s ním bojoval. Měl bys slyšet, jak o tobě mluví babička. Tenhle Harry Potter má víc kuráže než celé ministerstvo kouzel dohromady! Dala by za to bůhvíco, kdyby mohla mít za vnuka tebe…“

Harry se rozpačitě usmál a při první možné příležitosti převedl hovor na výsledky zkoušek NKÚ. Zatímco mu Neville odříkával svoje známky a uvažoval nahlas, jestli bude smět pokračovat ve studiu přeměňování na OVCE, když dostal jen přijatelnou, Harry ho sice sledoval, doopravdy ale neposlouchal.

Voldemort poznamenal Nevillovi dětství stejně neblaze jako Harrymu, Neville však neměl sebemenší tušení, jak málo stačilo, aby jej potkal Harryho osud. Věštba se mohla týkat jednoho či druhého z nich, Voldemort ovšem z nevyzpytatelných důvodů usoudil, že tím, o kom promlouvala, je Harry.

Kdyby si byl vybral Nevilla, byl by to teď Neville, sedící proti Harrymu, kdo by měl na čele jizvu ve tvaru blesku a na bedrech by nesl tíhu věštby… či snad ne? Byla by Nevillova matka také zemřela, aby ho zachránila, jako se Lily obětovala pro Harryho? Určitě by to byla udělala… Co kdyby se ale mezi svého syna a Voldemorta nestačila postavit? Mohlo se stát, že by v takovém případě neexistoval vůbec žádný vyvolený? Bylo by tu místo Nevilla jen prázdné sedadlo a naproti by seděl Harry bez jizvy, kterého by na rozloučenou políbila jeho vlastní, a ne Ronova matka?

„Není ti něco, Harry? Vypadáš divně,“ staral se Neville.

Harry sebou škubl.

„Promiň – jen jsem…“

„Nepřepadl tě strachopud?“ zeptala se soucitně Lenka a hleděla na něj přes obroučky obrovských barevných brýlí.

„Co… cože?“

„Strachopud… Jsou neviditelní, proplují ti ušima do hlavy a úplně ti zamlží mozek,“ vysvětlovala. „Mám dojem, že jsem cítila, jak tady jeden poletuje.“

Zamávala rukama ve vzduchu, jako by odháněla velké neviditelné můry. Harry a Neville se po sobě podívali a honem se začali bavit o famfrpálu.

Venku za okny bylo stejně mizerné počasí jako to, které panovalo celé léto. Projížděli dlouhými pásy lezavě chladné mlhy, z níž se jen tu a tam vynořili do zářivého, ale slabého slunečního svitu. Byli právě v jednom z jasných úseků a slunce jim stálo téměř nad hlavou, když k nim do kupé konečně vešli Ron s Hermionou.

„Už aby tu byl vozík s obědem, padám hlady,“ zatoužil Ron, svezl se vedle Harryho a mnul si žaludek. „Ahoj, Neville, ahoj, Lenko. – Chceš něco slyšet?“ otočil se k Harrymu. „Malfoy dlabe na svoje prefektské povinnosti! Klidně si sedí v kupé s ostatními zmijozelskými, viděli jsme ho, když jsme šli kolem.“

Harry sebou trhl a napřímil se. Ronovo sdělení ho zaujalo. Malfoyovi se vůbec nepodobalo, že by promeškal příležitost ohánět se svou pravomocí prefekta, které s obrovskou chutí zneužíval celý předchozí rok.

„Co udělal, když vás viděl?“

„To, co obvykle,“ odpověděl lhostejně Ron a naznačil rukou neslušné gesto. „Jako by to ale ani nebyl on, co? Totiž… v tomhle ano,“ zopakoval gesto ještě jednou, „ale proč není na chodbičce a nevopruzuje prváky?“

„To nevím,“ zahučel Harry, mozek mu ale pracoval na plné obrátky. Nenasvědčovalo to snad tomu, že Malfoy myslí na důležitější věci, než je otravování prváků?

„Možná mu víc vyhovoval vyšetřovatelský sbor,“ mínila Hermiona. „Možná mu prefektská práce připadá po sboru až příliš fádní.“

„To bych neřekl,“ zavrtěl hlavou Harry. „Myslím, že…“

Než však stačil svoji teorii rozvinout, dveře se otevřely znovu a do kupé vešla zadýchaná studentka třetího ročníku.

„Mám tohle doručit Nevillu Longbottomovi a Harrymu P-Potterovi,“ zakoktala se, když se její pohled střetl s Harryho očima, a zčervenala rozpaky. Podávala jim dvě roličky pergamenu převázané fialovou stuhou. Harry s Nevillem si od ní užasle vzali roličky se svými jmény a dívka vyklopýtala z kupé.

„Co je to?“ chtěl vědět Ron, když Harry svůj pergamen rozvinul.

„Pozvánka,“ odpověděl Harry.

Harry,

velice by mě potěšilo, kdybyste se ke mně připojil na malý oběd v kupé C.

S úctou

Profesor H. E. T. Křiklan

„Co je to zač, ten profesor Křiklan?“ zajímal se Neville a nechápavě hleděl na svoji pozvánku.

„Nový učitel,“ vysvětloval Harry. „No, nejspíš tam budeme muset jít, co?“

„Proč ale zve mě?“ vyptával se nervózně Neville, jako by čekal, že dostane školní trest.

„Nemám ponětí,“ prohlásil Harry, což nebyla tak docela pravda, jen dosud neměl žádný důkaz, že je jeho domněnka správná. „Poslyš,“ dodal ještě, protože náhle dostal skvělý nápad. „Co kdybychom se tam vydali pod neviditelným pláštěm? Aspoň bychom se cestou mohli pořádně podívat na Malfoye a zjistit, co má za lubem.“

Ukázalo se však, že svůj nápad nemohou uskutečnit: projít pod pláštěm chodbičkami plnými lidí, kteří vyhlíželi vozík s občerstvením, bylo absolutně nemožné. Harry plášť lítostivě strčil do kapsy a říkal si v duchu, že by bylo báječné mít ho na sobě už jen proto, aby se vyhnul všem zvědavým pohledům, kterých snad od chvíle, kdy vlakem procházel poprvé, ještě přibylo. Několikrát studenti dokonce vyběhli z kupé, aby si ho mohli lépe prohlédnout. Jedinou výjimkou byla Cho Changová, která se naopak ve svém kupé schovala, jakmile ho viděla přicházet. Když míjel její dveře, viděl, jak se tvrdošíjně baví se svou kamarádkou Mariettou. Ta si udělala neobyčejně silný mejkap, ale přesto jím zcela nezakryla podivný pruh pupínků, jež jí dosud hyzdily obličej. Harry se škodolibě pousmál a pokračoval v cestě.

Když došli do kupé C, okamžitě viděli, že nejsou jedinými pozvanými, přestože podle srdečnosti hostitelova uvítání to vypadalo, že Harry je ten, z jehož přítomnosti má profesor Křiklan největší radost.

„Harry, chlapče drahý!“ rozzářil se, jakmile ho uviděl, a vyskočil, až se zdálo, že jeho obrovské břicho zahalené v sametu zabírá všechen zbývající prostor v kupé. Lesklá lysá hlava a mohutný stříbrný knír se ve slunečních paprscích třpytily stejně oslnivě jako zlaté knoflíky na profesorově vestě. „Rád vás vidím, moc rád vás vidím. A vy musíte být pan Longbottom!“

Neville přikývl a zatvářil se polekaně. Na Křiklanův pokyn se usadili proti sobě na jediných dvou zbývajících volných sedadlech nejblíž u dveří. Harry se rozhlédl po ostatních hostech. Poznal jednoho studenta Zmijozelu ze svého ročníku, vysokého černošského chlapce s vystouplými lícními kostmi a protáhlýma šikmýma očima. Byli tam také dva chlapci ze sedmého ročníku, které Harry neznal, a přimáčknutá v koutě se vedle Křiklana krčila Ginny, která se tvářila, jako by si nebyla zcela jistá, jak se tam vlastně dostala.

„Jestlipak se znáte se všemi?“ zeptal se Křiklan Harryho a Nevilla. „Blaise Zabini je samozřejmě z vašeho ročníku…“

Zabini nedal najevo, že by je poznával, a neměl se ani k pozdravu; Harry s Nevillem si počínali stejně. Mezi studenty Nebelvíru a Zmijozelu už ze zásady panovala vzájemná nevraživost.

„Tohle je Cormac McLaggen, možná už jste se někdy potkali… Ne?“

McLaggen, urostlý mladík s rozježenými vlasy, zvedl ruku na pozdrav a Harry s Nevillem mu odpověděli pokývnutím.

„Tady je Marcus Belby, nevím, jestli jste…?“

Belby, hubený a zjevně nervózní, na ně pohlédl s nuceným úsměvem.

„…a tahle okouzlující mladá dáma říkala, že vás zná!“ ukončil představování Křiklan.

Ginny se za Křiklanovými zády na Harryho a Nevilla komicky ušklíbla.

„Ano, pravím, toto je velice příjemné setkání,“ liboval si spokojeně Křiklan. „Je to příležitost trochu lépe se s vámi se všemi seznámit. Tumáte, vezměte si ubrousky. Zabalil jsem si s sebou vlastní oběd, to, co se tu rozváží, pokud si vzpomínám, je plné lékořicových hůlek a trávicí soustava nebohého starce, jako jsem já, už na něco takového není zvyklá… Kousek bažanta, Belby?“

Belby sebou škubl a vzal si od něj cosi, co vypadalo na polovinu studeného bažanta.

„Právě jsem tady mladému Marcusovi říkal, že jsem měl to potěšení učit jeho strýce Damoklese,“ sdělil Křiklan Harrymu a Nevillovi a nabízel kolem košík s rohlíky. „Vynikající kouzelník, vynikající! Merlinův řád dostal víc než zaslouženě. Vídáte se často se svým strýcem, Marcusi?“

Belby si naneštěstí právě v tom okamžiku strčil do úst velké sousto bažanta. Aby mohl Křiklanovi co nejrychleji odpovědět, příliš ukvapeně polkl, zrudl a začal se dusit.

„Anapneo,“ pronesl nevzrušeně Křiklan, namířil na něj hůlkou a Belby v tu ránu mohl znovu volně dýchat.

„Ne… ne právě často,“ zachroptěl a z očí se mu řinuly slzy.

„Jistě, samozřejmě, je nejspíš hodně zaneprázdněný,“ mluvil dál Křiklan a upřel na Belbyho tázavý pohled. „Pochybuji, že by se mu podařilo vynalézt vlkodlačí lektvar bez spousty usilovné dřiny.“

„To nejspíš ne,“ zahuhlal Belby, který se očividně bál si ukousnout, dokud nebude mít jistotu, že s ním Křiklan domluvil. „Totiž, abyste rozuměl… oni s mým tátou nevycházejí zrovna nejlíp, takže toho o něm vážně moc nevím…“

Rozpačitě se odmlčel, když mu Křiklan věnoval chladný úsměv a odvrátil se od něj k McLaggenovi.

„A co vy, Cormaku,“ oslovil ho. „Náhodou vím, že se dost často vídáte se svým strýcem Tiberiusem, protože jsem u něj viděl krásnou fotografii, na které jste spolu – myslím v Norfolku – na lovu drsnochvostů.“

„Ano, samozřejmě, to byla tehdy skvělá zábava,“ vzpomínal nadšeně McLaggen. „Byli jsme tam s Bertiem Higgsem a Rufusem Brouskem – pochopitelně ještě před tím, než z něj udělali ministra…“

„No vida, tak vy znáte i Bertieho a Rufuse?“ rozzářil se Křiklan. Nabízel teď dokola malý tácek s koláčky, Belbyho se mu ale nějak podařilo vynechat. „To mi tedy povězte…“

Bylo to přesně tak, jak Harry předpokládal. Všichni přítomní byli zjevně pozváni proto, že byli příbuzní nebo se znali s někým známým či vlivným – všichni kromě Ginny. Jak se ukázalo, matkou Zabiniho, na kterého přišla řada po McLaggenovi, byla čarodějka s pověstí proslulé krasavice (podle toho, co Harry z rozhovoru pochytil, byla sedmkrát vdaná, přičemž všichni její manželé zemřeli za záhadných okolností a zanechali jí hromady zlata). Jako další přišel na paškál Neville. Bylo to krajně nepříjemných deset minut, protože Nevillovy rodiče, kteří patřili k známým bystrozorům, Belatrix Lestrangeová s několika dalšími kumpány z řad Smrtijedů mučila tak dlouho, až zešíleli. Na konci Nevillovy zpovědi měl Harry dojem, že se v jeho případě Křiklan ještě definitivně nerozhodl a chce si počkat a přesvědčit se, zda v sobě Neville má něco z nadání svých rodičů.

„A teď,“ Křiklan se zavrtěl na sedadle mohutným pozadím a zatvářil se jako impresário, který uvádí svou největší hvězdu, „Harry Potter! Kde začít? Mám pocit, že když jsme se v létě viděli, sotva jsem nakoukl pod povrch!“

Chvíli si Harryho prohlížel, jako by se díval na obzvlášť velké a šťavnaté bažantí sousto, a pak poznamenal: „Vyvolený – tak vám teď říkají, co?“

Harry na to nic neřekl. Belby, McLaggen i Zabini na něj zvědavě civěli.

„Samozřejmě,“ přikývl Křiklan a bedlivě Harryho pozoroval, „různé pověsti kolují už dlouhá léta… Vzpomínám si, jak – tedy… po té strašlivé noci – Lily… James… A vy jste zůstal naživu… a říkalo se, že musíte mít schopnosti silnější než obyčejný…“

Zabini si nenápadně odkašlal s výrazem, který měl zjevně naznačovat posměšné pochybnosti. Za Křiklanem se ozval naštvaný hlas.

„No jasně, Zabini, ty máš přece mnohem větší nadání… myslím tedy herecké…“

„Ach bože,“ zachechtal se pobaveně Křiklan a ohlédl se na Ginny, která na Zabiniho zlostně zírala zpoza jeho obrovského břicha. „Měl byste se mít na pozoru, Blaise! Viděl jsem, jak tato mladá dáma na kohosi vyslala úžasné nestvůrné netopýří zaklínadlo, když jsem šel kolem jejího kupé. Nechtěl bych si to s ní rozházet!“

Zabini se jen pohrdavě ušklíbl.

„No nic,“ mávl rukou Křiklan a otočil se znovu k Harrymu. „Tohle léto kolovalo tolik pověstí! Člověk samozřejmě neví, čemu by měl věřit, o Věštci je známo, že občas uvede něco, co není zcela přesné, a dopouští se omylů, ale vzhledem k té spoustě svědků zjevně nelze pochybovat o tom, že na ministerstvu došlo k nějakému velkému pozdvižení a že právě vy jste byli hybateli těch událostí!“

Harry neviděl sebemenší šanci, jak z toho vyklouznout, aniž by vysloveně zalhal, jen tedy přikývl a nic neřekl. Křiklan se na něj zářivě usmál.

„Vida, vida, jak jste skromný, není divu, že vás má Brumbál v takové oblibě – takže jste tam skutečně byli, že? Ovšem zbytek těch povídaček – jen pouhý hon za senzacemi, samozřejmě – člověk ani neví, čemu věřit… například ta proslulá věštba…“

„Vůbec žádnou věštbu jsme neslyšeli,“ prohlásil Neville a zrudl jako pivoňka.

„Má pravdu,“ potvrdila nesmlouvavě Ginny. „Neville a já jsme tam byli také a všechny ty žvásty o vyvoleném si Věštec jako obvykle prostě vymyslel!“

„Tak vy a Neville jste tam byli také?“ opakoval po ní s nesmírným zaujetím Křiklan, přelétal pohledem z jednoho na druhého, avšak Ginny i Neville na jeho podbízivý úsměv zarputile mlčeli. „Ano… tedy… samozřejmě je pravda, že Věštec často přehání,“ pokračoval po chvíli a tvářil se poněkud zklamaně. „Vzpomínám si, jak mi moje drahá Gwenog jednou říkala – mám pochopitelně na mysli Gwenog Jonesovou, kapitánku Holyheadských harpyjí…“

Pustil se do rozvleklého vyprávění jakési dávné příhody, Harry měl ale neodbytný dojem, že s ním profesor ještě neskončil a že ho Ginny a Neville nepřesvědčili.

Odpoledne se pomalu vleklo. Křiklan vytahoval stále nové historky o významných kouzelnících a čarodějkách, které učil a kteří za svých studií v Bradavicích vesměs s potěšením vstupovali do takzvaného Křikova klubu. Harry měl sto chutí odejít, nenapadal ho ale žádný způsob, jak to zdvořile provést. Konečně vlak vyjel z dalšího dlouhého mlžného pásu, za okny se objevil rudý západ slunce a Křiklan překvapeně zamžoural do padajícího soumraku.

„Můj ty bože, vždyť ono už se stmívá! Vůbec jsem si nevšiml, že rozsvítili lampy! Asi byste všichni měli jít a převléct se do hábitů. Vy se u mne určitě někdy stavte, McLaggene, půjčím vám tu knihu o drsnochvostech. Harry, Blaise – vy také zaskočte, až budete mít cestu kolem. A totéž platí pro vás, slečno,“ mrkl na Ginny. „Tak už běžte, běžte!“

Když Zabini procházel kolem Harryho do chodbičky, v níž se pomalu šeřilo, střelil po něm nenávistným pohledem, ovšem Harry mu jej vrátil i s úroky. Poté s Ginny a Nevillem vykročil za Zabinim na zpáteční cestu.

„To jsem rád, že to máme za sebou,“ zabručel Neville. „Je to zvláštní člověk, co?“

„Jo, je trochu zvláštní,“ přitakal Harry a nespouštěl oči ze Zabiniho. „Jak ses tam vlastně dostala ty, Ginny?“

„Viděl, jak jsem seslala zaklínadlo na Zachariáše Smithe,“ vysvětlovala Ginny. „Vzpomínáš si na toho pitomce z Mrzimoru, co byl v BA? Nedal si pokoj a v jednom kuse otravoval, co se stalo na ministerstvu. Nakonec mě tak rozčilil, že jsem ho zaklela, zrovna když se tam objevil Křiklan – myslela jsem, že vyfasuju školní trest, ale on mě místo toho pochválil, že to byla skvělá práce, a pozval mě na oběd! To je na hlavu, co?“

„Pořád lepší důvod, než někoho pozvat jen proto, že je jeho máma slavná,“ utrousil Harry a zamračeně civěl Zabinimu do týla, „nebo proto, že má strýčka, co…“

Zarazil se v půli věty. Právě ho totiž něco napadlo. Byl to trochu ztřeštěný, ale možná naprosto báječný nápad… za minutku se Zabini vrátí do kupé, kde sedí zmijozelští šesťáci a kde je také Malfoy, který si myslí, že ho kromě zmijozelských spolužáků nikdo neslyší… Kdyby se Harrymu podařilo nepozorovaně proklouznout za Zabinim, kdo ví, co by uvnitř uviděl nebo zaslechl? Pravda, času už zbývalo poskrovnu – podle divoké krajiny míhající se za okny zbývala do stanice v Prasinkách maximálně půlhodina – nikdo jiný ale zřejmě nebyl ochoten brát jeho podezření vážně, takže mu nezbývalo než nějak dokázat jejich opodstatněnost.

„Přijdu za chviličku,“ zahučel tiše, vytáhl neviditelný plášť a přehodil ho přes sebe.

„Co ale chceš…?“ podivil se Neville.

„Až pak!“ hlesl Harry a co možná nejtišeji se rozběhl za Zabinim, přestože vlak tolik rachotil, že byla podobná opatrnost téměř zbytečná.

Chodbičky se už skoro vylidnily. Prakticky všichni zalezli do svých kupé, aby se převlékli do školních hábitů a sbalili si osobní věci. Přestože se Harry držel za Zabinim, jak nejtěsněji mohl a aniž by se ho přitom dotkl, nestačil do kupé proklouznout dostatečně rychle, když Blaise otevřel dveře. Zabini už je zavíral a Harry do nich spěšně strčil nohu, aby se nedovřely úplně.

„Co je s tím krámem?“ vztekal se Zabini a opakovaně posuvnými dveřmi narážel do Harryho tenisky.

Harry dveře popadl a prudkým trhnutím je otevřel dokořán. Zabini, který stále pevně svíral kliku, ztratil rovnováhu, takže přepadl bokem do klína Gregoryho Goyla, a Harry v nastalém zmatku rychle vběhl do kupé, vyskočil na prázdné Zabiniho sedadlo a vytáhl se nahoru do zavazadlového prostoru. Měl štěstí, že na sebe Goyle se Zabinim vztekle vrčeli a přitáhli tak k sobě pohledy ostatních; Harry si totiž byl skoro jistý, že mu na okamžik bylo až po kotník vidět jednu nohu, když kolem ní plášť zavlál a vykasal se. Na kratičkou, ale strašlivou chviličku měl dokonce dojem, že vidí, jak Malfoyovy oči sledují jeho tenisku, než švihl nohou nahoru a schoval ji pod plášť. Pak ale Goyle přibouchl dveře a Zabini, kterého ze sebe shodil, se s ublíženým výrazem zhroutil na svoje místo, Vincent Crabbe se vrátil ke svému komiksu, a Malfoy se zahihňal, natáhl se přes dvě sedadla a spočinul s hlavou v klíně Pansy Parkinsonové. Harry ležel nepohodlně schoulený pod pláštěm, dával si záležet, aby ani centimetr jeho těla nezůstal odkrytý, a sledoval, jak Pansy shrnuje Malfoyovi ulízané plavé vlasy z čela a pyšně se rozhlíží, jako by ostatní měli dát bůhvíco za to, kdyby mohli být na jejím místě. Lucerny pohupující se u stropu vagónu zalévaly kupé jasným světlem – Harry dokázal v Crabbeho komiksu pod sebou přečíst každé slovo.

„Tak povídej, Zabini!“ ozval se Malfoy. „Co Křiklan chtěl?“

„Jenom se snažil vlichotit do přízně lidem s dobrými kontakty,“ odpověděl Zabini a dál zahlížel na Goyla. „Ne že by jich našel nějak moc.“

Jeho informace Malfoye zjevně nepotěšila.

„Koho ještě pozval?“ chtěl vědět.

„McLaggena z Nebelvíru,“ odpověděl Zabini.

„No jasně, jeho strejda je velké zvíře na ministerstvu,“ přikývl Malfoy.

„…pak ještě nějakého Belbyho z Havraspáru…“

„To snad ne!“ užasla Pansy. „Vždyť je to trouba.“

„…a Longbottoma, Pottera a tu Weasleyovic holku,“ dokončil svůj výčet Zabini.

Malfoy se náhle posadil a odstrčil od sebe Pansyinu ruku.

„On pozval Longbottoma?“

„No, asi ho musel pozvat, když tam byl,“ zabručel lhostejně Zabini.

„Co může Křiklana zajímat zrovna na Longbottomovi?“

Zabini pokrčil rameny.

„Pottera, proslulého Pottera ano, samozřejmě se chtěl podívat na vyvoleného,“ ušklíbl se posměšně Malfoy, „ale co ta Weasleyovic holka? Co je na ní tak zvláštního?“

„Spoustě kluků se líbí,“ poznamenala Pansy a koutkem oka sledovala Malfoyovu reakci. „Ty si přece taky myslíš, že je hezká, že ano, Blaise, a všichni víme, jak vysoké máš nároky.“

„Na takovou špinavou mrňavou krvezrádkyni bych nesáhl, i kdyby vypadala bůhvíjak,“ prohlásil chladně Zabini a Pansy se zatvářila potěšeně. Malfoy jí znovu položil hlavu do klína a dovolil jí, aby ho hladila po vlasech.

„No,“ utrousil, „Křiklan má politováníhodný vkus. Možná už trochu senilní. Škoda, otec vždycky říkal, že svého času to byl dobrý kouzelník, a sám býval něco jako jeho oblíbenec. Nejspíš Křiklanovi nikdo neřekl, že jsem ve vlaku i já, protože jinak by…“

„Na tvém místě bych na pozvání nesázel,“ zavrtěl hlavou Zabini. „Jen co jsem přišel, začal se mě vyptávat na Nottova otce. Bývali spolu zřejmě zadobře, když ale slyšel, že Notta chytili na ministerstvu, zjevně ho to nepotěšilo a Nott taky pozvání nedostal, že? Řekl bych, že o Smrtijedy Křiklan zájem nemá.“

Malfoy se zatvářil popuzeně, přinutil se však nevesele se uchechtnout.

„No a? Je mi úplně jedno, o co má Křiklan zájem. Co je vlastně zač, když se to vezme kolem a kolem? Prostě obyčejný, pitomý učitel.“ Malfoy okázale zívl. „Chci říct, že příští rok možná vůbec v Bradavicích nebudu, tak proč by mi mělo záležet na tom, jestli se líbím nebo nelíbím nějaké tlusté, staré, ztracené existenci?“

„Jak to myslíš, že příští rok možná vůbec v Bradavicích nebudeš?“ zeptala se rozhořčeně Pansy a okamžitě mu přestala vískat vlasy.

„Znáš to, člověk nikdy neví,“ zahučel Malfoy a nepatrně se samolibě pousmál. „Je možné, že – no – že mě čeká něco lepšího a důležitějšího.“

Harrymu, který se v přihrádce na zavazadla krčil pod neviditelným pláštěm, se rozbušilo srdce. Co by na tohle asi řekli Ron s Hermionou? Crabbe a Goyle na Malfoye zaraženě civěli; zjevně až doteď o jeho záměru věnovat se lepším a důležitějším věcem neměli sebemenší tušení. Dokonce ani povýšenec Zabini se neubránil záchvěvu zvědavosti. Pansy znovu začala pomalými pohyby přejíždět Malfoyovi po vlasech, tvářila se však naprosto užasle.

„Tím myslíš – Jeho?“

Malfoy pokrčil rameny.

„Matka by chtěla, abych školu dokončil, já osobně to ale v dnešní době nepovažuju za důležité. Totiž, jen se nad tím zamyslete… až se Pán zla ujme moci, bude se snad ptát, kolik má kdo NKÚ nebo jestli složil OVCE? Jasně že ne… Bude se zajímat o to, jak mu kdo posloužil a jakou mu prokázal oddanost.“

„A myslíš, že zrovna ty pro něj dokážeš něco udělat?“ otázal se jedovatě Zabini. „Je ti šestnáct a ještě ani nemáš plnou kvalifikaci.“

„Vždyť o tom právě mluvím, ne? Třeba mu nezáleží na tom, jakou mám kvalifikaci. Třeba ode mne chce něco, na co není žádná kvalifikace zapotřebí,“ opáčil klidně Malfoy.

Crabbe i Goyle seděli a zírali na něj s ústy tak otevřenými dokořán, že se podobali chrličům. Pansy na něj shlížela, jako by ještě v životě neviděla nic úžasnějšího.

„Už vidím Bradavice,“ ukončil debatu Malfoy, který si zjevně vychutnával, jak mocně svým sdělením zapůsobil, a ukázal ven potemnělým oknem. „Měli bychom si obléct hábity.“

Harry ho sledoval tak zaujatě, že si nevšiml, jak se Goyle natahuje pro kufr. Když ho sundával dolů na sedadlo, tvrdě jím Harryho udeřil do hlavy. Harry bezděčně vyjekl bolestí a Malfoy zamračeně zvedl oči k přihrádce na zavazadla.

Harry sice z Malfoye neměl strach, přesto se mu nijak nezamlouvala představa, že by ho banda nepřátelsky naladěných zmijozelských studentů našla, jak se schovává pod neviditelným pláštěm. Oči měl ještě zalité slzami a v hlavě mu tepala bolest, ale vytáhl opatrně hůlku, tak, aby plášť neodhrnul, a se zatajeným dechem vyčkával. K jeho úlevě Malfoy zřejmě usoudil, že se mu nejspíš jen něco zdálo. Stejně jako ostatní si oblékl hábit, a zatímco vlak zpomalil a trhaně dojížděl do stanice, přehodil si přes ramena nový těžký cestovní plášť.

Harry sledoval, jak se chodbičky znovu zaplňují, a doufal, že mu Hermiona s Ronem vynesou věci na nástupiště – neměl na vybranou, musel počkat, dokud se kupé úplně nevyprázdní. Vlak sebou ještě naposledy škubl a zastavil docela. Goyle otevřel dveře, neurvale se vmáčkl mezi skupinku studentů druhého ročníku a pěstmi si klestil cestu. Crabbe a Zabini šli za ním.

„Tak běž,“ vyzval Malfoy Pansy, která k němu natahovala ruku, jako by doufala, že ji za ni vezme. „Ještě se potřebuji na něco podívat.“

Pansy vyšla z kupé. Uvnitř teď zůstali už jen Harry a Malfoy. Chodbičkou proudili studenti a vystupovali na neosvětlené nástupiště. Malfoy přešel ke dveřím kupé a spustil žaluzie, aby kolemjdoucí nemohli nahlédnout z chodbičky dovnitř. Pak se sklonil ke svému kufru a znovu ho otevřel.

Harry vystrčil hlavu přes okraj přihrádky na zavazadla a srdce se mu rozbušilo o něco rychleji. Co chtěl asi Malfoy před Pansy utajit? Zahlédne snad ten tajemný rozbitý předmět, na jehož opravě Malfoyovi tak záleží?

„Petrificus totalus!“

Malfoy bez varování namířil hůlkou na Harryho a v tu ránu ho ochromil. Jako ve zpomaleném filmu vypadl Harry ze zavazadlového prostoru a s mučivě bolestivým nárazem, pod nímž se otřásla celá podlaha, dopadl Malfoyovi k nohám. Neviditelný plášť mu zůstal ležet pod tělem, i na zemi směšně zkrouceným, kolena měl přitažená k bradě. Harry nedokázal pohnout jediným svalem, mohl jen bezmocně vzhlížet k rozšklebenému úsměvu v Malfoyově tváři.

„To jsem si myslel,“ vydechl Malfoy vítězoslavně. „Zaslechl jsem tě, když tě Goylův kufr praštil. A předtím jsem měl dojem, že vidím, jak se vzduchem mihlo něco bílého, když se Zabini vrátil…“ Na okamžik utkvěl pohledem na Harryho teniskách. „Předpokládám, že to tys držel dveře, když vcházel do kupé?“

Chviličku si Harryho zamyšleně prohlížel.

„Neslyšels nic, na čem by mi záleželo, Pottere. Když už tě tady ale takhle mám…“

A surově dupl Harrymu do obličeje. Harry cítil, jak mu rupl nos, a celý obličej mu zalila krev.

„To máš za otce. A teď, hmm…“

Vytáhl Harrymu zpod ochromeného těla neviditelný plášť a přehodil ho přes něj.

„Počítám, že tě nenajdou dřív, než se vlak vrátí do Londýna,“ řekl tiše. „Tak na viděnou, Pottere… nebo taky ne.“

Pečlivě si vyměřil krok, aby Harrymu přišlápl prsty, a vyšel z kupé.

Kapitola osmá

Snapeův triumf

Harry nemohl pohnout jediným svalem. Ležel na podlaze pod neviditelným pláštěm, cítil, jak mu z nosu teče horká krev a smáčí mu celý obličej, a naslouchal hlasům a krokům z chodbičky za dveřmi. Nejdřív ze všeho ho napadlo, že někdo přece určitě musí překontrolovat všechna kupé, než vlak odjede zpátky. Okamžitě si ale sklíčeně uvědomil, že i kdyby někdo do kupé doopravdy nakoukl, stejně by ho neviděl ani neslyšel. Jedinou jeho nadějí zůstávalo, že někdo přece jen vejde dovnitř a zakopne o něj.

Ještě nikdy k Malfoyovi necítil tak strašlivou nenávist jako teď, kdy tady ležel ve směšné poloze jako na záda převrácená želva a žaludek se mu zvedal z krve, jež mu kapala do otevřených úst. Jak se mohl sám dostat do takhle pitomé situace… V chodbičce doznívaly kroky posledních opozdilců, všichni už se hemžili na temném nástupišti venku. Slyšel zvuky posouvaných kufrů a navzájem se překřikující hlasy.

Ron s Hermionou si určitě budou myslet, že z vlaku vystoupil bez nich. Až dojedou do Bradavic, zaujmou svoje místa ve Velké síni a rozhlédnou se po nebelvírském stolu, uvědomí si konečně, že tam Harry není, ale to už bude on sám nepochybně v polovině zpáteční cesty do Londýna.

Pokoušel se vydat nějaký zvuk, alespoň třeba zabručet, ale vůbec se mu to nedařilo. Potom si vzpomněl, že někteří kouzelníci, jako třeba Brumbál, umějí kouzlit beze slov, a zkusil přivolávači kouzlo na hůlku, která mu vypadla z ruky. Znovu a znovu v duchu vyvolával Accio hůlka, ničeho ale nedocílil.

Měl dojem, že slyší šum stromů, které rostly kolem jezera, a vzdálené houkání něčí sovy, nezaznamenal však sebemenší známku probíhajícího pátrání (trochu měl na sebe za tuhle naději vztek) ani třeba hlasy, jež by se polekaně vyptávaly, kam se poděl Harry Potter. Celým tělem se mu rozlil pocit beznaděje, když si představil, jak testrálové táhnou vzhůru ke škole kolonu kočárů, a v duchu slyšel tlumený smích z kočáru, v němž jede Malfoy a vykládá svým zmijozelským kumpánům, jak se s Harrym vypořádal.

Vlak sebou škubl a Harry se převalil na bok. Teď se místo do stropu díval zespodu na zaprášená sedadla. Podlaha se pod ním začala otřásat, když se lokomotiva s hlasitým rachotem probudila k životu a zabrala. Spěšný vlak odjížděl a nikdo nevěděl, že Harry je ještě v něm…

Vtom ucítil, jak neviditelný plášť odlétl stranou, a nad hlavou se mu ozvalo: „Nazdar, Harry.“

Vyšlehl záblesk rudého světla a Harryho tělo se uvolnilo: mohl se nadzvednout a zaujmout poněkud důstojnější pozici vsedě. Rychle si hřbetem ruky otřel krev z pohmožděného obličeje, zvedl hlavu a vzhlédl. Stála nad ním Tonksová a v ruce držela neviditelný plášť, který z něj právě stálila.

„Raději odtud honem vypadněme,“ vybídla ho, když se okna vagónu zamlžila párou a vlak začal vyjíždět ze stanice. „Tak poběž, vyskočíme.“

Harry za ní vyběhl na chodbičku. Tonksová otevřela dveře vagónu a vyskočila na nástupiště, které jim zvolna ubíhalo pod nohama, jak vlak nabíral rychlost. Harry bez otálení skočil za Tonksovou. Při doskoku trochu zavrávoral, rovnováhu však udržel a napřímil se právě včas, aby viděl, jak blyštivě rudá lokomotiva ještě víc zrychluje, vjíždí do zatáčky a mizí mu z dohledu.

Studený noční vzduch působil blahodárně na jeho nos, v němž mu tepalo bolestí. Tonksová si ho prohlížela a Harry si připadal naštvaně a trapně, že ho objevila v tak směšné situaci. Beze slova mu vrátila neviditelný plášť.

„Kdo to udělal?“

„Draco Malfoy,“ odpověděl hořce. „Díky za… no…“

„Nemáš zač,“ ubezpečila ho Tonksová, ale neusmála se. Harry si i potmě uvědomil, že má pořád ty nenápadně hnědé vlasy a tváří se stejně utrápeně, jako když se s ní setkal v Doupěti. „Když chvilku klidně postojíš, tak ti ten nos napravím.“

Popravdě neměl z jejího návrhu moc radost; chtěl totiž zajít za ošetřovatelkou madame Pomfreyovou, které přece jen důvěřoval o něco víc, pokud jde o léčitelská kouzla, připadalo mu ale nezdvořilé říct to nahlas, takže zůstal nehybně stát a pevně zavřel oči.

„Episkey,“ pronesla Tonksová.

Harry zprvu pocítil v nose obrovskou horkost a poté naopak obrovský chlad. Zvedl ruku a opatrně si nos ohmatal. Zdálo se, že je zase v pořádku.

„Mnohokrát děkuju!“

„Měl by sis zase obléknout ten plášť, pak se můžeme vydat nahoru ke škole,“ vybídla ho, aniž by se jen pousmála. Zatímco si přehazoval plášť přes ramena, mávla hůlkou, z níž vylétl jakýsi obrovitý stříbrný čtyřnohý tvor a bleskově se ztratil ve tmě.

„To byl Patron?“ zajímal se Harry, který už dříve viděl, jak podobným způsobem posílá zprávy Brumbál.

„Ano, posílám do hradu vzkaz, že jsem tě našla, protože jinak by si o tebe dělali starosti. Tak pojď, neměli bychom ztrácet čas.“

Zamířili k cestě vedoucí ke škole.

„Jak jste mě našla?“

„Všimla jsem si, že jsi nevystoupil z vlaku, a věděla jsem, že u sebe máš svůj plášť. Napadlo mě, že se třeba z nějakého důvodu schováváš. Když jsem pak v tom kupé viděla spuštěné žaluzie, říkala jsem si, že bych se tam raději měla podívat.“

„Co tady ale vůbec děláte?“ ptal se dál Harry.

„Jsem teď přidělená do Prasinek,“ vysvětlovala Tonksová, „kvůli mimořádné ochraně školy.“

„A to jste tady jenom vy, nebo…“

„Jsou tu se mnou ještě Hrdonožka, Savage a Dawlish.“

„Dawlish, to je ten bystrozor, co ho loni Brumbál napadl?“

„Přesně tak.“

Plahočili se po temné a liduprázdné cestě podél čerstvě vyjetých kolejí po kočárech. Harry pokukoval zpod pláště koutkem oka po Tonksové. V loňském roce se neustále na něco vyptávala (občas mu tím až trochu šla na nervy), každou chvíli žertovala a často se smála. Teď mu připadala starší, mnohem vážnější a cílevědomější. Mělo tuhle proměnu na svědomí jen to, k čemu došlo na ministerstvu? Nepříjemně si uvědomoval, že by ho Hermiona v téhle situaci určitě vybízela, aby Tonksové řekl pár slov útěchy ohledně Siriuse, aby ji ujistil, že to ani v nejmenším nebyla její vina, nedokázal se k tomu ale přinutit. Vůbec ho nenapadlo obviňovat ji ze Siriusovy smrti, nezpůsobila ji o nic víc než kdokoli jiný (a o mnoho méně než on sám), prostě se mu ale o Siriusovi nechtělo mluvit, pokud to nebylo nezbytně nutné. Pochodovali tedy mlčky chladnou nocí a dlouhý plášť Tonksové se za nimi šelestivě táhl po zemi.

Vzhledem k tomu, že Harry dosud tuto cestu vždy absolvoval v kočáře, ještě nikdy si neuvědomil, jaká je to do Bradavic ze zastávky v Prasinkách dálka. Konečně s obrovskou úlevou spatřil vysoké sloupy po obou stranách vstupní brány, na jejichž vrcholech se tyčili okřídlení kanci. Byl prochladlý, hladový a nemohl se už dočkat, až se s touhle neznámou, zachmuřenou Tonksovou rozloučí. Když ale strčil do vrat a chtěl je otevřít, zjistil, že jsou omotaná řetězem a zamčená.

„Alohomora!“ sebevědomě namířil hůlkou na visací zámek, nic se ale nestalo.

„Tyhle řetězy tím neodemkneš,“ zarazila ho, „ty začaroval sám Brumbál.“

Harry se rozhlédl kolem.

„Mohl bych přelézt přes zeď,“ navrhl.

„Ne, to bys tedy nemohl,“ ujistila ho rozhodně Tonksová. „Všechny zdi jsou chráněné protivetřeleckými kouzly Bezpečnostní opatření jsme letos v létě stonásobně posílili.“

„No fajn,“ odsekl Harry, kterého už její neochotný postoj začínal rozčilovat. „Nejspíš prostě budu muset přespat tady a počkat do rána.“

„Někdo už si pro tebe jde,“ ukázala Tonksová. „Podívej.“

U vzdáleného úpatí hradní zdi houpavě poskakovalo světlo lucerny. Harryho to natolik potěšilo, že byl v duchu připraven smířit se i s Filchovým sípavým a jedovatým komentářem o jeho pozdním příchodu a se zlostnými poznámkami, že by smyslu studentů pro dochvilnost prospělo, kdyby se jim pravidelně nasazovaly palečnice. Teprve když bylo žlutě zářící světlo pouhé tři metry od nich a Harry si svlékl neviditelný plášť, zalila ho čirá nenávist: rozpoznal ozářený zahnutý nos a dlouhé mastné černé vlasy Severuse Snapea.

„Vida, vida, vida,“ ušklíbl se Snape, vytáhl hůlku a jediným klepnutím otevřel visací zámek, takže se řetězy jako hadi stáhly zpět a vrata se skřípavě otevřela. „To je od vás hezké, že jste se ukázal, Pottere, přestože jste zjevně dospěl k názoru, že školní hábit by odváděl pozornost od vašeho zjevu.“

„Nemohl jsem se převléknout, neměl jsem svůj…“ začal Harry, ale Snape ho nenechal domluvit.

„Nemusíte tu čekat, Nymfadoro. Potter se mnou bude… hmm… v naprostém bezpečí.“

„Můj vzkaz měl dostat Hagrid,“ poznamenala zamračená Tonksová.

„Hagrid se opozdil na zahajovací hostinu, zrovna jako tady Potter, tak jsem vzkaz převzal místo něj. A mimochodem,“ Snape ustoupil, aby kolem něj mohl Harry projít, „se zájmem jsem si prohlédl vašeho nového Patrona.“

Pak Tonksové třískl vraty přímo před nosem a znovu klepl hůlkou do řetězů, které zachřestily a vrátily se na místo.

„Řekl bych, že s tím starým Patronem jste na tom byla líp,“ dodal ještě a z jeho hlasu neomylně čišela zlomyslnost. „Tenhle nový mi připadá nějaký slabý.“

Snape mávl lucernou a Harry na kratičký okamžik uviděl, jak se Tonksové v obličeji objevil šokovaný a rozzlobený výraz. Pak ji opět zahalila tma.

„Dobrou noc!“ křikl na ni přes rameno, když se Snapem vykročil ke škole. „A díky… za všechno.“

„Na viděnou, Harry.“

Snape dobrou minutu neřekl ani slovo. Harry si uvědomoval, že ze sebe vyzařuje tak mocné vlny nenávisti, až mu připadalo neuvěřitelné, že to Snape necítí, jak se mu propalují do těla. Měl k němu odpor hned od prvního setkání a šanci, že by se s ním kdy mohl smířit, Snape jednou provždy zmařil postojem, který zaujal vůči Siriusovi. Bez ohledu na to, co říkal Brumbál, měl Harry přes prázdniny dost času všechno si důkladně promyslet. Tak dospěl nakonec k závěru, že to nejspíš byly Snapeovy posměšné poznámky, že se Sirius schovává v bezpečném úkrytu, zatímco ostatní členové Fénixova řádu bojují proti Voldemortovi, které značnou měrou způsobily, že Sirius oné noci bez rozmyslu vyrazil na ministerstvo a tam zahynul. Harry se tohoto přesvědčení zarputile držel, protože tak mohl vinit ze Siriusovy smrti Snapea, což mu vyhovovalo, a kromě toho věděl, že je-li na světě někdo, kdo Siriusovy smrti nelituje, je to právě tento muž, vedle kterého kráčí tmou.

„Nebelvír přichází o padesát bodů za váš pozdní příchod, řekl bych,“ ozval se konečně Snape. „A moment, ještě o dalších dvacet za vaše mudlovské oblečení. Musím říct, že nepamatuji, že by se kdy nějaká kolej takhle na začátku školního roku dostala do mínusu – vždyť se ještě ani nepodával pudink. Pravděpodobně jste vytvořil nový rekord, Pottere.“

Vztek a nenávist, které v Harrym vřely, jako by v tom okamžiku vybuchly doběla rozžhaveným plamenem. Než by však Snapeovi prozradil, co ho zdrželo, to už by se raději v znehybněném stavu vrátil až do Londýna.

„Předpokládám, že jste si připravoval okázalý vstup, že?“ pokračoval Snape. „A protože zrovna nebylo k mání létající auto, rozhodl jste se, že když vrazíte do Velké síně uprostřed hostiny, zapůsobí to tím pravým dramatickým dojmem.“

Harry mlčel jak zařezaný, i když měl pocit, že se mu hrudník snad roztrhne. Bylo mu jasné, že ho Snape přišel vyzvednout právě kvůli tomuhle, kvůli těm několika minutám, během nichž ho může po libosti dráždit a mučit, aniž by ho přitom slyšel někdo jiný.

Konečně došli k hradnímu schodišti, a když se před nimi rozevřela obrovská dubová hlavní brána, vedoucí do rozlehlé dlážděné vstupní síně, otevřenými dveřmi Velké síně k nim dolehl bouřlivý hovor a smích, doprovázený cinkotem talířů a sklenic. Harryho napadlo, jestli by si nemohl ještě jednou navléci neviditelný plášť a nepozorovaně tak proklouznout na své místo u dlouhého nebelvírského stolu (který byl naneštěstí od vstupní síně úplně nejdál).

Snape však jako by mu četl myšlenky a přesně v tomtéž okamžiku řekl: „Žádný plášť. Pěkně vejděte tak, aby vás všichni viděli, o což vám také nepochybně šlo.“

Harry se otočil na podpatku a rázným krokem prošel přímo otevřenými dveřmi: byl ochoten udělat cokoli, jen aby už měl od Snapea pokoj. Velká síň se čtyřmi dlouhými stoly jednotlivých kolejí a se stolem pro profesorský sbor v čele byla jako obvykle vyzdobena vznášejícími se svícemi, v jejichž světle zářilo a blyštělo se stolní nádobí. Harry však před sebou viděl jen roztřesenou a rozmazanou skvrnu. Kráčel tak rychle, že než se k němu začaly otáčet pohledy přítomných, míjel už stůl Mrzimoru, a když začali studenti vstávat, aby si ho pořádně prohlédli, našel očima Rona a Hermionu, rozběhl se k nim podél lavic a vmáčkl se mezi ně.

„Kde ses – páni! Cos dělal? Co to máš s obličejem?“ vykulil oči Ron a zíral na něj stejně ohromeně jako všichni kolem.

„Proč? Co s ním mám mít?“ opáčil Harry, popadl lžíci a s přimhouřenýma očima si prohlížel svůj zkreslený odraz.

„Máš ho celý od krve!“ vyjekla Hermiona. „Ukaž…“

Zvedla hůlku, pronesla „Tergeo!“ a smyla mu zaschlou krev z tváří.

„Díky,“ ocenil to Harry a přejel si rukama po teď už čistém obličeji. „Jak vypadá můj nos?“

„Normálně,“ ujistila ho nervózně Hermiona. „Proč jako? Co se stalo, Harry, měli jsme o tebe děsný strach!“

„Povím vám to potom,“ odbyl ji stroze. Velice dobře si uvědomoval, že Ginny, Neville, Dean a Seamus poslouchají. Dokonce i Skoro bezhlavý Nick, nebelvírský duch, připlul blíž, aby ho slyšel.

„Ale…“ začala Hermiona.

„Tady ne, Hermiono!“ zarazil ji Harry varovným hlasem. Upřímně doufal, že budou všichni předpokládat, že ho zdržel nějaký hrdinský čin, pokud možno zápas s párem Smrtijedů a nějakým tím mozkomorem. Musel samozřejmě počítat s tím, že Malfoy tu historku vyklopí každému, kdo se mu nachomýtne, vždycky ale existovala šance, že ji neuslyší příliš mnoho nebelvírských uší.

Natáhl se přes Rona, aby si vzal pár kuřecích stehen a hrst bramborových hranolků, než se jich ale stačil zmocnit, zmizely a na jejich místě se objevil dezert.

„Každopádně jsi přišel o Zařazování,“ poznamenala Hermiona, zatímco Ron chtivě sáhl po velkém kusu čokoládového dortu.

„Říkal Moudrý klobouk něco zajímavého?“ otázal se Harry a vzal si jeden sirupový košíček.

„V podstatě zase jen totéž… Nabádal nás, abychom se spojili tváří v tvář našim nepřátelům, znáš to.“

„A co Brumbál, zmínil se aspoň o Voldemortovi?“

„Zatím ne, hlavní projev si přece vždycky nechává až po hostině. Už to ale nemůže dlouho trvat.“

„Snape tvrdil, že Hagrid přišel na hostinu pozdě…“

„Tys mluvil se Snapem? Jak to?“ zahuhlal Ron mezi dvěma hltavými sousty dortu.

„Náhodou jsem na něj narazil,“ odpověděl vyhýbavě Harry.

„Hagrid se opozdil jen o pár minut,“ řekla Hermiona. „Podívej, Harry, mává na tebe.“

Harry pohlédl k učitelskému stolu a usmál se na Hagrida, který na něj skutečně právě mával. Hagrid se nikdy pořádně nenaučil vystupovat se stejnou důstojností, jakou se vyznačovala ředitelka nebelvírské koleje profesorka McGonagallová. Její hlava dosahovala temenem někam mezi Hagridův loket a rameno, jak tak seděli vedle sebe, a profesorka jeho nadšenému mávání nesouhlasně přihlížela. Harryho překvapilo, že z druhé strany vedle Hagrida vidí sedět učitelku jasnovidectví, profesorku Trelawneyovou. Ta totiž vycházela ze svého věžního kabinetu jen zřídkakdy a na hostině k zahájení školního roku ji Harry ještě nikdy neviděl. Vypadala stejně výstředně jako obvykle, posetá třpytivými korálky a zamotaná v dlouhých šálách, oči za brýlemi neúměrně zvětšené. Vzhledem k tomu, že ji Harry vždy považoval tak trochu za podvodnici, naprosto ho koncem předchozího školního roku šokovalo zjištění, že to byla právě ona, kdo vyslovil věštbu, na jejímž základě se lord Voldemort rozhodl zavraždit jeho rodiče a zaútočit i na něj. Když se to dozvěděl, připadal si v její přítomnosti ještě nepříjemněji než předtím, v nadcházejícím školním roce už ale naštěstí v jasnovidectví nepokračoval. Její velké oči podobné čočkám majáku se stočily jeho směrem, raději se proto honem otočil ke zmijozelskému stolu. Draco Malfoy tam právě za hromového smíchu a potlesku názorně předváděl, jak mu rozbil nos. Harry sklopil oči ke svému sirupovému košíčku a útroby mu znovu zalil palčivý vztek. Co by za to dal, kdyby se mohl Malfoyovi postavit v rovném souboji…

„Co ti vlastně chtěl profesor Křiklan?“ vyzvídala Hermiona.

„Chtěl vědět, jak to doopravdy bylo na ministerstvu,“ odpověděl.

„Jako všichni ostatní,“ odfrkla si Hermiona. „Ve vlaku se nás na to taky každý vyptával, viď, Rone?“

„Jo,“ přikývl Ron. „Všichni chtěli vědět, jestli opravdu jsi ty ten volený…“

„Na tohle téma se velice často diskutuje i mezi duchy,“ skočil jim do řeči Skoro bezhlavý Nick a hlavu, která mu jen taktak držela na krku, naklonil k Harrymu tak blízko, že se mu na krajkovém okruží nebezpečně zakývala. „Ostatní mě považují za jakousi potterovskou autoritu, neboť je všeobecně známo, že se přátelíme. Ubezpečil jsem nicméně naše duchovské společenství, že z vás nebudu mámit žádné informace. ‚Harry Potter ví, že se mi může svěřit v absolutní důvěrnosti,‘ řekl jsem jim. ‚Raději bych zemřel, než abych jeho důvěru zklamal.‘“

„To ovšem příliš mnoho neznamená,“ poznamenal Ron, „vezme-li se v úvahu, že už jste mrtvý.“

„Opět prokazujete, že v sobě máte asi tolik společenského taktu jako tupá sekera,“ ohradil se uraženým tónem Skoro bezhlavý Nick, vznesl se do vzduchu a odplul k opačnému konci nebelvírského stolu přesně v okamžiku, kdy u učitelského stolu povstal Brumbál. Rozjařený hovor, rozléhající se celou síní, téměř okamžitě utichl.

„Přeji vám všem ten úplně nejlepší večer!“ promluvil Brumbál s širokým úsměvem a s náručí rozevřenou, jako by chtěl obejmout celou místnost.

„Co se mu stalo s rukou?“ vyhrkla Hermiona.

Nebyla jediná, kdo si jeho zranění všiml. Brumbálova pravá ruka byla stejně zčernalá a vypadala stejně odumřele jako toho večera, kdy přišel k Dursleyovým, aby Harryho odvedl. V síni to zašumělo tlumeným šepotem. Brumbál, který si správně vyložil příčinu rozruchu, se jen usmál a setřásl si přes zranění rudozlatý rukáv svého hábitu.

„Nejde o nic vážného,“ ubezpečil posluchače bezstarostně. „A nyní… vítám u nás všechny nové studenty a všechny staré znovu rád vidím! Je před vámi další rok plný výuky čar a kouzel…“

„Tu ruku už měl takovou v létě,“ sděloval Harry šeptem Hermioně. „Myslel jsem ale, že si ji za tu dobu vyhojí… nebo že se toho ujme madame Pomfreyová.“

„To vypadá, jako by ji měl úplně mrtvou,“ řekla Hermiona a zatvářila se, jako by se jí udělalo špatně. „Existují ovšem zranění, která se nedají vyléčit… staré kletby… a jsou i jedy, na které není žádný protijed…“

„…a náš školník, pan Filch, mě požádal, abych vám sdělil, že platí všeobecný zákaz žertovných předmětů pocházejících z obchodu Kratochvilné kouzelnické kejkle.

Studenti, kteří chtějí za svoje kolejní týmy hrát famfrpál, nechť jako obvykle nahlásí svá jména ředitelům příslušných kolejí. Pro famfrpál hledáme rovněž nové komentátory a zájemci nechť se přihlásí stejným způsobem.

S potěšením v tomto školním roce vítáme nového člena profesorského sboru. Profesor Křiklan,“ jmenovaný vstal, jeho holá hlava se zaleskla ve světle svící a obrovské břicho zakryté vestou zahalilo učitelský stůl do stínu, „je můj bývalý kolega a uvolil se znovu nastoupit na své staré místo učitele lektvarů.“

„Lektvarů?“

„Lektvarů?“

Ozvěna nesla to slovo celou síní – všechny přítomné napadlo, jestli se nepřeslechli.

„Lektvarů?“ ozvali se jedním hlasem Ron s Hermionou a pohlédli tázavě na Harryho. „Tys přece říkal…“

„Profesor Snape,“ pokračoval Brumbál a pozvedl hlas, aby přehlušil nastalý šum, „se zatím ujme funkce učitele obrany proti černé magii.“

„Ne!“ vyjekl Harry tak hlasitě, že se po něm mnoho hlav otočilo. Harry sám to vůbec nevnímal; rozzuřeně hleděl k učitelskému stolu. Jak je možné, že Snape po tak dlouhé době dostal místo učitele obrany proti černé magii? Není snad už léta všeobecně známo, že se mu Brumbál tuhle funkci neodvažuje svěřit?

„Ale Harry, tys přece říkal, že obranu proti černé magii bude učit Křiklan!“ žasla Hermiona.

„Myslel jsem si, že to tak bude!“ bránil se Harry a usilovně se snažil rozpomenout, jak to vlastně bylo, když mu to Brumbál sděloval. Když o tom teď ale přemýšlel, nedokázal si vzpomenout, že by mu Brumbál výslovně řekl, co bude Křiklan učit.

Snape sedící po Brumbálově pravici nevstal, když zaznělo jeho jméno, pouze nenuceně zvedl ruku na znamení, že bere na vědomí nadšený potlesk, který zazněl od zmijozelského stolu. Harry si přesto byl jistý, že v jeho nenáviděném obličeji zahlédl triumfální záblesk.

„No, aspoň jedno je na tom dobré,“ ucedil vztekle. „Do konce školního roku se Snapea zbavíme.“

„Jak to myslíš?“ podivil se Ron.

„To místo je přece prokleté. Nikdo na něm nevydržel déle než rok… Quirrella dokonce připravilo o život. Tentokrát se budu osobně modlit za další úmrtí…“

„Harry!“ káravě vybuchla šokovaná Hermiona.

„Třeba se koncem školního roku prostě vrátí k výuce lektvarů,“ usoudil vcelku logicky Ron. „Vždyť ten chlápek Křiklan tu třeba nebude chtít zůstat dlouhodobě, Moody přece taky nechtěl.“

Brumbál si významně odkašlal. Harry, Ron a Hermiona nebyli jediní, kdo se bavili nahlas; po jeho oznámení se zaplnila vzrušeným hovorem celá Velká síň – vždyť Snape se konečně dočkal toho, po čem jeho srdce toužilo! Jako by si nebyl vědom senzačního charakteru této nečekané novinky, neřekl už Brumbál k obsazení dalších míst v profesorském sboru vůbec nic. Pouze několik vteřin počkal, dokud opět nezavládlo ticho, a znovu se ujal slova.

„Jak jistě všichni v této síni víte, lord Voldemort a jeho následovníci jsou opět mezi námi a jejich síly rostou.“

Po těchto Brumbálových slovech jako by se ticho v síni ještě prohloubilo a zajiskřilo napětím. Harry pohlédl na Malfoye: zaujatě udržoval hůlkou svoji vidličku ve vzduchu nad stolem, jako by mu projev ředitele nestál za pozornost.

„Nemohu ani dostatečně zdůraznit, jak je současná situace nebezpečná a jaké úsilí musí každý z nás tady v Bradavicích vynakládat na to, aby zajistil, že i nadále zůstaneme v bezpečí. Kouzelné opevnění hradu bylo přes léto ještě posíleno, jsme chráněni novými a účinnějšími prostředky. Přesto musíme úzkostlivě dbát na to, aby se nikdo ze studentů ani členů profesorského sboru nedopustil žádné neopatrnosti. Vyzývám vás proto, abyste dodržovali všechna případná bezpečnostní omezení, která vám vaši učitelé uloží, ať už vám budou připadat jakkoli protivná. Především neporušujte zákaz vycházení ze svých ložnic po večerce. Apeluji na vás: v případě, že v hradu či mimo něj zpozorujete něco podivného nebo podezřelého, okamžitě oznamte tuto skutečnost některému z učitelů. Věřím, že se ve svém počínání budete vždy řídit maximálními ohledy na bezpečí svoje i ostatních.“

Brumbálovy modré oči přelétly po shromážděných a pak se ředitel znovu usmál.

„Teď vás ale čekají vaše postele, tak teplé a pohodlné, jak si jen můžete přát, a já nepochybuji, že ze všeho nejvíc vám záleží na tom, abyste byli dostatečně odpočatí na zítřejší výuku. Popřejme si tedy dobrou noc. Jde se spát!“

Nastal obvyklý ohlušující skřípot a vrzání, jak se lavice odsunuly od stolů a stovky studentů začaly z Velké síně odcházet do svých ložnic. Harry nijak nepospíchal, netoužil přimíchat se do zvědavě pokukujícího davu a nestál ani o to, aby se dostal do Malfoyovy přílišné blízkosti a dal mu tak příležitost k opětovnému líčení historky o rozšlápnutém nosu. Ještě chvíli se zdržel, předstíral, že si zavazuje tkaničku, a většinu nebelvírských spolužáků tak nechal odejít před sebou. Hermiona se rozběhla splnit svou prefektskou povinnost – ukázat cestu prvňáčkům, Ron se ale s Harrym zdržel.

„Co se ti doopravdy stalo s tím nosem?“ zeptal se, jakmile zůstali sami, mimo doslech davu, který se tlačil z Velké síně ven.

Harry mu to vylíčil. Ron se ani náznakem nezasmál.

„Viděl jsem, jak Malfoy hraje nějaký divadýlko s nosem,“ zahučel rozezleně.

„Jo, jasně, na to se vykašli,“ přikývl hořce Harry. „Raději si poslechni, co říkal, než přišel na to, že tam jsem…“

Harry čekal, že Rona Malfoyovo vychloubání ohromí. Na Rona, který se podle něj v tomto ohledu projevoval jako paličatý zabedněnec, to ale žádný dojem neudělalo.

„Ale prosím tě, Harry, prostě se jen vytahoval před Parkinsonovou… jakým úkolem by ho asi tak Ty-víš-kdo mohl pověřit?“

„Co ty víš, třeba Voldemort potřebuje někoho tady v Bradavicích. Nebyl by první…“

„Vážně bys mi udělal radost, Harry, kdyby sis vodvyk říkat to méno,“ ozval se za nimi vyčítavý hlas. Harry se ohlédl přes rameno a spatřil Hagrida, jak kroutí hlavou.

„Brumbál ho také říká nahlas,“ odsekl tvrdohlavě.

„Jo, to je fakt, to je holt Brumbál,“ zněla záhadná Hagridova odpověď. „Jakpakto, žes přišel pozdě, Harry? Už jsem si dělal starosti.“

„Zdržel jsem se ve vlaku,“ opáčil Harry. „A proč jsi přišel pozdě ty?“

„Já byl s Drápem,“ vysvětloval šťastně Hagrid. „Nějak jsem ztratil pojem vo čase. Má teď nový bejvání nahoře v horách, zařídil mu to Brumbál – takovou moc hezkou velkou jeskyni. Je tam daleko spokojenější, než byl v Zapovězeným lese. Moc pěkně jsme si popovídali.“

„Vážně?“ podivil se Harry a dával si pozor, aby se nesetkal s Ronovým pohledem. Když naposledy viděl Hagridova nevlastního bratra, zuřivého obra, který s potěšením vytrhával ze země stromy i s kořeny, tvořilo Drápovu slovní zásobu pět výrazů, z nichž dva nedokázal správně vyslovit.

„Jo, fakt dělá vohromný pokroky,“ chlubil se pyšně Hagrid. „To budete koukat! Říkám si, že ho asi zacvičím na svýho asistenta.“

Ron hlasitě vyprskl, podařilo se mu to ale zamaskovat jako nenadálé kýchnutí. Stáli teď u dubové vstupní brány.

„No nic, uvidíme se zejtra, první hodina začíná hned po vobědě. Přiďte dřív, můžete se napřed pozdravit s Klo… chci říct s Křídlošípem.“

Zvedl ruku, dobrosrdečně jim mávl na pozdrav a vyšel hlavní branou do tmy.

Harry s Ronem se po sobě podívali. Harrymu bylo jasné, že Ron pocítil stejnou sklíčenost jako on.

„Nepokračuješ v péči o kouzelné tvory, že ne?“

Ron zavrtěl hlavou.

„Ty taky ne, viď?“

Teď zavrtěl hlavou Harry.

„A Hermiona,“ pokračoval Ron, „nejspíš taky ne, co?“

Harry ještě jednou zavrtěl hlavou. Raději si ani nechtěl představit, co asi Hagrid řekne, až zjistí, že všichni tři jeho oblíbení studenti na jeho předmět zanevřeli.

Kapitola devátá

Princ dvojí krve

Druhý den ráno se Harry a Ron setkali s Hermionou před snídaní ve společenské místnosti. Harry doufal alespoň v nějakou podporu své teorie, a tak Hermioně hned vypověděl, co slyšel Malfoye říkat ve spěšném vlaku do Bradavic.

„To se ale samozřejmě jen vytahoval před Parkinsonovou, nemyslíš?“ vložil se do toho Ron dřív, než Hermiona stačila říct svůj názor.

„No,“ zatvářila se nejistě, „já nevím… bylo by to Malfoyovi podobné, vždycky chce vypadat důležitější, než doopravdy je… Ale takhle moc si vymýšlet by si snad nedovolil…“

„No právě,“ chytil se jejích slov Harry, nemohl ale svou teorii dál rozvinout, protože kolem bylo příliš mnoho zvědavců, kteří se jim pokoušeli naslouchat. Jiní zas na něj nepokrytě zírali, zakrývali si ústa rukou a něco si špitali.

„Neukazuj na nikoho prstem, nevychovanče!“ vyjel Ron na jednoho obzvlášť drobného prvňáčka, když se postavili do fronty a chystali se vylézt otvorem v portrétu. Chlapec, který právě koutkem úst sděloval kamarádovi něco o Harrym, v tu ránu zrudl a vyplašeně proskočil otvorem ven. Ron se tiše uchechtl.

„Je to senzace, být v šestém ročníku. A ještě ke všemu budeme mít letos spousty volného času! Celé hodiny můžeme klidně prosedět tady nahoře a mít veget.“

„Ten čas budeme potřebovat k učení, Rone!“ napomenula ho Hermiona, když společně vykročili chodbou.

„Jasně, ale ne dnes,“ odsekl Ron. „Počítám, že dnes to bude náramná pohodička.“

„Počkej moment!“ vyštěkla najednou Hermiona a nataženou rukou zahradila cestu kolemjdoucímu studentovi čtvrtého ročníku, který se ji chystal předejít a v ruce pevně svíral citrónově zelený kotouč. „Hryzavá házedla jsou zakázaná, dej to sem,“ vyzvala ho přísně. Chlapec jí s ublíženým výrazem podal vztekle vrčící hračku, proklouzl pod její nataženou rukou a rozběhl se za kamarády. Ron počkal, dokud jim nezmizel z očí, a pak házedlo vytrhl Hermioně z ruky.

„Senzace, přesně takové jsem vždycky chtěl mít.“

Hermioniny protesty zanikly v hlasitém zahihňání. Levandule Brownová zjevně považovala Ronovu poznámku za náramně legrační. Ještě pořád se smála, když je míjela, a ohlédla se po Ronovi přes rameno. Ron se zatvářil značně samolibě.

Strop Velké síně svítil jasnou modří a byl poset drobnými načechranými obláčky, přesně jako obdélníkové výseče oblohy, které bylo vidět vysokými, svisle dělenými okny. Pustili se do ovesné kaše a slaniny s vejci a Harry s Ronem při jídle vyprávěli Hermioně o nepříjemném rozhovoru, který měli předchozího večera s Hagridem.

„To si vážně myslí, že budeme dál chodit na péči o kouzelné tvory?“ namítla znepokojeně. „Nikdo z nás přece nikdy neprojevil žádné… no… víte, jak to myslím… žádné nadšení.“

„Jenže v tom je právě ten problém, ne?“ zahučel Ron a spolkl naráz celé sázené vejce. „Zrovna my tři jsme se na hodinách nejvíc snažili, protože máme Hagrida rádi. Hagrid si ale myslí, že máme rádi ten pitomý předmět, co učí. Myslíte, že v něm vůbec někdo chce pokračovat na OVCE?“

Harry s Hermionou se ani nenamáhali se zbytečnou odpovědí. Oba velice dobře věděli, že o další studium péče o kouzelné tvory nebude mít z jejich ročníku zájem nikdo. Vyhýbali se Hagridovým pohledům a jen rozpačitě mu oplatili veselé zamávání, když o deset minut později odcházel od učitelského stolu.

Po snídani zůstali sedět na svých místech a čekali, až k nim od učitelského stolu sejde profesorka McGonagallová. Rozdílení rozvrhů bylo v tomto školním roce složitější než obvykle, protože si profesorka McGonagallová nejprve potřebovala ověřit, že u zkoušek NKÚ všichni u zvolených předmětů dosáhli hodnocení požadovaného pro další studium na OVCE.

Hermiona byla okamžitě přijata ke studiu kouzelných formulí pro pokročilé, obrany proti černé magii, přeměňování, bylinkářství, věštění z čísel, starodávných run a lektvarů a bez otálení vyrazila hned na první hodinu starodávných run. Nevillovi trval zápis do nového ročníku o něco déle. Kulatý obličej se mu stáhl úzkostí, když sledoval, jak profesorka McGonagallová prochází jeho přihlášku a porovnává ji s výsledky NKÚ.

„Bylinkářství je bez problémů,“ prohlásila. „Profesorka Prýtová vás s hodnocením vynikající z NKÚ ráda znovu uvidí. A nad očekávání vás kvalifikuje i pro obranu proti černé magii. Problém je ovšem s přeměňováním. Je mi líto, Longbottome, ale hodnocení přijatelné vám doopravdy nestačí k tomu, abyste pokračoval dál na OVCE. Nedomnívám se prostě, že byste byl s to zvládnout předepsané osnovy.“

Neville svěsil hlavu. Profesorka McGonagallová si ho prohlížela skly svých hranatých brýlí.

„Proč vlastně chcete pokračovat právě v přeměňování? Nikdy jsem neměla dojem, že by se vám nějak zvlášť zamlouvalo.“

Neville se zatvářil utrápeně a zahučel cosi, v čem bylo rozumět jen „…babička chce…“

„Pff,“ odfoukla si profesorka McGonagallová. „Je nejvyšší čas, aby se vaše babička naučila být hrdá na vnuka, kterého má, a ne na toho, kterého by podle svých představ ráda měla – obzvlášť poté, co se přihodilo na ministerstvu.“

Neville celý zrůžověl a začal zmateně pomrkávat – profesorka McGonagallová mu ještě nikdy nesložila žádnou poklonu.

„Je mi líto, Longbottome, ale do svého kurzu na OVCE vás přijmout nemohu. Tady ale vidím, že jste byl hodnocen nad očekávání v kouzelných formulích – tak co kdybyste zkusil OVCE z formulí?“

„Babička si myslí, že formulemi bych si to moc ulehčoval,“ zamumlal Neville.

„Zapište si formule,“ navrhla profesorka McGonagallová, „a já napíšu Augustě pár řádek. Vysvětlím jí, že jen proto, že ona z formulí u NKÚ propadla, nejde nevyhnutelně o zbytečný předmět.“ Nepatrně se pousmála, když viděla, jak se Nevillův obličej nevěřícně rozzářil potěšeným úžasem, klepla špičkou hůlky do nevyplněného rozvrhu a podala ho Nevillovi nyní už s podrobným rozpisem jeho nových studijních předmětů.

Poté se obrátila k Parvati Patilové, kterou ze všeho nejvíc zajímalo, jestli jasnovidectví bude i nadále učit ztepilý kentaur Firenze.

„Ten si letos výuku rozdělil napůl s profesorkou Trelawneyovou,“ vysvětlovala profesorka McGonagallová a do hlasu se jí vloudil nepatrný nesouhlasný podtón. Bylo všeobecně známo, že jasnovidectvím jakožto studijním předmětem hluboce pohrdá. „Šestý ročník dostala profesorka Trelawneyová.“

Když se Parvati o pět minut později vydala na hodinu jasnovidectví, tvářila se trochu jako zmoklá slepice.

„Tak dál – Potter, Potter…“ pokračovala profesorka McGonagallová, nahlédla do svých poznámek a otočila se k Harrymu. „Kouzelné formule, obrana proti černé magii, bylinkářství, přeměňování… to všechno je v pořádku. Musím říct, že mě vaše známka z přeměňování potěšila, Pottere, velice mě potěšila. Proč jste se ale nepřihlásil k dalšímu studiu lektvarů? Myslela jsem, že vaším cílem je stát se bystrozorem.“

„To také bylo, ale sama jste říkala, že bych musel být při NKÚ vynikající, paní profesorko.“

„To ovšem platilo, dokud lektvary vyučoval profesor Snape. Profesor Křiklan na rozdíl od něj zcela ochotně přijímá do kurzu na OVCE i studenty, kteří byli u NKÚ hodnoceni nad očekávání. Chcete tedy s lektvary pokračovat?“

„Ano,“ přisvědčil Harry, „jenže jsem si nekoupil učebnice, žádné přísady ani…“

„Nepochybuji o tom, že profesor Křiklan najde něco, co by vám půjčil,“ ujistila ho profesorka McGonagallová. „Jsme domluveni, Pottere, tady máte rozvrh. Mimochodem… už se přihlásilo dvacet zájemců, kteří by chtěli zkusit štěstí v nebelvírském famfrpálovém týmu. Dám vám jejich seznam, až bude kompletní, a můžete uspořádat konkurz, kdykoli se vám to bude hodit.“

O několik minut později byl i Ron zapsaný ke studiu stejných předmětů jako Harry a oba společně odešli od stolu.

„Podívej,“ jásal Ron a prohlížel si svůj rozvrh, „teď máme volnou hodinu… a po přestávce další… a ještě jednu po obědě… senzace!“

Vrátili se do společenské místnosti, v níž nebyl nikdo kromě půltuctů studentů sedmého ročníku; nechyběla mezi nimi ani Katie Bellová, jediná zbývající členka původního nebelvírského famfrpálového týmu z doby, kdy se k němu Harry v prvním ročníku připojil.

„Říkala jsem si, že to určitě dostaneš ty, gratuluju,“ zavolala a ukázala na kapitánský odznak, který měl Harry na prsou. „Dej mi vědět, na kdy svoláš konkurz.“

„Nemluv hlouposti,“ vyhrkl Harry, „tebe si přece zkoušet nemusím, hrajeme spolu už pět let…“

„Takhle bys začínat neměl,“ zarazila ho varovně Katie. „Nemůžeš vědět, jestli mezi těmi novými není někdo mnohem lepší než já. Už hodně dobrých týmů skončilo fiaskem jen proto, že v nich kapitáni drželi pořád stejné staré tváře, nebo do nich přibírali svoje kamarády…“

Ron poněkud zrozpačitěl a začal si hrát s hryzavým házedlem, které Hermiona zabavila studentovi čtvrtého ročníku. Házedlo kroužilo po společenské místnosti, vrčelo a pokoušelo se zabořit zuby do čalouněného obložení stěn. Křivonožka je sledoval žlutýma očima a prskal, kdykoli se k němu příliš přiblížilo.

O hodinu později jen neradi opustili prosluněnou společenskou místnost a sešli o čtyři patra níž, do učebny obrany proti černé magii. Hermiona už se tlačila přede dveřmi, náruč měla plnou těžkých učebnic a tvářila se sklíčeně.

„Dostali jsme z run hroznou spoustu domácích úkolů,“ postěžovala si úzkostlivě, když se k ní Harry s Ronem připojili. „Čtyřiceticentimetrové pojednání, k tomu dva překlady, a tohle všechno musím do středy přečíst!“

„Smůla,“ zívl Ron.

„Jen počkej,“ odsekla naštvaně. „Vsadím se, že Snape nám taky naloží.“

Ještě ani nedořekla a dveře učebny se otevřely. Na chodbu vyšel Snape, jehož bledá tvář byla jako vždy zarámovaná dvěma závoji mastných černých vlasů. Shromáždění studenti okamžitě zmlkli.

„Dovnitř,“ zavelel Snape.

Když vešli, Harry se rozhlédl po učebně. Snape už stačil celé místnosti vtisknout vlastní osobitý ráz – panovalo v ní větší přítmí než obvykle, protože přes okna byly zatažené závěsy, a jediným osvětlením byly svíce. Stěny zdobily nové obrazy, na nichž byli ve většině případů zachyceni lidé trpící zjevně bolestmi: byli zohyzděni strašlivými zraněními, nebo měli podivně zdeformované různé části těla. Když si sedali a rozhlíželi se po těch odpudivých temných výjevech, nikdo nepromluvil.

„Zatím jsem vám nenařídil, abyste si vytáhli učebnice,“ promluvil Snape, když zavřel dveře a přešel ke katedře, za níž se postavil čelem k třídě. Hermiona honem hodila zpět do brašny svoji učebnici Jak čelit hrozbě bez tváře a brašnu schovala pod židli. „Chci vám něco říct a chci, abyste mi věnovali plnou pozornost.“

Přelétl černýma očima jejich zvednuté hlavy a u Harryho se zastavil o zlomek vteřiny déle než u ostatních.

„Jestli se nemýlím, měli jste na tento předmět dosud pět učitelů.“

Jestli se nemýlíš… jako bys je všechny neviděl přicházet a odcházet, Snape, a jako bys nedoufal, že příště přijdeš na řadu ty, pomyslel si rozhořčeně Harry.

„Všichni tito učitelé přirozeně měli vlastní metody a priority. Vzhledem k tomu, jaký to ve vás muselo zanechat zmatek, mě překvapuje, že se tolika z vás podařilo složit z tohoto předmětu zkoušku NKÚ. A ještě překvapenější bych byl, kdybyste všichni dokázali zvládnout učivo na OVCE, které bude podstatně náročnější.“

Snape začal přecházet podél učebny a ztišil hlas; studenti natahovali krky, otáčeli se za ním a sledovali ho očima.

„Formy černé magie,“ pokračoval Snape, „jsou četné, rozmanité, proměnlivé a věčné. Boj proti nim se podobá boji s mnohohlavou nestvůrou – kdykoli přeseknete některý z jejích krků, naroste jí hlava ještě zuřivější a vychytralejší, než byla ta stará. Bojujete proti silám, které nemají pevnou podobu, jsou přizpůsobivé a nezničitelné.“

Harry na Snapea užasle zíral. Bylo nepochybně v pořádku, když někdo černou magii respektoval jako nebezpečného nepřítele, ale něco úplně jiného přece bylo mluvit o ní jako nyní Snape, s láskyplnou něhou.

„Vaše obrana,“ Snape zvýšil o něco hlas, „musí proto být stejně přizpůsobivá a vynalézavá jako magie, o jejíž zničení usilujete. Podle těchto výjevů,“ ukazoval postupně na obrazy, kolem nichž procházel, „si můžete udělat poměrně jasnou představu o tom, co se stane nešťastníkům, kteří jsou například zasaženi kletbou Cruciatus,“ mávl rukou směrem k čarodějce, která zjevně křičela nesnesitelnou bolestí, „kteří se stanou obětí mozkomorova polibku,“ kouzelník s prázdnýma očima ležící zhroucený u zdi a stočený do klubíčka, „nebo vyprovokují k útoku proti sobě neživého,“ krvavá kaše na zemi.

„Je tedy pravda, že byli spatřeni neživí?“ zeptala se pisklavým hláskem Parvati Patilová. „Znamená to, že jich určitě používá?“

„V minulosti Pán zla neživých skutečně užíval,“ odpověděl Snape, „což znamená, že je radno předpokládat, že jich může použít znovu. Takže…“

Vracel se po druhé straně učebny ke katedře a celá třída opět sledovala, jak za ním při chůzi vlaje tmavý hábit.

„…jestli se nemýlím, s používáním neverbálních zaklínadel nemáte dosud žádné zkušenosti. Jaké jsou výhody neverbálního zaklínadla?“

Hermionina ruka vystřelila do vzduchu. Snape si dal načas a nejdříve se rozhlédl po všech ostatních, aby se ujistil, že nemá na vybranou. Teprve pak ji stroze vyzval: „Tak prosím, slečno Grangerová.“

„Vašemu protivníkovi se předem nedostane varování, jaké kouzlo se chystáte provést,“ odpověděla Hermiona, „čímž získáte zlomek vteřiny ve svůj prospěch.“

„Odpověď prakticky slovo od slova odpapouškovaná z Příručky kouzelných slov a zaklínadel pro šestý ročník,“ odtušil přezíravě Snape (v koutě učebny se Malfoy hlasitě uchechtl), „ale v podstatě správná. Ano, ti, kdo zvládnou používání kouzel bez hlasitě vykřikovaných formulí, získávají pro sebe při vrhání kleteb a zaklínadel výhodu překvapení. Nedokážou to samozřejmě všichni kouzelníci, je to otázka soustředění a duševní síly, kterou někteří z nich,“ znovu zlomyslně ulpěl pohledem na Harrym, „postrádají.“

Harrymu bylo jasné, že Snape vzpomíná na katastrofální hodiny nitrobrany, které mu dával loni. Neuhnul mu však pohledem, naopak, zlostně na Snapea zíral tak dlouho, dokud neodvrátil oči on.

„Nyní se rozdělíte na dvojice,“ pokračoval. „Jeden z každé dvojice se bude snažit na svého partnera seslat kletbu, aniž by promluvil. Druhý se rovněž beze slova pokusí jeho kletbu odvrátit. Dejte se do toho.“

Přestože o tom Snape nevěděl, naučil Harry předchozího roku přinejmenším polovinu třídy (všechny, kteří byli členy BA), jak se správně provádí štítové kouzlo. Nikdo z nich se ovšem dosud nepokusil použít toto kouzlo beze slov, takže došlo v následujících minutách k četným pokusům o švindlování. Mnozí studenti nevyslovovali zaklínadla nahlas, jen šeptali. Jako obvykle se po deseti minutách Hermioně podařilo odrazit Nevillovo tiše zahuhlané huspeninové zaklínadlo, aniž by vyřkla jediné slovo. Harry si hořce pomyslel, že u kteréhokoli nezaujatého učitele by podobný úspěch nepochybně Nebelvíru vynesl dvacet bodů, Snape to ovšem přešel zcela bez povšimnutí. Procházel mezi nacvičujícími dvojicemi, víc než kdy jindy podoben přerostlému netopýrovi, pak se zastavil a sledoval, jak se se svým úkolem potýkají Harry a Ron.

Ron, který měl seslat kletbu na Harryho, v obličeji celý zrudl a rty pevně tiskl k sobě, aby odolal pokušení vyřknout slova zaklínadla nahlas. Harry se zdviženou hůlkou stál jako na trní a chystal se odrazit útok, který zřejmě nikdy neměl přijít.

„To je k pláči, Weasley,“ poznamenal po chvíli Snape. „Počkejte, ukážu vám…“

Namířil hůlkou na Harryho tak rychle, že Harry zareagoval zcela instinktivně. Na neverbální kouzla úplně zapomněl a zahulákal: „Protego!“

Štítové kouzlo, které vyčaroval, bylo tak silné, že Snapea zbavilo rovnováhy – odlétl a narazil do jednoho ze stolů. Celá třída se ohlédla a sledovala, jak se Snape nasupeně napřimuje.

„Vzpomínáte, co jsem říkal – že budeme cvičit neverbální kouzla, Pottere?“

„Ano,“ přitakal koženě Harry.

„Ano, pane.“

„Mně nemusíte říkat PANE, pane profesore.“

Slova mu vyklouzla z úst dřív, než si uvědomil, co vlastně říká. Několik lidí včetně Hermiony vyděšeně zalapalo po dechu. Za Snapeovými zády se však Ron, Dean i Seamus uznale ušklíbli.

„Máte školní trest,“ vyštěkl Snape. „V sobotu večer, v mém kabinetu. Drzosti nestrpím od nikoho, Pottere… ani od vyvoleného.“

„To bylo geniální, Harry!“ dusil se smíchy Ron, když o chvíli později odcházeli na přestávku a byli bezpečně ze Snapeova doslechu.

„Něco takového jsi ale vážně neměl říkat,“ peskovala ho Hermiona a mračila se na Rona. „Co tě to popadlo?“

„Chtěl mě uřknout, pokud sis náhodou nevšimla,“ vztekal se Harry. „Toho jsem si užil dost při těch jeho hodinách nitrobrany! Proč si pro změnu nevybere nějakého jiného pokusného králíka? A na co si to vůbec Brumbál hraje, že nechá Snapea učit obranu? Slyšeli jste, jak se rozplýval, když mluvil o černé magii? Je do ní úplně blázen! Do všech těch přizpůsobivých a nezničitelných magických sil…“

„Víš,“ přerušila ho Hermiona, „připadalo mi, že mluví trochu jako ty.“

„Jako já?“

„Ano, jako když jsi nám líčil, jaké to je, stát proti Voldemortovi. Říkals, že nezáleží na tom, jestli umíš zpaměti odříkat bůhvíkolik kouzel, říkals, že záleží jen na tom, co v tobě je, na tvé inteligenci a odvaze… a nezdá se ti, že Snape říkal totéž? Že musíš být prostě statečný a pohotově myslet?“

Harryho natolik odzbrojilo, že Hermiona jeho slova považovala za stejně důležitá k zapamatování jako Příručku kouzelných slov a zaklínadel, že se s ní ani nehádal.

„Harry! Hej, Harry!“

Harry se ohlédl. Spatřil, jak k němu spěchá Jack Sloper, jeden z odrážečů loňského nebelvírského famfrpálového týmu, a v ruce drží svitek pergamenu.

„To je pro tebe,“ sdělil mu zadýchaně Sloper. „Hele, slyšel jsem, že jsi nový kapitán. Kdy pořádáš konkurz?“

„Ještě nevím,“ odpověděl Harry a v duchu si pomyslel, že by Sloper musel mít obrovské štěstí, aby se do týmu vrátil. „Dám ti vědět.“

„Tak fajn. Doufal jsem, že to bude o tomhle víkendu…“

Harry ho ale neposlouchal, právě totiž poznal úzké, tenké písmo na pergamenu. Odvrátil se od Slopera v polovině věty, spěšně s Ronem a s Hermionou zamířil pryč a ještě za chůze pergamen rozvinoval.

Milý Harry,

Rád bych s našimi soukromými hodinami začal tuto sobotu.

Buď tak laskav a přijď v osm hodin večer do mé pracovny.

Doufám, že si první den nového školního roku užíváš.

S úctou

Albus Brumbál

P. S. Mám rád kyselé bonbony.

„Má rád kyselé bonbony?“ žasl Ron, který si vzkaz přečetl Harrymu přes rameno a tvářil se zcela zmateně.

„To je heslo, abych prošel kolem chrliče před jeho pracovnou,“ vysvětlil mu polohlasně Harry. „No vida! Tohle Snapea nepotěší… na ten jeho školní trest nebudu mít čas!“

Celou přestávku strávili s Ronem a s Hermionou úvahami o tom, co asi bude Brumbál Harryho učit. Ron považoval za nejpravděpodobnější, že to budou nějaké obzvlášť účinné kletby a zaklínadla, o jakých Smrtijedi nemají ani ponětí. Hermiona prohlásila, že něco takového by nebylo legální, a za mnohem pravděpodobnější považovala, že chce Brumbál Harryho učit pokročilá obranná kouzla. Po přestávce odešla na věštění z čísel, zatímco Harry s Ronem se vrátili do společenské místnosti a s neobyčejným odporem se pustili do domácích úkolů od Snapea. Ukázalo se, že jde o úkoly tak složité, že s nimi ještě nebyli hotoví, když se k nim na odpolední volnou hodinu připojila Hermiona (s ní ovšem s prací výrazně pohnuli). Sotvaže skončili, ozvalo se zvonění na odpolední dvouhodinovku lektvarů, a všichni tři vyrazili známou cestou do sklepní učebny, která dlouhá léta patřila Snapeovi.

Na chodbě před učebnou zjistili, že ve studiu na OVCE pokračuje jen tucet lidí. Crabbemu ani Goylovi se zjevně nepodařilo dosáhnout u NKÚ požadovaného hodnocení, postoupili však čtyři jiní studenti Zmijozelu a mezi nimi i Malfoy. Další čtveřice byla z Havraspáru a doplňoval je mrzimorský Ernie Macmillan, kterého měl Harry přes jeho poněkud nafoukané způsoby docela rád.

„Ahoj, Harry,“ pozdravil afektovaně Ernie, když k němu Harry přicházel, a podával mu ruku. „Ani jsem dnes ráno neměl příležitost s tebou na obraně proti černé magii prohodit pár slov. Celkem ucházející hodina, řekl bych, i když štítová kouzla jsou pro nás veterány z BA obnošená vesta… A co vy, jak vy se máte… Rone, Hermiono?“

Stačili mu odpovědět pouhé fajn, když se dveře sklepení otevřely a na chodbu se vyvalilo nejprve břicho a za ním i Křiklan. Usmíval se na vcházející studenty tak srdečně, až se mu jeho mohutný mroží knír zkřivil, a obzvlášť nadšeně se přivítal s Harrym a se Zabinim.

Sklepení už bylo neobvykle prosyceno různými výpary a nezvyklými pachy. Harry, Ron i Hermiona zvědavě čichali, když procházeli kolem velkých bublajících kotlíků. Zmijozelská čtveřice se usadila k jednomu ze stolů a totéž učinili i čtyři havraspárští, takže k Harrymu, Ronovi a Hermioně se připojil Ernie. Vybrali si stůl nejblíž kotlíku se zlatavou tekutinou vydávající jednu z nejsvůdnějších vůní, jakou Harry v životě cítil – jakýmsi tajemným způsobem mu připomínala zároveň sirupové košíčky, dřevěnou vůni násady od koštěte a cosi květinového, co snad kdysi cítil v Doupěti. Uvědomil si, jak se zdlouha a zhluboka nadechuje a že ho výpary lektvarů zaplňují, jako by je pil. Zaplavila ho nezměrná spokojenost. Usmál se na Rona a Ron mu úsměv líně opětoval.

„Tak, tak, tak,“ pokyvoval hlavou Křiklan a monumentální obrysy jeho těla se chvějivě vlnily v oblacích mihotavých par. „Vyndejte si všichni váhy a soupravy s přísadami a nezapomeňte na Přípravy lektvarů pro pokročilé…“

„Pane profesore?“ zvedl ruku Harry.

„Copak, Harry?“

„Nemám učebnici, váhy ani nic dalšího… a Ron taky ne… Totiž, neuvědomili jsme si, že budeme smět pokračovat na OVCE…“

„Ano, ano, profesorka McGonagallová mi říkala… nedělejte si starosti, drahý chlapče, s tím si vůbec nelamte hlavu. Dnes můžete používat přísady z naší školní skříně, určitě najdeme i nějaké váhy, které vám půjčíme, a máme tady také hromádku starých učebnic, ty vám budou stačit, než si napíšete do Krucánků a kaňourů…“

Křiklan přešel ke skříni stojící v koutě, chvíli se v ní přehraboval a vytáhl dvě neskutečně ohmatané a potrhané učebnice Přípravy lektvarů pro pokročilé od Libaciuse Brutnáka, které dal Harrymu a Ronovi spolu s dvojími zašlými váhami.

„Tak tedy,“ ujal se znovu slova, vrátil se do čela učebny a nadmul svoji mohutnou hruď tak mocně, že mu z vesty div neodlétly všechny knoflíky, „připravil jsem na ukázku několik lektvarů, abyste si je mohli prohlédnout, čistě jen pro zajímavost, chápejte. Jsou to nápoje, které byste měli umět namíchat i vy, až složíte OVCE. Předpokládám, že i když jste je sami zatím nevyráběli, určitě jste o nich už slyšeli. Poví mi někdo, co je tohle?“

Ukázal na kotlík stojící nejblíž zmijozelskému stolu. Harry se nepatrně nadzvedl na židli a viděl, že je v něm cosi, co vypadá jako obyčejná vařící voda.

Hermionina nacvičená ruka vylétla do vzduchu dřív, než stačil zareagovat kdokoli z ostatních, a Křiklan na ni ukázal.

„To je veritasérum, bezbarvý lektvar bez jakéhokoli zápachu, který každého, kdo ho vypije, donutí mluvit pravdu,“ referovala Hermiona.

„Velmi dobře, velmi dobře!“ pochválil ji spokojeně Křiklan. „A tohle,“ pokračoval a ukázal na kotlík u havraspárského stolu, „je velice známý nápoj… v poslední době byl zmíněn i v několika ministerských sděleních… kdo by mi…?“

Hermionina ruka byla opět nejrychlejší.

„To je mnoholičný lektvar, pane profesore,“ odpověděla.

Harry také poznal onu pomalu klokotající bahnitou tekutinu v druhém kotlíku, nijak mu ale nevadilo, že si zásluhy za správnou odpověď připsala Hermiona – koneckonců to byla ona, komu se lektvar tehdy v druhém ročníku podařilo připravit.

„Výborně, výborně! A nyní k tomuhle… ano, drahá slečno?“ Křiklan poněkud zaskočeně vyvalil oči, protože ještě ani nedořekl a Hermionina ruka už se zase třepetala ve vzduchu.

„To je Amorův šíp!“

„Ano, pravdaže. Je nejspíš pošetilé, že se vůbec ptám,“ dodal Křiklan, na kterého to zjevně učinilo obrovský dojem, „a předpokládám, že víte, k čemu se používá?“

„Je to nejúčinnější elixír lásky na světě!“ přikývla Hermiona.

„Naprosto přesné! Poznala jste ho asi podle jedinečného perleťového lesku, že?“

„A podle výparů, které z něj stoupají v charakteristických spirálách,“ doplnila ho Hermiona zaníceně. „Říká se, že každému voní jinak – podle toho, co koho osobně přitahuje. Například já z něj cítím čerstvě posečenou trávu a nový pergamen a…“

Vtom malinko zrůžověla a větu nedokončila.

„Smím se zeptat, jak se jmenujete, drahá slečno?“ otázal se Křiklan a nevšímal si jejích rozpaků.

„Hermiona Grangerová, pane profesore.“

„Grangerová… Grangerová? Nejste náhodou příbuzná s Hektorem Dagworthem-Grangerem, zakladatelem Nejpozoruhodnější lektvarnické společnosti?“

„Ne, to asi ne, pane profesore. Pocházím totiž z mudlovské rodiny.“

Harry viděl, jak se Malfoy naklání k Nottovi a něco mu šeptá. Oba se uchichtli, Křiklana to ale ani v nejmenším nevyvedlo z míry – naopak se celý rozzářil a přelétl pohledem z Hermiony na Harryho, který seděl vedle ní.

„Aha! Jedna z mých nejlepších kamarádek je z mudlovské rodiny a je nejlepší z celého našeho ročníku! Předpokládám, že právě tohle je ta kamarádka, o které jste mluvil, Harry, není-liž pravda?“

„Ano, pane profesore,“ potvrdil Harry.

„Vida, vida! Odneste si dvacet zasloužených bodů pro Nebelvír, slečno Grangerová,“ usmál se srdečně Křiklan.

Malfoy se zatvářil téměř stejně jako tenkrát, když dostal od Hermiony pěstí do nosu. Hermiona se s rozzářeným výrazem otočila k Harrymu a zašeptala: „Tys mu vážně řekl, že jsem nejlepší z ročníku? Ach, Harry!“

„No a? Co tě na tom tak udivuje?“ usykl Ron a tvářil se bůhvíproč dotčeně. Jsi přece nejlepší z ročníku. Kdyby se zeptal mě, řekl bych mu to samé!“

Hermiona se usmála, zároveň však Rona rázně umlčela, aby slyšeli, co Křiklan vykládá dál. Ron vypadal dost rozladěně.

„Amorův šíp samozřejmě neprobudí lásku doopravdy. Lásku je nemožné uměle vytvořit nebo napodobit. Ne, tento elixír pouze navozuje pocit silného poblouznění či přímo posedlosti. Je to pravděpodobně nejnebezpečnější a nejmocnější lektvar v této místnosti – ale ano, je to tak,“ dodal a vážně pokýval hlavou na Malfoye a Notta, kteří se pochybovačně ušklíbli. „Až nashromáždíte tolik životních zkušeností jako já, nebudete sílu posedlosti láskou podceňovat…

A nyní,“ odvrátil se od nich, „je načase, abychom se pustili do práce.“

„Ještě jste nám neřekl, co je támhleto, pane profesore,“ ozval se Ernie Macmillan a ukázal na malý černý kotlík na Křiklanově stole. Lektvar v kotlíku vesele bublal a šplouchal; měl barvu roztaveného zlata a velké kapky vyskakovaly nad hladinu jako zlaté rybičky, ani trocha však nevyšplíchla mimo kotlík.

„Ahá!“ protáhl znovu Křiklan. Harry si byl naprosto jistý, že profesor na lektvar nezapomněl, ale aby dosáhl dramatického efektu, vyčkal prostě, až se na něj někdo zeptá. „Ano, támhleto. Tak tedy, támhleto, dámy a pánové, je mimořádně roztomilý dryák zvaný felix felicis. Mám za to,“ otočil se a s úsměvem pohlédl na Hermionu, které unikl hlasitý vzdech, „že víte, jaké má felix felicis účinky, slečno Grangerová?“

„Je to tekuté štěstí,“ vydechla rozechvěle Hermiona. „Udělá z vás šťastlivce!“

Celá třída jako by se na židlích viditelně napřímila. Harry v tom okamžiku viděl z Malfoye jen jeho ulíznutou blonďatou hlavu zezadu, protože Draco konečně věnoval Křiklanovi absolutní pozornost.

„Přesně tak, připište si dalších deset bodů pro Nebelvír. Ano, je to zvláštní lektvárek, tenhle felix felicis,“ rozpovídal se Křiklan. „Příprava je strašně ošemetná, a když něco pokazíte, může to mít katastrofální následky. Uvaříte-li ho ale správně, jako v tomto případě já, zjistíte, že uspějete v každém svém snažení… alespoň dokud jeho účinky nepominou.“

„Tak proč ho lidé nepijí pořád, pane profesore?“ vyhrkl zapáleně Terry Boot.

„Protože při požití přílišného množství vyvolává bezstarostnost, lehkomyslnost a příliš nebezpečnou sebedůvěru,“ vysvětloval Křiklan. „Však to znáte, nic se nesmí přehánět… ve velkých dávkách je prudce jedovatý. Pijete-li ho ovšem střídmě a opravdu hodně zřídka…“

„Vy jste se ho někdy napil, pane profesore?“ zeptal se s nesmírným zaujetím Michael Corner.

„Dvakrát v životě,“ odpověděl Křiklan. „Poprvé ve čtyřiadvaceti letech a podruhé v sedmapadesáti. Dvě polévkové lžíce při snídani. Dva dokonalé dny.“

Zasněně se zahleděl kamsi do dáli. Ať už to jen hraje nebo ne, pomyslel si Harry, působí opravdu přesvědčivě.

„A právě tento nápoj,“ dodal Křiklan, když se zjevně vrátil zpět mezi ně, „chci jednomu z vás nabídnout v dnešní hodině jako cenu.“

Rozhostilo se ticho, v němž jako by se každé zabublání a zaklokotání okolních lektvarů rozléhalo desetinásobně hlasitěji.

„Jedna nepatrná lahvička nápoje felix felicis,“ upřesnil Křiklan, vytáhl z kapsy miniaturní skleněnou nádobku se zátkou a ukázal ji kolem dokola, „představuje dostatečnou dávku na dvanáct hodin štěstí. Od svítání do soumraku se odměněnému bude dařit ve všem, o co se pokusí.

Ovšem pozor, musím vás varovat! Felix felicis je v organizovaných soutěžích pokládán za zakázanou látku… například ve sportovním zápolení, při zkouškách nebo při volbách. Vítěz ho tedy smí použít jen za zcela obyčejného dne… a sám se přesvědčí, jak se z toho obyčejného dne stane den neobyčejný!

Nuže tedy,“ přešel Křiklan náhle k odměřenému tónu, „jak můžete moji báječnou cenu získat? Prostě tak, že si nalistujete stranu deset Přípravy lektvarů pro pokročilé. Zbývá nám ještě něco přes hodinu, což by měl být dostatek času, abyste se pokusili připravit alespoň trochu slušný odvar živoucí smrti. Vím, že je složitější než všechno, co jste zkoušeli doposud, a nečekám také od nikoho úplně dokonalý výsledek. Ten, kdo uvaří nejlepší lektvar, ale vyhraje tady malého felixe. Tak do toho!“

Ozvalo se šoupání a skřípění, jak k sobě každý přitahoval svůj kotlík, a několik hlasitých cvaknutí, když všichni začali na misky vah nakládat závaží. Nikdo však nepromluvil. Soustředění v učebně bylo téměř hmatatelné. Harry viděl, jak Malfoy horečně otáčí stránky svých Příprav lektvarů pro pokročilé – bylo nad slunce jasnější, že mu na získání toho šťastného dne doopravdy záleží. Harry se rychle sklonil nad otřepanou učebnici, kterou mu Křiklan půjčil.

Znechuceně zjistil, že předchozí majitel všechny stránky počmáral, až byly jejich okraje stejně černé jako potištěný střed. S nosem doslova zabořeným do knihy pracně luštil jednotlivé přísady (i u nich si předchozí majitel udělal několik poznámek a občas dokonce něco vyškrtl) a pak se rozběhl ke školní skříni, aby si v ní vyhledal vše potřebné. Když spěchal zpět ke kotlíku, všiml si, že Malfoy jako o závod krájí kořínky baldriánu.

Všichni se neustále rozhlíželi a sledovali počínání ostatních spolužáků – to byla na hodinách lektvarů výhoda a zároveň i nevýhoda, protože bylo těžké udržet vlastní práci v tajnosti. Během deseti minut celou učebnu zaplnily namodralé výpary. Vypadalo to, že nejdál to opět dotáhne Hermiona. Její lektvar už připomínal „hustou kapalinu barvy černého rybízu“, kterou učebnice charakterizovala jako ideální polotovar.

Když Harry dokrájel kořínky, znovu se sklonil ke knize. Už ho vážně začínalo dopalovat, jakou ho stojí námahu vyluštit potřebné pokyny pod všemi těmi pitomými čmáraninami předchozího majitele. Ten z jakéhosi neznámého důvodu nesouhlasil s doporučením, že se má fazolka dřímalky nakrájet, a zapsal si vlastní odlišný postup:

Rozdrtit plochou čepelí stříbrné dýky! Získá se tak víc šťávy než při krájení.

„Pane profesore, myslím, že jste znal mého dědečka, Abraxase Malfoye, že?“

Harry zvedl oči. Křiklan právě procházel kolem zmijozelského stolu.

„Ano,“ přisvědčil, na Malfoye se přitom ale ani nepodíval. „Zarmoutilo mě, když jsem slyšel, že zemřel, i když to samozřejmě nebylo nic neočekávaného. Dračí spalničky v jeho věku…“

A s těmito slovy od Malfoyova stolu odešel. Harry se s potměšilým úsměvem opět shrbil nad svým kotlíkem. Malfoy zjevně očekával, že se k němu profesor zachová stejně jako k Harrymu nebo Zabinimu, a možná dokonce doufal, že u něho získá podobnou protekci, na jakou si zvykl od Snapea. Vypadalo to ale, že bude-li chtít vyhrát lahvičku s nápojem štěstí, nemůže se spoléhat na nic kromě vlastního nadání.

Z krájení dřímalkové fazolky se vyklubal pořádně těžký úkol. Harry se otočil k Hermioně.

„Smím si půjčit tvůj stříbrný nůž?“

Hermiona podrážděně přikývla a vůbec neodtrhla oči od svého lektvaru, který si stále držel tmavě nachovou barvu, ačkoli podle učebnice už měl pomalu přecházet ve světlefialový odstín.

Harry fazolku rozmáčkl plochou čepelí nože. Užasl, kolik se z ní okamžitě uvolnilo šťávy, a vůbec nechápal, jak jí vůbec mohla jedna scvrklá fazolka obsahovat tak velké množství. Rychle všechnu šťávu přidal do kotlíku a s překvapením sledoval, jak obsah ihned bledne v přesně odpovídající odstín fialové, jaký popisovala učebnice.

Harryho zlost na předchozího majitele učebnice jako zázrakem vyprchala. S přimhouřenýma očima teď luštil další řádku pokynů. Podle učebnice měl lektvar míchat proti směru hodinových ručiček, dokud nebude průzračný jako voda. Podle připsaných poznámek předchozího majitele měl ovšem po každém sedmém zamíchání proti směru hodinových ručiček přidat jedno po směru. Že by ten člověk měl pravdu i podruhé?

Harry míchal proti směru hodinových ručiček, pak zatajil dech a zamíchal jednou opačným směrem. Účinek se dostavil okamžitě. Lektvar nabyl tu nejsvětlejší růžovou barvu.

„Jak to děláš?“ vyzvídala rozčileně Hermiona, která už byla v obličeji úplně rudá a vlasy měla od výparů z kotlíku rozčepýřené jako vrabčí hnízdo. Její lektvar si tvrdošíjně zachovával nachovou barvu.

„Zamíchej jednou po směru hodinových ručiček…“

„Nene, v učebnici se píše proti směru!“ vyštěkla.

Harry pokrčil rameny a míchal dál po svém. Sedmkrát proti směru hodinových ručiček, jednou po směru, přestávka… sedmkrát proti směru, jednou po směru…

Ron na protější straně stolu polohlasně květnatě klel – barva jeho lektvarů připomínala tekutou lékořici. Harry se rozhlédl. Pokud viděl, nikomu jinému lektvar nezesvětlal jako jemu. Pocítil příliv radostné pýchy, tedy něco, co ho ve zdejší sklepní učebně rozhodně ještě nikdy nepotkalo.

„A pozor – konec!“ zvolal Křiklan. „Přestaňte míchat, prosím.“

Pomalu začal procházet mezi stoly a nahlížel do jednotlivých kotlíků. Nijak se k jejich obsahu nevyjadřoval, tu a tam ale některý lektvar zamíchal nebo k němu přičichl. Konečně dospěl ke stolu, u něhož seděli Harry, Ron, Hermiona a Ernie. Lítostivě se pousmál, když viděl Ronovu asfaltově černou břečku, Ernieho tmavomodrý odvar přešel bez povšimnutí a Hermionin lektvar ocenil uznalým pokývnutím. Pak spatřil Harryho dílo a po tváři se mu rozlil výraz nevěřícného potěšení.

„Jednoznačný vítěz!“ zahlaholil na celé sklepení. „Výborně, Harry, výborně! Bože dobrý, je zcela zřejmé, že jste zdědil matčino nadání, ta to s lektvary vždycky uměla, ta naše Lily! Tady máte, berte – jedna lahvička nápoje felix felicis, jak jsem slíbil, a užijte ho moudře!“

Harry si maličkou lahvičku zlatavé tekutiny zastrčil do náprsní kapsy a pocítil zvláštní směsici rozkoše, když viděl zuřivé výrazy zmijozelských, a provinilosti před zklamanou Hermionou. Ron prostě vyjeveně zíral.

„Jak jsi to dokázal?“ vyptával se šeptem Harryho, když odcházeli ze sklepení.

„Nejspíš jsem měl štěstí,“ prohlásil, protože nedaleko, na doslech byl Malfoy.

Jakmile však seděli u večeře ve spolehlivém ústraní nebelvírského stolu, cítil se Harry natolik v bezpečí, že to oběma přátelům prozradil. Hermionin obličej se ovšem s každým jeho slovem víc a víc měnil v kámen.

„Ty si nejspíš myslíš, že to byl podvod?“ zeptal se jí ublíženě.

„No, nebyla to zrovna tvoje vlastní práce, co říkáš?“ odsekla odměřeně.

„Jen se řídil jinými pokyny než my,“ poznamenal Ron. „Mohlo to taky skončit katastrofou, nemyslíš? Harry ale zariskoval a vyplatilo se mu to.“ Povzdechl si. „Taky mohl Křiklan dát tu učebnici mně, ale ne, já dostal jinou, do které nikdo nikdy nic nenapsal. Kterou někdo leda pozvracel, podle toho, jak vypadá stránka dvaapadesát, ale…“

„Tak moment!“ zaznělo Harrymu těsně za levým uchem a zároveň také ucítil závan oné květinové vůně, kterou postřehl v Křiklanově sklepení. Ohlédl se a zjistil, že se k nim připojila Ginny. „Slyšela jsem správně? Ty se vážně řídíš příkazy, které někdo napsal do nějaké knihy, Harry?“

Tvářila se vyplašeně a rozzlobeně. Harry okamžitě pochopil, na co si vzpomněla.

„To nic není,“ uklidňoval ji tlumeně. „Nejde o nic takového, jako byl Raddleův deník. Je to jen stará učebnice, do které někdo čmáral.“

„Ty ale děláš, co se v ní píše?“

„Vyzkoušel jsem jen pár rad napsaných na okraji stránek, vážně, Ginny, nejde o nic podezřelého…“

„Na tom, co Ginny říká, něco je,“ přerušila ho Hermiona a okamžitě ožila. „Měli bychom si ověřit, jestli se v ní neskrývá něco zlého. Všechny ty podivné rady – kdo ví, co za tím vězí?“

„Hele, nech toho!“ vyjel na ni rozhorleně Harry, když mu z brašny vytáhla Přípravy lektvarů pro pokročilé a zvedla hůlku.

„Specialis revelio!“ pronesla a prudce klepla na přední desku učebnice.

Nestalo se vůbec nic. Stará učebnice prostě zůstala ležet na stole, pořád stejně ohmataná a s oslíma ušima.

„Už jsi skončila?“ vyštěkl popuzeně Harry. „Nebo si chceš počkat, jestli nezačne dělat salta nazad?“

„Zdá se, že je v pořádku,“ připustila Hermiona, dál se ale na ni podezřívavě dívala. „Totiž, opravdu je to zřejmě jen… jen učebnice.“

„Fajn. Takže si ji zase vezmu,“ prohlásil Harry a popadl knihu ze stolu, ta mu ale vyklouzla a s rozevřeným hřbetem spadla na zem.

Nikdo si toho nevšiml. Harry se sehnul, aby učebnici zvedl, a když se nad ní skláněl, všiml si, že dole na zadní straně desek je něco naškrábané stejným drobným, hustým písmem jako rady, díky nimž vyhrál felix felicis – lahvičku, kterou měl nyní bezpečně schovanou v páru ponožek ve svém kufru nahoře v ložnici.

Tato kniha je majetkem

Prince dvojí krve

Kapitola desátá

Rodina Gauntů

Po celý zbytek týdne se Harry na hodinách lektvarů i nadále řídil radami prince dvojí krve pokaždé, když se rozcházely s pokyny Libaciuse Brutnáka. Výsledkem bylo, že na čtvrté hodině už se Křiklan nad jeho schopnostmi přímo rozplýval a tvrdil, že někoho tak nadaného měl příležitost učit jen zřídkakdy. Rona ani Hermionu to nijak netěšilo. Harry jim sice nabídl, že se s nimi o svoji učebnici podělí, Ron ale nečitelné písmo luštil mnohem pracněji a nemohl po Harrym v jednom kuse chtít, aby mu obtížné pasáže četl nahlas, protože to by vypadalo příliš podezřele. Hermiona se zas tvrdohlavě držela pokynů, jimž říkala „oficiální“, stále víc ji ale popuzovalo, že podle nich dosahuje horší výsledky než Harry podle prince.

Harry jen občas a velice obecně přemýšlel, kdo asi oním princem dvojí krve byl. Přestože mu nával domácích úkolů, které dostávali, nedovolil, aby si svoje Přípravy lektvarů pro pokročilé přečetl celé, alespoň je prolistoval a přesvědčil se, že je v nich sotva jediná stránka, na které by si princ nezapsal nějaké dodatečné poznámky; ne všechny se přitom týkaly výhradně přípravy lektvarů. Tu a tam se v knize našel návod na různá kouzla a zaklínadla, která si princ zřejmě sám vymyslel.

„Nebo taky vymyslela,“ poznamenala podrážděně Hermiona, když v sobotu večer zaslechla, jak Harry ve společenské místnosti jedno z nich popisuje Ronovi. „Třeba to byla holka. Řekla bych, že to vypadá spíš na ženské než na mužské písmo.“

„Říkal si princ dvojí krve,“ odsekl Harry. „Kolik myslíš, že je mezi princi holek?“

Na to Hermiona nedokázala odpovědět. Pouze se zlostně zamračila a přitáhla si své pojednání O principech znovuzhmotnění blíž k sobě, neboť Ron se je snažil číst vzhůru nohama.

Harry pohlédl na hodinky a honem strčil princovy staré Přípravy lektvarů pro pokročilé do brašny.

„Je za pět minut osm, už musím jít, nebo přijdu k Brumbálovi pozdě.“

„Ááách!“ vydechla Hermiona a okamžitě vzhlédla. „Hodně štěstí! Počkáme na tebe, rádi si vyslechneme, co tě bude učit!“

„Tak ať to zvládneš,“ rozloučil se s ním Ron a pak se s Hermionou dívali, jak odchází otvorem v podobizně.

Harry se ubíral opuštěnými chodbami, po chvíli se ale musel narychlo schovat za jednu sochu, když se před ním zpoza rohu vynořila profesorka Trelawneyová. Něco si tiše mumlala, promíchávala balíček ušpiněných karet a za chůze si je prohlížela.

„Piková dvojka, to je konflikt,“ šeptala si pro sebe, když míjela sochu, za níž se krčil Harry. „Piková sedma, to je zlé znamení. Piková desítka – násilí. Pikový kluk – snědý mladý muž, pravděpodobně v nesnázích, nemá rád, když se ho někdo vyptává…“

Náhle se zarazila přímo před sochou, na opačné straně Harryho úkrytu.

„To přece není možné,“ mumlala rozčileně a Harry slyšel, jak energicky míchá karty. Poté znovu vykročila a zanechala za sebou jen nepatrný závan kuchyňského sherry. Harry počkal, dokud si nebyl jistý, že je pryč, opět chvatně vykročil a nezastavil se, dokud nedospěl na chodbě sedmého patra k místu, kde u zdi stál jediný chrlič.

„Kyselé bonbony,“ nahlásil. Chrlič uskočil stranou, zeď za ním se rozestoupila a objevilo se pohyblivé točité kamenné schodiště. Harry na ně vstoupil a schodiště ho plynulou spirálou vyneslo ke dveřím s bronzovým klepadlem, jež vedly do Brumbálovy pracovny.

Harry zaklepal.

„Dále,“ ozval se Brumbálův hlas.

„Dobrý večer, pane profesore,“ pozdravil Harry a vešel do ředitelovy pracovny.

„Á, dobrý večer, Harry. Posaď se,“ vybídl ho s úsměvem. „Doufám, že se ti první týden nového školního roku líbil.“

„Ano, pane profesore, děkuji,“ odpověděl Harry.

„Určitě jsi nezahálel, když už sis stačil vysloužit školní trest.“

„Totiž…“ vykoktal rozpačitě, Brumbál se ale netvářil nijak přísně.

„Dohodl jsem s profesorem Snapem, že ti ten trest přeloží na příští sobotu.“

„Dobrá,“ přikývl Harry, který měl momentálně hlavu plnou důležitějších věcí, než byl školní trest od Snapea, a nenápadně se rozhlížel kolem – snažil se najít něco, z čeho by poznal, co s ním Brumbál zamýšlí tento večer dělat. Kruhová pracovna vypadala jako vždycky: křehké stříbrné přístroje stály na stolcích s pavoučími nohami, vyfukovaly obláčky kouře a tiše vrčely, portréty bývalých ředitelů a ředitelek klímaly ve svých rámech a Brumbálův nádherný fénix Fawkes trůnil na bidýlku za dveřmi a s živým zájmem Harryho pozoroval. Nezdálo se ani, že by si Brumbál udělal místo, kde by ho cvičil v soubojových dovednostech.

„Tak tedy, Harry,“ rozhovořil se Brumbál věcným tónem, „nepochybně jsi přemýšlel o tom, co s tebou na našich – neumím to pojmenovat lépe – hodinách hodlám dělat.“

„Ano, pane profesore.“

„Dospěl jsem totiž k závěru, že teď, když už víš, co lorda Voldemorta přimělo, aby se tě před patnácti lety pokusil zabít, je načase, abych ti poskytl jisté informace.“

Na okamžik zavládlo ticho.

„Na konci minulého školního roku jste sliboval, že mi povíte úplně všechno,“ připomněl Harry a jen stěží se mu podařilo potlačit vyčítavý tón. „Pane profesore,“ dodal ještě.

„A to jsem také udělal,“ opáčil nevzrušeně Brumbál. „Vypověděl jsem ti všechno, co vím. Počínaje tímto okamžikem opustíme pevné základy faktických údajů a vydáme se spolu kalnými bažinami paměti do houštin těch nejdivočejších dohadů. Počínaje tímto okamžikem, Harry, se může stát, že se dopustím právě tak politováníhodného omylu jako Humphrey Říhal, který se domníval, že nazrál čas na vynález sýrového kotlíku.“

„Myslíte si ale, že máte pravdu, ne?“ poznamenal Harry.

„Přirozeně. Ovšem, jak jsem ti už dokázal, dopouštím se omylů jako kdokoli jiný. Naopak, protože jsem – promiň mi to tvrzení – o něco chytřejší než většina lidí, bývají o to větší i moje omyly.“

„Pane profesore,“ ozval se nesměle Harry, „má to, co se mi chystáte říct, něco společného s tou věštbou? Pomůže mi to… přežít?“

„S tou věštbou to má společného hrozně moc,“ ujistil ho Brumbál stejně nenuceně, jako by se Harry ptal, jaké bude druhý den počasí, „a rozhodně doufám, že ti to pomůže přežít.“

Vstal, obešel stůl a prošel kolem Harryho, který se honem otočil na židli a sledoval, jak se sklání ke skříňce u dveří. Když se znovu napřímil, držel v ruce známou kamennou misku, jejíž okraje zdobily podivné ornamenty. Položil myslánku na stůl před Harryho.

„Vypadáš ustaraně.“

Harry se skutečně na myslánku díval poněkud nedůvěřivě. Dosavadní zkušenosti, které s touto podivnou pomůckou, jež uchovávala a zjevovala myšlenky a vzpomínky, doposud udělal, byly sice nanejvýš poučné, ale také dost nepříjemné. Když obsah myslánky rozčeřil naposledy, viděl v ní mnohem víc, než by si byl sám přál. Brumbál se ale usmíval.

„Tentokrát do myslánky vstoupíš se mnou… a co tě překvapí nejvíc, bude to s mým svolením.“

„A kam se vydáme, pane profesore?“

„Po stopách vzpomínek Boba Ogdena,“ odpověděl Brumbál a vytáhl z kapsy křišťálovou lahvičku, jejíž stříbřitě bílý obsah nepokojně vířil.

„Kdo byl Bob Ogden?“

„Pracoval na odboru pro uplatňování kouzelnických zákonů,“ vysvětloval Brumbál. „Přednedávnem zemřel, ještě před smrtí se mi ho ale podařilo vyhledat a přesvědčit, aby se mi svěřil se vzpomínkami, které tu uvidíš. Za okamžik ho doprovodíme na jedné z výprav, které podnikl v rámci svých služebních povinností. Buď tak laskav a vstaň, Harry…“

Brumbálovi však činilo potíže vytáhnout z křišťálové lahvičky zátku. Zraněnou ruku měl zřejmě zatuhlou a bolela ho.

„Dovolíte – smím to zkusit, pane?“

„To nebude třeba, Harry…“

Brumbál namířil na lahvičku hůlkou a zátka vylétla ven.

„Pane profesore – jak jste si poranil tu ruku?“ opětovně vyzvídal Harry a prohlížel si Brumbálovy zčernalé prsty s odporem a soucitem zároveň.

„Teď na to není ta pravá chvíle, Harry. Ještě ne. Čeká nás setkání s Bobem Ogdenem.“

Brumbál naklonil lahvičku a přelil její stříbřitý obsah do myslánky. Zavířil v ní a zaleskl se, nepodobal se však kapalině ani plynu.

„Až po tobě,“ pokynul Brumbál Harrymu.

Harry se předklonil, zhluboka se nadechl a prudce ponořil obličej do stříbřitě zářící hmoty v misce. Cítil, jak se jeho nohy odlepují od podlahy pracovny – a pak už jen padal, propadal se do vířící temnoty, dokud ho neoslepilo sluneční světlo a on do něj mrkal a mhouřil oči. Než mu přivykl, přistál vedle něj i Brumbál.

Stáli na venkovské cestě, po obou stranách lemované vysokým neudržovaným živým plotem, a nad hlavami se jim klenula letní obloha, zářící jasnou pomněnkovou modří. Přibližně tři metry před nimi postával jakýsi drobný zavalitý chlapík, který měl na očích brýle tak tlusté, že jeho oči připomínaly dvě špendlíkové hlavičky. Četl si údaje na dřevěném rozcestníku, který vyčníval z trnité houštiny na levé straně cesty. Harry ihned věděl, že to musí být Ogden – za prvé byl jediný, koho viděli, a za druhé měl na sobě onu podivně nesourodou směsici oblečení, jakou si často vybírají nezkušení kouzelníci, chtějí-li vypadat jako mudlové: přes pruhovaný jednodílný koupací úbor si navlékl kamaše a šosatý vycházkový plášť. Sotva Harry stačil zaznamenat kouzelníkův bizarní zjev, vyrazil Ogden svižně po cestě.

Brumbál s Harrym vykročili za ním. Když míjeli dřevěný rozcestník, zvedl Harry oči k oběma ukazatelům. Na tom, který mířil směrem, odkud přišli, stálo:

VELKÝ VISÁNEK 5 mil 

Na druhém, který mířil za Ogdenem, byl nápis:

 MALÝ VISÁNEK 1 míle

Urazili nedlouhý kus cesty, během níž viděli jen a jen živé ploty, široširou modrou oblohu nad sebou a usilovně rázující šosatou postavu před sebou. Pak cesta zatočila doleva, zúžila se a příkře se sklonila po svahu dolů, takže se jim nečekaně otevřel pohled na celé údolí rozprostírající se pod nimi. Harry uviděl vesničku, nepochybně Malý Visánek, krčící se mezi dvěma strmými pahorky; její kostel i hřbitov měl před sebou jako na dlani. Na druhé straně údolí stálo na protilehlém svahu hezké venkovské sídlo, obklopené rozlehlým, sametově zeleným trávníkem.

Ogdena přiměla prudce spadající cesta k neochotnému poklusu. Brumbál prodloužil krok a Harry si musel pospíšit, aby mu stačil. Domníval se, že jejich konečným cílem je určitě Malý Visánek, a stejně jako toho večera, kdy našli Křiklana, přemýšlel o tom, proč se k té vísce vydávají z takové dálky. Brzy ovšem zjistil, že se ve své úvaze mýlil. Cesta se stočila doprava, a když prošli zatáčkou, viděli, jak šosy Ogdenova pláště mizí dírou v živém plotě.

Brumbál a Harry prošli za ním a ocitli se na úzké vyšlapané pěšině, po jejíchž stranách se táhly ještě vyšší a neupravenější živé ploty než ty, které nechali za sebou. Klikatá pěšina plná kamení a výmolů se svažovala dolů stejně prudce jako cesta, z níž sešli, a zdálo se, že míří k tmavému pásu stromů kousek pod nimi. A skutečně, po chvíli zabočila přímo k lesu a Brumbál s Harrym se vynořili za Ogdenem, který zůstal stát a vytáhl hůlku.

Třebaže na obloze nebyl ani mráček, vrhaly staré stromy před nimi hluboké, temné a chladné stíny a Harrymu několik vteřin trvalo, než očima rozeznal stavení napůl ukryté ve změti kmenů. Připadalo mu velice zvláštní, že by se právě na takovém místě někdo rozhodl postavit dům, nebo že by později nechal celé okolí domu zarůst a připravit se tak o všechno světlo i o výhled do údolí. Přemýšlel, jestli v domě vůbec někdo bydlí – stěny byly totiž porostlé mechem a na střeše chybělo tolik šindelů, že místy prosvítaly trámy krovu. Všude kolem rostly spousty kopřiv a dosahovaly až k maličkým oknům, pokrytým tlustou vrstvou špíny Právě když dospěl k přesvědčení, že v takové barabizně nikdo bydlet nemůže, však jedno okno třísklo, rozlétlo se dokořán a začal z něj proudit tenký pramínek páry nebo dýmu, jako by uvnitř někdo vařil.

Ogden potichu a podle Harryho podivně obezřetně postoupil kupředu. Jakmile ho zahalily temné stíny stromů, znovu se zastavil a upřeně se zahleděl na domovní dveře, k nimž kdosi hřebem přitloukl mrtvého hada.

Pak cosi zašustělo a zapraskalo, z koruny nejbližšího stromu seskočil nějaký muž oděný v hadrech a dopadl přímo před Ogdena, který nakvap uskočil, přišlápl si šosy a zapotácel se.

„Nejsi tu vítán.“

Muž před nimi měl husté vlasy tak špinavé a ulepené, že se nedalo rozeznat, jakou barvu měly původně. Chybělo mu několik zubů a malé, tmavé oči šilhaly každé jiným směrem. Mohl svým zjevem působit směšně, ve skutečnosti na něm ale nic směšného nebylo – výsledný dojem byl hrůzostrašný a Harry se vůbec nedivil, že Ogden couvl o několik dalších kroků a teprve pak promluvil.

„Ehm… dobré ráno. Přicházím z Ministerstva kouzel…“

„Nejsi tu vítán.“

„Ehm… omlouvám se – ale nerozumím vám,“ zadrhl Ogdenovi nervózně hlas.

Harry si pomyslel, že Ogden musí být neobyčejně natvrdlý – vždyť ten neznámý muž se vyjadřoval naprosto jasně, zejména vzalo-li se v úvahu, že v jedné ruce třímal hůlku a v druhé silně zkrvavený krátký nůž.

„Předpokládám, že ty mu rozumíš, Harry?“ ozval se tiše Brumbál.

„Ano, samozřejmě,“ přitakal Harry, kterého ta otázka trochu vyvedla z míry. „Proč ale Ogden ne…?“

Vtom znovu spočinul pohledem na mrtvém hadovi na dveřích a náhle pochopil.

„On mluví hadím jazykem?“

„Výborně,“ pochválil ho Brumbál a s úsměvem přikývl.

Odraný muž se teď blížil k Ogdenovi s nožem v jedné a s hůlkou v druhé ruce.

„Tak poslyšte,“ začal Ogden, už však bylo pozdě. Zaznělo prásknutí, Ogden se zhroutil k zemi a oběma rukama se držel za nos, z něhož mu mezi prsty prýštilo jakési odporně žlutavé, mazlavé svinstvo.

„Morfine!“ zařval kdosi.

Ze stavení chvatně vyběhl postarší muž a práskl za sebou dveřmi takovou silou, že se mrtvý had žalostně rozkýval. Tenhle druhý muž byl menší než první a dost podivně rostlý – ramena měl nezvykle široká a paže příliš dlouhé, jasně hnědé oči, krátce zastřižené ježaté vlasy a vrásčitý obličej; připomínal stárnoucího svalnatého opičáka. Zastavil se vedle chlapíka s nožem, který si prohlížel Ogdena válejícího se na zemi a otřásal se chraptivým smíchem.

„Ministerskej, že jo?“ zeptal se starší muž a očima sklouzl k Ogdenovi.

„Přesně tak!“ přikývl vztekle Ogden a opatrně si ohmatával obličej. „A vy nejspíš budete pan Gaunt?“

„No jasně,“ zazubil se muž. „Trefil vás přímo mezi voči, co?“

„To tedy trefil!“ štěkl Ogden.

„Asi jste měl dát vědět, že jdete, nemyslíte?“ vyjel na něj útočně Gaunt. „Tohle je soukromej pozemek. Nemůžete sem jen tak vpadnout a čekat, že se můj syn nebude bránit!“

„A před čím by se asi tak měl bránit, člověče?“ rozčiloval se Ogden a namáhavě se sbíral ze země.

„Před čmuchalama. Před lidma, co tu nemaj co dělat. Před mudlama a podobnou špínou.“

Ogden si namířil hůlkou na nos, z něhož se stále řinuly spousty ohavného žlutého hnisu, a proudění okamžitě ustalo. Gaunt koutkem úst promluvil na Morfina.

„Běž do chalupy! Bez řečí!“

Tentokrát už na to byl Harry připraven, takže hadí jazyk zřetelně rozpoznal. Vedle Gauntova sdělení slyšel zároveň i nepříjemný sykot – to jediné, co dolehlo k Ogdenovým uším. Chvíli to vypadalo, že Morfin hodlá protestovat, když po něm ale otec střelil výhružným pohledem, zjevně si to rozmyslel, zvláštním způsobem se pomalu odkolébal do domu a přibouchl za sebou dveře, až se had znovu žalostně rozhoupal.

„Přišel jsem sem něco vyřídit s vaším synem, pane Gaunte,“ oznámil Ogden, když si z pláště otřel poslední zbytky hlenů. „Byl to přece Morfin, že?“

„Jo, byl to Morfin,“ potvrdil lhostejně stařík. „Jste z čistokrevný rodiny?“ vyjel náhle útočně.

„Do toho vám nic není,“ odbyl ho chladně Ogden a Harry cítil, jak v něm respekt vůči němu roste.

Gaunt na to měl zcela jiný názor. Přimhouřil oči, zahleděl se Ogdenovi do obličeje a nepokrytě urážlivým tónem zahučel: „Když vo tom tak přemejšlím, přesně takovýhle frňáky vídám dole ve vsi.“

„O tom vůbec nepochybuji, jestli se dostali do blízkosti vašeho syna,“ odsekl Ogden. „Nebylo by lepší, kdybychom v naší debatě pokračovali uvnitř?“

„Uvnitř?“

„Ano, pane Gaunte. Už jsem přece říkal, že jsem přišel kvůli Morfinovi. Poslali jsme sovu…“

„Já se vo sovy nezajímám,“ prohlásil Gaunt. „A dopisy nevodvírám.“

„V tom případě si sotva můžete stěžovat, že k vám chodí návštěvníci bez ohlášení,“ usadil ho jedovatě Ogden. „Jsem tady ve věci vážného porušení kouzelnických zákonů, k němuž v těchto místech došlo dnes v časných ranních hodinách…“

„No dobrá, dobrá, dobrá!“ zaburácel Gaunt. „Jen račte dál, zatraceně, když myslíte, že vám to k něčemu bude!“

Vnitřek domu zřejmě tvořily tři maličké místnůstky. Z hlavní místnosti, která sloužila jako kuchyň a obývací pokoj zároveň, vedly další dvoje dveře. Morfin seděl ve špinavém křesle vedle kouřícího krbu, mezi tlustými prsty měl omotanou zkroucenou živou zmiji a tiše jí hadím jazykem prozpěvoval:

Kruť se a syč, můj malý hádku,

na zemi svíjej se, ty zmije.

Morfinovi buď věrným strážcem,

Nebo tě ke dveřím přibije.

Z kouta vedle otevřeného okna se ozval nějaký šramot a Harry si uvědomil, že v místnosti je ještě jedna osoba – dívka, jejíž potrhané šaty měly tutéž popelavou barvu jako umolousaná kamenná zeď za ní. Stála u velkého kouřícího hrnce na špinavých černých kamnech a přehrabovala se v hromadě nevábného nádobí na polici nad sebou. Vlasy měla bez lesku a zplihlé a v nevýrazném bledém obličeji se jí usadila sklíčenost. Stejně jako bratrovi jí každé oko šilhalo jiným směrem.

Zdála se být o maličko čistší než oba muži, Harry si ale pomyslel, že ještě v životě neviděl takové vtělení bídy a utrpení.

„Moje dcera Meropa,“ představil ji neochotně Gaunt, když na ni Ogden tázavě pohlédl.

„Dobré ráno,“ pozdravil ji.

Dívka neodpověděla, jen pohlédla vystrašenýma očima na otce, otočila se k místnosti zády a dál přerovnávala nádobí na polici.

„Tak tedy, pane Gaunte,“ rozhovořil se Ogden, „půjdu přímo k věci. Máme důvod domnívat se, že váš syn Morfin včera v pozdních večerních hodinách použil kouzla v přítomnosti mudly.“

Místností se rozlehl ohlušující třesk. Meropa upustila jeden z hrnců na podlahu.

„Koukej to zvednout!“ zařval na ni Gaunt. „No jasně, to je ono, lez po zemi jako nějaká špinavá mudla! K čemu máš asi hůlku, ty nemožná bečko hnoje?“

„Pane Gaunte, prosím vás!“ zaprotestoval šokovaný Ogden, zatímco Meropě naskákaly na tvářích rudé skvrny rozpaků. Znovu hrnec upustila, roztřesenou rukou vytáhla z kapsy hůlku, namířila na něj a hlasem tak tichým, že ji vůbec nebylo slyšet, zamumlala jakési zaklínadlo. Hrncem to smýklo po podlaze opačným směrem, takže narazil na protější zeď a rozpadl se na dva kusy.

Morfin propukl v šílený kdákavý smích a Gaunt zaječel: „Sprav to, ty nevohrabaný dřevo, okamžitě to sprav!“

Meropa klopýtavě zamířila k hrnci, než však stačila zvednout hůlku, Ogden namířil tu svoji a pevným hlasem pronesl: „Reparo.“ Oba kusy hrnce se v okamžení znovu spojily.

Chvíli to vypadalo, že se Gaunt na Ogdena vztekle osopí, pak si to však zjevně rozmyslel a posměšně na dceru křikl: „Ještě štěstí, že je tady takovej hodnej pán z ministerstva, že jo? Třeba si tě vezme s sebou a konečně se tě zbavím, třeba mu nevaděj špinavý motáci…“

Meropa se na nikoho z přítomných nepodívala ani nepoděkovala Ogdenovi, třesoucíma se rukama zvedla hrnec z podlahy a vrátila ho na polici. Pak zůstala nehybně stát opřená zády o zeď mezi špinavým oknem a kamny, jako by si ze všeho na světě nejvíc přála vmáčknout se do kamene a zmizet.

„Pane Gaunte,“ začal znovu Ogden, „jak už jsem říkal, účelem mé návštěvy…“

„Já vás slyšel hned napoprvý!“ vyštěkl Gaunt. „A co má bejt? Morfin dal prostě nějakýmu mudlovi jen to, co mu patřilo – a co jako?“

„Morfin porušil kouzelnické zákony,“ prohlásil přísně Ogden.

„Morfin porušil kouzelnický zákony,“ zesměšnil Gaunt Ogdena nadutým a monotónním hlasem. Morfin se opět rozkdákal smíchy. „Dal špinavýmu mudlovi za vyučenou, to se snad dneska nesmí?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Ogden, „obávám se, že se to skutečně nesmí.“

Vytáhl z náprsní kapsy malý svitek pergamenu a rozvinul ho.

„A co má zase bejt tohle, rozsudek nebo co?“ vyprskl rozčileně Gaunt.

„To je předvolání na ministerstvo, k disciplinárnímu řízení…“

„Předvolání? Předvolání? Kdo si myslíte, že jste, že si dovolíte mýho syna někam předvolávat?“

„Jsem náčelníkem odboru pro uplatňování kouzelnických zákonů,“ vysvětlil Ogden.

„A nás považujete za mizernou verbež, co?“ zařval Gaunt. Stoupl si teď přímo před Ogdena a špinavým prstem se zažloutlým nehtem ho šťouchal do prsou. „Za verbež, na kterou stačí písknout, aby se honem honem rozběhla na ministerstvo? Víš vůbec, s kým máš tu čest, ty smradlavej mrňavej mudlovskej šmejde?“

„Domníval jsem se, že mluvím s panem Gauntem,“ odpověděl Ogden. Tvářil se obezřetně, ale neustoupil ani o krok.

„Taky že jo!“ zaburácel Gaunt. Harry měl na okamžik dojem, že naznačuje rukou nějaké oplzlé gesto, pak si ale uvědomil, že Ogdenovi ukazuje ošklivý prsten s černým kamenem, který měl navlečený na prostředníčku, a zuřivě jím mává Ogdenovi před očima. „Vidíš tohle? Vidíš to? Víš, co to je? Víš, odkud to pochází? Máme to v rodině už celejch několik století, abys věděl, tak starej je náš rod, a po všechny ty generace stoprocentně čistokrevnej! Víš, kolik mi za tenhle prsten nabízeli – za to, že je v tom kameni vyřezanej erb Peverellů?“

„To doopravdy netuším,“ přiznal Ogden a zamrkal, když mu prsten prolétl snad jen centimetr kolem nosu, „a také je mi to úplně jedno, pane Gaunte. Váš syn se dopustil…“

Gaunt rozzuřeně zavyl a rozběhl se ke své dceři. Harry se na zlomek vteřiny obával, že ji chce uškrtit, protože mu ruka vylétla k jejímu hrdlu; v příštím okamžiku už Gaunt táhl Meropu k Ogdenovi za zlatý řetěz, který jí visel kolem krku.

„Vidíš tohle?“ rozkřikl se na Ogdena a zatřásl těžkým zlatým medailonem tak prudce, že se Meropa rozkašlala a lapala po dechu.

„Vidím, vidím!“ přitakal honem Ogden.

„To patřilo Zmijozelovi!“ zařval Gaunt. „Salazaru Zmijozelovi! Jsme jeho poslední žijící potomci! Co ty na to, he?“

„Pane Gaunte, vaše dcera!“ zvolal úzkostlivě Ogden, Gaunt už ji však mezitím pustil. Odpotácela se zpátky do kouta, mnula si krk a chraptivě lapala po dechu.

„Tak vidíš!“ ušklíbl se vítězoslavně Gaunt, jako by právě prokázal svoji nezpochybnitelnou pravdu v nějaké složité diskuzi. „Neopovažuj se s náma mluvit jako se špínou na svejch botách! Celý generace stoprocentně čistokrevnejch kouzelníků – to je určitě víc, než vo sobě můžeš říct ty!“

A odplivl si na podlahu, Ogdenovi k nohám. Morfin se znovu kdákavě zachechtal. Meropa, schoulená u okna s hlavou skloněnou a s obličejem zahaleným zplihlými vlasy, neřekla ani slovo.

„Obávám se, pane Gaunte,“ pokračoval tvrdošíjně Ogden, „že vaši ani moji předkové nemají se záležitostí, kvůli níž tady jsem, vůbec nic společného. Jsem tu kvůli Morfinovi. Kvůli němu a kvůli tomu mudlovi, kterého včera pozdě večer napadl. Podle našich informací,“ nahlédl do svitku pergamenu ve své ruce, „použil Morfin proti řečenému mudlovi nějaké kouzlo či kletbu a způsobil, že se ten nešťastník osypal velice bolestivou vyrážkou.“

Morfin se zahihňal.

„Buď zticha, kluku!“ sykl na něj hadím jazykem Gaunt a Morfin opět zmlkl.

„A co z toho, jestli to dovopravdy udělal?“ vyjel na Ogdena vzdorovitě Gaunt. „Předpokládám, že už jste tomu mudlovi ten jeho špinavěj ksicht vyčistili a k tomu paměť navíc…“

„O to tu sotva jde, pane Gaunte, nemyslíte?“ namítl Ogden.

„Šlo o nevyprovokovaný útok na bezbranného…“

„No ovšem, jen co jsem vás zmerčil, hned mi bylo jasný, že jste jeden z těch, co by mudly samou láskou sežrali,“ odfrkl si pohrdlivě Gaunt a znovu plivl na podlahu.

„Tahle diskuze k ničemu nevede,“ prohlásil rozhodným tónem Ogden. „Z chování vašeho syna je zcela zřejmé, že svého činu ani v nejmenším nelituje.“ Opět nahlédl do pergamenového svitku. „Obžalovaný Morfin se dne čtrnáctého září dostaví k disciplinárnímu řízení, kde se bude zodpovídat z přečinu použití kouzel před mudlou, čímž řečenému mudlovi způsobil tělesnou i duševní újmu a…“

Ogden se zarazil v polovině věty. Otevřeným oknem do místnosti dolehl klapot koňských kopyt a cinkot postrojů, hlasitý hovor a smích. Klikatá cesta do vesnice se táhla v těsné blízkosti hájku, v němž stál Gauntův dům. Gaunt ztuhl, vypoulil oči a naslouchal. Morfin zasyčel a s hladovým výrazem se otočil po zvuku. Meropa zvedla hlavu. Harry si všiml, že je v obličeji bílá jako křída.

„Můj ty bože, to je ale ostudná barabizna!“ zazvonil dívčí hlásek slyšitelný otevřeným oknem tak zřetelně, jako by dívka stála přímo vedle nich. „Copak nemůže tvůj otec nechat tu hrůzu strhnout, Tome?“

„Nepatří nám,“ odpověděl mladý mužský hlas. „Všechno na protější straně údolí je naše, ale tahle chatrč patří nějakému Gauntovi, takovému starému pobudovi, a jeho dětem. Syn je úplný cvok, měla bys slyšet aspoň pár historek, co se o něm vykládají po vsi…“

Děvče se zasmálo. Klapot a cinkot stále sílil. Morfin sebou škubl, jako by chtěl vstát z křesla.

„Zůstaň sedět,“ sykl na něj varovně otec hadím jazykem.

„Tome?“ zazněl opět dívčin hlas, teď natolik zblízka, že oba mladí lidé museli být přímo u domu. „Možná se mýlím, ale – není tam na těch dveřích přibitý had?“

„Bože dobrý, máš pravdu!“ přisvědčil mužský hlas. „To určitě udělal ten jeho syn, říkal jsem ti, že to nemá v hlavě v pořádku. Nedívej se na to, Cecílie, drahoušku.“

Cinkavé a klapavé zvuky se teď pomalu vzdalovaly.

„Drahoušku,“ zašeptal Morfin hadím jazykem a pohlédl na sestru. „Říkal jí drahoušku. Ták vidíš, že o tebe by stejně nestál!“

Meropa byla tak bílá, že byl Harry přesvědčen, že každou chvíli omdlí.

„Co to slyším?“ vyjel ostře Gaunt rovněž hadím jazykem a přelétal zkoumavým pohledem mezi synem a dcerou. „Cos to říkal, Morfine?“

„Moc ráda na toho mudlu kouká,“ žaloval Morfin a díval se škodolibě na sestru, která se teď tvářila absolutně vyděšeně. „Vyklání se z okna vždycky, když jede kolem, a kouká na něj živým plotem, že je to tak? A včera večer…“

Meropa sebou škubla a prosebně se zadívala na bratra, Morfin s ní však neměl slitování. „Vyklání se z okna a čeká, až pojede domů, viď že jo?“

„Vyklání se z okna a kouká po nějakým mudlovi?“ opakoval tiše Gaunt.

Všichni tři Gauntové zjevně zapomněli na Ogdena, kterého nová záplava nesrozumitelných syčivých a skřehotavých zvuků mátla a zároveň dráždila.

„Je to pravda?“ sykl Gaunt smrtícím tónem a postoupil o krok nebo o dva blíž k vyděšené dívce. „Moje dcera… čistokrevnej potomek Salazara Zmijozela… pokukuje po špinavým mudlovi s nečistou krví?“

Meropa zakroutila divoce hlavou a přitiskla se ke zdi, zjevně neschopná jediného slova.

„Já ho ale dostal, otče!“ zachechtal se Morfin. „Dostal jsem ho, když šel kolem, a nevypadal už tak k nakousnutí, když mu všude naskákala vyrážka, co říkáš, Meropo?“

„Ty nechutná malá motácká mrcho, špinavá mrňavá krvezrádkyně!“ běsnil Gaunt, který ztratil i zbytek sebeovládání a oběma rukama sevřel dceři hrdlo.

„Ne!“ zaječeli jedním hlasem Harry i Ogden; v tomtéž okamžiku Ogden napřáhl hůlku a vykřikl „Relashio!“ Gaunta kouzlo odmrštilo od dcery dozadu, zakopl přitom o židli a svalil se na záda. Morfin vztekle zaryčel, vyskočil z křesla a rozběhl se k Ogdenovi, mával zkrvaveným nožem a vystřeloval na něj z hůlky jednu kletbu za druhou.

Ogden vzal nohy na ramena, aby zachránil holý život. Brumbál Harrymu naznačil, že by ho měli následovat, a Harry, uši plné Meropina kvílení, uposlechl.

Ogden jako střela prosvištěl pěšinou a s rukama nad hlavou se vyřítil na hlavní cestu. Tam vrazil přímo do koně s leskle vyhřebelcovanou kaštanovou srstí, jenž nesl v sedle velice pohledného tmavovlasého mladíka. On i jeho hezká společnice, která jela vedle něj na šedém hřebci, se při pohledu na Ogdena hlasitě rozesmáli. Ogden odpálil od koňského boku v bezhlavém úprku a šosy kabátu za ním vlály. Uháněl celý uprášený cestou vzhůru, jako by ho všichni čerti honili.

„Myslím, že to už by stačilo, Harry,“ poznamenal Brumbál, uchopil ho za loket a zatáhl. V příštím okamžiku se oba jako bez tíže vznášeli v temnotě, dokud nedopadli přímo na podlahu Brumbálovy nyní už potemnělé pracovny.

„Co se stalo s tou dívkou z chalupy?“ začal se ihned vyptávat Harry, zatímco Brumbál lehce švihl hůlkou a rozsvítil několik dalších lamp. „S tou Meropou, nebo jak že se jmenovala?“

„Inu, Meropa to přežila,“ odpověděl Brumbál, posadil se za stůl a pokynul Harrymu, aby si také sedl. „Ogden se přemístil zpátky na ministerstvo a během čtvrthodiny se ke Gauntům vrátil s posilami. Morfin a jeho otec se pokusili postavit na odpor, byli ale přemoženi, odvedeni z domu a následně postaveni před Starostolec. Morfina, který už měl v rejstříku několik napadení mudlů, poslali na tři roky do Azkabanu. Rojvol, který kromě Ogdena zranil i několik dalších zaměstnanců ministerstva, dostal šest měsíců.“

„Rojvol?“ opakoval užasle Harry.

„Přesně tak,“ přikývl s pochvalným úsměvem Brumbál. „Rád vidím, že si to jméno pamatuješ.“

„Ten starý chlap byl…?“

„Voldemortův děd, ano,“ přisvědčil Brumbál. „Rojvol, jeho syn Morfin a dcera Meropa byli posledními žijícími z rodu Gauntů, velice staré kouzelnické rodiny, známé sklonem k duševní nevyrovnanosti a násilí. Tento sklon se u nich projevoval po celé generace a vznikl v důsledku jejich zvyku uzavírat sňatky s vlastními bratranci a sestřenicemi. Nedostatek zdravého rozumu a nezřízená záliba v přepychu vedly k tomu, že promrhali veškeré rodinné zlato už několik generací předtím, než se narodil Rojvol. Jak jsi sám viděl, zdědil jen bídu s nouzí a velice ošklivou povahu, obrovskou nadutost a pýchu a několik málo rodinných šperků, kterých si cenil stejně jako syn a podstatně víc než dcera.“

„Takže Meropa,“ uvažoval Harry, předklonil se v křesle a upřeně se na Brumbála zadíval, „Meropa byla… pane profesore, znamená to, že byla… Voldemortovou matkou?“

„Ano, znamená,“ potvrdil Brumbál. „A čirou náhodou se stalo, že jsme na okamžik zahlédli i Voldemortova otce. Zajímalo by mě, jestli sis ho všiml?“

„Toho mudly, kterého Morfin napadl? Toho, co jel kolem na koni?“

„Velice správně,“ rozzářil se Brumbál. „Ano, to byl Tom Raddle starší, ten pohledný mudla, který měl ve zvyku projíždět kolem Gauntovy chatrče a k němuž Meropa Gauntová zahořela vášnivou tajnou láskou.“

„A tihle dva se nakonec vzali?“ vyhrkl užasle Harry, který si nedokázal představit méně pravděpodobný zamilovaný pár.

„Nejspíš zapomínáš,“ připomněl mu Brumbál, „že Meropa byla čarodějka. Řekl bych, že dokud ji otec terorizoval, její kouzelnické schopnosti neměly možnost se plně projevit. Jakmile ale byli Rojvol i Morfin bezpečně odklizeni do Azkabanu, jakmile poprvé v životě zůstala sama a svobodná, jsem si jistý, že svému nadání dokázala plně popustit uzdu a naplánovat si, jak se osvobodí od toho zoufalého života, který osmnáct let vedla.

Nenapadá tě snad nic, co mohla Meropa podniknout, aby přiměla Toma Raddlea, že zapomněl na svoji mudlovskou společnici a zamiloval se do ní?“

„Kletba Imperius?“ zkusil to Harry. „Nebo nějaký nápoj lásky?“

„Výborně. Osobně se spíš kloním k názoru, že použila nápoj lásky. Nepochybuji o tom, že by jí takové řešení připadalo romantičtější, a nemyslím, že by pro ni bývalo příliš obtížné Raddlea někdy za horkého dne, když si vyjel sám bez doprovodu, přesvědčit, aby se osvěžil douškem vody od ní. Každopádně je pravda, že jen několik měsíců po scéně, jíž jsme právě byli svědky, se vesnička Malý Visánek stala dějištěm obrovského skandálu. Umíš si asi představit, jakou to vyvolalo vlnu klepů, když syn místního urozeného pána utekl s pobudovou dcerou Meropou.

Šok vesničanů nebyl ovšem ničím proti tomu, jak to zapůsobilo na Rojvola. Vrátil se z Azkabanu a předpokládal, že na něj dcera poslušně čeká s teplým jídlem na stole. Místo toho našel několikacentimetrovou vrstvu prachu a dopis na rozloučenou, v němž mu sdělila, co udělala.

Podle všeho, co jsem dokázal zjistit, od toho dne až do smrti nikdy nevyslovil její jméno a nezmínil se o její existenci. Je možné, že šok z jejího útěku přispěl i k jeho brzké smrti – druhou možností je, že se prostě nikdy nenaučil sám se o sebe postarat a nakrmit se. Pobyt v Azkabanu Rojvola velice oslabil, takže Morfinova návratu domů už se nedožil.“

„A Meropa? Ta… ta přece zemřela, ne? Nevyrůstal snad Voldemort v sirotčinci?“

„Ano, to je pravda,“ přikývl Brumbál. „Tady si musíme několik věcí domyslet, domnívám se ovšem, že není příliš těžké správně si vyvodit, co se stalo. Abys totiž věděl, několik měsíců po oné tajné svatbě a útěku se Tom Raddle v rodinném sídle v Malém Visánku opět objevil, už ale bez manželky. V okolí se proslýchalo, že on sám prý tvrdí, že byl ‚ošálen‘ a ‚nevybíravě přinucen‘. Tím měl nepochybně na mysli, že byl pod vlivem kouzla, které mezitím přestalo působit, i když si dovolím tvrdit, že určitě nepoužíval přesně těchto slov, protože měl strach, aby ho lidé nepovažovali za šílence. Když ale vesničané slyšeli, co o tom všem Tom Raddle říká, mysleli si, že mu Meropa lhala, namluvila mu, že s ním čeká dítě, a že se s ní Tom právě z toho důvodu oženil.“

„Ale ona s ním přece doopravdy měla dítě.“

„To sice ano, jenže to přišlo na svět až rok po svatbě. Tom Raddle manželku opustil ještě před jeho narozením.“

„Co se pokazilo?“ zajímal se Harry. „Proč ten nápoj lásky přestal působit?“

„I tady se můžeme jen dohadovat,“ vysvětloval Brumbál. „Domnívám se ale, že Meropa, která svého muže hluboce milovala, nesnesla déle pomyšlení, že si ho zotročila kouzelnými prostředky. Myslím, že se vědomě rozhodla a přestala mu ten nápoj podávat. Možná byla natolik zmámená láskou, že sama sebe přesvědčila, že za tu dobu, kterou spolu strávili, by se do ní zamiloval i sám od sebe. Možná se domnívala, že s ní zůstane kvůli dítěti. Pokud tomu tak bylo, mýlila se v obojím. Opustil ji, nikdy ji už nespatřil a nikdy se ani nenamáhal zjistit, co se stalo s jeho synem.“

Obloha za okny byla inkoustově černá a Harrymu připadalo, že lampy v Brumbálově pracovně září jasněji než předtím.

„Myslím, že pro dnešní večer to bude stačit, Harry,“ prohlásil Brumbál po chvilce mlčení.

„Ano, pane,“ přikývl Harry.

Vstal, ale neměl se k odchodu.

„Pane profesore… je důležité, abych tohle všechno o Voldemortově minulosti věděl?“

„Myslím, že je to velice důležité,“ ujistil ho Brumbál.

„A má to… má to něco společného s tou věštbou?“

„S tou věštbou to má společné úplně všechno.“

„Jasně,“ přikývl Harry, kterého to trochu zmátlo, zároveň ale také uklidnilo.

Otočil se k odchodu, napadla ho však ještě jedna otázka, a proto se zase vrátil.

„Pane profesore, smím všechno, co jste mi pověděl, prozradit Ronovi a Hermioně?“

Brumbál si ho chvíli zamyšleně prohlížel a teprve pak promluvil. „Ano, řekl bych, že pan Weasley a slečna Grangerová už prokázali, že jim můžeš důvěřovat. Musím tě ale požádat, Harry, aby sis je zavázal slibem, že nic z toho neřeknou před nikým jiným. Nebylo by dobré, kdyby se mezi lidmi rozneslo, kolik toho vím – nebo se domnívám, že vím – o tajemstvích lorda Voldemorta.“

„Ne, pane, postarám se, aby to věděli jen oni dva. Dobrou noc.“

Znovu se otočil k odchodu a až téměř u dveří to spatřil: na jednom ze stolků na pavoucích nohách, které byly plné křehkých stříbrných přístrojů, ležel ošklivý zlatý prsten s velkým prasklým černým kamenem.

„Pane profesore,“ ozval se a oči neodtrhl od stolku. „Ten prsten…“

„Ano?“ řekl Brumbál.

„Měl jste ho na ruce ten večer, kdy jsme navštívili profesora Křiklana.“

„To je pravda,“ připustil.

„Není to ale… pane, není to ten prsten, co ukazoval Rojvol Gaunt Ogdenovi?“

Brumbál sklonil hlavu.

„Ten a žádný jiný.“

„Jak je ale možné…? Máte ho odjakživa?“

„Ne, získal jsem ho teprve velice nedávno,“ odpověděl Brumbál. „Vlastně jen pár dnů předtím, než jsem si pro tebe přišel k tetě a ke strýčkovi.“

„To znamená někdy v té době, kdy jste si poranil ruku, pane?“

„Ano, Harry, někdy v té době.“

Harry zaváhal. Brumbál se usmíval.

„Pane profesore, jak vlastně…“

„Už je pozdě, Harry! Tohle si vyslechneš někdy jindy. Dobrou, noc.“

„Dobrou noc, pane.“

Kapitola jedenáctá

Hermionina pomocná ruka

Jak Hermiona předvídala, volné hodiny vůbec nebyly pro studenty šestého ročníku dobou slastného nicnedělání, na kterou se těšil Ron, naopak se v nich snažili zvládnout obrovskou spoustu domácích úkolů, které jim učitelé nakládali. Nejenže se museli učit, jako by každý den dělali nějakou zkoušku, ale samotné hodiny začaly být podstatně náročnější než kdykoli dřív. Harry rozuměl sotva polovině z toho, co jim v těch dnech profesorka McGonagallová vykládala, a dokonce i Hermiona ji jednou či dvakrát musela požádat, aby své pokyny zopakovala. Neuvěřitelné bylo, že předmětem, v němž Harry dosahoval nejlepších výsledků, se náhle staly lektvary, a to díky princi dvojí krve, což Hermionu stále více dráždilo. Neverbální zaklínadla se od nich nyní očekávala nejen v obraně proti černé magii, ale také v kouzelných formulích a v přeměňování. Harrymu se často stávalo, že se ve společenské místnosti nebo v jídelně rozhlédl po spolužácích a viděl, že mají v zarudlých obličejích křečovitý výraz, jako by si vzali příliš velkou dávku střevouzlu. Věděl ale, že ve skutečnosti se usilovně snaží o to, aby jejich kouzla fungovala, aniž by museli pronést příslušné zaříkadlo nahlas. Byla to úleva, když mohli vypadnout ven do skleníků. Pracovali sice v bylinkářství s nebezpečnějšími rostlinami než dřív, ale aspoň si ještě směli nahlas zanadávat, když je zezadu nečekaně popadla úponice jedovatá.

Jejich neobyčejné pracovní vytížení a dlouhé hodiny horečného procvičování neverbálních zaklínadel také způsobily, že Harry, Ron a Hermiona si dosud nedokázali najít čas na to, aby se zašli podívat za Hagridem. Ten úplně přestal chodit na jídlo k učitelskému stolu, což bylo zlověstné znamení, a při těch několika vzácných příležitostech, kdy ho potkali na chodbách nebo venku na školních pozemcích, se mu jakýmsi záhadným způsobem dařilo přehlédnout je a neslyšet, že ho zdraví.

„Musíme za ním zajít a vysvětlit mu to,“ prohlásila Hermiona, když následující sobotu pohlédla u snídaně k Hagridově obrovské prázdné židli u učitelského stolu.

„Dnes dopoledne máme konkurz na famfrpál,“ namítl Ron. „A navíc bychom si měli cvičit to kouzlo Aguamenti pro Kratiknota! Kromě toho, co mu chceš vysvětlovat? Jak mu máme říct, že jsme ten jeho pitomý předmět nenáviděli?“

„To není pravda, že jsme ho nenáviděli!“ namítla Hermiona.

„Mluv za sebe, já na ty skvorejše ještě nezapomněl,“ zabručel zamračeně Ron. „A říkám ti, že jsme vycouvali na poslední chvíli. Tys ho neslyšela, jak se rozněžňuje nad tím svým tupým bratříčkem? Kdybychom k němu ještě chodili na hodiny, nejspíš bychom teď Drápa učili zavazovat si tkaničky.“

„Je mi z toho nanic, že s Hagridem nemluvíme,“ zatvářila se utrápeně Hermiona.

„Zajdeme za ním po famfrpálu,“ ujistil ji Harry. Také jemu se po Hagridovi stýskalo, přestože byl stejně jako Ron přesvědčen, že bez Drápá je jejich život snazší a bezpečnější. „Může se ale stát, že konkurz zabere celé dopoledne, přihlásila se hrozná spousta lidí.“ Když pomyslel na první náročný úkol v nové funkci kapitána, zmocňovala se ho lehká nervozita. „Nechápu, proč je náš tým najednou tak populární.“

„Ale prosím tě, Harry!“ utrhla se na něj náhle Hermiona. „Populární přece není famfrpál, populární jsi ty! Ještě nikdy jsi nebyl zajímavější a upřímně řečeno jsi taky nikdy neměl takové předpoklady být oblíbený.“

Ronovi zaskočilo velké sousto slanečka. Hermiona ho zpražila jediným pohrdlivým pohledem a znovu se obrátila k Harrymu.

„Všichni už vědí, že jsi celou dobu mluvil pravdu, ne? Celý kouzelnický svět byl nucen přiznat, žes měl pravdu, když jsi tvrdil, že se Voldemort vrátil, a že jsi s ním doopravdy v posledních dvou letech dvakrát bojoval a v obou případech jsi z toho vyvázl celý. A teď ti navíc říkají vyvolený – tak prosím tě nedělej, jako bys nechápal, proč lidi fascinuješ!“

Harry znenadání zjišťoval, že je ve Velké síni hrozné horko, přestože strop vypadal chladný a deštivý.

„A ještě ke všemu jsi musel protrpět všechny ty ústrky, když se z tebe ministerstvo snažilo udělat duševně nevyrovnaného lháře. Pořád ještě je znát, jak tě ta odporná ženská nutila psát vlastní krví, ty ses ale nedal zviklat a držel ses pravdy…“

„I na mně je pořád ještě znát, kde mě na ministerstvu popadly ty zatracené mozky, podívej,“ skočil jí do řeči Ron a vyhrnoval si rukávy.

„A samozřejmě ti neuškodilo, že ses přes léto vytáhl asi o třicet centimetrů,“ domluvila Hermiona a Rona si vůbec nevšímala.

„Já jsem taky docela čahoun,“ připomněl bezvýsledně Ron.

Přilétly poštovní sovy – okny zmáčenými deštěm se snesly dolů do síně a postříkaly všechny kolem sebe drobnými kapičkami vody. Většina studentů dostávala poštu častěji než obvykle – starostliví rodiče chtěli vědět, co je u dětí nového, a zároveň je ujistit, že doma je všechno v pořádku. Harrymu od začátku školního roku žádná pošta nepřišla. Jediný člověk, který mu pravidelně psával, byl mrtvý, a přestože Harry doufal, že by mu čas od času mohl poslat pár řádek Lupin, zatím byly jeho naděje marné. Nesmírně ho proto překvapilo, když v té záplavě hnědých a šedých sov spatřil kroužit i sněhobílou Hedviku. Přistála před ním s velkým hranatým balíčkem. O chviličku později spadl přesně stejný balíček před Rona a připlácl pod sebou jeho maličkou a zcela vyčerpanou sovičku Papušíka.

„Aha!“ zabručel Harry, když balíček rozbalil a našel v něm novou učebnici z Krucánků a kaňourů, Přípravy lektvarů pro pokročilé.

„No výborně,“ ozvala se potěšeně Hermiona. „Teď můžeš tu počmáranou učebnici vrátit.“

„Přeskočilo ti?“ vykulil oči Harry. „Tu si nechám. Hele, už jsem vymyslel jak na to…“

Vytáhl z brašny staré Přípravy lektvarů pro pokročilé, klepl na ně hůlkou a zamumlal: „Diffindo!“ Z knihy odpadly desky i se hřbetem. Totéž zopakoval se svou zbrusu novou učebnicí (Hermiona to sledovala pohoršeným pohledem). Pak vazby obou knih vyměnil, do obou klepl a pronesl: „Reparo!“

Teď tu ležely vedle sebe princova kniha zamaskovaná novou vazbou, a nová učebnice z Krucánků a kaňourů ve starých deskách, která působila přesvědčivě zvetšelým dojmem.

„Vrátím Křiklanovi tu novou. Nemůže si naříkat, stála devět galeonů.“

Hermiona pevně stiskla rty a zatvářila se rozzlobeně a nesouhlasně, její pozornost však upoutala třetí sova, která právě přistála před ní a doručila jí čerstvé vydání Denního věštce. Rychle noviny rozložila a přelétla pohledem titulní stranu.

„Umřel někdo, koho známe?“ zeptal se Ron odhodlaně nenuceným hlasem. Stejnou otázku kladl pokaždé, když Hermiona otevřela noviny.

„Ne, zato došlo k dalším útokům mozkomorů,“ informovala je Hermiona. „A také k jednomu zatčení.“

„Výborně, koho zatkli?“ zajímal se Harry, který okamžitě pomyslel na Belatrix Lestrangeovou.

„Stana Silničku,“ odpověděla Hermiona.

„Cože?“ vyhrkl užasle Harry.

Stanley Silnička, průvodčí oblíbeného veřejného kouzelnického dopravního prostředku zvaného Záchranný autobus, byl zatčen pro podezření z účasti v aktivitách Smrtijedů. Jednadvacetiletý Silnička byl vzat do vazby včera v pozdních večerních hodinách poté, co byl prohledán jeho byt v Claphamu…

„Stan Silnička že je Smrtijed?“ podivil se Harry, když si vzpomněl na uhrovitého mladíka, s nímž se seznámil před třemi lety. „To ani náhodou!“

„Třeba na něj seslali kletbu Imperius,“ pokoušel se to vysvětlit Ron. „Co můžeme vědět.“

„Nevypadá to na to,“ namítla Hermiona. „Píšou, že ho zatkli, protože ho v nějakém hostinci slyšeli mluvit o tajných plánech Smrtijedů.“ Vzhlédla se znepokojeným výrazem ve tváři. „Kdyby byl pod vlivem kletby Imperius, sotva by vysedával v hospodě a klábosil o jejich plánech, nemyslíte?“

„Spíš to vypadá, že se jen chtěl vytahovat, bůhvíjaké nemá informace,“ poznamenal Ron. „Není to ten kluk, co o sobě prohlašoval, že bude ministrem kouzel, když chtěl tehdy udělat dojem na ty víly?“

„Jo, to je on,“ přikývl Harry. „Nechápu, na co si hrajou, když ty jeho řeči berou vážně.“

„Nejspíš chtějí, aby to vypadalo, že něco dělají,“ prohlásila zamračeně Hermiona. „Lidé jsou vyděšení – slyšeli jste, že rodiče Patilových dvojčat chtějí, aby se holky vrátily domů? A Eloisu Midgeonovou už si dokonce odvezli. Včera večer si pro ni přijel otec.“

„Cože?“ vyhrkl Ron a vyjeveně na Hermionu zíral. „V Bradavicích je přece bezpečněji než u nich doma, musí tu být bezpečněji! Máme tady bystrozory, všechna ta mimořádná ochranná kouzla, a navíc máme Brumbála!“

„Neřekla bych, že Brumbála tady máme pořád,“ šeptla co nejtišeji Hermiona a nenápadně přes Věštce pohlédla k učitelskému stolu. „Copak jste si nevšimli? Už týden je jeho židle prázdná zrovna tak často jako Hagridova.“

Harry i Ron zvedli oči ke stolu učitelského sboru. Na ředitelské židli doopravdy nikdo neseděl. Když se nad tím teď Harry zamyslel, uvědomil si, že Brumbála neviděl od poslední soukromé hodiny před týdnem.

„Řekla bych, že není ve škole, protože vyřizuje nějaké záležitosti, které se týkají Řádu,“ uvažovala tiše Hermiona. „Chci říct… vypadá to všechno dost vážně, co?“

Harry ani Ron neodpověděli, Harrymu však bylo jasné, na co si všichni tři v tom okamžiku vzpomněli. Předchozího dne došlo k strašlivé události, když Hannah Abbottovou odvolali z hodiny bylinkářství a sdělili jí, že její matka byla nalezena mrtvá. Od té chvíle Hannah neviděli.

Když o pět minut později odešli od nebelvírského stolu a vydali se k famfrpálovému hřišti, potkali Levanduli Brownovou a Parvati Patilovou. Harry si vzpomněl, jak Hermiona říkala, že rodiče dvojčat Patilových chtějí své dcery odvézt z Bradavic domů, a nijak ho proto nepřekvapilo, když viděl, jak si obě nejlepší kamarádky něco šeptají a tváří se přitom zdrceně. Zato ho překvapilo něco jiného – když k nim s Ronem došli, Parvati šťouchla do Levandule, ta se ohlédla a široce se na Rona usmála. Ron překvapeně zamrkal a pak její úsměv nejistě opětoval. Zároveň ihned změnil krok a nesl se jako páv. Harry odolal pokušení a nerozesmál se; připomněl si, že i Ron se dokázal nezasmát, když mu Malfoy zlomil nos. Hermiona se však celý zbytek cesty studenou mlhou a drobným deštěm až na stadion tvářila chladně a nepřístupně, a když si šla najít místo na tribuně, ani Ronovi nepopřála hodně štěstí.

Jak Harry očekával, zabral konkurz téměř celé dopoledne. Zdálo se mu, že přišla snad polovina nebelvírské koleje, od těch nejmladších, kteří nervózně svírali nejrůznější typy příšerných starých školních košťat, až po studenty sedmého ročníku, kteří se nad ostatními tyčili s chladnou přezíravostí. Mezi sedmáky byl i urostlý mladík s rozježenými vlasy, kterého Harry poznal už v bradavickém spěšném vlaku.

„Viděli jsme se ve vlaku, v kupé starouše Křika,“ oslovil sebevědomě Harryho a vymanil se z davu, aby mu potřásl rukou. „Cormac McLaggen, brankář.“

„Tys ale vloni na konkurzu nebyl, že ne?“ zeptal se Harry, pohlédl na McLaggenova široká ramena a pomyslel si, že pravděpodobně dokáže zablokovat všechny tři brankové obruče, aniž by se vůbec pohnul.

„Když se dělal ten konkurz, ležel jsem zrovna na ošetřovně,“ vysvětloval McLaggen poněkud vychloubačně. „Vsadil jsem se a snědl jsem půl kila běhničích vajíček.“

„Ach tak,“ přikývl Harry. „No dobrá… když chviličku počkáš támhle…“

Ukázal na okraj hřiště nedaleko místa, kde seděla Hermiona. Na okamžik měl dojem, že v McLaggenově obličeji zahlédl nepatrný podrážděný stín, a napadlo ho, jestli McLaggen nečekal, že u něj bude mít protekci, protože oba patří k oblíbencům starouše Křika.

Rozhodl se začít testem základních dovedností a požádal všechny uchazeče o místo v týmu, aby se rozdělili do skupin po deseti a oblétli jeden okruh kolem hřiště. Ukázalo se, že to bylo moudré rozhodnutí: zahajovací desítku tvořili ti nejmladší a každému muselo být od pohledu jasné, že na košťatech sedí prakticky poprvé. Pouze jednomu z nich se podařilo udržet se ve vzduchu déle než několik vteřin a úspěch ho samotného tak překvapil, že následně narazil do jedné z brankových tyčí.

Druhá skupina se skládala z desítky těch nejpraštěnějších holek, jaké kdy Harry viděl. Když jim dal píšťalkou pokyn ke startu, jen se všechny svalily na hromadu a hlasitě se hihňaly. Byla mezi nimi i Romilda Vaneová. Když je vykázal z hřiště, bez protestů ho poslechly a šly se posadit na tribunu, odkud pak pokřikovaly na všechny další účastníky.

Třetí skupina oblétla asi polovinu hřiště, když ji postihla hromadná havárie. Většina čtvrté skupiny přišla bez košťat. Pátou skupinu tvořili okounějící studenti Mrzimoru.

„Jestli je tu ještě někdo, kdo nepatří do Nebelvíru,“ zaburácel Harry, kterého už to začínalo doopravdy štvát, „ať laskavě okamžitě odejde!“

Následovala chvíle ticha, po níž hřiště úprkem opustila tlupa malých kluků z Havraspáru, zalykající se smíchem.

Po dvou hodinách, nesčetných protestech a několika hysterických záchvatech, z nichž jeden vyvolala havarovaná Kometa Dvě stě šedesát a pár vyražených zubů, měl Harry vybrané tři střelce: Katii Bellovou, která se do týmu vrátila po vynikajícím výkonu v konkurzu, nový objev jménem Demelza Robinsová, která prokázala výjimečnou schopnost vyhýbat se Potloukům, a Ginny Weasleyovou, která dokázala všem konkurentům uletět a navíc nastřílela sedmnáct branek. Harry byl sice se svým výběrem spokojen, už byl ale celý ochraptělý z toho, jak odmítal neustálé stížnosti nespokojenců, a nyní musel podobnou bitvu svádět s odmítnutými odrážeči.

„Je to moje konečné rozhodnutí, a jestli okamžitě neuvolníte místo brankářům, všechny vás zakleju!“ zahulákal.

Ani jeden z jeho vybraných odrážečů nevynikal mistrovskými schopnostmi Freda a George, přesto s nimi byl Harry poměrně spokojen: byli to Jimmy Peakes, malý, ale statný student ze třetího ročníku, kterému se podařilo prudce trefeným Potloukem udělat Harrymu zezadu na hlavě bouli jako vejce, a Ritchie Coote, který sice vypadal neduživě, zato měl skvěle mířenou ránu. Oba se nyní na tribuně připojili k divákům, aby sledovali výběr posledního člena týmu.

Harry úmyslně nechal konkurz brankářů úplně na konec, protože doufal, že stadion se do té doby trochu vyprázdní a účastníci nebudou vystaveni takovému tlaku. K davu přihlížejících se však bohužel připojili nejen odmítnutí uchazeči, ale i další zvědavci, kteří se na stadion přišli podívat až poté, co se v klidu nasnídali, takže tribuny byly ještě nabitější. Každého brankáře, který vylétal k brankovým obručím, doprovázel dav napůl povzbudivým a napůl posměšným pokřikem. Harry pohlédl na Rona, který měl odjakživa problém s nervy. Doufal, že vítězství ve finálovém zápase minulého školního roku ho z trémy vyléčilo, ale jeho naděje byly očividně liché – Ron byl v obličeji celý zelený.

Ani jeden z první pětice uchazečů nechytil víc než dvě trestná střílení. Cormac McLaggen k Harryho obrovskému zklamání zlikvidoval čtyři z pěti penalt. Při poslední ale vyrazil zcela nesprávným směrem; diváci ho odměnili posměchem a nesouhlasným pískotem, a když se McLaggen vrátil na zem, vztekle skřípal zuby.

Když Ron nasedal na svůj Zameták Jedenáct, zdálo se, že co nevidět omdlí.

„Zlom vaz!“ ozval se z tribuny čísi hlas. Harry se ohlédl a čekal, že uvidí Hermionu, byla to ale Levandule Brownová. Nejraději by si byl také schoval hlavu do dlaní, jako to o chviličku později udělala Levandule, pomyslel si ale, že jako kapitán by měl dát najevo trochu víc odhodlání, otočil se tedy a sledoval, jak si Ron povede.

Ukázalo se však, že si dělal zbytečné starosti. Ron chytil první, druhou, třetí, čtvrtou i pátou penaltu. Harry měl takovou radost, že sotva odolal pokušení přidat se k jásajícímu davu. Když se ale otočil k McLaggenovi, aby mu s největší lítostí sdělil, že ho Ron bohužel porazil, uviděl jeho vzteky zrudlou tvář jen pár centimetrů před sebou. Chvatně o krok ustoupil.

„Ta jeho sestra nestřílela doopravdy!“ ucedil McLaggen výhružně. Na spánku mu pulzovala žíla, jež se velice podobala té, kterou Harry tolikrát obdivoval u strýce Vernona. „Schválně dala jen lehkou ránu.“

„Nesmysl,“ odbyl ho chladně Harry. „Zrovna tu její málem nechytil.“

McLaggen k němu postoupil ještě o krok, Harry však tentokrát necouvl.

„Nech mě zkusit to ještě jednou.“

„Ne,“ odmítl Harry. „Svoji šanci jsi měl. Chytil jsi čtyři penalty a Ron chytil všech pět. Brankářem je Ron, zvítězil čestně a spravedlivě. Uhni mi z cesty.“

Chvíli to vypadalo, že se McLaggen pokusí Harryho praštit, nakonec se však jen zlostně ušklíbl, a když vztekle odcházel, mumlal si tiše jakési výhrůžky.

Harry se otočil a zjistil, že na něj celý jeho nový tým hledí s rozzářenýma očima.

„Dobrá práce,“ zachraplal. „Předvedli jste vážně dobré výkony…“

„Byl jsi skvělý, Rone!“

Tentokrát to skutečně byla Hermiona, řítila se k nim z tribuny. Harry zahlédl i Levanduli – odcházela z hřiště, vedla se za ruku s Parvati a tvářila se dost nerudně. Zato Ron vypadal sám se sebou obzvlášť spokojený a zdál se být ještě vytáhlejší než obvykle, když se šťastně usmíval na všechny spoluhráče i na Hermionu.

Jakmile si nový tým domluvil první opravdový trénink na příští čtvrtek, Harry, Ron a Hermiona se s jeho členy rozloučili a vydali se k Hagridovu srubu. Bledé slunce se nyní snažilo prorazit si cestu mezi mračny a konečně přestalo i mrholit. Harry měl hrozný hlad a doufal, že se u Hagrida najde něco k jídlu.

„Už jsem myslel, že tu čtvrtou penaltu nechytím,“ brebentil šťastně Ron. „Byla to od Demelzy falšovaná rána, viděli jste sami, jak se točila trochu…“

„Jo, jasně, byl jsi fakt báječný,“ pochválila ho Hermiona a zatvářila se pobaveně.

„Každopádně jsem byl lepší než ten McLaggen,“ konstatoval Ron nanejvýš spokojeně. „Viděli jste, jak si to při té páté ráně namířil úplně opačným směrem? Vypadal skoro, jako by ho zasáhlo matoucí kouzlo…“

K Harryho překvapení se Hermioně při těchto slovech zbarvily tváře temně do nachova. Ron si ničeho nevšiml, byl příliš zaujat svým nadšeným a podrobným líčením všech ostatních chycených penalt.

Před Hagridovým srubem byl uvázaný velký šedý hipogryf Klofan. Když je viděl přicházet, zaklapal zobákem ostrým jako břitva a otočil k nim obrovskou hlavu.

„Ach bože,“ zamumlala nervózně Hermiona. „Pořád z něj trochu jde strach, co?“

„Ale jdi,“ mávl rukou Ron, „vždyť jsi na něm přece letěla, ne?“

Harry postoupil kupředu a hluboce se hipogryfovi uklonil, přitom se mu však nepřestal dívat do očí a nemrkal. Po několika vteřinách Klofan jeho úklonu opětoval.

„Jak se máš?“ zeptal se tiše Harry a přistoupil k němu, aby ho mohl pohladit po opeřené hlavě. „Stýská se ti po něm? Tady u Hagrida ti ale nic neschází, že ne?“

„Hej!“ zazněl hlasitý výkřik.

Za rohem srubu se rázným krokem vynořil Hagrid. Byl opásaný velkou květovanou zástěrou a na zádech nesl pytel brambor. V patách mu běžel Tesák, jeho obrovitý pes cvičený na černou zvěř, dunivě zaštěkal a velkými skoky vyrazil kupředu.

„Koukejte ho nechat na pokoji! Ukousne vám prsty – jo tak, to jste vy tři!“

Tesák dorážel na Hermionu a na Rona a pokoušel se jim olíznout uši. Hagrid na zlomek vteřiny zůstal stát a celý trojlístek přejel pohledem, pak se otočil, zmizel ve srubu a zabouchl za sebou dveře.

„No nazdar!“ ulevila si Hermiona a zatvářila se, jako by do ní uhodilo.

„Neboj se,“ uklidňoval ji podmračeně Harry. Došel ke dveřím a hlasitě na ně zabušil.

„Hagride! Otevři, chceme s tebou mluvit!“

Zevnitř se neozvalo ani pípnutí.

„Jestli ty dveře neotevřeš, vyrazíme je z pantů!“ vyhrožoval Harry a vytáhl hůlku.

„Harry!“ vyjekla Hermiona šokovaným hlasem. „Nemůžeš přece…“

„Ale ano, můžu!“ odsekl. „Ustup…“

Než však stačil říct další slovo, dveře srubu se rozlétly dokořán, přesně podle Harryho předpokladu, a Hagrid stál na prahu. Zamračeně na ně zahlížel a navzdory květované zástěře vypadal zlověstně.

„Já jsem učitel!“ rozkřikl se na Harryho. „Učitel, Pottere! Jak se vopovažuješ vyhrožovat, že mi rozmlátíš dveře!“

„Promiňte, pane,“ omlouval se Harry a úmyslně zdůraznil druhé slovo, zatímco si strkal hůlku do hábitu.

Hagrid ohromeně vyvalil oči.

„Vodkdypak mi zrovinka ty říkáš pane?“

„A odkdy mi ty říkáš Pottere?“

„No jo, moc chytrý,“ zavrčel Hagrid. „A taky moc zábavný. Zase jsi mě přechytračil, co? No dobře, tak pojďte dál, vy nevděčný malý…“

S rozhořčeným brbláním ustoupil stranou a nechal je projít. Hermiona se držela těsně za Harrym a tvářila se značně vystrašeně.

„Tak co je?“ zeptal se nevrle Hagrid, když se Harry, Ron a Hermiona posadili k jeho obrovskému dřevěnému stolu. Tesák si položil hlavu Harrymu na koleno a vmžiku mu poslintal celý hábit. „Co to má znamenat? Přišli jste mě politovat? Myslíte, že jsem vosamělej nebo co?“

„Ne,“ odpověděl bez váhání Harry. „Prostě jsme tě chtěli vidět.“

„Stýskalo se nám!“ dodala třaslavým hlasem Hermiona.

„Jo tak stejskalo!“ odfrkl si Hagrid. „No to vám tak budu věřit.“

Chvíli mocně dusal sem a tam, připravoval ve velikánském měděném kotli čaj a celou dobu si něco nesrozumitelně huhlal pod vousy. Konečně před ně postavil tři spíše vědrům podobné hrnky mahagonově hnědého čaje a talíř griliášových hrudek vlastní výroby. Harry měl takový hlad, že byl ochoten vyrovnat se i s Hagridovou kuchyní, a okamžitě si jednu vzal.

„Hagride,“ ozvala se plaše Hermiona, když si k nim přisedl a dal se do loupání brambor, s nimiž zacházel tak surově, jako by se na něm každá hlíza dopustila nějaké strašlivé osobní křivdy. „Abys věděl, vážně jsme chtěli v péči o kouzelné tvory pokračovat.“

Hagrid si znovu hromově odfrkl. Harry měl podezření, že několik holubů z jeho nosu přistálo mezi brambory, a v duchu byl vděčný za to, že se nemohou zdržet na večeři.

„Opravdu jsme chtěli!“ přesvědčovala Hagrida Hermiona. „Nikomu z nás už se to ale nevešlo do rozvrhu.“

„No jasně,“ opakoval Hagrid.

Ozval se jakýsi zvláštní mlaskavý zvuk a všichni tři se ohlédli. Hermiona vyděšeně zapištěla, Ron vyskočil ze židle a oběhl stůl na druhou stranu, aby byl co nejdál od velkého sudu stojícího v koutě, kterého si teprve teď všimli. Sud byl plný jakýchsi tvorů, kteří vypadali jako přibližně třicet centimetrů dlouhé larvy – slizké, bílé a divoce se svíjející.

„Co to je, tohleto?“ zeptal se Harry a snažil se, aby to vyznělo spíš zvědavě než znechuceně, griliášovou hrudku ale raději odložil.

„Jen takový velký červi,“ zabručel Hagrid.

„A copak z nich vyroste?“ zajímal se Ron s ostražitým výrazem ve tváři.

„Nic z nich nevyroste!“ odsekl Hagrid. „Mám je tady, protože s nima krmím Aragoga.“

A náhle mu vytryskly slzy.

„Hagride!“ Hermiona vyskočila, oběhla stůl po delší straně, aby se nemusela přiblížit k sudu s červy, a objala ho kolem třesoucích se ramen. „Co se děje?“

„To já – kvůli němu…“ Hagrid vzlykl a z černých, jako dva švábi lesklých očí mu tekly slzy, když si otíral zástěrou obličej. „Kvůli… Aragogovi… myslím, že umírá… celý léto marodil a pořád se to s ním nelepší… nevím, co si počnu, jestli… jestli… Známe se spolu takovou dobu…“

Hermiona poplácávala Hagrida po zádech a zdálo se, že nenachází jediné slovo útěchy. Harry chápal její pocity. Zažil už Hagrida v situaci, kdy dával plyšového medvídka zuřivému dračímu mláděti, viděl ho, jak se rozplývá něhou nad obřími škorpiony se smrtícími přísavkami a jedovými trny, jak se pokouší domluvit brutálnímu obrovi, který byl jeho nevlastním bratrem, tohle ale byl pravděpodobně nejnepochopitelnější ze všech jeho nestvůrných oblíbenců: gigantický mluvící pavouk Aragog, který přebýval hluboko v Zapovězeném lese a před nímž se jemu i Ronovi před čtyřmi lety jen s notnou dávkou štěstí podařilo uniknout.

„Můžeme – můžeme pro tebe něco udělat?“ vyptávala se Hermiona a ignorovala Rona, který na ni dělal zoufalé grimasy a zuřivě vrtěl hlavou.

„Nemyslím, že by se něco dalo dělat, Hermiono,“ zalykal se Hagrid a pokoušel se zarazit příval slz. „Vostatní z jeho kmene… myslím Aragogovu rodinu… začínaj bejt tak trochu divný, teď když je nemocnej… tak trochu nepokojný…“

„Jo, řekl bych, že právě z téhle stránky jsme měli tu čest je poznat,“ zahučel polohlasně Ron.

„…myslím, že teď zrovna by nebylo bezpečný, kdyby tam k jejich kolonii chodil někdo jinej než já,“ skončil s vysvětlováním Hagrid, hlasitě se vysmrkal do zástěry a vzhlédl. „Stejně ale díky za nabídku, Hermiono… moc to pro mě znamená…“

Napjatá atmosféra se poté značně uvolnila. Harry ani Ron sice neprojevili sebemenší ochotu vypravit se za vražedným a věčně hladovým pavoukem a krmit ho obřími červy, Hagrid však patrně považoval za samozřejmé, že by možnost takového dobrodružství uvítali, a začal se k nim chovat jako obvykle.

„No jo, vždyť já hned věděl, že pro vás bude těžký najít si na mě v rozvrhu nějaký místo,“ přiznával chraplavě a doléval jim čaj. „I kdybyste požádali vo tyhle vobraceče času…“

„To bychom ani nemohli,“ vysvětlovala Hermiona. „Jak jsme byli v létě na ministerstvu, celou jejich zásobu obracečů jsme jim rozbili. Psalo se o tom v Denním věštci.“

„No tak vidíte,“ přikývl Hagrid. „Takže to prostě nešlo zařídit vůbec nijak… vomlouvám se, že jsem byl takovej – však víte… Dělám si zkrátka starosti vo Aragoga… a taky mě napadlo, že třeba kdyby vás učila profesorka Červotočková…“

Všichni tři ho okamžitě začali důrazně a nepravdivě ujišťovat, že profesorka Červotočková, která za něj několikrát suplovala, je jako učitelka naprosto nemožná. Když se s nimi Hagrid za soumraku před srubem loučil, vypadal už mnohem veseleji.

„Umírám hlady,“ prohlásil Harry, jakmile se za nimi zavřely dveře a všichni tři chvátali tmou a opuštěnými školními pozemky. I tu griliášovou hrudku nechal nedojedenou, protože mu zlověstně zapraskalo v jednom zadním zubu. „A večer mě čeká školní trest u Snapea, takže mi na večeři nezbývá moc času…“

Když dorazili do hradu, uviděli Cormaka McLaggena, který právě vcházel do Velké síně. Potřeboval na to dva pokusy, aby se trefil do dveří. Když to zkoušel poprvé, odrazil se od zárubně zpět. Ron se jen posměšně uchechtl a prošel do síně hned za ním, Harry ale popadl Hermionu za ruku a přitáhl ji k sobě.

„Co je?“ zeptala se provinile.

„Tak abys věděla, co si myslím!“ odpověděl tiše Harry, „McLaggen doopravdy vypadá, jako by ho někdo trefil matoucím kouzlem. A stál před tribunou přímo v tom místě, kde jsi seděla ty.“

Hermiona se začervenala.

„No tak dobře, udělala jsem to,“ zašeptala. „Měl jsi ale slyšet, jak mluvil o Ronovi a o Ginny! A navíc je strašný vztekloun, sám jsi viděl, jak zareagoval, když se nedostal do týmu – s někým takovým bys přece hrát nechtěl.“

„Ne,“ připustil Harry, „to bych nejspíš nechtěl. Nebyl to ale podvod, Hermiono? A ještě ke všemu jsi prefektka, nemám pravdu?“

„Nech už toho!“ obořila se na něj, když se na ni posměšně ušklíbl.

„Tak co je s vámi dvěma?“ chtěl vědět Ron, který se vrátil ke dveřím Velké síně a podezřívavě si je prohlížel.

„Nic,“ ujistili ho jedním hlasem Harry i Hermiona a pospíšili si za ním. Z vůně pečeného hovězího se Harrymu rozbolel žaludek hlady, neušli však ani tři kroky k nebelvírskému stolu, a cestu jim zastoupil profesor Křiklan.

„Harry, Harry, přesně vás hledám,“ zahalasil bodře, až se mu třepetaly konce mrožího kníru, a vykulil objemné břicho. „Doufal jsem, že vás odchytím ještě před jídlem! Co byste říkal tomu, zajít si dnes raději na malou večeři ke mně? Pořádáme takový neformální večírek, jen pro pár vycházejících hvězd. Slíbili přijít McLaggen a Zabini a také ta půvabná Melinda Bobbinová – ani nevím, jestli ji znáte. Její rodina vlastní velký řetězec lékáren… A samozřejmě upřímně doufám, že mě svou přítomností poctí i slečna Grangerová.“

Když to Křiklan dořekl, nepatrně se Hermioně uklonil. Ron jako by vůbec neexistoval – Křiklan mu nevěnoval jediný pohled.

„Já přijít nemůžu, pane profesore,“ vyhrkl bez váhání Harry. „Mám dnes školní trest u profesora Snapea.“

„Ach bože!“ povzdechl Křiklan a obličej se mu zkřivil komickým žalem. „Bože, božíčku, já s vámi tak počítal, Harry! Nu, co se dá dělat, budu si prostě muset se Severusem promluvit a vysvětlit mu situaci. Jsem si jist, že se mi podaří přemluvit ho, aby vám trest odložil na jindy. Ano, ano – těším se, že vás oba uvidím!“

Energickým krokem vyšel ze síně.

„Nemá šanci, že se mu podaří Snapea přesvědčit,“ poznamenal Harry, jakmile jim Křiklan zmizel z doslechu. „Už mi ten trest jednou odložil. Pro Brumbála to udělat musel, ale pro nikoho jiného to neudělá.“

„No, já bych byla ráda, kdybys tam mohl jít, nechce se mi chodit samotné!“ přiznala nervózně Hermiona. Harrymu bylo jasné, že myslí na McLaggena.

„Pochybuju, že tam budeš sama, Ginny nejspíš dostane pozvání taky,“ ucedil Ron, kterého se zjevně dotklo, že si ho Křiklan ani nevšiml.

Když se najedli, zamířili společně do nebelvírské věže. Ve společenské místnosti byla hlava na hlavě, protože většina lidí už byla po večeři, podařilo se jim ale najít volný stůl a posadili se k němu. Ron, který byl od setkání s Křiklanem rozladěný, si založil ruce na prsou a zamračeně civěl do stropu. Hermiona se natáhla pro Večerního věštce, kterého někdo nechal ležet na židli.

„Něco nového?“ zajímal se Harry.

„Ani ne…“ Hermiona noviny rozložila a zběžně jimi listovala. „A hele, podívej, je tady tvůj taťka, Rone – je v pořádku!“ dodala honem, protože Ron na ni v tu ránu poplašeně pohlédl. „Jenom tu píšou, že byl u Malfoyových.“

Druhá prohlídka sídla řečeného Smrtijeda zřejmě nepřinesla nic nového. Artur Weasley z oddělení pro odhalování a konfiskaci falešných obranných kouzel a ochranných předmětů uvedl, že jeho tým k akci přikročil na základě důvěrné informace.

„No jasně,“ přikývl Harry, „mé informace! Pověděl jsem mu na King’s Cross o Malfoyovi a o tom, že chtěl po Borginovi něco opravit! Jestli to ale není u nich doma, pak ať je to cokoli, určitě si to s sebou přivezl do Bradavic…“

„Jak by se mu to ale podařilo, Harry?“ namítla Hermiona, odložila noviny a překvapeně na něj pohlédla. „Všechny nás přece při příjezdu prohledali, ne?“

„Prohledali?“ opakoval zaraženě Harry. „Mě nikdo neprohledával!“

„No jistě, samozřejmě, že ne, zapomněla jsem, že jsi dorazil pozdě… Totiž, když jsme došli do vstupní síně, Filch nás všechny prohledal čidlem tajemství. Každou pomůcku pro černou magii by byl určitě objevil, vím bezpečně, že Crabbemu zabavil preparovanou hlavu. Takže vidíš, že Malfoy nemohl přivézt nic nebezpečného!“

Harryho tím napřed zahnala do úzkých. Chvilku pozoroval Ginny Weasleyovou, jak si hraje se svou trpaslenkou Arnoldem, než ho napadlo, jak Hermioninu námitku přebít.

„Tak mu to sem někdo poslal po sově,“ prohlásil. „Matka nebo někdo jiný.“

„Sovy se taky kontrolují,“ ujistila ho Hermiona. „Filch to říkal, když nám ta svoje čidla tajemství strkal všude, kam dosáhl.“

Tentokrát už Harry doopravdy nevěděl, co na to říct. Zdálo se, že neexistuje způsob, jak mohl Malfoy do školy propašovat něco nebezpečného nebo souvisejícího s černou magií. S nadějí v očích pohlédl na Rona, který seděl se založenýma rukama a civěl na Levanduli Brownovou.

„Nenapadá tě, jak mohl Malfoy…?“

„Nech to plavat, Harry,“ zabručel Ron.

„Poslyš, to není moje vina, že nás s Hermionou Křiklan pozval na ten svůj pitomý večírek, ani jeden z nás se ho o to neprosil, to přece víš!“ vyjel na něj rozčileně Harry.

„No, vzhledem k tomu, že já na žádný večírek pozvání nedostal,“ protáhl Ron a zvedl se, „půjdu nejspíš spát.“

Uraženě zamířil ke dveřím vedoucím do chlapeckých ložnic. Harry s Hermionou ho mohli jen bezmocně sledovat.

„Harry?“ ozvala se nová střelkyně Demelza Robinsová, která se zničehonic objevila vedle něj. „Mám pro tebe vzkaz.“

„Od profesora Křiklana?“ vyhrkl Harry a napjatě se na židli napřímil.

„Ne… od profesora Snapea,“ opravila ho Demelza. Harryho naděje pohasla. „Vzkazuje, že máš dnes večer o půl deváté přijít do jeho kabinetu kvůli školnímu trestu – a – a že je mu jedno, na kolik večírků jsi dostal pozvánky. A chtěl, abych ti vyřídila, že budeš přebírat čerstvé a shnilé tlustočervy, aby se dali použít při lektvarech, a – a taky vzkazuje, že ochranné rukavice nebudeš potřebovat.“

„Rozumím,“ prohlásil sveřepě Harry. „Mockrát děkuju, Demelzo.“

Kapitola dvanáctá

Stříbro a opály

Kde byl Brumbál a co dělal? V následujících několika týdnech zahlédl Harry ředitele pouze dvakrát. U jídla se objevoval jen zřídkakdy a Harry si byl jistý, že se Hermiona nemýlí, když se domnívá, že školu často opouští i na několik dnů vcelku. Že by zapomněl na hodiny, které mu slíbil dávat? Tvrdil přece, že ho mají dovést k něčemu, co souvisí s onou věštbou. Harrymu to dodalo odvahu a uklidnilo zároveň, teď ale cítil trochu zklamání.

Na polovinu října připadl první výlet do Prasinek. Vzhledem ke stále přísnějším bezpečnostním opatřením byl Harry zvědavý, jestli budou tyto výlety povoleny i v letošním školním roce, a s potěšením zjistil, že se s nimi počítá. Vždycky bylo příjemné alespoň na pár hodin vyměnit pozemky školního hradu za jiné prostředí.

V den výletu se Harry probudil brzy ráno, které se předvedlo bouřlivým počasím, a čas před snídaní si krátil čtením Příprav lektvarů pro pokročilé. Neměl ve zvyku válet se v posteli a číst si v učebnicích – jak to správně charakterizoval Ron, dělat něco takového byla zvrhlost u každého kromě Hermiony, která byla prostě v tomto směru trochu umanutá. Harry měl ovšem pocit, že tyhle Přípravy lektvarů pro pokročilé, které kdysi patřily princi dvojí krve, lze stěží považovat za učebnici. Čím víc času nad nimi trávil, tím jasněji si uvědomoval, kolik mu ta kniha dává – a nebyly to jen šikovné rady a jednodušší způsob přípravy lektvarů, díky nimž si u Křiklana vysloužil pověst premianta, ale také nápadité drobné kletby a zaklínadla načmáraná po stranách. Podle častých škrtů a přepisování si byl Harry jistý, že to byly objevy samotného prince.

O několik kouzel z princovy kuchyně už se dokonce sám pokusil. Byla to například kletba, po níž začnou postiženému růst děsivou rychlostí nehty na nohou (jednou ji na chodbě vyzkoušel na Crabbem – to byla psina!), nebo kouzlo, které přilepí jazyk k patru úst (s tím dvakrát sklidil uznání všech přihlížejících, když je použil na nic netušícího Arguse Filche). Ovšem nejužitečnější bylo pravděpodobně zaklínadlo Ševelissimo: to totiž zaplnilo uši nevysledovatelným šumem všem nežádoucím osobám v okolí, takže bylo možné dlouze se před nimi ve třídě vybavovat bez obav, že by to někdo zaslechl. Jediná Hermiona nepovažovala tato kouzla za zábavná. Zásadně na ně reagovala přísně nesouhlasným pohledem, a pokud Harry na někoho použil zaklínadlo Ševelissimo, zarputile odmítala promluvit.

Harry se v posteli posadil a pootočil učebnici tak, aby si mohl důkladněji prostudovat načmáraný návod k zaklínadlu, které zřejmě princi působilo určité potíže. Byla v něm spousta škrtanců a přepisů, avšak na konci, v úplném růžku stránky, se sotva čitelně krčilo:

Levicorpus (n. z.)

Do oken neúprosně bubnoval vítr a studený déšť, Neville hlasitě chrápal a Harry zamyšleně hleděl na písmena v závorce. N. z. – to určitě znamená neverbální zaklínadlo. O tom, že se mu právě tohle kouzlo povede, dost pochyboval; s neverbálními zaklínadly měl stále ještě problémy, na což Snape s oblibou poukazoval při každé hodině obrany proti černé magii. Na druhou stranu byla ovšem pravda, že princ se zatím projevoval jako mnohem šikovnější učitel než Snape.

Harry namířil hůlku jen tak do neurčita, lehce jí švihl vzhůru a v duchu přikázal: „Levicorpus!“

„Ááááááá!“

Vyšlehl záblesk světla a ložnice se zaplnila hlasy – Ron se rozječel a všechny probudil. Harry se tak polekal, že mu učebnice lektvarů vyletěla z ruky. Ron visel ve vzduchu hlavou dolů, jako by byl za kotník pověšený na neviditelném háku.

„Promiň!“ vykřikl Harry, zatímco Dean a Seamus se prohýbali smíchy a Neville se sbíral z podlahy, kam se svalil z postele. „Vydrž – hned tě spustím dolů…“

Nahmatal učebnici, polekaně v ní listoval a hledal správnou stránku. Po chvíli ji konečně našel a pod zaklínadlem rozluštil další, drobounkým písmem poznamenané slovo. Modlil se v duchu, aby to bylo správné protikouzlo, a soustředěně si pomyslel: „Liberacorpus!“

Znovu se jasně zablesklo – a Ron jak široký tak dlouhý dopadl na matraci.

„Promiň,“ hlesl ještě jednou Harry do neustávajícího Deanova a Seamusova řehotu.

„Zítra,“ ozval se Ron přidušeným hlasem, „raději nařiď budíka.“

Než se oblékli, což znamenalo natáhnout si několik ručně pletených svetrů od paní Weasleyové a přes ně si vzít ještě pláště, šály a rukavice, Ron se ze svého šoku vzpamatoval a usoudil, že to Harryho nové zaklínadlo je vlastně ohromná legrace – dokonce taková legrace, že sotva se usadili k snídani, hned začal svůj zážitek líčit Hermioně.

„…a pak se znova zablesklo a já spadl zpátky na postel!“ ušklíbl se a naložil si na talíř párky.

Hermioně se během jeho vyprávění neobjevil ve tváři ani náznak úsměvu – a teď se otočila k Harrymu a sjela ho mrazivě nesouhlasným pohledem.

„Nebylo to náhodou další zaklínadlo z té tvé učebnice lektvarů?“ zeptala se.

Harry se na ni zamračil.

„Vždycky myslíš hned na to nejhorší, co?“

„Tak bylo nebo ne?“

„No… jasně že bylo, a co jako?“

„Ty sis prostě usmyslel, že vyzkoušíš úplně neznámé, jenom rukou psané zaklínadlo, abys viděl, co se stane?“

„Co ti na tom vadí, že bylo psané rukou?“ odsekl Harry a na druhou část otázky raději neodpověděl.

„To, že nejspíš není schválené ministerstvem,“ odpověděla Hermiona. „A taky to,“ dodala, když Harry i Ron obrátili oči v sloup, „že mi ten princ začíná připadat tak trochu podezřelý.“

Harry i Ron se na ni okamžitě obořili.

„Byla to sranda!“ odporoval jí Ron a převrátil si na párky láhev kečupu. „Sranda a nic víc, Hermiono!“

„Zvednout někoho za kotník do vzduchu a nechat ho viset hlavou dolů?“ protestovala Hermiona. „Kdo by na vymýšlení takových zaklínadel plýtval časem a námahou?“

„Fred s Georgem,“ pokrčil rameny Ron. „To je přesně v jejich stylu. A třeba…“

„Můj táta,“ ozval se Harry. Právě si totiž vzpomněl.

„Cože?“ vykřikli užasle Ron i Hermiona.

„To zaklínadlo používal můj táta,“ opakoval Harry. „Viděl… říkal mi to Lupin.“

Teď Harry nemluvil tak úplně pravdu; ve skutečnosti on viděl, jak jeho otec zaklínadlo použil – proti Snapeovi; nikdy se ale Ronovi ani Hermioně s touhle konkrétní výpravou do myslánky nesvěřil. Vtom ho ale napadla báječná myšlenka: Je snad možné, že tím princem dvojí krve byl…?

„Možná ho tvůj otec opravdu někdy použil, Harry,“ připustila Hermiona, „nebyl ale sám. Viděli jsme, jak ho použila celá jedna horda. Copak jsi na to už zapomněl, jak zvedli spící lidi do vzduchu a nechali je tam bezmocně viset?“

Harry na ni vyvalil oči. Teď si i on sklíčeně připomněl počínání Smrtijedů na mistrovství světa ve famfrpálu. Ron mu však přispěl na pomoc.

„Tohle bylo něco jiného,“ ujistil Hermionu rozhodně. „Tam toho zaklínadla zneužili, zatímco Harry a jeho taťka to dělali pro pobavení. Máš na prince vztek, Hermiono,“ ukázal na ni přísně párkem, „protože je v lektvarech lepší než ty…“

„To s tím vůbec nesouvisí!“ ohradila se Hermiona a tváře jí zčervenaly. „Myslím si jen, že je strašlivě nezodpovědné začínat si s nějakými zaklínadly, když ani nevíš, k čemu vlastně jsou. A přestaňte o majiteli té učebnice mluvit, jako by to byl opravdový princ! Vsadím se, že je to jen pitomá přezdívka, a řekla bych, že to nebyl moc dobrý člověk!“

„Nechápu, jak jsi na to přišla,“ čertil se Harry. „Kdyby to byl nějaký budoucí Smrtijed, určitě by se nevychloubal, že je dvojí krve, nemyslíš?“

Harry ještě ani nedořekl, když si v duchu připomněl, že jeho otec byl čistokrevný čaroděj, honem tu myšlenku ale zahnal. Tím si může lámat hlavu někdy jindy…

„Všichni Smrtijedi nemohou být čistokrevní,“ trvala tvrdohlavě na svém Hermiona. „Tolik čistokrevných kouzelníků už ani na světě není. Řekla bych, že většinou jsou to lidé smíšeného původu, kteří se za čistokrevné pouze vydávají. Nenávidí jen ty, kteří pocházejí z mudlovských rodin, tebe a Rona by mezi sebe klidně vzali.“

„Mě by Smrtijedem nenechali být ani náhodou!“ bránil se Ron tak rozhořčeně, že mu z vidličky, kterou Hermioně hrozil, odlétl kus párku a trefil Ernieho Macmillana do hlavy. „Celá moje rodina jsou krvezrádci! Ti jsou Smrtijedům stejně odporní jako kouzelníci z mudlovských rodin!“

„A o mě by se určitě přímo poprali,“ dodal ironicky Harry. „Byli by z nás tutoví kámoši, kdyby se mě ovšem v jednom kuse nesnažili zabít.“

Tomu se Ron hlasitě zasmál. Dokonce i Hermiona se zdráhavě pousmála, a právě v tu chvíli se objevila a vyrušila je Ginny.

„Ahoj, Harry. Tohle ti mám předat.“

Byl to svitek pergamenu, na němž stálo známým úzkým a tenkým písmem Harryho jméno.

„Díky, Ginny… to je další hodina s Brumbálem!“ oznámil Harry Ronovi a Hermioně, rozvinul pergamen a rychle si přečetl jeho obsah. „V pondělí večer!“ Náhle si připadal bezstarostný a šťastný. „Nepůjdeš s námi do Prasinek, Ginny?“ zeptal se.

„Jdu s Deanem – třeba se tam uvidíme,“ odpověděla, všem třem mávla a odešla.

Filch jako obvykle stál u dubové hlavní brány a každého kontroloval podle jména, zda má povolení k návštěvě Prasinek. Trvalo to ještě déle než jindy, protože každého třikrát prohledával čidlem tajemství.

„Proč se stará o to, jestli nepronášíme nějaké pomůcky k černé magii VEN?“ rozčiloval se Ron a sledoval dlouhé a tenké čidlo tajemství nervózníma očima. „Spíš by měl přece kontrolovat, co přinášíme DOVNITŘ, ne?“

Svou drzou poznámkou si vysloužil několik šťouchnutí čidlem navíc a stále ještě se bolestně šklebil, když vyšli ven do větru a plískanice.

Jít do Prasinek nebylo nijak příjemné. Harry si zabalil obličej až po nos do šály; horní polovina, vystavená chladnému vzduchu, ho brzy rozbolela a ztuhla. Cestu do vesnice zaplnili studenti. Šli zlomení v pase, jak zápolili se štiplavým větrem.

Harry si několikrát pomyslel, že by možná bývalo lepší, kdyby zůstali v teple společenské místnosti, a když konečně doklopýtali do Prasinek a zjistili, že Taškářovy žertovné rekvizity jsou zavřené a zatlučené prkny, jen ho to utvrdilo v přesvědčení, že tentokrát si na výletě moc zábavy neužijí. Ron ukázal rukou v tlusté rukavici k Medovému ráji, který byl naštěstí otevřený, a Harry s Hermionou vrávoravě vešli do přeplněného krámu za ním.

„Díky bohu,“ oklepal se Ron v teplém vzduchu provoněném sladkostmi. „Tady bychom měli zůstat celé odpoledne.“

„Harry, chlapče drahý!“ ozval se za nimi dunivý hlas.

„Ale ne!“ zahučel Harry. Všichni tři se otočili a pohlédli na profesora Křiklana, který měl na hlavě obrovitou kožešinovou čepici a pod ní zimní kabát se stejným kožešinovým límcem. V ruce držel velký sáček ananasových lupínků a zabíral přinejmenším čtvrtinu obchodu.

„Už jste promeškal tři moje malé večeře, Harry!“ vyčetl mu a šťouchl ho rozverně do prsou. „Takhle to nepůjde, chlapče, musím vás k sobě prostě přilákat. Slečna Grangerová si to vždycky náramně užije, nemám pravdu?“

„Ano,“ přikývla bezmocně Hermiona, „je to tam opravdu…“

„Tak proč někdy také nepřijdete, Harry?“ dorážel Křiklan.

„Totiž, chodil jsem trénovat famfrpál, pane profesore,“ omlouval se Harry, kterému skutečně pokaždé vyšel naplánovaný trénink přesně na dobu, na kterou mu Křiklan poslal pozvánku zdobenou fialovými stužkami. Touto strategií zajistil, že si Ron nepřipadal přehlížený, a ještě se obvykle s Ginny bavili představou, jak je Hermiona zavřená v jedné místnosti s McLaggenem a Zabinim.

„No, to tedy rozhodně očekávám, že po tak usilovné dřině první zápas vyhrajete!“ zahlaholil Křiklan. „Trocha relaxace ale ještě nikdy nikomu neuškodila. Takže co byste říkal pondělku večer, v tomhle počasí určitě žádný trénink nechystáte…“

„To nemůžu, pane profesore. Mám už – no – mám na ten večer dohodnutou schůzku s profesorem Brumbálem.“

„Zase mám smůlu!“ zabědoval dramaticky Křiklan. „No, co se dá dělat… Věčně se mi ale vyhýbat nemůžete, Harry!“

A s královsky vznešeným zamáváním na rozloučenou kolébavě vyšel z obchodu. Ronovi přitom věnoval přibližně stejnou pozornost jako vystavené sklenici drcených švábů.

„Já nevěřím svým uším, ty ses vykroutil z dalšího večírku,“ vrtěla užasle hlavou Hermiona. „Ale nebývá to tam zase až tak hrozné… někdy je s nimi i docela legrace…“ Pak si všimla, jak se tváří Ron. „No ne, podívejte – mají obří cukrové brky, ty vydrží celé hodiny!“

Harryho potěšilo, že Hermiona změnila téma, a projevil o nové extra dlouhé cukrové brky mnohem větší zájem než za normálních okolností, Ron se však dál tvářil nabručeně, a když se ho Hermiona zeptala, kam by chtěl ještě zajít, jen lhostejně pokrčil rameny.

„Pojďme ke Třem košťatům,“ navrhl Harry. „Tam budeme v teple.“

Znovu si omotali šály kolem obličeje a vyšli z cukrárny. Po nasládle teplé atmosféře Medového ráje je rezavý vítr zasáhl do tváří jako nabroušený nůž. Na ulici nebylo příliš živo – lidé se nezastavovali, aby spolu poklábosili, každý kvapně mířil za svým cílem. Jedinou výjimkou byli dva muži kousek před nimi, kteří stáli přímo přede dveřmi Tří košťat. Jeden byl neobvykle vysoký a hubený; když na něj Harry zamžoural přes brýle zmáčené deštěm, poznal v něm hostinského z druhé hospody v Prasinkách, která se jmenovala U Prasečí hlavy. Když se Harry, Ron a Hermiona víc přiblížili, přitáhl si hostinský plášť těsněji ke krku, zamířil pryč a nechal na místě menšího muže, který se potýkal s čímsi, co držel oběma rukama. Byli už jen pár kroků od něj, když si Harry uvědomil, kdo to je.

„Mundungusi!“

Zavalitý muž s křivýma nohama a dlouhými urousanými zrzavými vlasy sebou polekaně škubl a upustil prastarý kufr, ten se rozletěl dokořán a vysypala se z něj záplava předmětů, které by zaplnily celou výlohu vetešnictví.

„A hele, nazdárek, Harry!“ pozdravil Mundungus Fletcher rádoby bezstarostně, vyznělo to však zcela nepřesvědčivě. „Jen běž, se mnou se nezdržuj.“

A sklonil se k zemi a honem začal sbírat rozsypaný obsah kufru. Působil dojmem člověka, který by hrozně rád co nejrychleji zmizel.

„Jdeš ty krámy prodat?“ zeptal se Harry a sledoval, jak Mundungus šátrá po zemi a sbírá tu svou roztodivnou veteš.

„No jo, nějak se člověk živit musí, viď,“ zabručel Mundungus. „Strč to sem!“

Ron se sehnul a sebral cosi stříbrného.

„Počkej moment,“ řekl pomalu. „Tohle je mi nějak povědomé…“

„Dík!“ vyštěkl Mundungus, vytrhl Ronovi z ruky velký pohár a nacpal ho do kufru. „Tak já běžím, uvidíme se… AU!“

Harry popadl Mundunguse pod krkem a přimáčkl ho ke zdi hostince. Jednou rukou ho pevně tiskl a druhou vytáhl hůlku.

„Harry!“ vyjekla Hermiona.

„Tohle jsi štípnul ze Siriusova domu!“ rozkřikl se Harry a vrazil Mundungusovi nos skoro do obličeje, takže ho ovanul nepříjemný pach zvětralého tabáku a alkoholu. „Je na tom erb rodu Blacků.“

„Já – ne – co…?“ zalykal se Mundungus a v obličeji pomalu brunátněl.

„Co to má znamenat? Vrátil ses tu noc, co zemřel, a vykradls to tam!“ zavrčel Harry.

„Já – ne…“

„Dej to sem!“

„Harry, to nesmíš!“ zavřeštěla Hermiona, protože Mundungus už začínal modrat.

Vtom se ozvala hromová rána a Harry cítil, jak mu ruce z Mundungusova hrdla odlétly. Mundungus chrčel a s námahou lapal po dechu, popadl převržený kufr a – PRÁSK! – přemístil se.

„VRAŤ SE, TY ZLODĚJI ZLODĚJ…“

„To nemá smysl, Harry.“

Kde se vzala tu se vzala, stála vedle něj Tonksová. Špinavě hnědé vlasy měla celé zmáčené plískanicí.

„Teď už bude Mundungus nejspíš v Londýně. Nemá smysl, abys tu hulákal.“

„Štípnul Siriusovy věci! Štípnul je!“

„Ano, ale stejně bys měl jít do tepla,“ domlouvala mu Tonksová. Tahle informace ji zjevně ani trochu nevyvedla z míry.

Dávala pozor, jak vcházejí do dveří hostince. Hned uvnitř Tří košťat Harry rozčileně vybuchl: „Štípnul Siriusovy věci!“

„Já vím, Harry, ale nekřič, prosím tě. Všichni se po nás ohlížejí,“ zašeptala Hermiona. „Běž se posadit, přinesu ti něco k pití.“

Harry stále ještě pěnil vzteky, když se o několik minut později objevila u jejich stolu se třemi láhvemi máslového ležáku.

„Copak Řád nedokáže Mundunguse udržet na uzdě?“ prskal Harry na své dva společníky rozzuřeným šepotem. „Nemohou mu aspoň zabránit v tom, aby nerozkradl všechno, co není přišroubované, když je v hlavním štábu?“

„Psst!“ tišila ho zoufale Hermiona a rozhlížela se kolem, jestli je někdo neposlouchá. Blízko nich seděli dva čarodějové, kteří na Harryho civěli s obrovským zaujetím, a jen o kousek dál se o trám nedbale opíral Zabini. „Mě by to taky naštvalo, Harry. Vím, že jsou to tvoje věci, co krade…“

Harry se málem zalkl douškem máslového ležáku; momentálně totiž úplně zapomněl, že majitelem domu číslo dvanáct na Grimmauldově náměstí je on.

„No jasně, jsou to moje věci!“ přikývl. „Není divu, že mě nerad viděl! No prosím, povím o tom, co se děje, Brumbálovi, – to je jediný člověk, ze kterého má Mundungus nahnáno.“

„Dobrý nápad,“ pochválila ho šeptem Hermiona, kterou zjevně těšilo, že se Harry uklidňuje. „Na co tak civíš, Rone?“

„Na nic,“ odbyl ji Ron a honem odtrhl oči od baru, Harrymu ale bylo jasné, že se na sebe pokoušel přilákat pozornost madame Rosmerty, kypré a přitažlivé číšnice, pro kterou měl už dlouho slabost.

„Mám dojem, že to tvoje ‚nic‘ šlo dozadu pro další ohnivou whisky,“ poznamenala uštěpačně Hermiona.

Ron předstíral, že si jejího rýpnutí nevšiml, upíjel ležák a dle vlastního mínění zřejmě zachovával důstojné mlčení. Harry myslel na Siriuse a na to, že jeho kmotr ty stříbrné poháry stejně nenáviděl. Hermiona bubnovala prsty do stolu a těkala očima mezi Ronem a barovým pultem.

„Tak co, nezabalíme už to tady a nevrátíme se do školy?“ ozvala se ve chvíli, kdy Harry dopil z láhve posledních pár kapek.

Oba dva mlčky přikývli. Tenhle výlet se jim moc nevydařil a navíc se každým okamžikem zhoršovalo počasí. Znovu se proto důkladně zabalili do svých plášťů, omotali si kolem obličeje šály a natáhli si rukavice, potom vyšli z hostince za Katií Bellovou a nějakou její kamarádkou a vydali se po hlavní ulici zpět. Když se pak namáhavě brodili zmrzlou břečkou k Bradavicím, zatoulal se Harry v myšlenkách k Ginny. Vůbec ji v Prasinkách nezahlédli a Harry nepochyboval o tom, že se s Deanem zašila do čajovny madame Pacinkové, oblíbeného útočiště šťastných párů. Zamračeně sklonil hlavu proti dorážející plískanici a plahočil se dál.

Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že hlasy Katie Bellové a její kamarádky, které k němu donášely poryvy větru, zničehonic pronikavě zesílily. S přimhouřenýma očima se zadíval na nezřetelné obrysy obou dívek. Patrně se hádaly – asi kvůli něčemu, co Katie držela v ruce.

„S tebou to nemá vůbec nic společného, Leanno!“ zaslechl Katiin hlas.

Došli k místu, kde se cesta stáčela, zabočili a zmrzlý déšť je udeřil přímo do obličeje. Harrymu se zamlžily brýle. Zvedl ruku v rukavici, aby si je otřel, a právě v tu chvíli se Leanna pokusila vytrhnout Katii balíček z ruky. Katie se s ní začala přetahovat a balíček spadl na zem.

Najednou se Katie vznesla do vzduchu – ne ale tak jako Ron, který zůstal komicky zavěšený za kotník, nýbrž elegantně, s rozpaženýma rukama, jako by se chystala vzlétnout. Přesto bylo na její póze něco nedobrého, něco přízračného… Vlasy jí v prudkém větru poletovaly kolem tváří, oči ale měla zavřené a obličej prázdný, bez jakéhokoli výrazu. Harry, Ron, Hermiona i Leanna zůstali stát jako přimražení a dívali se na ni.

A pak, ve dvou metrech nad zemí, vyrazila Katie děsivý výkřik. Otevřela oči, ať ale viděla nebo cítila cokoli, zjevně jí to působilo strašlivé utrpení. Ječela, jako by nikdy neměla přestat. Leanna se také dala do křiku, popadla ji za kotníky a pokoušela se ji stáhnout na zem. Harry, Ron a Hermiona se jí rozběhli na pomoc, sotva ale stačili chytit Katii za nohy, zřítila se přímo na ně. Harrymu a Ronovi se podařilo ovinout ji rukama, svíjela se ale tak divoce, že ji stěží udrželi. Proto ji raději stáhli na zem, kde sebou zmítala ze strany na stranu a vřeštěla; očividně nikoho nepoznávala.

Harry se rozhlédl – kolem dokola nikde nikdo.

„Zůstaňte tady!“ houkl na ostatní, aby překřičel vyjící vítr. „Doběhnu pro pomoc!“

Tryskem vyrazil ke škole. Ještě nikdy neviděl nikoho, kdo by si počínal jako právě teď Katie, a vůbec ho nenapadalo, čím mohlo být její chování způsobeno. Aniž by zpomalil, prohnal se zatáčkou a srazil se s něčím, co vypadalo jako obrovitý medvěd na zadních.

„Hagride!“ zasípěl a vymotal se z živého plotu, do kterého zapadl.

„Harry!“ zvolal Hagrid, který měl obočí i vousy plné zmrzlého deště a sněhu a oblečený byl ve svém velikánském chlupatém bobřím kožichu. „Zrovinka jsem se byl podívat za Drápem, ani bys nevěřil, jaký dělá pokroky…“

„Hagride, támhle kousek za námi se něco stalo, nějaká kletba nebo co…“

„Cože?“ Hagrid se sklonil, aby Harryho přes zuřící vichr slyšel.

„Nějaká kletba!“ zařval Harry.

„Kletba? Koho prokleli? Snad ne Rona? Nebo Hermionu?“

„Ne, ani jednoho z nich, je to Katie Bellová… poběž…“

Společně se rozběhli po cestě zpět a zakrátko dorazili ke skupince skloněné nad Katií. Stále ještě se svíjela na zemi a křičela. Ron, Hermiona a Leanna se ji snažili utišit.

„Ustupte!“ houkl Hagrid. „Ať se na ni můžu kouknout!“

„Něco se jí stalo!“ vzlykala Leanna. „Nevím, co to bylo…“

Hagrid si chviličku Katii prohlížel, pak se k ní bez jediného slůvka sklonil, vzal ji do náruče a rozběhl se s ní k hradu. Během několika vteřin se její kvílení ztratilo v dáli a bylo slyšet jen burácení větru.

Hermiona se honem přitočila ke Katiině naříkající kamarádce a objala ji kolem ramen.

„Ty jsi Leanna, že ano?“

Dívka přikývla.

„Jak se to stalo – úplně nečekaně, nebo…“

„Stalo se to přesně ve chvíli, kdy se roztrhl ten balíček,“ vzlykla Leanna a ukázala na balíček v promáčeném hnědém papíru, který ležel roztržený na zemi. Něco se v něm zeleně třpytilo. Ron se sehnul a natahoval po něm ruku, Harry ho ale odtáhl zpět.

„Nesahej na to!“

Přikrčil se. Z balíčku vykukoval zdobný opálový náhrdelník.

„Tuhle věcičku už jsem viděl,“ prohlásil a důkladně si náhrdelník prohlížel. „Kdysi dávno ve vitríně u Borgina a Burkese. Bylo u něj napsáno, že je zakletý. Katie se ho určitě dotkla.“ Zvedl oči k Leanně, která se mezitím neovladatelně roztřásla. „Jak k tomu Katie přišla?“

„No, právě kvůli tomu jsme se hádaly. Vrátila se U Tří košťat z toalety, držela ten balíček v ruce a říkala, že to má být překvapení pro někoho v Bradavicích a ona že mu to má donést. Vypadala tak nějak divně, když to říkala… ach ne, ne, určitě si ji někdo zotročil kletbou Imperius a mně to nedošlo!“

Leanna se znovu roztřásla pláčem. Hermiona ji jemně poplácala po rameni.

„Nepověděla ti, kdo jí to dal, Leanno?“

„Ne… nechtěla mi to prozradit… a já jí říkala, že je hloupá, že by to do školy neměla nosit, jenže ona mě vůbec neposlouchala a… a pak jsem jí ten balíček chtěla sebrat… jenže – jenže…“ Leanna žalostně zakvílela.

„Asi bychom se raději měli vrátit do školy,“ prohlásila Hermiona a dál objímala Leannu kolem ramen, „tam se aspoň dozvíme, jak jí je. Tak pojďte…“

Harry na okamžik zaváhal, pak si odmotal z obličeje šálu, mlčky přešel Ronovo vyděšené vyjeknutí, opatrně šálu obalil kolem náhrdelníku a zvedl ho.

„Budeme ho muset ukázat madame Pomfreyové,“ dodal na vysvětlenou.

Když kráčeli za Hermionou a Leannou vzhůru k hradu, Harry horečně přemýšlel. Právě došli na školní pozemky, když konečně promluvil, protože už si svoje myšlenky nedokázal nechat pro sebe.

„Malfoy o tom náhrdelníku věděl. Před čtyřmi lety ho u Borgina a Burkese měli ve vitríně a já viděl, jak důkladně si ho prohlíží, když jsem se tam schovával před ním a před jeho tátou. To je ta věc, kterou si kupoval ten den, co jsme ho sledovali! Vzpomněl si na něj a vrátil se tam pro něj!“

„No – já nevím, Harry,“ ozval se váhavě Ron. „K Borginovi a Burkesovi chodí spousta lidí… a neříkala ta holka, že Katie ten náhrdelník dostala na dámské toaletě?“

„Říkala, že ho měla, když se vrátila z toalety, to ale neznamená, že ho dostala právě na toaletě…“

„McGonagallová!“ sykl varovně Ron.

Harry vzhlédl. Profesorka McGonagallová skutečně sbíhala po kamenném schodišti, spěchala jim vířící plískanicí naproti.

„Hagrid říkal, že jste vy čtyři viděli, co se stalo Katii Bellové, okamžitě prosím běžte nahoru do mého kabinetu! Co to máte v ruce, Pottere?“

„To je ta věc, které se dotkla,“ vysvětloval Harry.

„Bože můj!“ zhrozila se profesorka McGonagallová, zatvářila se vyděšeně a honem si náhrdelník od Harryho vzala. „Ne, ne, Filchi, ti jdou se mnou!“ dodala honem, když viděla, že se k nim přes vstupní síň horlivě šourá Filch s napřaženým čidlem tajemství. „Okamžitě tenhle náhrdelník odneste profesoru Snapeovi, ale dejte pozor, ať se ho nedotknete, nechte ho zabalený v té šále!“

Všichni čtyři následovali profesorku McGonagallovou po schodech nahoru do jejího kabinetu. Plískanicí zacákaná okna rachotila v rámech a v místnosti byla lezavá zima, přestože v krbu praskal oheň. Profesorka McGonagallová zavřela dveře, přešla ke svému stolu a otočila se k Harrymu, Ronovi, Hermioně a dosud vzlykající Leanně.

„Tak povídejte!“ vyzvala je ostře. „Jak to všechno bylo?“

Leanna přerývaným hlasem a s mnoha přestávkami, během nichž se snažila ovládnout záchvaty pláče, vylíčila profesorce McGonagallové, jak si Katie U Tří košťat odskočila na toaletu a vrátila se s neoznačeným balíčkem v ruce, jak jí připadala tak nějak divná a jak se potom spolu pohádaly, jestli je rozumné propůjčovat se k přenášení a doručování neznámých věcí. Jejich hádka nakonec vyvrcholila tahanicí o zmíněný balíček, který se přitom roztrhl. V té chvíli přemohl Leannu pláč natolik, že už z ní nedostali jediné slovo.

„Tak dobrá,“ přikývla nikoli nevlídně profesorka McGonagallová. „Zajděte si na ošetřovnu, Leanno, a požádejte madame Pomfreyovou, ať vám dá něco na uklidnění.“

Když Leanna odešla z kabinetu, obrátila se profesorka McGonagallová znovu k Harrymu, Ronovi a Hermioně.

„Co se dělo pak, když se Katie toho náhrdelníku dotkla?“

„Vznesla se do vzduchu,“ odpověděl Harry dřív, než stačili promluvit Ron nebo Hermiona. „A pak se dala do křiku a zhroutila se. Paní profesorko, mohl bych si prosím promluvit s profesorem Brumbálem?“

„Ředitel tu není a vrátí se až v pondělí, Pottere,“ odpověděla profesorka McGonagallová a zatvářila se překvapeně.

„Není tu?“ opakoval po ní rozčileně Harry.

„Ne, Pottere, není!“ ujistila ho kousavě. „Jsem si ale jistá, že víte-li něco o téhle strašlivé záležitosti, můžete to klidně říct mně!“

Harry na zlomek vteřiny zaváhal. Profesorka McGonagallová nebyla typem učitelky, které by se studenti ochotně svěřovali. Z Brumbála šel sice v mnoha směrech větší strach, přesto však spíš působil dojmem člověka, který žádnou teorii, byť jakkoli nepravděpodobnou, neodbude mávnutím ruky. Tentokrát ale šlo o záležitost života a smrti, takže nebylo na místě se obávat, že se vystaví posměchu.

„Myslím, že Katii ten náhrdelník dal Draco Malfoy, paní profesorko.“

Když domluvil, Ron si ve zjevných rozpacích mnul nos a Hermiona zašoupala nohama, jako by měla sto chutí poodstoupit od Harryho stranou a dělat, že k němu nepatří.

„To je závažné obvinění, Pottere,“ prohlásila profesorka McGonagallová po chvíli šokovaného mlčení. „Máte nějaký důkaz?“

„Nemám,“ přiznal Harry, „ale…“ A vylíčil jí, jak Malfoye sledovali k Borginovi a Burkesovi a co vyslechli z rozhovoru mezi ním a Borginem.

Profesorka McGonagallová se po jeho sdělení tvářila poněkud zmateně.

„Malfoy k Borginovi a Burkesovi přinesl něco, co potřeboval opravit?“

„Ne, paní profesorko, chtěl jen, aby mu Borgin poradil, jak to spravit, neměl tu věc u sebe. O to ale nejde, důležité je, že tam zároveň něco koupil, a já myslím, že to byl ten náhrdelník…“

„A vy jste viděl Malfoye z obchodu odcházet s nějakým takovým balíčkem?“

„Ne, paní profesorko, požádal Borgina, aby mu to nechal u sebe v krámě…“

„Ale Harry,“ skočila mu do řeči Hermiona, „Borgin se ho přece ptal, jestli si to chce odnést, a Malfoy řekl, že ne…“

„Protože se toho přirozeně nechtěl dotknout!“ odsekl nakvašeně Harry.

„Přesně řekl tohle: Jak bych s tím vypadal před lidmi na ulici?“ opravila ho Hermiona.

„No, s náhrdelníkem by doopravdy vypadal trochu hloupě,“ vložil se do hovoru Ron.

„Prosím tě, Rone,“ protočila zoufale oči Hermiona, „měl by ho přece zabalený, takže by se ho dotýkat vůbec nemusel, a snadno by si ho mohl schovat pod pláštěm, aby ho nikdo neviděl! Myslím, že to, co si u Borgina a Burkese zamluvil, nejspíš dělalo rámus nebo to bylo moc velké a neskladné, něco, co by k němu určitě upoutalo pozornost, kdyby to nesl po ulici… a každopádně,“ zvýšila hlas, aby ji Harry nepřerušil, „jsem se přece Borgina na ten náhrdelník ptala, vzpomínáš? Když jsem byla uvnitř, pokoušela jsem se zjistit, co si u něj Malfoy rezervoval, a viděla jsem ho tam. A Borgin mi klidně pověděl cenu, neřekl, že by už byl prodaný, ani nic podobného…“

„No jistě, protože hned poznal, o co ti jde! Asi tak po pěti vteřinách pochopil, že to na něj jen hraješ, takže ti samozřejmě nechtěl nic prozradit – a Malfoy si pro něj od té doby mohl někoho poslat…“

„To by stačilo!“ zarazila je profesorka McGonagallová, když viděla, že Hermiona užuž otevírá pusu, aby něco vztekle odsekla. „Vážím si toho, že jste mi to řekl, Pottere, ale nemůžeme pana Malfoye obvinit čistě jen proto, že navštívil obchod, kde byl tenhle náhrdelník možná zakoupen. Totéž pravděpodobně platí pro stovky dalších lidí…“

„…přesně jak jsem říkal,“ zahučel Ron.

„…a každopádně jsme v letošním školním roce zavedli přísná bezpečnostní opatření a nevěřím, že by se ten náhrdelník mohl do školy dostat bez našeho vědomí…“

„…ale…“

„…a navíc vám musím sdělit,“ dodala nesmlouvavě profesorka McGonagallová, „že pan Malfoy dnes v Prasinkách vůbec nebyl.“

Harry na ni vykuleně zíral a jeho rozhořčený výraz se pomalu vytrácel.

„Jak to víte, paní profesorko?“

„Protože si v mém kabinetu odpykával školní trest. Už dvakrát za sebou totiž nepřinesl domácí úkol z přeměňování. Takže vám děkuji, že jste mi sdělil svá podezření, Pottere,“ řekla a zamířila kolem nich ke dveřím, „teď ale musím zajít na ošetřovnu, podívat se na Katii Bellovou. Přeji vám všem pěkný den.“

Přidržela dveře kabinetu otevřené a jim nezbývalo nic jiného než vyjít na chodbu.

Harry měl vztek, že se Ron i Hermiona přidali na stranu McGonagallové, přesto ale cítil, že nemůže nic neříct, když začali mluvit o tom, co se stalo.

„Komu myslíte, že měla Katie ten náhrdelník vlastně dát?“ zeptal se Ron, když stoupali po schodech do společenské místnosti.

„Bůhví,“ pokrčila rameny Hermiona. „Ať to ale byl kdokoli, měl obrovské štěstí. Nikdo nemohl ten balíček otevřít a na náhrdelník přitom nesáhnout.“

„Mohl být určený spoustě lidí,“ přemítal Harry. „Brumbálovi – Smrtijedi by se ho hrozně rádi zbavili, takže je nepochybně na jednom z prvních míst. Nebo Křiklanovi – Brumbál si myslí, že měl Voldemort o jeho služby doopravdy velký zájem, takže je určitě nepotěšilo, když se přidal k Brumbálovi. Nebo…“

„Nebo tobě,“ dořekla Hermiona s ustaranou tváří.

„To určitě ne,“ odporoval Harry, „jinak by se byla Katie tam na cestě prostě otočila a dala mi ho, nemyslíš? Šel jsem přece celou dobu od Tří košťat přímo za ní. Když teď Filch prohledává každého, kdo jde dovnitř i ven, bývalo by mnohem logičtější, kdyby mi ten balíček předala mimo Bradavice. Rád bych věděl, proč jí Malfoy nařídil, aby ho donesla do hradu.“

„Malfoy přece v Prasinkách nebyl, Harry!“ vyjela na něj Hermiona a rozčilením si dupla.

„V tom případě tam musel poslat nějakého komplice,“ nedal se vyvést z míry Harry. „Crabbeho nebo Goyla… nebo, když o tom tak přemýšlím, nějakého dalšího Smrtijeda. Teď, když se k nim přidal, bude mít spolehlivější kumpány než Crabbeho a Goyla…“

Ron s Hermionou si vyměnili pohled, který jasně vyjadřoval, že nemá cenu se s ním hádat.

„Koprová čalamáda!“ nahlásila energicky Hermiona, když došli k Buclaté dámě.

Portrét se rozevřel a vpustil je do společenské místnosti. Byla už dost zaplněná a páchlo to v ní vlhkým šatstvem; hodně studentů se zřejmě z Prasinek kvůli mizernému počasí vrátilo dřív než obvykle. O tom, co se přihodilo Katii, se zjevně ještě nedoslechli – nešumělo to mezi nimi vzrušenými obavami nebo spekulacemi.

„Když se nad tím člověk zamyslí, tak to vlastně žádný geniálně promyšlený útok nebyl,“ poznamenal Ron a jakoby mimochodem vyhodil z jednoho pohodlného křesla u krbu jakéhosi prvňáčka, aby se mohl sám posadit. „Vždyť se ta kletba ani nedostala do hradu. Podle mě to nezafungovalo, jak mělo.“

„Máš pravdu,“ přisvědčila Hermiona, nohou Ronovi zabránila usadit se a znovu nabídla křeslo vypuzenému prvňáčkovi. „Vůbec to nebylo dobře promyšlené.“

„Odkdy Malfoye považujete za jednoho z geniálních světových myslitelů?“ zabručel Harry.

Ron ani Hermiona mu neodpověděli.

Kapitola třináctá

Raddleovy tajnosti

Katii následujícího dne přemístili do Nemocnice svatého Munga pro kouzelnické choroby a úrazy. Zpráva o tom, že byla zasažena kletbou, se mezitím rozšířila po celé škole, přestože jednotlivé podrobnosti byly zmatené a nikdo kromě Harryho, Rona, Hermiony a Leanny zřejmě nevěděl, že zamýšleným cílem útoku byl někdo jiný než Katie.

„Jo, a ještě to samozřejmě ví Malfoy,“ řekl Harry Ronovi a Hermioně, kteří i nadále úporně předstírali hluchotu, kdykoli se zmínil o své teorii Malfoye-Smrtijeda.

Harrymu dělalo starosti, jestli se Brumbál ze své tajemné mise vrátí včas na domluvenou pondělní večerní hodinu, protože však nedostal žádný vzkaz, že by odpadla, dostavil se v osm hodin ke dveřím jeho pracovny. Zaklepal a byl vyzván, aby vstoupil. Brumbál seděl u stolu a vypadal neobvykle unaveně, ruku měl stejně zčernalou a spálenou jako minule, když ale Harrymu pokynul, aby se posadil, usmál se na něj. Na stole opět ležela myslánka a vysílala na strop stříbřité záblesky světla.

„Měl jsi opravdu napilno, zatímco jsem byl pryč,“ poznamenal Brumbál. „Jestli se nemýlím, byl jsi svědkem Katiiny nehody.“

„Ano, pane profesore. Jak se jí daří?“

„Je na tom ještě pořád dost zle, přestože měla relativně štěstí. Jak se zdá, dotkla se toho náhrdelníku jen nepatrnou částečkou kůže – měla totiž v rukavici malou dírku. Kdyby si ho byla pověsila kolem krku, nebo kdyby ho jen uchopila holou rukou, byla by zemřela, pravděpodobně ihned. Profesor Snape naštěstí dokázal zabránit rychlému rozšíření kletby…“

„Proč právě on?“ vyhrkl Harry. „Proč ji neléčila madame Pomfreyová?“

„To je neomalenost,“ ozval se tichým hlasem jeden z portrétů na stěně a Phineas Nigellus Black, Siriusův prapraděd, zvedl hlavu, kterou měl složenou na zkřížených pažích, jako by spal. „Když jsem tu byl ředitelem já, rozhodně jsem nedovolil, aby někdo ze studentů zpochybňoval způsob, jakým jsem Bradavice řídil.“

„Ano, děkuji vám, Phineasi,“ odpověděl uklidňujícně Brumbál. „Profesor Snape se v černé magii vyzná mnohem lépe než madame Pomfreyová, Harry. Personál od svatého Munga mi ostatně každou hodinu posílá hlášení o jejím stavu a já pevně věřím, že se Katie časem uzdraví úplně.“

„Kde jste byl o tomhle víkendu, pane profesore?“ zeptal se Harry, přestože mu cit říkal, že pravděpodobně zachází příliš daleko. Phineas Nigellus tento pocit zjevně sdílel také, protože tiše sykl.

„O tom bych teď raději nemluvil,“ odpověděl Brumbál, „i když dřív nebo později ti to povím.“

„Vážně?“ vyhrkl překvapeně Harry.

„Ano, předpokládám, že ano,“ přikývl, vytáhl z hábitu novou lahvičku stříbrných vzpomínek a mávnutím hůlky ji odzátkoval.

„Pane profesore,“ ozval se ještě jednou váhavě Harry, „potkal jsem v Prasinkách Mundunguse.“

„Ach ano, vím o tom, že Mundungus s tvým dědictvím nakládá ničemně, že má dlouhé prsty,“ zamračil se nepatrně Brumbál. „Od té doby, co jsi ho před hostincem U Tří košťat přistihl, se někde schovává. Mám takový dojem, že se mi bojí přijít na oči. Buď si ale jistý, že už si nic dalšího ze Siriusova někdejšího majetku neodnese.“

„Ten prašivý starý poloviční mudla že rozkrádá dědičný majetek Blacků?“ zasyčel rozzuřeně Phineas Nigellus a ztratil se z rámu – nepochybně se vydal navštívit svůj portrét v čísle dvanáct na Grimmauldově náměstí.

„Pane profesore,“ pokračoval Harry po krátké odmlce, „pověděla vám profesorka McGonagallová, co jsem jí říkal po té Katiině nehodě? O Dracu Malfoyovi?“

„Ano, informovala mě o tvých podezřeních,“ přisvědčil.

„A myslíte…?“

„Udělám vše potřebné, aby byl prošetřen každý, kdo mohl mít s Katiinou nehodou něco společného, Harry,“ ubezpečil ho Brumbál. „Teď se ale věnujme naší další lekci.“

Harryho jeho slova poněkud podráždila. Jestliže jsou jejich hodiny tak hrozně důležité, proč mezi první a druhou uběhla tak dlouhá doba? Znovu už se ale o Dracu Malfoyovi nezmínil a díval se, jak Brumbál vlévá do myslánky nové vzpomínky. Nato kamennou nádobu znovu uchopil dlouhými prsty a začal její obsah promíchávat.

„Nepochybně si vzpomínáš, že jsme se s počátečními osudy lorda Voldemorta rozloučili ve chvíli, kdy sličný mudla Tom Raddle opustil svoji kouzelnickou manželku Meropu a vrátil se do svého rodinného sídla v Malém Visánku. Meropa zůstala opuštěná v Londýně a čekala dítě, z něhož se jednoho dne měl stát lord Voldemort.“

„Jak víte, že byla v Londýně, pane profesore?“

„Díky svědectví jistého Kataraktuse Burkese,“ odpověděl Brumbál, „který podivnou shodou okolností pomohl založit krámek, odkud pochází náhrdelník, o němž jsme právě mluvili.“

Zamíchal obsahem myslánky stejným způsobem jako před chvilkou, ale teď se spíš podobal prospektorovi rýžujícímu zlato. Ze zvířené stříbřité mlhy se vynořil starý mužíček a pomalu se v myslánce otáčel – byl stříbrný jako duch, ale vypadal mnohem opravdověji, a na hlavě měl bujnou kštici, která mu úplně zakrývala oči.

„Ano, získali jsme ho za zvláštních okolností. Přinesla nám ho jedna mladá čarodějka jen pár dnů před vánočními svátky, je to už – ach, mnoho a mnoho let. Říkala, že strašně potřebuje zlato, a dosvědčím vám, že to byla zjevně pravda. Měla na sobě rozedrané hadry a už se blížila její hodinka… chci říct, že čekala dítě. Tvrdila, že ten medailonek patřil Zmijozelovi. Samozřejmě, podobné historky slýcháme každou chvíli, podívejte se, tohle patřilo Merlinovi, byla to jeho oblíbená čajová konvice. Když jsem si ale medailonek prohlédl, skutečně na něm bylo Zmijozelovo znamení, a stačilo pár jednoduchých kouzel, abych si ověřil, že je to pravda. To samozřejmě znamenalo, že ten medailon měl prakticky nevyčíslitelnou hodnotu. Ona sama zřejmě vůbec netušila, o jakou jde vzácnost. Byla šťastná, že za něj dostala deset galeonů. Nejlepší obchod, jaký se nám kdy podařil!“

Brumbál myslánkou zatřepal obzvlášť energicky a Kataraktus Burkes se propadl zpět do rozbouřených hlubin vzpomínek, z nichž se vynořil.

„On jí zaplatil jen deset galeonů?“ vyjekl rozhořčeně Harry.

„Kataraktus Burkes se neproslavil velkodušností,“ podotkl Brumbál. „Víme tedy, že někdy ke konci svého těhotenství byla Meropa sama v Londýně a že zoufale potřebovala zlato – tak zoufale, že prodala jedinou cennou věc, kterou vlastnila, medailonek z dědičného pokladu Rojvolovy rodiny.“

„Byla to přece čarodějka!“ podivil se nechápavě Harry. „Mohla si jídlo a všechno ostatní opatřit kouzly, ne?“

„Možná že mohla,“ připustil Brumbál. „Já se ovšem domnívám – je to opět jen dohad, ale jsem si jistý, že správný dohad – zkrátka poté, co ji opustil manžel, Meropa s kouzlením úplně přestala. Myslím, že už nechtěla být čarodějkou. Samozřejmě je také možné, že ji o kouzelnické schopnosti připravila její neopětovaná láska a následné zoufalství, i to se může stát. Každopádně, jak za okamžik uvidíš, Meropa odmítla chopit se hůlky, i když by jí to bylo zachránilo život.“

„To nechtěla zůstat naživu ani kvůli svému synovi?“

Brumbál zvedl obočí.

„Je snad možné, že je ti lorda Voldemorta líto?“

„Ne,“ ujistil ho honem Harry, „ona ale měla na vybranou, ne? Ne jako moje matka…“

„Tvoje matka také měla na vybranou,“ připomněl mu jemně Brumbál. „Ano, Meropa Raddleová zvolila smrt, přestože syn ji potřeboval. Nesuď ji ale příliš příkře, Harry. Byla velice oslabená dlouhým utrpením a nikdy neměla odvahu tvé matky. A teď, kdybys laskavě vstal…“

„Kam půjdeme?“ zeptal se Harry, když se k němu Brumbál u stolu připojil.

„Tentokrát,“ odpověděl, „se vypravíme do mé vlastní paměti. Myslím, že zjistíš, že je moje vzpomínka jednak velmi bohatá na podrobnosti a jednak uspokojivě přesná. Až po tobě, Harry…“

Harry se sklonil k myslánce, rozčeřil obličejem chladnou hladinu vzpomínek a opět se propadal temnotou… O několik vteřin později dopadl nohama na pevnou zem, otevřel oči a zjistil, že stojí s Brumbálem na rušné, starodávně vyhlížející londýnské ulici.

„Támhle jsem,“ upozornil ho zvesela Brumbál a ukázal prstem na vysokou postavu, která kousek před nimi přecházela ulici před mlékařským povozem.

Albus Brumbál v mladším vydání měl dlouhé vlasy a vousy kaštanově hnědé. Když došel na jejich stranu ulice, vyrazil rozhodným krokem po chodníku. Nápadně střižený oblek ze švestkově modrého sametu, který měl na sobě, přitahoval zvědavé pohledy mnoha kolemjdoucích.

„Hezký oblek, pane profesore,“ poznamenal Harry dřív, než se stačil zarazit, Brumbál se ale jen dobrosrdečně uchechtl, když se v nepatrném odstupu vydali za jeho mladším dvojníkem. Nakonec prošli železnou bránou na pustý dvorek před poněkud ponurou hranatou budovou, obehnanou vysokým zamřížovaným plotem. Mladší Brumbál vyšel po několika schodech k hlavnímu vchodu a zaklepal. Po chvíli mu otevřela jakási umouněná dívka v zástěře.

„Dobré odpoledne. Mám tady schůzku s jistou paní Coleovou, která tu, pokud se nemýlím, dělá správcovou?“

„Aha,“ zatvářila se užasle dívka, když si prohlédla Brumbálův výstřední zjev. „Jo… momentíček… PANÍ COLEOVÁ!“ zahulákala přes rameno.

Odněkud zdáli zaslechl Harry nesrozumitelnou odpověď. Dívka se obrátila na Brumbála.

„Pojďte dál, už jde.“

Mladý Brumbál vešel do vstupní haly, jejíž podlahu tvořily černé a bílé dlaždice; celý dům byl sešlý, ale dokonale čistý. Harry a současný Brumbál ho následovali. Ještě než se za nimi zavřely domovní dveře, objevila se hubená žena s usouzeným obličejem a rychlým krokem zamířila k nim. Svými ostře řezanými rysy působila spíš nervózně než nevlídně a cestou k návštěvníkovi mluvila přes rameno s další pomocnicí v zástěře.

„…a tu jodovou tinkturu dones nahoru Martě, Billy Stubbs si zase rozškrábal strupy a Eric Whalley má zaneřáděné celé prostěradlo – ještě ke všemu tady musíme mít plané neštovice,“ postěžovala si neadresně, pak ale její pohled padl na Brumbála. Zarazila se v polovině kroku a zatvářila se tak užasle, jako by práh jejího domu právě přestoupila žirafa.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil Brumbál a podával jí ruku.

Paní Coleová na něj zírala s očima navrch hlavy.

„Jmenuji se Albus Brumbál. Posílal jsem vám dopis, v němž jsem vás požádal o schůzku, a vy jste byla tak laskavá, že jste mě k sobě na dnešek pozvala.“

Paní Coleová zamrkala. Zjevně dospěla k závěru, že Brumbál není pouhá halucinace, a chabě vykoktala: „A-ano. Takže – no, tak tedy – asi bych vás měla pozvat do svého pokoje. Ano.“

Zavedla Brumbála do malé místnosti, která zjevně sloužila částečně jako obývací pokoj a částečně jako kancelář. Působila stejně omšele jako vstupní hala a byla zařízená nesourodým starým nábytkem. Vyzvala ho, aby se posadil na rozvrzanou židli, sama se usadila za přeplněný psací stůl a sledovala ho nervózníma očima.

„Jak už jsem vám psal, chci si s vámi promluvit o Tomu Raddleovi a dohodnout se na plánech týkajících se jeho budoucnosti,“ začal Brumbál.

„Vy jste jeho příbuzný?“ otázala se paní Coleová.

„Ne, já jsem učitel,“ vysvětlil Brumbál. „Přišel jsem Tomovi nabídnout studium v naší škole.“

„A co je to za školu?“

„Říká se jí Bradavice,“ odpověděl Brumbál.

„A jak to přijde, že se zajímáte zrovna o Toma?“

„Domníváme se, že má jisté vlastnosti, a proto nás zajímá.“

„Chcete říct, že získal nějaké stipendium? Jak by k němu přišel? Nikdy o žádné nežádal.“

„Totiž, Tomovo jméno máme ve škole zapsané už od jeho narození…“

„Kdo ho tam nechal zapsat? Rodiče?“

Nemohlo být pochyb o tom, že paní Coleová je nepříjemně inteligentní žena. Brumbál zřejmě dospěl ke stejnému závěru, protože Harry viděl, jak z kapsy sametového obleku nenápadně vytahuje hůlku a zároveň sahá po listu panensky neposkvrněného papíru na stole paní Coleové.

„Tumáte,“ odpověděl, mávl hůlkou a současně jí papír podal. „Myslím, že když si přečtete tohle, bude vám všechno jasné.“

Oči paní Coleové se na okamžik rozostřily a pak znovu zaostřily, když si prázdný papír důkladně prohlédla.

„Opravdu se zdá, že je všechno v pořádku,“ prohlásila klidně a vrátila papír Brumbálovi. Pak jí pohled padl na dvě sklenky a láhev džinu, která tam ještě před několika vteřinami rozhodně nebyla.

„Ehm – smím vám nabídnout skleničku?“ zeptala se neobyčejně zdvořile.

„To budete nesmírně laskavá,“ rozzářil se Brumbál.

Brzy bylo nad slunce jasnější, že v popíjení džinu není paní Coleová žádná začátečnice. Jen co oběma nalila velkorysou dávku, vyprázdnila svou sklenici jediným douškem. Poté si s upřímným potěšením olízla rty a poprvé se na Brumbála usmála; mladý učitel neváhal a okamžitě využil příležitost.

„Byl bych moc rád, kdybyste mi mohla něco povědět o Tomově minulosti. Mám dojem, že se narodil tady v sirotčinci, že?“

„Přesně tak,“ potvrdila paní Coleová a znovu si nalila. „Pamatuju si to naprosto jasně, protože jsem tu tehdy právě začínala. Bylo to večer před Novým rokem, mrzlo, až praštělo, a ještě k tomu padal sníh. Ošklivá noc! A na schodech u dveří se objevilo to vyčerpané děvče, nebylo jí chudince o moc víc než tehdy mně. No, nebyla první ani poslední. Vzali jsme ji dovnitř a do hodiny se jí narodilo děcko. Další hodinu nato umřela.“

Paní Coleová významně kývla hlavou a znovu si pořádně zavdala.

„Řekla vám něco, než zemřela?“ vyptával se Brumbál. „Třeba něco o otci toho chlapce?“

„Představte si, že řekla,“ přikývla paní Coleová, která si teď, když měla sklenici džinu v ruce a dychtivého posluchače před sebou, celou situaci zřejmě nesmírně užívala.

„Vzpomínám si, jak mi říkala: ‚Doufám, že se bude podobat tatínkovi.‘ A co vám budu povídat, docela jsem ji chápala, protože sama rozhodně žádná krasavice nebyla… a pak mě poprosila, abychom mu dali jméno Tom podle otce a Rojvol podle jejího otce… Jo, já vím, je to trochu divné jméno, že? Říkali jsme si, jestli náhodou nebyla od cirkusu… a pak ještě řekla, že jeho příjmení je Raddle. Víc už nepromluvila a krátce nato umřela.

Takže jo, pojmenovali jsme ho přesně tak, jak si přála, vypadalo to totiž, že jí na tom chudince hrozně záleží. Nikdy se po něm ale nepřišel ptát žádný Tom, žádný Rojvol a nikdo, kdo by se jmenoval Raddle, neobjevil se prostě nikdo z přízně, takže kluk zůstal v sirotčinci a máme ho tu dodnes.“

Paní Coleová si zdánlivě bezmyšlenkovitě nalila další poctivou dávku džinu. Vysoko nad lícními kostmi jí naskočily dvě růžové skvrny. „Je to zvláštní kluk,“ prohlásila pak.

„Ano,“ přitakal Brumbál. „Čekal jsem, že asi bude trochu zvláštní.“

„Byl zvláštní už odmalička. Skoro nikdy neplakal, víte? A když byl o něco starší, začal být… divný.“

„V jakém smyslu divný?“ vyptával se opatrně Brumbál.

„No, on…“

Vtom se však zarazila a střelila po Brumbálovi přes sklenici džinu inkvizitorským pohledem, v němž nebylo pranic zmateného ani popleteného.

„Říkáte, že to místo ve vaší škole má už jisté?“

„Naprosto jisté,“ ubezpečil ji Brumbál.

„A nic, co vám povím, to nemůže změnit?“

„Vůbec nic,“ zavrtěl hlavou Brumbál.

„Takže si ho odvedete tak jako tak?“

„Tak jako tak,“ opakoval po ní vážně Brumbál.

Hleděla na něj přimhouřenýma očima, jako by zvažovala, jestli mu může věřit. Očividně usoudila, že může, protože náhle vyhrkla: „Ostatní děti z něj mají strach!“

„Chcete říct, že je šikanuje?“ zeptal se Brumbál.

„Podle mě určitě,“ přikývla paní Coleová a trochu se zamračila, „ale je hrozně těžké ho při tom přistihnout. Došlo k různým… nepěkným věcem…“

Brumbál se na nic dalšího nevyptával, přestože na něm Harry jasně viděl, že ho to zaujalo. Paní Coleová se znovu napila džinu a růžové tváře jí zrůžověly ještě víc.

„Ten králík Billyho Stubbse… tedy, Tom tvrdil, že s tím neměl nic společného, a ani já nechápu, jak by něco takového dokázal, ale králík se přece nemohl pověsit sám na podkrovní trám, nemyslíte?“

„To opravdu není moc pravděpodobné,“ přisvědčil klidně Brumbál.

„Ať se ale propadnu, jestli pochopím, jak se tam nahoru dostal, aby to mohl udělat. Vím jen, že se den předtím s Billym pohádali. A pak…“ Paní Coleová si znovu zavdala džinu a tentokrát jí několik kapek steklo po bradě. „To bylo na letním výletě – jednou ročně je totiž vždycky bereme na výlet, víte, někam na venkov nebo k moři – a povím vám, že Amy Bensonová a Dennis Bishop se z toho nikdy pořádně nevzpamatovali! Nepodařilo se nám z nich ale dostat nic víc, než že s Tomem Raddlem vlezli do nějaké jeskyně. Tom se dušoval, že prostě šli na výzvědy, ale v té jeskyni se něco stalo, tím jsem si jistá. No a pak je tu spousta dalších věcí, divných věcí…“

Znovu se na Brumbála podívala, a přestože měla tváře celé zrudlé, její pohled nezakolísal.

„Řekla bych, že jestli nás ho zbavíte, nikomu se tu po něm stýskat nebude.“

„Předpokládám, že je vám jasné, že si ho ve škole nemůžeme nechat napořád,“ ubezpečoval se Brumbál. „Bude se sem muset vracet přinejmenším vždy na léto.“

„No jistě, ale pořád lepší než dostat po hlavě rezavým pohrabáčem,“ zasmála se paní Coleová a tiše škytla. Vstala a Harry uznale zíral, že se docela drží na nohou, přestože z láhve už zmizely dobré dvě třetiny džinu. „Asi byste ho rád viděl, že?“

„Velice rád,“ přikývl Brumbál a také vstal.

Vyšla s ním z kanceláře, vedla ho nahoru po kamenných schodech a cestou rozdávala pokyny a napomenutí pomocnicím i dětem, které potkávali. Harry si všiml, že všichni sirotci jsou oblečení ve stejných našedlých halenách. Zdáli se být poměrně slušně zaopatření, přesto nebylo pochyb o tom, že vyrůstat v takovéto instituci není žádný med.

„Tady je to,“ oznámila paní Coleová, když odbočili z odpočívadla v druhém patře a v dlouhé chodbě se zastavili hned u prvních dveří. Dvakrát zaklepala a vešla.

„Tome? Máš tady návštěvu. To je pan Bumbal – pardon, chci říct Rumpál. Přišel ti říct, že – no nic, ať ti to poví sám.“

Harry a oba Brumbálové vešli do pokoje, paní Coleová naopak vycouvala a zavřela za sebou. V malé holé místnosti uviděli starou skříň, dřevěnou židli a železnou postel, kde na šedých pokrývkách seděl chlapec s nohama nataženýma před sebou a s knihou v ruce.

Ve tváři Toma Raddlea nebyla patrná jediná podobnost s Gauntovými. Přání, které Meropa před smrtí vyslovila, se jí splnilo: Tom byl zmenšenou kopií svého velmi hezkého otce. Na svých jedenáct let byl poměrně velký, měl tmavé vlasy a bledou pleť. Zazíral na Brumbálův výstřední zevnějšek a oči se mu nepatrně zúžily. Chviličku panovalo ticho.

„Nazdar, Tome,“ promluvil Brumbál, vykročil k němu a podával mu ruku.

Chlapec zaváhal, pak se nabízené ruky chopil a potřásl jí. Brumbál si k němu přitáhl tvrdou dřevěnou židli a posadil se, takže trochu připomínali nemocničního pacienta a jeho návštěvu.

„Jsem profesor Brumbál.“

„Profesor?“ opakoval po něm Raddle. Tvářil se ostražitě. „To je něco jako doktor? Co tady chcete? To ona pro vás poslala, abyste mě prohlédl?“

„Ne, to ne,“ ujistil ho s úsměvem Brumbál.

„Nevěřím vám,“ prohlásil Raddle. „Chce mě nechat prohlédnout, co? Povězte mi pravdu!“

Poslední tři slova zazněla úderně jako zvon, šokovala účinkem. Byl to rozkaz a budil dojem, že takto Raddle rozkazoval v minulosti už mnohokrát. Rozšířenýma očima si profesora nepřátelsky měřil, zatímco Brumbál se dál přátelsky usmíval. Několik vteřin nato od něj Raddle oči odvrátil, tvářil se však ještě ostražitěji.

„Co jste zač?“

„Už jsem ti to říkal. Jsem profesor Brumbál a pracuji ve škole, které se říká Bradavice. Přišel jsem, abych ti ve své škole nabídl místo – neodmítneš-li je, bude to tvoje nová škola.“

Raddle zareagoval nanejvýš překvapivě. Vyskočil z postele, začal před Brumbálem couvat a cloumal jím vztek.

„Mě neoklamete! Přišel jste z blázince, že je to tak? Profesor – no jistě, to určitě! Tak aby bylo jasno, nikam s vámi nejdu! To ta stará kráva patří do blázince! Malé Amy Bensonové ani Dennisi Bishopovi jsem nic neudělal, klidně se jich zeptejte, oni vám to potvrdí!“

„Nejsem z žádného blázince,“ přesvědčoval ho trpělivě Brumbál. „Jsem učitel, a když se uklidníš a posadíš se, něco ti o Bradavicích povím. Pokud se ti do té školy nebude chtít, nikdo tě samozřejmě nebude nutit…“

„Rád bych viděl toho, kdo by to v ní chtěl zkusit,“ ušklíbl se Raddle.

„Bradavická škola,“ pokračoval Brumbál, jako by poslední Raddleova slova neslyšel, „je škola pro studenty se zvláštními schopnostmi…“

„Já nejsem šílenec!“

„Já vím, že nejsi šílenec. Bradavice nejsou škola pro šílence. Je to škola kouzel.“

Zavládlo ticho. Raddle strnul, jeho vzrušený výraz zmizel, zato zkoumavě těkal mezi Brumbálovýma očima, jako by se jedno z nich snažil přistihnout při lži.

„Kouzel?“ opakoval šeptem.

„Přesně tak,“ přikývl Brumbál.

„To jsou… to jsou kouzla, co umím?“

„A co vlastně umíš?“

„Všechno možné,“ vydechl Raddle. Od krku mu po propadlých tvářích stoupal vzrušený ruměnec – vypadal, jako by měl horečku. „Dokážu přimět věci, aby se pohnuly, a nemusím se jich vůbec dotknout. Dokážu donutit zvířata, aby dělala, co chci, a nemusím je cvičit. Dokážu přivolat neštěstí na lidi, kteří mě štvou. Když chci, dokážu jim způsobit bolest.“

Roztřásly se mu nohy. Vrávoravě došel k posteli a znovu se posadil, upřel oči na své ruce a sklonil hlavu, jako by se modlil.

„Věděl jsem, že nejsem jako ostatní,“ šeptal s pohledem upřeným k roztřeseným prstům. „Věděl jsem, že jsem výjimečný. Odjakživa vím, že ve mně něco je.“

„A měl jsi úplnou pravdu,“ přisvědčil Brumbál. Už se neusmíval, zato si Raddlea zkoumavě prohlížel. „Jsi totiž čaroděj.“

Chlapec zvedl hlavu. Obličej se mu zcela proměnil – objevil se v něm výraz nezkrotného štěstí, přesto však to z jakéhosi důvodu nebyla proměna k lepšímu. Naopak, jeho jemné rysy nějak zhrubly, nabyly na krutosti.

„Vy jste také čaroděj?“

„Ano, jsem.“

„Dokažte to!“ vyštěkl nečekaně, stejně panovačným tónem, jako když Brumbála vyzýval, aby mu „pověděl pravdu“.

Brumbál zvedl obočí.

„Pokud, jak předpokládám, to místo v Bradavicích přijímáš…“

„Samozřejmě že ano!“

„Pak mi budeš muset říkat pane profesore nebo prostě pane.“

Raddleovy oči na sotva postřehnutelný okamžik ztvrdly, dál ale mluvil téměř k nepoznání změněným zdvořilým tónem.

„Omlouvám se, pane. Chtěl jsem říct – prosím, pane profesore, mohl byste mi ukázat…?“

Harry si byl jistý, že Brumbál Raddleovi nevyhoví a vysvětlí mu, že na praktické ukázky kouzel bude dost času až v Bradavicích, že teď se nacházejí v domě plném mudlů, a je proto třeba být obezřetný. K jeho obrovskému překvapení však Brumbál z náprsní kapsy saka vytáhl hůlku, namířil jí na oprýskanou skříň v koutě a ledabyle jí mávl.

Skříň vzplála plamenem.

Raddle se skokem vymrštil z postele. Vzhledem k tomu, že ve skříni nepochybně měl všechen svůj pozemský majetek, Harry mu sotva mohl mít za zlé, že začal zděšeně a zuřivě řvát. Sotva se ale otočil k Brumbálovi, plameny byly tytam a skříň zůstala zcela nedotčená.

Raddle přelétl pohledem od skříně k Brumbálovi a pak dychtivě ukázal na hůlku.

„Kde seženu taky takovou?“

„Všechno má svůj čas,“ zarazil ho Brumbál. „Mám ale dojem, že něco z tvé skříně by se rádo dostalo ven.“

A skutečně, ze skříně se ozývalo tlumené bouchání. Raddleovi se poprvé v očích objevil strach.

„Otevři ji,“ přikázal mu Brumbál.

Raddle zaváhal, pak přešel ke skříni a otevřel její dveře. Na horní polici nad tyčí, na níž viselo pár kousků chatrného šatstva, se klepala a rachotila malá lepenková krabice, jako by v ní bylo uvězněno několik vystrašených myší.

„Vyndej to ven,“ poručil Brumbál.

Raddle poskakující krabici vytáhl. Vypadal nervózně.

„Je v té krabici něco, co bys v ní mít neměl?“ otázal se Brumbál.

Raddle se do něj zavrtal dlouhým, soustředěným a vypočítavým pohledem.

„Ano, pane, nejspíš je,“ přiznal nakonec lhostejným hlasem.

„Otevři ji,“ vyzval ho Brumbál.

Raddle sejmul z krabice víko a obsah vysypal na postel, aniž by na něm spočinul okem. Harry čekal, že uvidí něco strašně vzrušujícího, ale byla to jen neuspořádaná hromada strašně všedních drobností – například jojo, stříbrný náprstek či zašlá foukací harmonika. Jakmile se předměty vysypaly z krabice, přestaly se klepat a zůstaly nehybně ležet na tenké pokrývce.

„Všechny věci vrátíš těm, komu patří, a omluvíš se jim,“ přikázal nevzrušeně Brumbál a zastrčil si hůlku do saka. „Jestli mě neposlechneš, dozvím se to. A varuji tě: v Bradavicích krádeže netrpíme.“

Raddle nevypadal ani v nejmenším zahanbeně, stále si Brumbála měřil chladným, hodnotícím pohledem. „Ano, pane,“ ozval se po chvíli bezbarvým hlasem.

„V Bradavicích,“ pokračoval Brumbál, „tě naučíme nejen to, jak kouzla používat, ale také jak je držet pod kontrolou. Ty jsi svých schopností – i když nepochybně neúmyslně – využíval způsobem, jaký se u nás ve škole neučí a netoleruje. Nejsi první a nebudeš ani poslední, kdo dopustil, aby ho jeho kouzelnické nadání opanovalo. Měl bys ovšem vědět, že Bradavice mají možnost své studenty ze školy vyloučit a že Ministerstvo kouzel – ano, máme i svoje ministerstvo – trestá každého, kdo poruší jeho zákony, ještě přísněji. Všichni noví kouzelníci jsou povinni se zavázat, že se po přijetí do našeho světa budou řídit našimi zákony.“

„Ano, pane,“ přisvědčil znovu Raddle.

Nedal na sobě absolutně znát, co si ve skutečnosti myslí. S obličejem bez jakéhokoli výrazu ukládal nakradené poklady zpět do lepenkové krabice. Poté se otočil k Brumbálovi a bez obalu mu sdělil: „Nemám ani vindru.“

„To snadno napravíme,“ ujistil ho Brumbál a vytáhl z kapsy kožený váček s penězi. „V Bradavicích máme zvláštní peněžní fond pro studenty, kteří nemají na zakoupení učebnic a hábitů. Možná si budeš muset některé knihy a další věci opatřit z druhé ruky, ale…“

„Kde se dají koupit učebnice kouzel?“ skočil mu do řeči Raddle, který si od něj těžký váček s penězi vzal, aniž by slůvkem poděkoval, a nyní si prohlížel tlustý zlatý galeon.

„V Příčné ulici,“ odpověděl Brumbál. „Mám pro tebe seznam učebnic a školních pomůcek. Můžu ti pomoci sehnat vše potřebné…“

„Vy půjdete se mnou?“ zvedl k němu Raddle oči.

„Samozřejmě, pokud…“

„Nepotřebuju vás,“ odsekl Raddle. „Jsem zvyklý obstarávat si všechno sám a po Londýně chodím na vlastní pěst každou chvíli. Jak se do té Příčné ulice dostanu – pane!“ dodal, když zachytil Brumbálův pohled.

Harry se domníval, že bude Brumbál trvat na tom, že Raddlea doprovodí, dočkal se však dalšího překvapení. Brumbál Raddleovi podal seznam školních potřeb, podrobně mu vysvětlil, jak se ze sirotčince dostane k hostinci U Děravého kotle, a nakonec dodal: „Ty ho uvidíš, přestože mudlové kolem tebe – mám na mysli lidi, kteří nemají kouzelné schopnosti – ho vidět nebudou. Ptej se po hostinském Tomovi – to si snadno zapamatuješ, když se jmenuje stejně jako ty…“

Raddle sebou podrážděně škubl, jako by chtěl odehnat obtížnou mouchu.

„Tobě se jméno Tom nelíbí?“

„Na světě je hrozná spousta Tomů,“ zahučel Raddle. A pak, jako by v sobě tu otázku nedokázal zadržet, jako by z něj přímo vytryskla, ačkoli se ji snažil potlačit, se zeptal: „Byl můj otec kouzelník? Říkali mi, že se taky jmenoval Tom Raddle.“

„To bohužel nevím,“ odpověděl vlídně Brumbál.

„Matka určitě kouzla neovládala, jinak by přece neumřela,“ uvažoval Raddle spíš sám pro sebe, než aby mluvil k Brumbálovi. „Musím to mít po něm. Takže – až si opatřím všechny ty věci, kdy se mám dostavit do těch Bradavic?“

„Všechno máš podrobně vypsané na druhém listu pergamenu v obálce, kterou jsem ti dal,“ sdělil mu Brumbál. „Odjíždět budeš prvního září z nádraží King’s Cross. Jízdenku tam najdeš taky.“

Raddle přikývl. Brumbál vstal a znovu mu podával ruku. „Umím mluvit s hady,“ poznamenal Raddle, když ji uchopil. „Přišel jsem na to, když jsme párkrát byli na výletě na venkově – najdou si mě a šeptem na mě mluví. To je u kouzelníků normální?“

Harrymu bylo jasné, že si poznámku o nejpodivnější ze svých schopností schválně nechal až na tuhle chvíli, protože chtěl na Brumbála udělat dojem.

„Je to málo obvyklé,“ odpověděl po chvilkovém zaváhání Brumbál, „ale ne zcela neznámé.“

Řekl to nenuceným tónem, pohledem však zpytavě utkvěl v Raddleově tváři. Chvíli tak zůstali stát, muž a chlapec, a hleděli si do očí. Po krátkém stisku rukou zamířil Brumbál ke dveřím.

„Sbohem, Tome. Uvidíme se v Bradavicích.“

„Řekl bych, že to už stačí,“ ozval se bělovlasý Brumbál vedle Harryho a o několik vteřin později se už zase vznášeli v beztížném stavu temnotou, dokud nepřistáli v současné Brumbálově pracovně.

„Posaď se,“ vyzval Harryho Brumbál, když se snesl vedle něj.

Harry uposlechl, ovšem hlavu měl stále ještě plnou toho, co právě viděl.

„Uvěřil tomu mnohem rychleji než já,“ poznamenal, „myslím, když jste mu pověděl, že je čaroděj. Já jsem Hagridovi nejdřív nevěřil, když mi to řekl.“

„Ano, Raddle pohotově uvěřil, že je – jak to sám vyjádřil – výjimečný,“ přikývl Brumbál.

„Věděl jste to – už tenkrát?“ zeptal se Harry.

„Chceš říct, jestli jsem věděl, že jsem se právě seznámil s nejnebezpečnějším černokněžníkem všech dob?“ usmál se Brumbál. „Ne, neměl jsem tušení, že se z něj stane to, čím je dnes. Rozhodně mě ale už tehdy zaujal. Když jsem se vrátil do Bradavic, umínil jsem si, že ho nespustím z očí, což bych byl udělal v každém případě: vždyť byl sám a neměl žádné přátele. Už tehdy jsem ale měl pocit, že bych ho měl hlídat jako ostříž nejen kvůli němu samotnému, ale i kvůli ostatním.

Jak jsi poznal z jeho řečí, měl Raddle na tak mladého čaroděje překvapivě rozvinuté kouzelnické schopnosti. Nejzajímavější a zároveň nejzlověstnější na tom ovšem bylo, že už sám stačil zjistit, že je může do jisté míry ovládat, a začal jich vědomě využívat. A jak jsi viděl, nebyly to náhodné pokusy, které jsou pro mladé kouzelníky příznačné – už tehdy kouzla používal proti jiným lidem, aby je zastrašil, potrestal a ovládl. Ty drobné příhody s uškrceným králíkem a s těmi dvěma dětmi, které vlákal do jeskyně, jsou velice výmluvné… když chci, dokážu jim způsobit bolest…“

„A byl to hadí jazyk,“ skočil mu do řeči Harry.

„Ano, to také. Je to vzácná schopnost a navíc schopnost, která údajně souvisí s černou magií, i když, jak víme, se hadí jazyky najdou i mezi velkými kouzelníky, kteří slouží dobru. Abych pravdu řekl – to, že dokázal mluvit s hady, mě ani zdaleka neznepokojovalo tolik jako jeho očividné sklony ke krutosti, tajnosnubnosti a touze ovládat druhé.

Čas si z nás už zase tropí blázny,“ ukázal Brumbál na temnou oblohu za okny. „Než se ale rozloučíme, chtěl bych tě upozornit na jisté typické rysy toho výjevu, jehož svědky jsme právě byli, protože velice úzce souvisejí se záležitostmi, o kterých budeme mluvit při příštích setkáních.

Za prvé doufám, že sis všiml, jak Raddle zareagoval, když jsem se zmínil o jiné osobě se stejným křestním jménem, o dalším Tomovi?“

Harry přikývl.

„Dal tak najevo své pohrdání vším, co ho nějak poutá k ostatním lidem, vším, co z něj činí obyčejného člověka. Už tehdy chtěl být jiný, výlučný, proslulý. Jak víš, pouhých několik let poté se svého jména zbavil a nasadil si masku lorda Voldemorta, za kterou se už tak dlouho ukrývá.

Věřím, že sis také všiml, že Tom Raddle byl už v té době velice soběstačný, nechával si vše pro sebe a zjevně neměl žádné přátele. Při své výpravě do Příčné ulice nestál o pomoc ani o společnost. Všechno raději dělal sám. Teď v dospělosti je Voldemort stejný. Mnozí Smrtijedi se vychloubají, že se těší jeho plné důvěře, že pouze oni k němu mají blízký vztah, či dokonce že mu rozumějí. To je pouhý klam. Lord Voldemort nikdy žádného přítele neměl a já se navíc domnívám, že ani o žádného nestál.

A konečně – doufám, že ještě nejsi příliš ospalý a dokážeš mi věnovat dostatečnou pozornost, Harry – mladý Tom Raddle si potrpěl na různé trofeje. Viděl jsi tu krabici s nakradenými věcmi, kterou schovával u sebe v pokoji. Byly to věci, které sebral obětem svých násilnických rozmarů, nebo různé upomínky, dalo by se říct, na obzvlášť nepěkná kouzla. Dobře si ty jeho stračí sklony zapamatuj, protože právě ony budou později důležité.

A teď už je doopravdy čas jít spát.“

Harry se zvedl ze židle. Když kráčel pracovnou, zabloudil očima ke stolku, na němž posledně ležel prsten Rojvola Gaunta, dnes už tam ale nebyl.

„Ano, Harry?“ ozval se Brumbál, když si všiml, že se zastavil.

„Prsten je pryč,“ utrousil a rozhlédl se. „Napadlo mě ale, že tady budete mít třeba foukací harmoniku nebo něco takového.“

Brumbál se na něj zářivě usmál a zamrkal přes své půlměsícové brýle.

„Jsi velice bystrý, Harry, ale ta harmonika nikdy nebyla ničím jiným než harmonikou.“

Po této záhadné poznámce mávl na rozloučenou a Harry pochopil, že mu nezbývá než odejít.

Kapitola čtrnáctá

Felix felicis

Následujícího dne měl Harry hned po ránu hodinu bylinkářství. O včerejší Brumbálově lekci nemohl Ronovi a Hermioně u snídaně nic říct, protože se bál, aby je někdo nevyslechl. Stručně jim vylíčil, jak vše proběhlo, když se ubírali zeleninovou zahradou ke skleníkům. Krutý vítr, který foukal celý víkend, se konečně utišil, zato se opět vrátila ona podivná mlha, takže najít správný skleník jim trvalo poněkud déle než obvykle.

„No páni! Vy-víte-kdo jako malý kluk, to je strašlivá představa,“ poznamenal tiše Ron, když zaujali svoje místa kolem sukovitého pahýlu jednoho škrtidubu, jejichž pěstováním se tento školní rok zabývali, a začali si natahovat ochranné rukavice. „Pořád ale nechápu, proč ti to Brumbál všechno ukazuje. Je to samozřejmě zajímavé a tak, ale k čemu ti to bude?“

„Co já vím,“ zabručel Harry a zastrčil si do úst vložku na ochranu zubů. „Říká ale, že je to hrozně důležité a že mi to pomůže přežít.“

„Já myslím, že je to úžasné,“ prohlásila zcela vážně Hermiona. „Je přece naprosto logické, že se o Voldemortovi musíš dozvědět co nejvíc. Jak jinak bys chtěl odhalit jeho slabiny?“

„Jak sis užila poslední Křiklanův večírek?“ zeptal se jí Harry huhňavě skrze vložku.

„Ale ano, náhodou jsem se docela bavila,“ odpověděla a při tom si nasazovala ochranné brýle. „Je sice trochu únavný, jak pořád mele o všech svých slavných bývalých žácích a taky jak podlézá McLaggenovi kvůli těm jeho skvělým konexím, ale doopravdy dobře jsme se u něj najedli a ještě nás představil Gwenog Jonesové.“

„Gwenog Jonesové?“ vyjekl Ron a oči mu div nevypadly zpod ochranných brýlí. „Myslíš tu slavnou Gwenog Jonesovou? Kapitánku Holyheadských harpyjí?“

„No samozřejmě,“ přisvědčila Hermiona. „Mně osobně připadala trochu nafoukaná, ale…“

„Tak už dost těch řečí tam!“ zarazila je nekompromisně profesorka Prýtová a s přísným pohledem přešla k jejich stolu. „Jste pozadu, všichni ostatní už začali a Neville už dokonce vylovil první tobolku!“

Ohlédli se a skutečně – Neville, který seděl za nimi a kterému tekla krev z roztrženého rtu a na tváři měl několik ošklivě vyhlížejících škrábanců, už v ruce třímal nevábně pulzující zelený úlovek velikosti grapefruitu.

„Jistě, paní profesorko, my už taky začínáme!“ ubezpečil ji Ron, a když se od nich opět odvrátila, šeptem dodal: „Měli jsme použít Ševelissimo, Harry.“

„Ne, to jsme tedy neměli!“ zaprotestovala okamžitě Hermiona a jako vždy se při pomyšlení na prince dvojí krve a jeho zaklínadla zatvářila nanejvýš pohoršené. „Tak už pojďte… raději se do toho dáme…“

Nervózně se na Harryho a Rona podívala, všichni tři se zhluboka nadechli a pak se společnými silami vrhli na pokroucený pahýl.

Pahýl se okamžitě probudil k životu. Z jeho vrcholku vystřelily dlouhé trnité úponky podobné ostružinovým šlahounům a prosvištěly vzduchem. Jeden z nich se Hermioně zamotal do vlasů a Ron ho musel zaplašit velkými zahradnickými nůžkami. Harrymu se podařilo několik dalších úponků polapit a svázat dohromady, až se uprostřed změti chapadlovitých větévek otevřel otvor. Hermiona statečně strčila dovnitř ruku a pahýl jí stiskl paži v lokti, jako když zacvakne past. Harry s Ronem tahali za šlahouny, páčili je stranou, dokud otvor nepřinutili, aby se znovu rozevřel, a když Hermiona vytáhla ruku ven, svírala v prstech přesně takovou tobolku, jakou měl Neville. Trnité úponky se bleskově stáhly zpět do díry a pokroucený pahýl se před nimi krčil jako nevinný odumřelý pařez.

„Povím vám, že až budu jednou mít vlastní dům, tyhle prevíty si na zahrádce asi nevysadím,“ poznamenal Ron, posunul si ochranné brýle z očí do čela a otřel si pot z obličeje.

„Podejte mi misku,“ požádala Hermiona a držela pulzující tobolku v natažené ruce co nejdál od těla. Když jí Harry misku podal, se znechuceným výrazem ji do ní upustila.

„Jen se neupejpejte a vymačkejte ji, nejlepší jsou čerstvé!“ pobízela je profesorka Prýtová.

„Tak či tak,“ pokračovala Hermiona v přerušeném rozhovoru, jako by na ně právě nebyl zaútočil kus sukovitého dřeva, „Křiklan má v úmyslu uspořádat vánoční večírek, Harry, a z toho už se rozhodně nevykroutíš, protože mě dokonce požádal, abych zjistila, které večery máš volné. Chce mít jistotu, že tentokrát určitě přijdeš.“

Harry zasténal a Ron nevrle zabručel: „Předpokládám, že je to další večírek jen pro Křiklanovy oblíbence, co?“ Opřel se do tobolky oběma rukama, postavil se, vší silou na ni tlačil a snažil se ji rozmáčknout.

„Ano,“ potvrdila Hermiona, „jen pro členy Křikova klubu.“

Tobolka Ronovi vyklouzla zpod prstů, udeřila do jedné z tabulí skleníku, odrazila se, zasáhla profesorku Prýtovou přímo do týla a srazila jí z hlavy starý záplatovaný klobouk. Harry šel tobolku sebrat; když se vrátil, Hermiona právě říkala: „Tak hele, můj výmysl to není, že se tomu říká Křikův klub…“

„Křikův klub,“ opakoval po ní Ron s posměšným úšklebkem, na jaký by byl nejspíš hrdý i Malfoy. „To je ale ubohost. No nic, doufám, že si ten večírek pořádně užiješ. Co kdyby ses zkusila dát do party s McLaggenem? Křiklan by vás mohl vyhlásit králem a královnou křiklounů…“

„Smíme si přivést hosty,“ skočila mu do řeči Hermiona, která z nějakého důvodu zrudla jako opařená, „a já jsem původně chtěla pozvat tebe. Jestli si ale myslíš, že je to taková pitomost, tak se na tebe vykašlu!“

Harry v tu ránu zalitoval, že tobolka neodlétla ještě o kus dál, aby s nimi teď nemusel sedět u stolu. Ani jeden z nich mu nevěnoval sebemenší pozornost, když popadl misku s tobolkou a snažil se plod otevřít s takovou vehemencí a námahou, jaké jen dokázal předvést, a přesto bohužel vnímal téměř slovo od slova co si říkají.

„Vážně jsi mě chtěla pozvat?“ Ron úplně změnil tón.

„Chtěla,“ odsekla rozzlobeně Hermiona. „Ale samozřejmě, pokud si přeješ, abych se dala do party s McLaggenem…“

Následovala chvíle ticha, během níž Harry do vzdorovité tobolky dál bušil sázecí lopatkou.

„Ne, to si nepřeju,“ hlesl téměř neslyšně Ron.

Harry tobolku minul, praštil do misky a roztříštil ji.

„Reparo!“ vykřikl honem, šťouchl do střepů hůlkou a miska se opět složila a spojila. Rachot roztlučené misky však Rona a Hermionu zjevně vzpamatoval: uvědomili si, že je Harry vedle nich. Hermiona s rozpačitým výrazem ihned začala listovat v Masožravých stromech světa a horlivě hledala správný způsob, jak z tobolek škrtidubu vymačkat šťávu. Ron naproti tomu vypadal zahanbeně, zároveň se však tvářil i malinko samolibě.

„Dej to sem, Harry,“ požádala netrpělivě Hermiona, „tady se píše, že to máme propíchnout něčím ostrým…“

Harry jí podal misku i s tobolkou, pak si s Ronem znovu nasadili na oči brýle a ještě jednou se pustili do boje s pahýlem.

Ne že by to bylo nějaké obrovské překvapení, přemítal Harry, zatímco se potýkal se šlahounem plným trnů, který se ho usilovně snažil uškrtit; už nějakou dobu totiž měl dojem, že by k tomu dřív nebo později dojít mohlo. Nebyl si ale jistý, jestli z toho má nebo nemá mít radost… Vždyť on a Cho teď k sobě cítí takové rozpaky, že se na sebe bojí podívat, natož si něco říct. Co když spolu Ron a Hermiona začnou chodit a pak se rozejdou? Neskončí tím i jejich přátelství? Harry si vzpomněl na těch několik týdnů ve třetím ročníku, kdy spolu Ron s Hermionou nemluvili. Nijak ho tehdy netěšilo hrát roli prostředníka, který se je snažil dát zase dohromady. A co když se naopak nerozejdou? Co když se začnou chovat jako Bill a Fleur a on si bude v jejich společnosti připadat nesnesitelně trapně, takže stejně o oba kamarády navždy přijde?

„A mám tě!“ zaryčel Ron a vytáhl z pahýlu druhou tobolku přesně v okamžiku, kdy se Hermioně podařilo první rozlousknout, takže miska byla ihned plná hlíz, svíjejících se jako světlezelení červi.

Ve zbytku hodiny už o Křiklanově večírku nepadlo ani slovo. Přestože si Harry v následujících několika dnech všímal Rona a Hermiony pozorněji než obvykle, zdálo se mu, že se mezi nimi nic nezměnilo, ledaže k sobě byli vzájemně o něco zdvořilejší než jindy. Harry usoudil, že si prostě bude muset počkat, však uvidí, co s nimi na večírku v Křiklanově spoře osvětleném kabinetu udělá pár lahví máslového ležáku. Do té doby měl ovšem dost důležitějších starostí.

Katie Bellová stále ležela u Svatého Munga a nevypadalo to, že ji brzy propustí, což znamenalo, že slibnému nebelvírskému týmu, s nímž Harry od září tak svědomitě trénoval, chyběl jeden střelec. Protože doufal, že se Katie vrátí, hledání náhrady neustále odkládal. Zahajovací zápas se Zmijozelem se ale neodvratně blížil a Harry se konečně musel smířit s tím, že už to Katie včas nestihne.

Měl dojem, že další konkurz ze všech nebelvírských zájemců už by prostě byl nad jeho síly. S pocitem beznaděje, který ovšem měl pramálo společného s famfrpálem, si jednoho dne po hodině přeměňování vzal stranou Deana Thomase. Většina třídy už odešla, zato po učebně dosud poletovalo několik štěbetajících žlutých ptáčků. Všichni byli dílem Hermiony, protože nikomu jinému se nepodařilo jen tak ze vzduchu vyčarovat ani peříčko.

„Měl bys pořád ještě chuť hrát střelce?“

„C-co…? No to si piš, že jo!“ vyhrkl nadšeně Dean. Harry přes jeho rameno zahlédl, jak se Seamus Finnigan kysele ušklíbl a vztekle nacpal učebnice do brašny. Jedním z důvodů, proč se Harrymu nechtělo Deanovi místo střelce nabízet, bylo vědomí, že se to Seamusovi nebude zamlouvat. Na druhé straně musel ovšem udělat to, co bylo nejlepší pro tým, a Dean si na konkurzu počínal lépe než Seamus.

„Tak fajn, počítám s tebou,“ řekl Deanovi. „Večer v sedm máme trénink.“

„Jasně,“ přikývl Dean. „Senzace, Harry! Páni, musím to honem povědět Ginny!“

Tryskem vyběhl z učebny a nechal tam Harryho samotného se Seamusem. Bylo to nepříjemné, dokonce o to nepříjemnější, že vzápětí nad nimi přelétl jeden z Hermioniných kanárků a vykálel se Seamusovi přímo na hlavu.

Finnigan nebyl jediný, koho výběr Katiina náhradníka rozladil. Ve společenské místnosti nespokojeně brblalo a stěžovalo si víc lidí, že to je už druhý spolužák, kterého si Harry pro svůj tým vybral. Vzhledem k tomu, že za léta, která ve škole strávil, musel už přetrpět mnohem horší útoky na svoji adresu, nijak zvlášť si tím nelámal hlavu. Očividně ovšem narůstal tlak na to, aby v nadcházejícím zápase proti Zmijozelu vyhráli. Harrymu bylo jasné, že pokud Nebelvír zvítězí, celá kolej zapomene, že k němu kdy měla kritické připomínky, a všichni se budou zapřísahat, že odjakživa jeho báječnému týmu věřili. A pokud prohraje… No, pomyslel si hořce, i tak pamatuje daleko horší útoky.

Když ten večer viděl Deana v akci, neměl sebemenší důvod svého rozhodnutí litovat – Dean skvěle spolupracoval s Ginny i s Demelzou. Odrážecí Peakes a Coote byli trénink od tréninku lepší, jediným problémem zůstával Ron.

Harry od samého začátku věděl, že Ron jako hráč podává nevyrovnané výkony, protože trpí nervozitou a nedostatkem sebedůvěry. Vyhlídky na neodvratně se blížící zahajovací zápas sezóny v něm zřejmě všechnu někdejší nejistotu bohužel znovu probudily k životu. Poté, co nechytil asi půltucet střel, které na něj většinou vyslala Ginny, se jeho výkon neustále horšil, až nakonec uštědřil útočící Demelze Robinsové ránu do obličeje.

„Nechtěl jsem tě praštit, omlouvám se, Demelzo, vážně je mi to líto!“ hulákal za ní, když se klikatou vývrtkou snášela k zemi a všude kolem ní stříkala krev. „Jen jsem…“

„Ztratil hlavu,“ dořekla za něj rozlícená Ginny, přistála u Demelzy a prohlížela jí oteklý ret. „Rone, ty pitomče, jen se podívej, jak vypadá!“

„Dám to do pořádku,“ nabídl se Harry, snesl se k zemi vedle obou děvčat, namířil hůlkou na Demelzina ústa a pronesl Episkey. „A ty neříkej Ronovi pitomče, Ginny, nejsi kapitánka tohohle týmu…“

„Fajn, měla jsem ale dojem, že ty sám nemáš čas, abys mu vynadal, a říkala jsem si, že někdo by to udělat měl…“

Harry se musel přemáhat, aby se nerozesmál.

„Tak všichni do vzduchu, pokračujeme…“

Celkově vzato to byl jeden z nejnepovedenějších tréninků, jaké od začátku školního roku měli, i když Harry cítil, že takhle těsně před zápasem by to raději neměl říkat naplno.

„Děkuju vám všem za dobrou práci! Myslím, že Zmijozel převálcujeme,“ prohlásil odhodlaně a střelci i odrážeči se při odchodu z šatny tvářili vcelku spokojeně.

„Hrál jsem jako pytel dračího hnoje,“ postěžoval si dutým hlasem Ron, když se za Ginny zavřely dveře.

„To není pravda,“ zamítl to rázně Harry. „Jsi nejlepší brankář ze všech, které jsem zkoušel, Rone. Jen jsi trochu nervák.“

Celou zpáteční cestu k hradu ze sebe chrlil povzbudivá ujištění, a když došli do prvního patra, zdálo se, že se Ron trošičku uklidnil. Sotva ale Harry rozhrnul závěsy a chtěli se oba vydat obvyklou zkratkou k nebelvírské věži, narazili na Deana a Ginny, kteří se vášnivě líbali v tak těsném objetí, jako by je k sobě někdo přilepil.

Harry ucítil, jako by mu v žaludku vybuchlo něco velikého a šupinatého a rvalo mu to útroby, jako by mu mozek zaplavila horká krev, vymazala mu všechny normální myšlenky a nahradila je zuřivou touhou vyslat na Deana kletbu a proměnit ho v rosol. Zatímco se potýkal s tímto nenadálým záchvatem nerozumu, zaslechl odkudsi z obrovské dálky Ronův hlas:

„Hej!“

Dean a Ginny se od sebe odtrhli a ohlédli se.

„Co je?“ zavrčela Ginny.

„Nerad vidím, když se mi vlastní sestra s někým veřejně mucká.“

„Než jste sem vrazili, nebyla v téhle chodbě ani noha!“ odsekla Ginny.

Dean se tvářil rozpačitě. Váhavě se na Harryho zazubil, Harry však jeho úsměv neopětoval, protože právě zrozený netvor v jeho útrobách se s řevem dožadoval Deanova okamžitého vyhazovu z týmu.

„Hele… pojď, Ginny,“ zahučel Dean, „vrátíme se do společenské místnosti…“

„Běž sám!“ vyzvala ho Ginny. „Já si ještě promluvím se svým drahým bratříčkem!“

Dean se vzdálil a zdálo se, že svého odchodu nijak zvlášť nelituje.

„Tak koukni,“ nadechla se Ginny, odhodila si rudé vlasy z obličeje a střelila po Ronovi očima, „tohle bychom si měli jednou provždy vyříkat. Není ti vůbec nic po tom, s kým chodím a co s ním dělám, Rone…“

„Ale ano, je!“ obořil se na ni stejně vztekle. „Myslíš, že chci, aby se říkalo, že moje sestra je…“

„Co že je?“ zaburácela Ginny a vytáhla hůlku. „Co konkrétně jsi chtěl říct?“

„On tím přece nemyslí nic zlého, Ginny…“ chlácholil ji automaticky Harry, přestože zlotvor v něm ocenil Ronova slova souhlasným zaryčením.

„To si piš, že myslí!“ vyjela na něj Ginny. „Jen proto, že sám se s nikým v životě nemuckal, jen proto, že nejlepší pusu, kterou kdy dostal, mu dala naše tetička Muriel…“

„Zavři klapačku!“ zařval Ron, který už nebyl ani rudý, neboť úspěšně brunátněl.

„Ani mě nenapadne!“ zaječela Ginny, která se úplně přestala ovládat. „Neušlo mi, jak koukáš po Šišle, jak pokaždé, když ji vidíš, doufáš, že tě políbí na tvář! Jsi ubožák, Rone! Kdyby sis našel holku a trochu se s ní taky muckal, nevadilo by ti tak moc, že to dělají všichni ostatní!“

Ron mezitím vytáhl svoji hůlku a Harry se honem postavil mezi ně.

„Ty vůbec nevíš, co mluvíš!“ rozkřikl se Ron a zkoušel namířit na Ginny zpoza Harryho, který stál před ní a chránil ji s rozpaženýma rukama. „Jen proto, že to nedělám veřejně…“

Ginny vyprskla pohrdavým smíchem a snažila se Harryho odstrčit.

„Líbal ses nejspíš s Papušíkem, co? Nebo máš pod polštářem schovanou fotku tetičky Muriel?“

„Ty…!“

Harrymu pod levou paží prosvištěl záblesk oranžového světla a minul Ginny o pouhých pár centimetrů. Harry přimáčkl Rona ke zdi.

„Nedělej pitomosti…“

„Harry se muckal s Cho Changovou!“ hulákala Ginny a zdálo se, že má slzy na krajíčku. „A Hermiona se muckala s Viktorem Krumem, to jen ty děláš, jako by to bylo něco nechutného, Rone, a to jen proto, že máš asi tolik zkušeností jako dvanáctiletý ucho!“

A s těmito slovy rozzuřeně utekla. Harry honem pustil Rona, který se tvářil, jako by nejraději někoho zavraždil. Oba zůstali na místě a namáhavě oddechovali; napětí povolilo teprve v okamžiku, kdy zpoza rohu vykoukla Filchova kočka paní Norrisová.

„Poběž!“ pobídl Harry Rona, když k nim dolehla ozvěna Filchových šouravých kroků.

Vyřítili se do schodů a hnali se chodbou v šestém patře. „Uhni z cesty!“ vyštěkl Ron na drobné děvče, které sebou polekaně škublo a upustilo láhev plnou pulců.

Harry třesk rozbíjeného skla sotva zaznamenal. Připadal si úplně vykolejený, točila se mu hlava a měl dojem, že podobné pocity musí mít ten, do koho právě udeřil blesk. To jen kvůli tomu, že je to Ronova sestra, přesvědčoval se. Nelíbilo se ti, že se líbala s Deanem, prostě proto, že je to Ronova sestra…“

Jenže to už se mu do mysli vloudila představa, jak v té opuštěné chodbě stojí a líbá Ginny on sám… zlotvor v jeho hrudi spokojeně zapředl… a vzápětí Harry spatřil Rona, jak vzteklým trhnutím rozevřel závěsy, vytáhl na něj hůlku a křičel něco jako „zradil jsi moji důvěru“… „považoval jsem tě za kamaráda“…

„Myslíš, že se Hermiona s Krumem muckala?“ zeptal se náhle Ron, když docházeli k Buclaté dámě. Harry sebou provinile škubl a dalo mu dost práce, než zaplašil obraz chodby, do níž nevtrhl žádný Ron, ve které byli on a Ginny docela sami…

„Cože?“ vykoktal zmateně. „Aha… no, víš…“

Upřímná odpověď by zněla ano, to se mu ale nechtělo říct nahlas. Ron však zjevně z výrazu jeho obličeje usuzoval na nejhorší.

„Koprová čalamáda,“ zahučel nevrle na Buclatou dámu a oba otvorem v portrétu prolezli do společenské místnosti.

O Ginny ani o Hermioně už ten den nepromluvili. Popravdě řečeno spolu ten večer sotva prohodili pár slov a mlčky se odebrali do postele, oba ponořeni do svých myšlenek.

Harry dlouho nemohl usnout, civěl na baldachýn své velké postele s nebesy a pokoušel se sám sebe přesvědčit, že to, co k Ginny cítí, je přesně totéž, co by k ní cítil starší bratr. Strávili přece jako bratr a sestra celé léto, hráli spolu famfrpál, popichovali Rona a dělali si legraci z Billa a Šišly, ne? Zná už Ginny tolik let… je přece přirozené, že si připadá jako její ochránce… přirozené, že na ni chce dávat pozor… že má chuť Deana roztrhat na kusy za to, že se s ní líbá… Ne… tenhle bratrský cit se bude muset naučit ovládnout…

Ron bručivě zachrápal.

Je to Ronova sestra, opakoval si pevně Harry. Ronova sestra. To je pro mne zakázané ovoce. Přátelství s Ronem nehodlal za žádnou cenu ohrozit. Natřepal si pohodlněji polštář, čekal, až se dostaví spánek, a ze všech sil se snažil zabránit myšlenkám, aby se byť jen náznakem zatoulaly do Ginnyiny blízkosti.

Když se druhý den ráno probudil, připadal si poněkud omámený a zmatený sérií několika snů, v nichž ho Ron honil s odrážečskou holí. Už v poledne by ale toho zuřivce ze svých snů s radostí vyměnil za skutečného Rona, který nejenže chladně přehlížel Ginny a Deana, ale s ledově pohrdavou lhostejností jednal i s ublíženou a zmatenou Hermionou. Ještě horší ovšem bylo, že Ron prakticky přes noc začal být nedůtklivý jako třaskavý skvorejš a nečekaně vybuchoval vzteky. Harry se celý den neúspěšně pokoušel udržet mezi Ronem a Hermionou příměří; skončilo to tím, že Hermiona odešla spát hluboce uražená a nabručený Ron se odebral do chlapeckých ložnic poté, co vztekle seřval několik vylekaných prvňáčků za to, že na něj koukali.

Harry si zoufal, neboť Rona jeho útočnost nepřešla ani v příštích několika dnech. A ze všeho nejhorší bylo, že Ronovo brankářské umění ještě více upadlo a jeho agresivní chování se stupňovalo. Na posledním tréninku před sobotním zápasem nechytil ani jednu z ran, které na něj střelci vyslali, zato na všechny kolem sebe hulákal tak zuřivě, že Demelzu Robinsovou dohnal k slzám.

„Sklapni už konečně a dej jí pokoj!“ rozkřikl se na Rona Peakes, který byl sice o třetinu menší, avšak v ruce třímal těžkou hůl.

„TAK DOST!“ zaburácel Harry, když viděl, jak Ginny zamračeně hledí Ronovým směrem. Vzpomněl si, jakou si získala pověst za používání nestvůrných netopýřích zaklínadel, a raději vlétl mezi hráče, aby se mu situace nevymkla z rukou. „Peakesi, běž sbalit Potlouky. Ty se koukej sebrat, Demelzo, hrála jsi dnes doopravdy skvěle. Rone…“ Počkal, dokud nebyl zbytek týmu mimo doslech, a teprve pak pokračoval: „Jsi můj nejlepší kamarád, ale jestli se budeš ke všem chovat tak jako dnes, věř, že tě z týmu vykopnu.“

Chvíli si vážně myslel, že ho Ron nejspíš udeří, pak se ale stalo něco mnohem horšího. Ron jako by se na koštěti scvrkl, veškerá jeho výbojnost vyprchala a jen tiše hlesl: „Odstupuju. Jsem hotový lazar.“

„Nejsi lazar a neodstupuješ!“ křikl rozčileně Harry a popadl Rona zepředu za hábit. „Když jsi ve formě, dokážeš pochytat úplně všechno, máš jenom problémy s psychikou!“

„Chceš říct, že jsem cvok?“

„Jo, možná chci!“

Chvíli jeden na druhého vrhali zlostné pohledy a pak Ron sklesle zavrtěl hlavou.

„Já vím, že už nemáš čas, aby sis našel jiného brankáře, takže zítra hrát budu. Jestli ale prohrajeme, a to si piš, že prohrajeme, tak z týmu odstoupím.“

Žádnými argumenty Harry nedokázal zvrátit Ronovo rozhodnutí. Po celou večeři se pokoušel zvednout mu sebevědomí, Ron se však zaujatě a podrážděně přel s Hermionou a ignoroval ho. Harry to zkoušel dál i večer ve společenské místnosti. Tvrdil Ronovi, že celý tým by úplně zdrtilo, kdyby z něj odešel, poněkud tomu však ubíralo na věrohodnosti, že zbytek týmu seděl v hloučku v protějším koutě, zjevně trousil neuctivé poznámky na Ronovu adresu a vrhal po něm nevraživé pohledy. Nakonec Harry znovu nasadil rozzlobený tón. Doufal, že tím Rona vyprovokuje, aby čistě ze vzdoru předvedl, že chytat umí, ukázalo se však, že tato strategie není o nic úspěšnější než povzbuzování. Ron opět odešel spát ve skleslé a beznadějné náladě.

Harry dlouhou dobu ležel potmě a nespal. Nechtěl v nadcházejícím zápase prohrát – nejenže to byl jeho první zápas v roli kapitána, ale byl navíc odhodlán Draca Malfoye porazit alespoň ve famfrpálu, když už neměl důkazy pro svá podezření vůči němu. Pokud by ovšem Ron podal stejný výkon jako několikrát po sobě při tréninku, byly by jejich šance na výhru opravdu nepatrné…

Kdyby tak existovalo něco, čím by Rona dokázal přimět, aby se sebral… aby zápas odehrál ve vrcholné formě… něco, co by zajistilo, že Ron bude mít doopravdy úspěšný den…

A pak v jediném okamžiku dostal Harry báječné vnuknutí.

U snídaně panovala druhý den ráno obvyklá vzrušená atmosféra. Studenti Zmijozelu syčeli a vykřikovali hlasité posměšky pokaždé, když do Velké síně vešel někdo z členů nebelvírského týmu. Harry se podíval na strop a spatřil jasnou bleděmodrou oblohu; to bylo dobré znamení.

Nebelvírský stůl celý zářil rudou a zlatou barvou a propukl v hlasitý jásot, když k němu Harry s Ronem přicházeli. Harry se pousmál a zamával na pozdrav, Ron se jen chabě zašklebil a pokýval hlavou.

„Zlom vaz, Rone!“ zavolala na něj Levandule. „Určitě zaválíš!“

Ron si jí nevšímal.

„Čaj?“ zeptal se ho Harry. „Kávu? Dýhovou šťávu?“

„To je jedno,“ hlesl usouženě Ron a melancholicky se zakousl do topinky.

O několik minut později se u nich zastavila Hermiona, kterou už Ronovo nesnesitelné chování z poslední doby otrávilo natolik, že začala na snídani chodit zvlášť.

„Tak jak se oba cítíte?“ zeptala se nejistě, s očima upřenýma Ronovi do týla.

„Báječně,“ odpověděl Harry a soustředil se na sklenici dýhové šťávy pro Rona. „Tumáš, Rone. Vypij to.“

Ron právě sklenici zvedal k ústům, když ho Hermiona ostře zarazila.

„Nepij to, Rone!“

Harry i Ron se k ní otočili.

„Proč ne?“ užasl Ron.

Hermiona teď na Harryho civěla, jako by nevěřila vlastním očím.

„Zrovna jsi mu do té sklenice něco přidal.“

„Cože?“ podivil se Harry.

„Slyšels dobře. Viděla jsem tě. Právě jsi Ronovi něco přilil do pití. Ještě máš tu lahvičku v ruce!“

„Vůbec nevím, o čem mluvíš,“ odsekl Harry a spěšně lahvičku schoval do kapsy.

„Varuju tě, Rone, nepij to!“ opakovala poplašeně Hermiona, Ron ale sklenici uchopil a jediným lokem ji vyprázdnil. „Přestaň mě komandovat, Hermiono!“ vyštěkl.

Hermiona se zatvářila pohoršeně. Naklonila se k Harrymu tak blízko, že ji nemohl slyšet nikdo jiný, a zasyčela: „Za tohle by tě měli vyloučit. Nikdy bych nevěřila, že jsi něčeho takového schopný, Harry!“

„Od tebe to sedí!“ sykl také šeptem. „Zkoušelas na někom v poslední době matoucí kouzlo?“

Obrátila se k nim zády a vztekle odešla. Harry se za ní díval bez špetky lítosti. Hermiona nikdy neuměla pořádně ocenit, jak je famfrpál vážná záležitost. Pak se otočil zpět k Ronovi, který si olizoval rty.

„Už je pomalu čas,“ utrousil bezstarostně.

Když kráčeli ke stadionu, chrupala jim pod nohama ojíněná tráva.

„Máme štěstí, že je dnes pěkné počasí, co?“ poznamenal Harry k Ronovi.

„Jo,“ přisvědčil Ron, ale byl celý bledý a tvářil se, jako by mu bylo špatně od žaludku.

Ginny a Demelza už měly oblečené famfrpálové hábity a čekaly na ně v šatně.

„Vypadá to na ideální podmínky,“ ozvala se Ginny, Rona si však nevšímala. „A chceš něco slyšet? Ten Vaisey, co hraje za Zmijozel střelce… dostal včera při tréninku do hlavy Potloukem a je tak zřízený že nemůže hrát! A něco ještě lepšího – Malfoy je taky na marodce!“

„Cože?“ vyjekl Harry, prudce se otočil a pohlédl na ni. „On je nemocný? Co mu je?“

„Nemám ponětí, ale pro nás je to skvělá zpráva,“ prohlásila vesele Ginny. „Postavili místo něj Harpera – je z mého ročníku a je to idiot.“

Harry jí odpověděl nepřítomným úsměvem, když si ale oblékal šarlatově červený hábit, byl myšlenkami úplně jinde než u famfrpálu. Malfoy se už kdysi jednou omluvil, že nemůže hrát kvůli zranění, tenkrát se ovšem ujistil, že bude celý zápas přeložen na jiný termín, který Zmijozelu lépe vyhovoval. Proč za sebe dnes klidně nechává nastoupit náhradníka? Je doopravdy nemocný, nebo to jen simuluje?

„Zvláštní, co?“ obrátil se polohlasem k Ronovi. „Myslím, že Malfoy nehraje.“

„Já bych tomu říkal klika,“ odpověděl Ron a zatvářil se o něco sebevědoměji. „A navíc vypadl i Vaisey, ten za ně dává nejvíc gólů. Vůbec mě nenapadlo – poslyš!“ vyjekl náhle, zarazil se s napolo navlečenými hračkářskými rukavicemi a vytřeštil na Harryho oči.

„Co je?“

„Já… tys…“ Ron ztišil hlas a zatvářil se vystrašeně a vzrušeně zároveň. „To moje pití… ta dýňová šťáva… nedals do ní…?“

Harry nadzvedl obočí, řekl ale pouze: „Asi tak za pět minut začínáme, měl by ses obout.“

Ven na hřiště vyšli za ohlušujícího jásotu i pískotu. Jedna strana stadionu byla plná rudozlatých barev, na druhé straně se rozprostíralo zelenostříbrné moře. K fanouškům obou kolejí se přidali i četní studenti Mrzimoru a Havraspáru; uprostřed všeobecného pokřiku a tleskání Harry zřetelně rozeznával řev slavného klobouku se lví hlavou Lenky Láskorádové.

Harry přistoupil k madame Hoochové, která jako rozhodčí už stála připravená vypustit míče z bedny.

„Kapitáni, potřeste si rukama!“ zavelela a Harry cítil, jak mu nový zmijozelský kapitán Urquhart drtí ruku. „Nasednout na košťata! Na písknutí… tři… dva… jedna…“

Zazněla píšťalka, Harry i všichni ostatní se tvrdě odrazili od zmrzlé země a rozlétli se pryč.

Harry kroužil po obvodu hřiště, rozhlížel se po Zlatonce a zároveň neustále pokukoval po Harperovi, který hluboko pod ním křižoval sem a tam. Pak se ozval hlas, jenž se ani v nejmenším nepodobal obvyklému komentátorovi.

„Tak už jdou na to a myslím, že jsme všichni mírně překvapeni, když vidíme, jaký tým letos Potter sestavil. Vzhledem k nestálé výkonnosti Ronalda Weasleyho se mnozí z nás domnívali, že ho na postu brankáře nahradí někdo jiný, ale být blízkým osobním přítelem kapitána je samozřejmě výhoda…“

Zmijozelská strana stadionu na tuto hlášku zareagovala posměšným pokřikem a potleskem. Harry se na koštěti pootočil, natáhl krk a pohlédl ke komentátorskému stanovišti. Stál tam vysoký, hubený plavovlasý mladík se zdviženým nosem a mluvil do kouzelného megafonu, který kdysi patříval Leeovi Jordanovi. Harry v něm poznal Zachariáše Smithe, mrzimorského hráče, který mu šel upřímně na nervy.

„A už je tady první pokus zmijozelských – vstřelí branku? Urquhart se řítí přes celé hřiště a…“

Harrymu se žaludek sevřel nervozitou.

„…Weasley zachraňuje – inu, řekl bych, že čas od času musí i on mít štěstí…“

„To si piš, Smithi, že musí,“ zamumlal Harry, sám pro sebe se ušklíbl, střemhlav se vnořil mezi střelce a rozhlížel se na všechny strany po nějakém záblesku neustále se skrývající Zlatonky.

Po půlhodině hry vedl Nebelvír šedesát ku nule; Ronovi se vydařilo hned několik skutečně velkolepých efektních zákroků, některé pouhými špičkami rukavic, a Ginny vstřelila čtyři z šesti nebelvírských branek. To dokonale umlčelo Zachariáše, který do té doby hlasitě spekuloval o tom, zda nejsou oba Weasleyovi na hřišti jen proto, že jsou to Harryho oblíbenci; zaměřil se teď místo nich na Peakese a Cootea.

„Samozřejmě, Coote nemá ideální postavu, na jakou jsme zvyklí u odrážečů,“ prohlašoval povzneseně, „ti většinou bývají o něco svalnatější…“

„Pošli na něj Potlouk!“ křikl na Cootea Harry, když kolem něj prolétal, Coote se ale jen zeširoka ušklíbl a příští Potlouk vyslal raději za Harperem, který právě Harryho míjel opačným směrem. Harry s potěšením zaslechl duté plesknutí – znamenalo to, že Potlouk našel zamýšlený cíl.

Zdálo se, že nebelvírským vychází úplně všechno. Každá jejich střela znamenala gól, zatímco na opačné straně hřiště Ron soupeřovy střely jednu po druhé zdánlivě bez námahy likvidoval. Teď už se dokonce usmíval, a když dav diváků ocenil jeden obzvlášť zdařilý zákrok oblíbeným sborovým chorálem Weasley je náš král, předstíral, že fanoušky ze své vzdušné pozice diriguje.

„Myslí si, bůhvíjak není dneska super, co?“ ozval se jízlivý hlas a Harry se málem zřítil z koštěte, když do něj Harper úmyslně tvrdě narazil. „Ten tvůj krvezrádný kamarádíček…“

Madame Hoochová k nim byla právě otočená zády, a přestože dole mezi nebelvírskými to rozhořčeně zahučelo, když se ohlédla, byl už Harper zase daleko od Harryho. Harry se s bolavým ramenem rozlétl za ním, odhodlán splatit mu stejnou mincí…

„A myslím, že Harper ze Zmijozelu zahlédl Zlatonku!“ vykřikl do megafonu Zachariáš Smith. „Ano, určitě viděl něco, co Potterovi uniklo!“

Ten Smith je vážně idiot, pomyslel si Harry, copak si nevšiml, že jsme se srazili? Jenže v příštím okamžiku měl pocit, jako by se mu žaludek propadl vzduchem až na zem – Smith měl pravdu a Harry se mýlil. Harper se nerozlétl vzhůru jen tak nazdařbůh, skutečně si všiml něčeho, co Harrymu ušlo, Zlatonka totiž svištěla vysoko nad nimi a jasně se leskla na pozadí zářivě modré oblohy.

Harry zrychlil. Vítr mu v uších hučel tak hlasitě, že přehlušil Smithův komentář i povykování diváků, Harper byl ale stále před ním a Nebelvír vedl o pouhých sto bodů. Pokud se Harper dostane ke Zlatonce první, Nebelvír prohraje… a teď už byl Harper jen asi metr od ní, ruku měl nataženou…

„Hej, Harpere!“ křikl zoufale Harry. „Kolik ti Malfoy zaplatil, abys hrál místo něj?“

Nevěděl, co ho přimělo zeptat se právě takhle, Harper sebou ale poplašeně škubl, ruka mu po Zlatonce sjela, takže mu míček proklouzl mezi prsty, prolétl kolem a minul ji. Harry se k titěrnému třepotavému míčku rozlétl širokým obloukem a chytil ho.

„ANO!“ vykřikl jásavě. Nato se otočil, střemhlav zamířil zpět k zemi a Zlatonku držel zdviženou vysoko nad hlavou. Když si dav diváků uvědomil, co se stalo, vybuchl v mnohohlasý pokřik, v němž se téměř ztratil hvizd píšťalky oznamující konec zápasu.

„Kam letíš, Ginny?“ křikl na ni Harry, který se náhle ocitl v obklíčení ostatních členů svého týmu. Ti se s ním přímo ve vzduchu nadšeně objímali, Ginny ale prolétla kolem nich jako divá a řítila se dál, dokud se strašlivým třeskem nenarazila do komentátorského stanoviště. Za pištění, jekotu a smíchu davu přistál nebelvírský tým u trosek dřevěné konstrukce, pod nimiž sebou mdle škubal Zachariáš. Harry slyšel, jak se Ginny bez uzardění omlouvá rozzlobené profesorce McGonagallové: „Zapomněla jsem zabrzdit, paní profesorko, promiňte.“

Rozesmátý Harry se vymanil ze sevření ostatních členů týmu a objal Ginny, honem ji však zase pustil. Vyhnul se jejímu pohledu a raději popleskal po zádech rozjásaného Rona. Veškerá nevraživost byla rázem zapomenuta – nebelvírský tým svorně odcházel ze stadionu a s rukama vysoko zvednutýma mával svým příznivcům.

V šatně vládlo opojení z vítězství.

„Seamus vzkazuje, že se ve společenské místnosti koná oslava!“ hulákal nadšeně Dean. „Tak jdeme, Ginny, Demelzo!“

Ron a Harry zbyli v šatně jako poslední. Právě se také chystali odejít, když dovnitř vešla Hermiona. Kroutila v rukou svou nebelvírskou šálou a tvářila se sice nervózně, ale odhodlaně.

„Na slovíčko, Harry.“ Zhluboka se nadechla. „Neměl jsi to dělat. Slyšel jsi přece Křiklana, je to nezákonné.“

„A co s tím hodláš dělat, udat nás?“ vyjel na ni Ron.

„O čem to vy dva mluvíte?“ zeptal se Harry, odvrátil se a věšel si hábit, aby ani jeden z nich neviděl, jak se šklebí.

„Ty moc dobře víš, o čem mluvíme!“ obvinila ho ječivě Hermiona. „Nalil jsi Ronovi u snídaně do šťávy lektvar štěstí! Felix felicis!“

„Ne, nenalil!“ bránil se Harry a otočil se k nim oběma čelem.

„Ale ano, nalil, a proto vám všechno tak vycházelo, proto se zmijozelským hráčům nedařilo a Ron všechny střely pochytal!“

„Jenže já mu tam nic nenalil!“ opakoval Harry a usmíval se od ucha k uchu. Sáhl do kapsy saka a vytáhl z ní maličkou lahvičku, kterou Hermiona toho rána viděla v jeho ruce. Byla plná zlatavého lektvaru a zátka byla dosud neprodyšně zapečetěná voskem. „Chtěl jsem, aby si Ron myslel, že jsem to udělal, tak jsem dělal, jako že ho tam dávám, když jsem věděl, že se díváš.“ Pohlédl na Rona. „Všechno jsi pochytal, protože jsi měl pocit, že štěstí stojí při tobě. Dokázal jsi to docela sám.“

Zastrčil lektvar zpět do kapsy.

„Takže v mé dýňové šťávě vážně nic nebylo?“ ujišťoval se užasle Ron. „Je ale nádherné počasí… a Vaisey nemohl hrát… Doopravdy jsem nedostal lektvar štěstí?“

Harry zavrtěl hlavou. Ron na něj chvíli hleděl s otevřenými ústy, pak se otočil k Hermioně a napodobil její hlas.

„Nalil jsi dnes ráno Ronovi do šťávy felix felicis, to proto všechny střely pochytal! Vidíš? Umím chytat i bez cizí pomoci, Hermiono!“

„Já jsem přece nikdy neřekla, že neumíš – Rone, ty sis taky myslel, že jsi ho dostal!“

Ron už ale prošel kolem ní a s koštětem na rameni vykročil ze dveří.

„Ehm,“ zabručel Harry do náhlého ticha; vůbec nečekal, že by se jeho plán mohl takhle obrátit proti nim. „Nepůjdeme… neměli bychom jít na tu oslavu?“

„Jen si běž!“ hlesla Hermiona a mrkáním zaháněla slzy. „Já mám teď právě Rona plné zuby! Vůbec nevím, co jsem podle něj provedla…“

A také rozčileně vyběhla z šatny.

Harry pomalu zamířil davem přes školní pozemky k hradu. Mnozí z těch, které potkával, mu hlasitě blahopřáli, on však cítil pouze obrovské zklamání. Naprosto jistě počítal s tím, že podaří-li se Ronovi zápas vyhrát, okamžitě se zase s Hermionou usmíří. Vůbec ho nenapadlo, jak by jí asi měl vysvětlit, že jejím prohřeškem je podle Rona to, že se líbala s Viktorem Krumem, zvlášť když se to stalo už tak dávno.

Na oslavě u příležitosti nebelvírského vítězství, která už byla v plném proudu, když Harry dorazil, nebylo Hermionu nikde vidět. Jeho příchod zvedl novou vlnu oslavných výkřiků a potlesku a brzy byl obklopen houfem lidí, kteří mu chtěli poblahopřát. Teprve když se mu podařilo zbavit se bratří Creeveyových, kteří chtěli zápas rozebrat úder po úderu, a velké skupiny dívek, které se kolem něj seběhly, smály se i těm nejméně humorným poznámkám a významně na něj pomrkávaly, měl chvíli času na to, aby se pokusil najít Rona. Konečně se vymanil i ze zajetí Romildy Vaneové, která mu velice nevybíravě naznačovala, že by s ním ráda šla na Křiklanův vánoční večírek. Když od ní prchal ke stolu s nápoji, vrazil přímo do Ginny s trpaslenkou Arnoldem na rameni a s roztouženě mňoukajícím Křivonožkou v patách.

„Hledáš Rona?“ zeptala se a potměšile zamrkala. „Támhle je, ten pokrytec jeden zatracený!“

Harry pohlédl do kouta, kam ukazovala. A tam, před očima společenské místnosti plné lidí, stál Ron v tak těsném objetí s Levandulí Brownovou, že se dalo stěží poznat, která ruka je čí.

„Skoro to vypadá, jako by jí chtěl kus ukousnout a rozžvýkat, co?“ ohodnotila jeho počínání Ginny. „No nic, počítám, že nějak si svou techniku zdokonalit musí. Skvělý zápas, Harry!“

Poklepala ho po rameni a Harry cítil, jak se mu prudce rozbušilo srdce, pak ale Ginny zamířila pro další láhev máslového ležáku. Křivonožka běžel za ní, se žlutýma očima upřenýma na Arnolda.

Harry se od Rona, který nevypadal na to, že by v nejbližší době znovu začal vnímat své okolí, odvrátil právě včas, aby ještě zahlédl, jak se za někým zavírá otvor v portrétu. Znervózněl, protože měl dojem, že mu z očí mizí bujná hříva chundelatých hnědých vlasů.

Chvatně vyrazil kupředu, znovu se vyhnul Romildě Vaneové, strčil do portrétu Buclaté dámy a otevřel si. Zdálo se, že venku na chodbě nikdo není.

„Hermiono?“

Našel ji v první nezamčené učebně, kterou vyzkoušel. Seděla osamělá na desce učitelského stolu, uprostřed malého kroužku štěbetajících žlutých ptáčků, kteří jí kroužili kolem hlavy a které zjevně právě vyčarovala. Harry i v této tíživé chvíli bezděčně cítil obdiv k jejímu umění.

„Ahoj, Harry,“ pozdravila ho pronikavým hlasem. „Jen se tu trochu cvičím.“

„Jo – jsou – no, vážně jsou skvělí…“ blábolil.

Neměl vůbec představu, co by jí měl říct. Přemýšlel, jestli si mohla Rona nevšimnout; pak by byla naděje, že ze společenské místnosti odešla prostě proto, že ta oslava byla na její vkus trochu moc hlučná. A právě v tu chvíli se nepřirozeně vysokým hláskem ozvala: „Ron si tu oslavu zjevně užívá.“

„Hmm… myslíš?“ breptl Harry.

„Nedělej, žes ho neviděl,“ prskla Hermiona. „Nesnažil se zrovna nějak se s tím tajit…“

Dveře za nimi se rozlétly dokořán. K Harryho zděšení vběhl dovnitř rozesmátý Ron a za sebou táhl za ruku Levanduli.

„A hrome!“ vyjekl a zarazil se, když spatřil Harryho a Hermionu.

„Jejda!“ vypískla Levandule, zachichotala se a vycouvala z učebny. Dveře se za ní zabouchly.

Nastalo strašlivě bobtnající a vzdouvající se ticho. Hermiona se upřeně zahleděla na Rona, který se jejímu pohledu vyhnul a se zvláštní směsicí předstírané odvahy a rozpaků se otočil k Harrymu. „Ahoj, Harry! Však jsem si říkal, kam ses poděl!“

Hermiona sklouzla z katedry. Malé hejno zlatých ptáčků vytrvale švitořilo a kroužilo jí nad hlavou, takže vypadala jako podivný opeřený model sluneční soustavy.

„Neměl bys Levanduli nechávat čekat venku,“ pronesla tiše. „Bude mít starosti, co se s tebou stalo.“

Velice pomalu a vzpřímeně kráčela ke dveřím. Harry pohlédl na Rona, který se tvářil, jako by se mu ulevilo, že se nestalo nic horšího.

„Oppugno!“ ozvalo se ječivě ode dveří.

Harry se otočil a viděl, jak Hermiona s divokým výrazem v očích míří hůlkou na Rona. Hejno ptáčků se jako krupobití tlustých zlatých střel řítilo přímo proti němu, Ron zavřeštěl a zakryl si rukama obličej. Ptáčci ale zaútočili a klovali a sápali se po každém kousku kůže, k němuž se dostali.

„Dej je pryč!“ vřískal Ron, Hermiona však s posledním pohledem plným pomstychtivého vzteku rozrazila dveře a zmizela. Harry měl dojem, že než se přibouchly, zaslechl vzlyknutí.

Kapitola patnáctá

Neporušitelný slib

Za zledovatělými okny už zase vířily sněhové vločky; nezadržitelně se blížily Vánoce. Hagrid už vlastnoručně a bez pomoci přinesl do Velké síně všech dvanáct obvyklých vánočních stromů, do zábradlí na schodištích byly zapletené girlandy cesmín a blýskavých lamet, na chodbách zářily v přílbách brnění věčné svíce a v pravidelných intervalech tam byly rozvěšené trsy jmelí. Pod jmelím se shromažďovaly početné skupiny dívek, které jako by tam číhaly pokaždé, když šel Harry kolem, a blokovaly tak cestu. Harry měl však díky častým nočním potulkám neobyčejně dobrý přehled o všech tajných hradních chodbičkách a průchodech, takže si při přecházení na hodiny z učebny do učebny dokázal bez velkých potíží vybrat trasu, na které se žádné jmelí nevyskytovalo.

Ron, který by ještě donedávna považoval takové složité okliky, k nimž byl Harry nucen, spíše za důvod k žárlivosti než k pobavení, se tomu všemu tentokrát smál, až se za břicho popadal. Přestože měl Harry tohohle nového rozesmátého a vtipkujícího Rona mnohem raději než toho náladového útočníka, kterého musel snášet několik předchozích týdnů, platil za jeho proměnu k lepšímu vysokou cenu. Především mu nezbývalo než se smířit s častou přítomností Levandule Brownové, která zřejmě každou chvíli, kdy Rona nelíbala, považovala za promarněnou, a za druhé se znovu ocitl v situaci, kdy to vypadalo, že na sebe jeho dva nejlepší kamarádi nejspíš už nikdy v životě nepromluví.

Ron měl ruce i předloktí stále ještě plné škrábanců a stop po klovavém náletu Hermioniných ptáčků a choval se kvůli tomu ublíženě a popuzeně.

„Co si stěžuje?“ prskal. „Muckala se s Krumem, ne? Tak teď vidí, že se někdo chce muckat taky se mnou. No a co, tohle je svobodná země. Neprovedl jsem nic špatného.“

Harry na to nereagoval, raději dělal, že je zabraný do knihy, kterou měli mít přečtenou na zítřejší hodinu formulí (Kvintesence: hledání pravdy). Chtěl si stůj co stůj udržet kamarádství s Ronem i s Hermionou, a proto většinou míval pusu zamčenou.

„Nikdy jsem Hermioně nic neslíbil,“ hudral Ron. „Jo, jasně že jsem s ní chtěl jít na ten Křiklanův večírek, nikdy mi ale neřekla ani… jen jako kamarádi… můžu si dělat, co chci…“

Harry otočil stránku Kvintesence. Byl si moc dobře vědom, že ho Ron pozoruje: jeho hlas se ztišil v pouhé mumlání, sotva slyšitelné přes hlasitý praskot ohně v krbu. Harry však přesto měl dojem, že ještě jednou zaslechl „Krum“ a „co si stěžuje“.

Hermiona měla rozvrh tak nabitý, že si s ní Harry mohl pořádně popovídat vždycky jen večer, kdy se Ron beztak jen pilně ovíjel kolem Levandule a vůbec si nevšímal, co jeho kamarád dělá. Hermiona odmítala sedět ve společenské místnosti, pokud tam byl Ron, takže se k ní Harry většinou připojil v knihovně, kde si mohli jen šeptat.

„Ať se klidně líbá, s kým chce,“ prohlašovala Hermiona, zatímco knihovnice madame Pinceová jako ostříž chodila mezi regály za jejich zády. „Je mi to fakt úplně jedno.“

Zvedla brk a udělala tečku nad i s takovou zuřivostí, že pergamen proděravěla. Harry na to nic neřekl. Pomalu začínal mít obavy, aby nakonec nepřišel o hlas, když jej tak málo používá. Sklonil se víc k Přípravě lektvarů pro pokročilé, dál si vypisoval poznámky o dlouhodobě působících dryácích a chvílemi se věnoval luštění princových užitečných dodatků k textu Libaciuse Brutnáka.

„A mimochodem,“ ozvala se po chvíli Hermiona, „ty si koukej dávat pozor!“

„Naposledy ti říkám,“ odsekl Harry a jeho šepot zněl po třičtvrtěhodinovém mlčení poněkud ochraptěle, „že tu učebnici nehodlám vrátit. Naučil jsem se od prince dvojí krve víc, než by mě Snape nebo Křiklan naučili za…“

„Já nemluvím o tom tvém pitomém takzvaném princi,“ skočila mu do řeči a střelila po učebnici tak nerudným pohledem, jako by ta kniha na ni byla sprostá. „Mluvím o tom, co jsem se doslechla dnes večer. Než jsem přišla sem, narazila jsem v dívčích umývárnách asi na tucet holek, taky na Romildu Vaneovou. Zrovna se snažily vymyslet, jak ti podstrčit nápoj lásky. Každá doufá, že ji s sebou vezmeš na Křiklanův večírek, a všechny si zřejmě nápoje lásky nakoupily u Freda a George, takže se obávám, že budou i fungovat…“

„Tak proč jsi jim je nezabavila?“ zeptal se pohoršené Harry. Připadlo mu podivné, že Hermiona, posedlá školním řádem, v tak kritické chvíli nezasáhla.

„V umývárně s sebou ty lektvary samozřejmě neměly,“ odpověděla pohrdavě Hermiona. „Jenom se dohadovaly, jak na to. A protože pochybuji, jestli by dokonce i princ dvojí krve,“ šlehla po učebnici znechuceným pohledem, „dokázal vymyslet protijed na tucet různých nápojů lásky najednou, na tvém místě bych už raději na ten večírek někoho pozvala – pak aspoň všechny ostatní přestanou doufat, že ještě mají šanci. Koná se zítra večer, takže si začínají zoufat.“

„Nevím o žádné, kterou bych měl chuť pozvat,“ zahučel Harry a snažil se nemyslet na Ginny víc, než bylo nezbytně nutné. Snažil se o to, přestože se mu pořád zjevovala ve snech a chovala se v nich tak, že musel být upřímně rád, že Ron neovládá nitrozpyt.

„No prosím, ale dej si pozor, co budeš pít, protože Romilda Vaneová vypadala, že to myslí smrtelně vážně,“ varovala ho chmurně Hermiona.

Povytáhla si na stůl další kus dlouhého pergamenového svitku, na který psala pojednání o věštění z čísel, a dál pilně škrábala brkem. Harry ji sice sledoval, myšlenkami však byl jinde.

„Počkej ale,“ šeptl pomalu. „Já myslel, že Filch všechny nákupy v Kratochvilných kouzelnických kejklích zakázal.“

„A odkdy Filchovy zákazy někoho zajímají?“ ušklíbla se Hermiona a dál se věnovala svému pojednání.

„Myslel jsem, že dává prohledat všechny sovy? Tak jak je možné, že si holky nechávají do školy posílat nápoje lásky?“

„Fred s Georgem je maskují jako parfémy nebo lektvary proti kašli,“ vysvětlovala Hermiona. „Ty jsou součástí jejich soví zásilkové služby.“

„Jsi nějak dobře informovaná.“

Hermiona po něm šlehla stejně znechuceným pohledem, jako před chvílí po jeho Přípravách lektvarů pro pokročilé.

„Všechno je to napsané na zadní etiketě těch lahviček, co mně a Ginny v létě ukazovali,“ sdělila mu chladně. „Já totiž nikomu žádné lektvary do pití nepřidávám… ani to nepředstírám, což je zrovna tak špatné…“

„No jo pořád, nech už toho,“ zarazil ji honem. „Jde mi o to, že Filche dokážou obejít, že ano? Ty holky si nechávají do školy posílat věci pod falešnou etiketou! Tak proč by si i Malfoy nemohl dát do školy propašovat ten náhrdelník…“

„Ale Harry… nezačínej zase…“

„No tak pověz, proč ne?“ trval na svém.

„Koukni,“ povzdechla si Hermiona. „Čidly tajemství se odhalují zaklínadla, kletby a utajovací kouzla, ne? Používají se k odhalování černé magie a pomůcek, které jí slouží. Tak mocná kletba, jaká se skrývala v tom náhrdelníku, by vyšla najevo za pár vteřin. Naproti tomu něco, co je jen v nepravé lahvičce, tahle čidla vůbec nezaregistrují – a nápoje lásky navíc neslouží černé magii a nejsou nebezpečné…“

„Jak pro koho,“ zamumlal Harry, když si v duchu představil Romildu Vaneovou.

„…takže všechno je na Filchovi, který by si musel uvědomit, že nejde o lektvar proti kašli, jenže Filch není moc dobrý kouzelník. Pochybuji, že rozezná jeden lektvar od druhého…“

Vtom Hermiona strnula. Harry to zaslechl také, mezi potemnělými knižními regály těsně za jejich zády se něco pohnulo. Čekali a o chviličku později na ně vykoukl zpoza rohu supí obličej madame Pinceové. Lampa, kterou nesla v ruce, nemilosrdně ozařovala její propadlé tváře, pergamenově zažloutlou pleť a dlouhý zahnutý nos.

„Knihovna se už zavírá,“ zaskřehotala. „Dejte si záležet, ať všechny vypůjčené knihy vrátíte na správné… cos to prováděl s tou knihou, ty zvrhlý kluku?“

„Ta není z knihovny, je moje!“ bránil se Harry a honem sebral svoje Přípravy lektvarů pro pokročilé ze stolu, když madame Pinceová vztáhla po knize vyzáblou ruku.

„Je zcela zničená!“ syčela. „Znečištěná! Znesvěcená!“

„Je to jen učebnice, do které někdo čmáral!“ protestoval Harry a vytrhl ji z jejího sevření.

Madame Pinceová vypadala, jako by se o ni pokoušel záchvat. Hermiona, která si bleskově sbalila všechny věci, popadla Harryho za ruku a táhla ho pryč.

„Jestli si nedáš pozor, zakáže ti přístup do knihovny. Proč jsi sem tu pitomou knížku nosil?“

„Nemůžu za to, že jí straší ve věži, Hermiono. Nebo myslíš, že slyšela, jak jsi mluvila o Filchovi? Odjakživa mám dojem, že ti dva se k sobě nějak mají…“

„Cože? Hahaha…“

Celí spokojení, že mohou zase mluvit normálně nahlas, kráčeli osvětlenými liduprázdnými chodbami do společenské místnosti a přeli se, jestli se Filch a madame Pinceová milují tajnou láskou.

„Vánoční koule,“ obrátil se Harry na Buclatou dámu s novým svátečním heslem.

„Přeji hezké svátky,“ odpověděla Buclatá dáma s šelmovským úsměvem a rozmáchlým gestem je pustila dovnitř.

„Ahoj, Harry!“ přitočila se k němu Romilda Vaneová, jen co prolezl otvorem v portrétu. „Nedáš si kapku odvaru z chejru?“

„Co jsem ti říkala?“ vyslala k němu výmluvný pohled přes rameno Hermiona.

„Ne, díky,“ odmítl Harry. „Nemám ho moc rád.“

„Tak si vezmi aspoň tohle,“ strčila mu Romilda pod nos nějakou krabici. „Čokoládové kotlíky, jsou plněné ohnivou whisky. Dostala jsem je od babičky, jenže sama je nesním.“

„Jé – tak fajn – moc děkuju,“ blekotal rozpačitě Harry, kterého nic lepšího nenapadlo. „Jo – jenom si musím ještě odsko…“

Nedořekl a chvatně vyrazil za Hermionou.

„Vidíš?“ zatvářila se odměřeně Hermiona. „Čím dřív některou pozveš, tím dřív tě všechny ostatní nechají být a ty můžeš…“

Vtom její obličej pozbyl jakéhokoli výrazu: všimla si Rona a Levandule, seděli spolu v jednom křesle a objímali se.

„Tak dobrou noc, Harry,“ rozloučila se, ačkoli bylo teprve sedm hodin, a mlčky zamířila k dívčím ložnicím.

Když Harry odcházel spát, utěšoval se, že už mu zbývá přečkat jen jediný den školy, ten skončí Křiklanovým večírkem, a hned potom s Ronem odjede do Doupěte. Teď už považoval za zcela nemožné, že by se Ron s Hermionou usmířili, ještě než začnou prázdniny, doufal ale, že jim vánoční odloučení poskytne čas k tomu, aby se zklidnili, trochu se nad sebou zamysleli…

Příliš velké naděje si však nedělal a vyhlídky na smírný konec jejich roztržky ještě poklesly poté, co s nimi musel následujícího dne přetrpět na hodině přeměňování. Začali právě s nesmírně obtížnou látkou, s přeměňováním lidské podoby, a dostali za úkol stoupnout si před zrcadlo a změnit barvu svého obočí. Hermiona se Ronovi nemilosrdně vysmála, když se mu při prvním katastrofálním pokusu jakýmsi záhadným způsobem podařilo vykouzlit si pod nosem mohutný nakroucený knír. Ron jí to oplatil – krutě, avšak velice výstižně ji napodobil, jak nedočkavě poskakuje na židli pokaždé, když se profesorka McGonagallová na něco zeptá. Levandule a Parvati se jeho pantomimou náramně bavily, Hermiona už však zase měla slzy na krajíčku. Jakmile zazvonilo, vyběhla z učebny a polovinu svých věcí nechala ležet na stole. Harry si domyslel, že momentálně potřebuje pomoct víc než Ron, a tak posbíral zbytek jejích pomůcek a vydal se za ní.

Chvíli mu trvalo, než ji našel o patro níž u dívčí umývárny. Doprovázela ji Lenka Láskorádová a nesměle ji popleskávala po zádech.

„Nazdárek, Harry,“ pozdravila ho Lenka. „Víš, že máš jedno obočí žluté jako citron?“

„Ahoj, Lenko. Hermiono, nechala sis tam…“

Podával jí její učebnice.

„No vidíš,“ zamumlala přidušeně, vzala si je od něj a rychle se odvrátila, aby neviděl, že si penálem otírá oči. „Děkuju, Harry. Tak já už radši půjdu…“

Odchvátala a vůbec mu nedala příležitost, aby se ji pokusil nějak uchlácholit, i když ho popravdě řečeno žádná útěšná slova nenapadala.

„Je trochu vyvedená z míry,“ poznamenala Lenka. „Nejdřív jsem myslela, že v umývárně vyvádí Ufňukaná Uršula, a ona to byla Hermiona. Říkala něco o Ronovi Weasleym…“

„Jo, pohádali se,“ přisvědčil Harry.

„Někdy vede hrozně legrační řeči, že?“ pokračovala Lenka, když se společně vydali chodbou. „Umí být ale taky dost hrubý. Toho jsem si loni všimla.“

„Asi máš pravdu,“ připustil. Lenka už zase dokazovala své umění říkat nahlas nepříjemné pravdy. Harry neznal nikoho, kdo by to uměl stejně dobře jako ona. „Tak co škola?“

„Ale jo, docela to ujde,“ přikývla Lenka. „Jen se mi trochu stýská po BA. Zato Ginny je fajn. Tuhle přinutila dva kluky na hodině přeměňování, aby mi přestali říkat Střelenko…“

„Nechtěla bys se mnou dneska jít na ten Křiklanův večírek?“

Slova mu vylétla z úst dřív, než je stačil zarazit. Slyšel sám sebe, jak je říká, a připadalo mu, že to snad mluví někdo jiný.

Překvapená Lenka k němu otočila své vypoulené oči.

„Na Křiklanův večírek? S tebou?“

„Jo,“ přikývl Harry. „Každý si může přivést hosta, tak mě napadlo, jestli bys nechtěla… chci říct…“ Záleželo mu na tom, aby jí dal jasně najevo, jak to myslí. „Jen jako kamarádi, rozumíš? Jestli ale nechceš…“

V té chvíli napůl doufal, že odmítne.

„Ale kdepak, moc ráda s tebou půjdu jako kamarádka!“ ujistila ho Lenka a pohlédla na něj s tak zářivým úsměvem, jaký u ní v životě neviděl. „Ještě mě nikdy nikdo na žádný večírek jako kamarádku nepozval! To proto sis nabarvil obočí, že jdeš na večírek? Mám si svoje nabarvit taky?“

„Ne,“ zarazil ji rozhodně Harry, „tohle se stalo omylem. Poprosím Hermionu, aby mi to dala do pořádku. Takže platí, sejdeme se v osm hodin ve vstupní hale.“

„AHÁ!“ zavýsklo to nad nimi tak hlasitě, že oba polekaně nadskočili; ani jeden z nich si totiž nevšiml, že právě prošli pod Protivou, který visel z lustru hlavou dolů a zlomyslně se na ně šklebil.

„Potrhlík pozval Střelenku na večírek! Potrhlík miluje Střelenku! Potrhlííík miluje Střelenkúúú!“

A celý rozchechtaný odlétl. „Potrhlík miluje Střelenku!“ vyvolával.

„Tady se nic neudrží pod pokličkou,“ povzdechl si Harry. A skutečně, prakticky rázem se rozkřiklo zřejmě po celé škole, že Harry Potter pozval na Křiklanův večírek Lenku Láskorádovou.

„Mohl jsi pozvat, koho jsi chtěl!“ žasl u večeře nevěřícně Ron. „Kohokoli! A ty si vybereš Střelenku Láskorádovou?“

„Neříkej jí tak, Rone!“ vyštěkla Ginny, která se za Harrym právě zastavila cestou ke kamarádům. „Jsem moc ráda, žes ji pozval, Harry, je z toho v sedmém nebi.“

Znovu vykročila podél stolu a posadila se k Deanovi. Harry se pokoušel najít v sobě radostný pocit, že Ginny potěšilo, že pozval na večírek právě Lenku, ale příliš se mu to nedařilo. Pořádný kus od nich seděla u stolu osamocená Hermiona a nimrala se v guláši. Harry si všiml, že po ní Ron nenápadně pošilhává.

„Mohl by ses jí omluvit,“ navrhl bez obalu.

„To určitě, aby na mě poslala další hejno kanárů,“ zahučel Ron.

„Proč ses po ní musel pitvořit?“

„Smála se mému kníru!“

„To já taky, byla to ta nejhloupější věc, jakou jsem kdy viděl.“

Ron už ho ale zřejmě nevnímal, právě totiž dorazily Levandule a Parvati. Levandule se vmáčkla mezi oba kamarády a okamžitě se ovinula Ronovi kolem krku.

„Ahoj, Harry,“ pozdravila Parvati, která přihlížela počínání jejich dvou kamarádů stejně rozpačitě a znuděně jako on.

„Ahoj,“ odpověděl. „Jak se máš? Zůstáváš tedy v Bradavicích? Slyšel jsem, že si tě rodiče chtěli vzít domů.“

„Podařilo se mi prozatím jim to rozmluvit,“ sdělila mu Parvati. „Ta záležitost s Katií je fakt vyděsila, ale protože od té doby už se nic nestalo… jé, ahoj, Hermiono!“

Parvati se doslova rozzářila. Harrymu bylo jasné, že se cítí provinile, protože se Hermioně při přeměňování posmívala. Ohlédl se a zjistil, že Hermiona jí oplácí úsměvem stejně zářivým, dokonce možná ještě o něco zářivějším. Pomyslel si, že se děvčata občas chovají naprosto nepochopitelně.

„Ahoj, Parvati!“ pozdravila Hermiona a Rona s Levandulí si vůbec nevšímala. „Jdeš dnes na Křiklanův večírek?“

„Nikdo mě nepozval,“ postěžovala si sklesle Parvati. „A tak ráda bych šla, vypadá to, že tam bude fakt skvělá zábava… ty jdeš, viď?“

„Jasně, v osm mám rande s Cormakem a…“

Ozval se bublavý zvuk, jako když se gumovým zvonem uvolňuje ucpaný dřez, a objevil se Ronův obličej. Hermiona se tvářila, jako by neviděla ani neslyšela.

„Jdeme na večírek spolu.“

„S Cormakem?“ opakovala po ní Parvati. „Myslíš Cormaka McLaggena?“

„Přesně tak,“ přisvědčila sladce Hermiona. „Toho, co se skoro,“ položila na to slovo obrovský důraz, „stal nebelvírským brankářem.“

„Chceš říct, že s ním chodíš?“ vyptávala se Parvati s vykulenýma očima.

„No – jasně – to jsi nevěděla?“ zachichotala se Hermiona tak, že ji Harry vůbec nepoznával.

„Ne!“ vyhrkla Parvati a zdálo se, že ji tahle pikantní novinka dokonale vyvedla z míry. „Tedy, ty vážně letíš na hráče famfrpálu, co? Nejdřív Krum, teď McLaggen…“

„Mám ráda doopravdy dobré hráče famfrpálu,“ opravila ji stále ještě s úsměvem Hermiona. „No, tak ahoj… musím běžet a připravit se na večírek…“

Odešla. Levandule a Parvati daly okamžitě hlavy dohromady, aby tuhle novinku důkladně probraly se vším, co kdy slyšely o McLaggenovi, a také se vším, co si kdy myslely o Hermioně. Ron se tvářil podivně neutrálně a neřekl ani slovo. Harrymu nezbývalo než mlčky přemítat o tom, jak neuvěřitelných podlostí jsou děvčata schopná, když se chtějí někomu pomstít.

Když toho večera v osm hodin dorazil do vstupní haly, zjistil, že tam postává nezvykle mnoho dívek; připadalo mu, že všechny nevraživě sledují, jak míří k Lence. Ta měla na sobě stříbřitý hábit posetý lesklými flitry, kterému se trochu pohihňávaly, jinak ale vypadala docela roztomile. Harryho každopádně potěšilo, že tentokrát nechala doma svoje ředkvičkové náušnice, náhrdelník ze zátek od máslového ležáku i strašibrýle.

„Ahoj,“ pozdravil. „Můžeme jít?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila spokojeně. „Kde se to vlastně koná?“

„V Křiklanově kabinetu,“ odpověděl Harry, vzal ji za ruku a vedl ji po mramorovém schodišti pryč od všech zvědavých pohledů a tiše mumlaných poznámek. „Slyšelas, že má dnes přijít i upír?“

„Rufus Brousek?“ opáčila Lenka.

„To – cože?“ vyjekl překvapeně Harry. „Myslíš ministra kouzel?“

„Ano, on je upír,“ informovala ho věcným tónem Lenka. „Otec o tom tenkrát, když Brousek přebíral funkci po Korneliusi Popletalovi, napsal velice obsáhlý článek, na nátlak někoho z ministerstva ho pak ale nezveřejnil. Očividně si nepřáli, aby vyšla pravda najevo!“

Harry na to nic neřekl. Že by Rufus Brousek byl upír, to sice považoval za nanejvýš nepravděpodobné, už si ale zvykl na to, že Lenka otcovy výstřední názory opakuje, jako by šlo o ověřená fakta. Čím víc se blížili ke Křiklanovu kabinetu, tím silněji k nim doléhaly vlny smíchu, hudby a zvučných hlasů.

Ať už byl Křiklanův kabinet původně zbudován v této podobě, nebo ať ho jeho nynější držitel upravil nějakým kouzelným trikem, byl rozhodně mnohem větší než obvyklá učitelská pracovna. Strop i stěny byly zahaleny těžkými smaragdově zelenými, karmínově rudými a zlatými závěsy, což působilo dojmem, jako by se všichni nacházeli v obrovském stanu. V místnosti bylo narváno, vzduch vydýchaný a vše bylo zalito rudým světlem, které kolem sebe vrhala bohatě zdobená zlatá lampa visící zprostředka stropu. V lampě třepotavě poletovaly opravdové víly, každá z nich se podobala zářivému světelnému bodu. Odkudsi ze vzdáleného kouta se nejspíš za doprovodu mandolín linul hlasitý zpěv, nad několika postaršími čaroději pohrouženými do vážné debaty se vznášela oblaka kouře z dýmek a početná armáda domácích skřítků pištěla a pod těžkými stříbrnými podnosy naloženými jídlem si klestila cestu lesem kolen. Podnosy díky tomu vypadaly jako malé, bezcílně se potulující stoly.

„Harry, chlapče drahý!“ zaburácel Křiklan snad v tomtéž okamžiku, kdy se Harry s Lenkou protlačili dveřmi dovnitř. „Pojďte dál, pojďte, je tady spousta lidí, se kterými bych vás rád seznámil!“

Křiklan měl na hlavě sametový klobouk se střapcem ze stejné látky, z níž měl ušité sako. Popadl Harryho za paži tak pevným stiskem, jako by měl v úmyslu někam se s ním přemístit, a vedl ho přímo do víru dění. Harry chytil Lenku za ruku a táhl ji za sebou.

„Harry rád bych tě představil Eldredu Worpleovi, svému někdejšímu studentovi a autorovi knihy Pokrevní bratři: Můj život mezi upíry – a samozřejmě také jeho příteli Sanguinimu.“

Worple, drobný brýlatý mužík, popadl Harryho za ruku a nadšeně jí potřásal. Upír Sanguini, vysoký a vyzáblý s temnými kruhy pod očima, jen kývl hlavou. Vypadal poněkud znuděně. V těsné blízkosti kolem něj postával houf zvědavých a vzrušeně se tvářících dívek.

„Harry Potter – ach, jakou já mám radost!“ rozplýval se Worple a zíral Harrymu do tváře krátkozrakýma očima. „Zrovna onehdy jsem se profesora Křiklana ptal, kde je ten životopis Harryho Pottera, na který všichni tak netrpělivě čekáme.“

„Hmm,“ zabručel Harry, „vážně?“

„Je doopravdy tak skromný, jak Horacio říkal!“ vykřikl Worple. „Teď ale vážně…“ Jeho chování se změnilo a náhle přešel ke zcela věcnému tónu: „S nesmírným potěšením bych ten životopis sepsal sám. Lidé touží dozvědět se o vás něco víc, drahý chlapče, doslova po tom prahnou! Kdybyste byl ochoten poskytnout mi pár rozhovorů, řekněme tak po čtyřech či pěti hodinách, za pár měsíců bychom mohli mít knihu hotovou. A sám byste nemusel vynaložit prakticky žádné úsilí, to vás ujišťuji, tady Sanguini vám potvrdí, že je to naprosto… Zůstaňte tady, Sanguini!“ dodal znenadání přísným tónem, když viděl, že se upír se zřetelně hladovým výrazem nenápadně přesouvá ke skupince zvědavých dívek. „Tumáte, vezměte si pirožek,“ sebral jeden z putujícího skřítkovského podnosu, strčil ho Sanguinimu do ruky a znovu se otočil k Harrymu.

„Drahý chlapče, na tom by se dalo vydělat zlata, to si ani neumíte představit…“

„V žádném případě nemám zájem,“ zarazil ho rozhodně Harry, „a právě jsem tu zahlédl přítelkyni, omluvte mě.“

Vnořil se do davu a Lenku táhl za sebou; doopravdy totiž zahlédl dlouhou hřívu hnědých vlasů, zmizela mu však mezi dvěma dívkami, připomínajícími členky kapely Sudičky.

„Hermiono! Hermiono!“

„Harry! Tady jsi, díky bohu! Ahoj, Lenko!“

„Co se ti stalo?“ podivil se Harry. Hermiona totiž byla asi tak rozčepýřená, jako by se právě vymanila z houštiny ďáblova osidla.

„No, zrovna jsem utekla… chci říct, že jsem se zrovna rozešla s Cormakem,“ odpověděla. „Pod jmelím,“ dodala na vysvětlenou, když na ni Harry dál tázavě zíral.

„Dobře ti tak, když sis usmyslela jít sem s ním,“ prohlásil přísně Harry.

„Říkala jsem si, že tím Rona naštvu ze všeho nejvíc,“ pokračovala nevzrušeně Hermiona. „Chvíli jsem uvažovala o Zachariáši Smithovi, pak jsem ale usoudila, že celkem vzato…“

„Tys uvažovala o Smithovi?“ otřásl se odporem Harry.

„No ano, uvažovala, a začínám toho litovat, že jsem si ho nevybrala. I Dráp v porovnání s McLaggenem vypadá jako džentlmen. Pojďte tudy, tady ho uvidíme přicházet, je tak vysoký…“

Všichni tři zamířili na protější stranu místnosti a cestou si každý vzal pohár medoviny. Příliš pozdě si ale všimli, že tam osamoceně postává profesorka Trelawneyová.

„Dobrý večer,“ pozdravila ji zdvořile Lenka.

„Dobrý večer, moje milá,“ odpověděla profesorka Trelawneyová a s jistými potížemi se jí podařilo zaostřit na ni zrak. K Harrymu se opět donesla vůně kuchyňského sherry. „Už dlouho jsem vás na svých hodinách neviděla…“

„My máme letos Firenzeho,“ vysvětlila Lenka.

„Ach ano, samozřejmě,“ přikývla profesorka Trelawneyová a doprovodila svá slova zlostným zpitým uchechtnutím. „Nebo spíš Valacha, jak mu říkám já. Asi byste čekali, nemám-li pravdu, že když jsem se teď vrátila do školy, profesor Brumbál se toho koně zbaví? Ale kdepak… my se o vyučování dělíme… to je urážlivé, říkám to upřímně, urážlivé! Víte, že…“

Profesorka Trelawneyová byla zřejmě natolik namol, že Harryho vůbec nepoznala. Harry využil její zapálené kritiky Firenzeho a přesunul se blíž k Hermioně. „Něco bychom si spolu měli vyjasnit,“ oslovil ji. „Máš v úmyslu Ronovi prozradit, žes ovlivnila konkurz na brankáře?“

Hermiona zvedla obočí.

„Opravdu si myslíš, že bych klesla tak hluboko?“

Harry ji provrtal podezřívavým pohledem.

„Hele, když jsi schopná jít na rande s McLaggenem…“

„V tom je rozdíl,“ zarazila ho důstojně. „Rozhodně nehodlám Ronovi vykládat o ničem, co se na brankářském konkurzu možná přihodilo a možná taky ne.“

„Tak fajn,“ vydechl Harry s upřímnou úlevou. „Protože by se jen znova sesypal, příští zápas bychom prohráli a…“

„Zase ten famfrpál!“ vyštěkla rozčileně. „Copak se vy kluci o nic jiného nezajímáte? Cormac se ještě nezeptal na jednu jedinou věc, která by ho zajímala o mně, kdepak! Pořád jen poslouchám Sto nejlepších brankářských zákroků Cormaka McLaggena, hned od… ach bože, támhle jde!“

Mrskla sebou tak rychle, že to téměř vypadalo, jako by se přemístila; v jednom okamžiku stála vedle Harryho, a v příštím se vmáčkla mezi dvě smějící se čarodějky a zmizela.

„Neviděl jsi Hermionu?“ zeptal se McLaggen, když se k němu o minutu později protlačil davem.

„Ne, je mi líto,“ zalhal Harry a rychle se otočil k Lence; úplně na ten zlomek vteřiny zapomněl, s kým se baví.

„Harry Potter!“ všimla si ho konečně profesorka Trelawneyová a dala to najevo hlubokým znělým hlasem.

„Dobrý večer,“ pozdravil Harry bez špetky nadšení.

„Drahý chlapče!“ šeptala profesorka Trelawneyová, ale tak, že se to neslo celou místností. „Povídá se o vás tolik věcí! Vyvolený! Já samozřejmě už dávno vím… vaše znamení nikdy nevěštila nic dobrého, Harry… Proč ale nepokračujete v jasnovidectví? Právě pro vás je to ten nejdůležitější předmět!“

„Jistě, Sibylo, každý z nás považuje za nejdůležitější právě svůj předmět!“ ozval se dunivý hlas a vedle profesorky Trelawneyové se objevil Křiklan. V obličeji byl temně rudý, sametový klobouk měl trochu nakřivo, v jedné ruce třímal sklenici medoviny a v druhé obrovský bochánek plněný sekanou. „Myslím ale, že jsem ještě nikdy nepotkal člověka s tak přirozeným nadáním pro lektvary!“ pokračoval a pohlížel na Harryho přívětivýma, byť jako krev zarudlýma očima. „Má skvělý instinkt, víte – zrovna jako jeho matka! Za celý život jsem učil jen hrstku lidí s takovými schopnostmi, to vám říkám upřímně, Sibylo… dokonce i Severus…“

A k Harryho hrůze natáhl ruku a přitáhl k sobě Snapea, jako by ho právě vyčaroval z čistého vzduchu.

„Přestaňte se schovávat a pojďte sem k nám, Severusi!“ škytl spokojeně Křiklan. „Právě jsem mluvil o Harryho výjimečném nadání pro přípravu lektvarů! Máte na tom samozřejmě svoji zásluhu i vy, vždyť jste ho pět let učil!“

Snape, pro kterého nebylo úniku, když měl Křiklanovu ruku položenou kolem ramen, pohlédl na Harryho přimhouřenýma černýma očima nad zahnutým nosem.

„To je zvláštní, nikdy jsem neměl dojem, že se mi podařilo Pottera vůbec něco naučit.“

„No, v tom případě to v sobě prostě má od přírody!“ hulákal Křiklan. „Měl jste vidět, co předvedl hned na mé první hodině, ten jeho odvar živoucí smrti – ještě jsem neviděl studenta, který by na první pokus připravil lepší. Myslím, že ani vy, Severusi…“

„Vážně?“ protáhl tichým hlasem Snape a očima stále provrtával Harryho, kterého se začal zmocňovat jistý neklid. Aby Snape začal pátrat po zdroji jeho nedávno objeveného mistrovství v lektvarech, bylo to poslední, o co stál.

„Připomeňte mi, jaké další předměty studujete, Harry,“ požádal ho Křiklan.

„Obranu proti černé magii, kouzelné formule, přeměňování, bylinkářství…“

„Zkrátka všechny předměty, které musí ovládat bystrozor,“ dodal Snape s náznakem posměchu v hlase.

„No ano, vždyť se také chci stát bystrozorem,“ odsekl vzdorovitě Harry.

„A budeš nepochybně vynikající bystrozor!“ zaburácel Křiklan.

„Já nemyslím, že bys měl být bystrozorem, Harry,“ ozvala se nečekaně Lenka. Všichni se na ni podívali. „Bystrozorové se podíleli na Rotfangově spiknutí, myslela jsem – tohle přece ví každý. Pokoušejí se zlikvidovat ministerstvo kouzel zevnitř, využívají k tomu černé magie v kombinaci se zánětem dásní.“

Harry se tak rozchechtal, že mu polovina medoviny vlétla do nosu. Pomyslel si, že už jen kvůli tomu stálo za to Lenku sem přivést. Když vytáhl nos z poháru, byl celý ukašlaný a zmáčený, ale přesto měl úsměv ve tváři, nálada se mu ještě o stupeň zlepšila. A vtom spatřil Arguse Filche, jak k nim za ucho vleče Draca Malfoye.

„Pane profesore,“ zasípěl Filch, jemuž se třásly tváře a ve vyvalených očích mu planulo umanuté světlo fanatického strážce školního řádu, „tohohle kluka jsem načapal, jak se potuluje nahoře v chodbě. „Tvrdí, že jste ho pozval na večírek a že se zdržel, takže se sem vypravil pozdě. Opravdu jste mu poslal pozvánku?“

Malfoy se rozzuřeně vymanil z Filchova sevření.

„No dobře, tak jsem nebyl pozvaný!“ rozkřikl se vztekle. „Chtěl jsem se sem vetřít bez pozvání, už jste spokojený?“

„Ne, to nejsem!“ ubezpečil ho Filch, přestože jeho slova nešla dohromady s triumfálním výrazem, který se mu usadil v obličeji. „Jste v pěkném maléru, to vám povím! Neříkal vám snad ředitel, že noční potulky po chodbách jsou zakázané, pokud nemáte povolení? Co vy na to?“

„To je v pořádku, Argusi, docela v pořádku,“ mávl přezíravě rukou Křiklan. „Jsou Vánoce a chtít se podívat na večírek, to není žádný zločin. Výjimečně pro jednou zapomeneme na všechny tresty. Můžete tu zůstat, Draco.“

Filchův výraz pobouřeného zklamání se dal stoprocentně předvídat, zato v případě Malfoye by Harry moc rád věděl, proč se tváří skoro stejně nešťastně. A také proč se Snape na Malfoye dívá, jako by měl vztek a zároveň – je to možné? – jako by měl trochu strach.

Avšak ještě dřív, než si Harry plně uvědomil, co viděl, se Filch otočil, šouravým krokem odcházel a nespokojeně přitom brblal. Malfoy se mezitím přinutil k úsměvu a děkoval Křiklanovi za jeho velkomyslnost, a Snapeův obličej byl už zase neproniknutelný a nevyzpytatelný.

„Nemáte mi zač děkovat, vůbec ne,“ odmítal Křiklan Malfoyovy díky. „Znal jsem se koneckonců s vaším dědečkem…“

„Ten o vás vždycky mluvil s obrovským uznáním, pane profesore,“ ujišťoval ho honem Malfoy. „Říkal, že jste nejlepší odborník na lektvary, jakého kdy poznal…“

Harry na Malfoye užasle zíral. Ne kvůli tomu jeho fascinujícímu lichocení Křiklanovi, stejným způsobem Malfoy už léta podlézal Snapeovi. Harryho upoutalo, že Malfoy doopravdy vypadal trochu jako nemocný. Bylo to poprvé po bůhvíjak dlouhé době, co ho viděl zblízka, a všiml si, že má pod očima temné stíny a pleť v obličeji zřetelně nezdravě zašedlou.

„Rád bych si s vámi promluvil, Draco,“ ozval se náhle Snape.

„No tak, Severusi,“ škytl znovu Křiklan. „Jsou přece Vánoce, nebuďte na něj tak tvrdý…“

„Jsem ředitelem jeho koleje a sám rozhodnu o tom, jak tvrdý nebo naopak měkký na něj mám být,“ odbyl ho stroze Snape. „Pojďte se mnou, Draco.“

Odešli, Snape jako první a za ním vzdorovitě se tvářící Malfoy. Harry chvilku nerozhodně postával na místě. „Hned se vrátím, Lenko,“ řekl pak. „Musím… potřebuji si odskočit.“

„Jasně,“ přisvědčila Lenka s úsměvem, a když se spěšně prodíral davem, měl dojem, že zaslechl, jak se znovu vrací k Rotfangovu spiknutí; profesorku Trelawneyovou toto téma zjevně upřímně zaujalo.

Jakmile se ocitl mimo Křiklanův kabinet, mohl snadno vytáhnout z kapsy neviditelný plášť a přehodit ho přes sebe, protože chodba byla liduprázdná. Mnohem obtížnější bylo Snapea s Malfoyem najít. Rozběhl se prázdnou chodbou; dusot jeho nohou se ztrácel v hluku hudby a bavících se hlasů, které se za ním stále linuly z Křiklanova kabinetu. Možná Snape Malfoye odvedl do svého kabinetu ve sklepení… nebo ho třeba doprovází zpět do zmijozelské společenské místnosti… Harry se však cestou zastavoval u každých dveří na chodbě a tiskl k nim ucho, až se u poslední učebny sklonil ke klíčové dírce. Když zevnitř zaslechl hlasy, ovládlo jej obrovské vzrušení.

„…nemůžeme si dovolit žádné chyby, Draco, protože kdyby tě vyloučili ze školy…“

„Neměl jsem s tím vůbec nic společného, je to jasné?“

„Doufám, že mluvíš pravdu, protože to bylo neobratně provedené a zároveň pošetilé. I tak tě podezírají, že jsi v tom měl prsty.“

„Kdo mě podezírá?“ vyštěkl rozčileně Malfoy. „Naposledy říkám, že jsem to neudělal, rozumíte? Po té Bellovic holce musí jít někdo jiný, o kom vůbec nevíme – a nedívejte se na mě takhle! Vím, o co se snažíte! Nejsem hlupák, ale nebude vám to nic platné – umím vám v tom zabránit!“

Následovala chvíle ticha a pak se ozval Snapeův tichý hlas. „Ach tak… tetička Belatrix tě učila nitrobranu, jak vidím. Jaképak myšlenky se snažíš utajit před svým Pánem, Draco?“

„Před ním se nesnažím utajit vůbec nic, nechci jen, abyste mi lezl do hlavy vy!“

Harry přitiskl ucho ještě těsněji ke klíčové dírce… Co se to stalo, že Malfoy mluví se Snapem tímhle způsobem, právě se Snapem, kterému dosud vždy prokazoval úctu, ne-li dokonce náklonnost?

„Tak proto se mi celý letošní školní rok vyhýbáš? Bojíš se, že budu zasahovat do tvých záležitostí? Uvědomuješ si, že kdyby kdokoli jiný neuposlechl moje opakované výzvy, aby se dostavil do mého kabinetu, Draco…“

„Tak mi dejte školní trest! Nahlaste mě Brumbálovi!“ vyzval ho posměšně Malfoy.

Následovala další chvíle ticha. „Velice dobře víš,“ promluvil pak Snape, „že ani jedno, ani druhé udělat nechci.“

„V tom případě byste mi měl přestat posílat předvolání do svého kabinetu!“

„Poslouchej mě,“ pokračoval Snape a mluvil nyní tak tiše, že se Harry musel uchem ke klíčové dírce doslova nalepit, aby rozuměl. „Pokouším se ti pomoct. Přísahal jsem tvé matce, že tě budu chránit. Zavázal jsem se jí neporušitelným slibem, Draco…“

„To ovšem vypadá, že ho budete muset porušit, protože já vaši ochranu nepotřebuju! Je to můj úkol, svěřil ho mně a já ho také plním. Mám plán a je to plán, který bude fungovat, jen to trvá trochu déle, než jsem si myslel!“

„Co je to za plán?“

„Do toho vám nic není!“

„Kdybys mi pověděl, o co se pokoušíš, mohl bych ti pomoct…“

„Veškerou pomoc, kterou potřebuju, mám, díky. Nejsem na to sám!“

„Dnes večer jsi sám rozhodně byl, což byla neobyčejná pošetilost, toulat se po chodbách a nemít nikoho před sebou ani za sebou. To jsou zásadní chyby…“

„Byl bych s sebou měl Crabbeho a Goyla nebýt toho, že jste jim dal školní trest!“

„Nekřič tolik!“ napomenul ho příkře Snape, protože Malfoy rozčilením zvýšil hlas. „Pokud mají tvoji kamarádi Crabbe a Goyle v úmyslu tentokrát u NKÚ z obrany proti černé magii uspět, budou se muset snažit o něco víc, než se momentálně snaží…“

„Co na tom záleží?“ přerušil ho Malfoy. „Obrana proti černé magii… vždyť je to všechno jen legrace, ne, jenom hra? Jako by zrovna někdo z nás potřeboval před černou magií ochránit…“

„Je to hra životně důležitá pro náš úspěch, Draco!“ vyjel na něj Snape. „Kde myslíš, že bych celé ty dlouhé roky byl, kdybych neuměl hrát? Teď mě poslouchej! Počínáš si neopatrně, když se v noci potuluješ po chodbách a necháš se při tom chytit, a pokud se hodláš spoléhat na takové pomocníky, jako jsou Crabbe a Goyle…“

„Nejsou jediní. Mám na své straně i další lidi, lepší, než jsou oni!“

„Tak proč se mi nesvěříš, já bych pak mohl…“

„Já vím, o co vám jde! Chcete mě připravit o moje zásluhy i o moji slávu!“

Opět se rozhostilo ticho, které Snape ukončil chladným hlasem. „Mluvíš jako malé děcko. Plně chápu, že tě otcovo zatčení a uvěznění rozrušilo, ale…“

Harry postřehl sotva vteřinový varovný signál: zaslechl na druhé straně Malfoyovy kroky a vrhl se od dveří stranou přesně v okamžiku, kdy se rozlétly dokořán. Malfoy vyšel na chodbu, kráčel rázně dál, minul otevřené dveře Křiklanova kabinetu, zabočil za nimi za roh a ztratil se Harrymu z očí.

Harry se sotva odvážil dýchat a krčil se na podlaze i poté, kdy se z učebny pomalu vynořil Snape a s neproniknutelným výrazem se vrátil zpět na večírek. Harry zůstal bez hnutí schovaný pod neviditelným pláštěm a horečně přemýšlel.

Kapitola šestnáctá

Tuze mrazivé Vánoce

„Takže Snape se nabízel, že Malfoyovi pomůže? Doopravdy se nabízel, že mu pomůže?“

„Jestli se zeptáš ještě jednou,“ vyhrožoval Harry, „nacpu ti tu kapustu…“

„Jen si chci být jistý!“ bránil se Ron. Stáli sami dva u kuchyňského dřezu v Doupěti a loupali pro paní Weasleyovou obrovskou kupu růžičkové kapusty. Za oknem, které měli před sebou, vířil sníh.

„Ano, Snape se nabízel, že mu pomůže!“ zopakoval Harry. „Říkal, že slíbil jeho matce, že ho bude chránit, že složil neporušitelnou přísahu nebo co…“

„Neporušitelný slib?“ vyvalil Ron ohromeně oči. „To ne, to určitě ne… víš to jistě?“

„Ano, naprosto jistě,“ přikývl Harry. „Proč, co to vlastně znamená?“

„No, neporušitelný slib nemůžeš porušit…“

„Možná se budeš divit, ale na to jsem přišel i bez tebe. Co se ale stane, když ho porušíš?“

„Zemřeš,“ odpověděl prostě Ron. „Fred s Georgem mě chtěli přinutit, abych takový slib složil, když mi bylo asi pět. Málem jsem to taky udělal, už jsem se s Fredem držel za ruku a to všechno, když na nás přišel taťka. Myslel jsem, že ho trefí šlak,“ pokračoval a v očích mu při té vzpomínce zablesklo. „To bylo poprvé a naposledy, co jsem taťku viděl stejně rozzuřeného jako mamku. Fred tvrdí, že levou půlku zadku dodnes necítí.“

„Jo, jasně, když ale necháme Fredův zadek být…“

„Mluvil tu o mně někdo?“ ozval se Fredův hlas a dvojčata vcházela do kuchyně.

„No ne, Georgi, jen se podívej. Loupají je pěkně nožem, šikulové!“

„Ještě dva měsíce a pár dnů a bude mi sedmnáct,“ zabručel nerudně Ron. „Pak budu smět na takovéhle práce používat kouzla!“

„Do té doby ovšem,“ podotkl George, posadil se ke kuchyňskému stolu a nohy si pohodlně položil na jeho desku, „můžeme klidně sledovat tvoji názornou ukázku správného zacházení s… A hrome!“

„To jsem si udělal kvůli tobě!“ stěžoval si rozčileně Ron a cucal si pořezaný palec. „Jen počkej, až mi bude sedmnáct…“

„Jasně, to nás všechny oslníš dosud netušenými kouzelnickými schopnostmi,“ zívl Fred.

„A když už mluvíme o těch tvých dosud netušených schopnostech, Ronalde,“ ujal se znovu slova George, „co jsme to slyšeli od Ginny o tobě a jisté mladé dámě, nějaké – pokud tedy nemám mylné informace – Levanduli Brownové?“

Ron nepatrně zrůžověl, netvářil se ale nijak nespokojeně a znovu se věnoval kapustě.

„Starej se o sebe!“

„Jak pohotové a vtipné,“ ocenil ho Fred. „Vážně nevím, kam na to chodíš. Ne, my se jen chtěli zeptat… jak k tomu došlo?“

„Jak to myslíš?“

„To měla nějakou nehodu nebo co?“

„Cože?“

„No, co u ní způsobilo tak rozsáhlé poškození mozku? Dávej přece pozor!“

Paní Weasleyová vešla do kuchyně právě včas, aby zahlédla, jak Ron po Fredovi hází nožem na loupání kapusty; Fred nůž jediným lenivým mávnutím hůlky proměnil v papírovou vlaštovku.

„Rone!“ vyjela zuřivě paní Weasleyová. „Ať už tě nikdy nevidím házet nožem!“

„Ano, mamko,“ přikývl Ron. Příště mě neuvidíš, zamumlal v duchu, když se znovu sklonil k hromadě růžičkové kapusty.

„Frede, Georgi, je mi líto, drahouškové, ale večer přijde Remus, takže Bill bude muset spát s vámi.“

„Samozřejmě,“ přikývl George.

„No a protože Charlie nepřijede, v podkroví budou jen Harry s Ronem, a když k sobě Fleur vezme Ginny…“

„Tak to bude pro Ginny ten nejhezčí dárek k Vánocům,“ zahučel Fred.

„…o všechny by mělo být postaráno. Tedy, přinejmenším každý bude mít kde spát,“ dodala poněkud ztrápeně paní Weasleyová.

„Takže Percy nám nepřijede ukázat ten svůj ošklivý ciferník?“ zeptal se Fred.

Paní Weasleyová se odvrátila, než na to odpověděla.

„Ne, asi má na ministerstvu moc práce.“

„Nebo je to spíš ten nejhorší spratek na světě,“ mínil Fred, když paní Weasleyová vyšla z kuchyně. „Jedno, anebo druhé. No nic, jdeme, Georgi.“

„Kam máte namířeno?“ vyzvídal Ron. „Nemohli byste nám s tou kapustou pomoct? Kdybyste to udělali hůlkou, měli bychom taky volno.“

„Ne, to bychom asi nemohli,“ zatvářil se Fred vážně. „Nesmírně to totiž posiluje charakter, když se naučíš loupat růžičkovou kapustu bez kouzel. Uvědomíš si aspoň, jak těžké to mají mudlové a motáci…“

„…a až budeš příště po někom chtít, aby ti pomohl, Rone,“ přidal se George a vyslal k němu papírovou vlaštovku, „tak po něm raději neházej nožem. To je jen taková přátelská rada. Jdeme do vsi, v papírnictví tam pracuje jedna moc pěkná holka. Podle ní jsou moje karetní triky prostě úžasné… něco jako opravdová kouzla…“

„Blbečkové,“ ulevil si zamračeně Ron, když sledoval, jak Fred s Georgem odcházejí přes zasněžený dvorek. „Bylo by jim to zabralo tak deset vteřin a mohli jsme jít s nimi.“

„Já bych stejně nemohl,“ připomněl mu Harry. „Slíbil jsem Brumbálovi, že se nebudu nikde toulat, až budu u vás.“

„No jo,“ povzdechl si Ron. Oloupal pár dalších růžiček a pak se zeptal: „Povíš Brumbálovi, o čem jsi slyšel mluvit Snapea a Malfoye?“

„Jasně,“ přisvědčil Harry. „Povím o tom každému, kdo by to mohl zatrhnout, a Brumbál bude první. Možná bych si měl taky znova promluvit s tvým taťkou.“

„Jen je smůla, že jsi neslyšel, co vlastně Malfoy provádí.“

„Ale vždyť zrovna tohleto jsem slyšet nemohl, ne? Právě to odmítal Snapeovi prozradit.“

Na několik okamžiků zavládlo ticho a pak se znovu ozval Ron. „Je ti ale jasné, co na to budou všichni říkat? Taťka, Brumbál a všichni ostatní? Řeknou, že Snape se ve skutečnosti vůbec nesnaží Malfoyovi pomáhat, že z něho chtěl jen vytáhnout, co má za lubem.“

„Jenže oni ho neslyšeli,“ ohradil se kategoricky Harry. „Nikdo není tak dobrý herec, ani Snape ne.“

„Jo… jen tě na to ale upozorňuju,“ nedal se odbýt Ron.

Harry se k němu zamračeně otočil.

„Ty ale věříš, že mám pravdu, ne?“

„Jasně že věřím!“ ujistil ho chvatně Ron. „Fakt ti věřím! Oni jsou ale všichni přesvědčení, že je Snape členem Řádu, ne?“

Harry na to nic neřekl. I jeho už napadlo, že to bude pravděpodobně nejvážnější námitka proti jeho novým důkazům. Jako by slyšel Hermionu:

„Je zcela zjevné, Harry, že svoji pomoc jenom předstíral, aby Malfoye oklamal a přiměl ho prozradit mu, co má za lubem…“

Tohle byl ovšem čirý výplod jeho představivosti, protože vůbec neměl příležitost Hermioně povědět, co vyslechl. Vytratila se z Křiklanova večírku dřív, než se tam stačil vrátit – nebo tak ho alespoň informoval naštvaný McLaggen. A když se Harry konečně dostal do společenské místnosti, byla už v posteli. Vzhledem k tomu, že druhý den brzy po ránu odjížděli s Ronem do Doupěte, našel jen taktak chvilku, aby jí aspoň popřál veselé Vánoce a řekl jí, že pro ni má něco hrozně důležitého a že jí to poví, až budou zpátky z prázdnin. Navíc si ani nebyl docela jistý, jestli ho doopravdy slyšela, protože za jeho zády se právě loučili Ron s Levandulí, samozřejmě nikoli slovy.

Jenže ani Hermiona nemohla jednoznačně popřít, že Malfoy doopravdy má za lubem nějakou špatnost a Snape že o tom ví, a Harry se cítil stoprocentně oprávněn reptat „já ti to říkal“, což také Ronovi několikrát důrazně zopakoval.

Příležitost mluvit s panem Weasleym, který na ministerstvu každý den pracoval dlouho přesčas, se Harrymu naskytla teprve na Štědrý večer. Weasleyovi seděli se svými hosty v obývacím pokoji, který Ginny vyzdobila tak bohatě, že to trochu vypadalo, jako by tam vybuchla papírová bomba. Fred, George, Harry a Ron byli jediní, kdo věděli, že anděl na špičce vánočního stromku je ve skutečnosti zahradní trpaslík, který kousl Freda do kotníku, když ze záhonku vytahoval mrkev na vánoční večeři. Znehybněný ochromujícím kouzlem, natřený nazlato, oblečený do miniaturní sukénky a s malým křidélky přilepenými na záda na ně na všechny zlostně shlížel ze stromku. Byl to ten nejošklivější anděl, jakého kdy Harry viděl: velkou hlavu měl holou jako bramboru a nohy celé chlupaté.

Od všech se očekávalo, že budou poslouchat vánoční rozhlasové vysílání s oblíbenou zpěvačkou paní Weasleyové, Celestýnou Warbeckovou, jejíž hlas se k nim v melodických trylcích nesl z velkého dřevěného rádia. Fleur, kterou Celestýna zjevně nudila, vykládala o něčem v koutě tak hlučně, že paní Weasleyová už několikrát zamračeně namířila hůlkou na ovládání hlasitosti a Celestýnin zpěv zněl také čím dál pronikavěji. Při obzvlášť uvřískané písni Kotlík plný horké silné lásky rozehráli Fred, George a Ginny partii Řachavého Petra. Ron neustále kradmo pokukoval po Billovi a Fleur, jako by doufal, že se od nich přiučí něčemu užitečnému. Remus Lupin, ještě hubenější a zanedbanější než kdy dřív, seděl u krbu a civěl do plamenů, jako by Celestýnin hlas vůbec neslyšel.

Pojď zamíchat můj kotlík,

vždyť víš, že kouzelnou má moc.

Má horká silná láska

bude tě hřát po celou noc.

„Na to jsme tancovali, když nám bylo osmnáct!“ vzpomínala paní Weasleyová a otírala si oči do cípku pletení. „Pamatuješ, Arture?“

„Cože?“ trhl sebou poplašeně pan Weasley, kterému klimbala hlava nad napůl oloupanou mandarinkou. „No ano… báječná melodie…“

S vynaložením značného úsilí se trochu narovnal a pohlédl na Harryho, který seděl vedle něj.

„Za tohle se omlouvám,“ zašeptal a kývl hlavou k rádiu, v němž Celestýna právě zpívala refrén. „Už to brzy skončí.“

„Mně to nevadí,“ ujistil ho s úšklebkem Harry. „Máte asi na ministerstvu spoustu práce, co?“

„Hroznou spoustu,“ přikývl pan Weasley. „Nic proti tomu, kdybychom měli nějaké výsledky, jenže pochybuji, že z těch tří ubožáků, které jsme během posledních pár měsíců zatkli, je jediný opravdový Smrtijed – to ale nikde neříkej, Harry,“ dodal honem a náhle vypadal mnohem bděleji.

„Stana Silničku pořád ještě nepustili, že ne?“ vyptával se Harry.

„Bohužel ne,“ zavrtěl hlavou pan Weasley. „Vím, že se Brumbál ohledně Stana pokoušel odvolat přímo k Brouskovi… vždyť přece všichni, kteří s ním někdy doopravdy mluvili, se shodují na tom, že je Smrtijedem asi jako tahle mandarinka… jenže ti nahoře chtějí, aby to vypadalo, že vykazujeme nějaké úspěchy, a tři zatčení zní rozhodně líp než tři omylem zatčení, a propuštění… To všechno je ovšem taky přísně tajné…“

„Nikomu neřeknu ani ň,“ ujistil ho Harry. Na okamžik zaváhal a zvažoval, jak nejlépe nakousnout to, o čem chtěl mluvit. Zatímco si urovnával myšlenky, spustila Celestýna Warbecková baladu Okouzlil jsi moje srdce.

„Pane Weasley, pamatujete, co jsem vám říkal tehdy na nádraží, když jsme odjížděli do Bradavic?“

„Prošetřil jsem to, Harry,“ odpověděl bez váhání pan Weasley. „Šel jsem k Malfoyovým a nechal jejich dům prohledat. Nenašlo se nic, rozbitého ani nerozbitého, co by tam být nemělo.“

„Jo, já vím, četl jsem o té prohlídce ve Věštci… Jenže tohle je něco jiného… tedy vlastně dalšího…“

A vypověděl panu Weasleymu všechno, co vyslechl z rozhovoru mezi Malfoyem a Snapem. Během řeči si všiml, že k němu nepatrně pootočil hlavu Lupin a sleduje každé jeho slovo. Když domluvil, rušil ticho jen Celestýnin sladkobolný zpěv.

Ach, srdce mé ubohé, kam se podělo?

Tys kouzlem mi ho vzal…

„Nenapadlo tě, Harry,“ ozval se pan Weasley, „že Snape prostě předstíral…“

„Předstíral, že nabízí Malfoyovi pomoc, aby zjistil, co má za lubem?“ dořekl za něj honem Harry. „Jo, čekal jsem, že tohle řeknete. Jak to ale můžeme vědět?“

„Není na nás, abychom to věděli,“ vložil se do řeči nečekaně Lupin. Seděl teď zády ke krbu a přes pana Weasleyho se díval na Harryho. „To je Brumbálova věc. Brumbál Severusovi věří a to by mělo stačit nám všem.“

„Jenže co když,“ namítl Harry, „co když se Brumbál ve Snapeovi mýlí…“

„To už dělalo starosti spoustě lidí. Všechno záleží jen na tom, jestli Brumbálovu úsudku věříš, anebo ne. Já mu věřím, a proto věřím i Severusovi.“

„Brumbál ale také může udělat chybu,“ nesouhlasil Harry. „Sám to říká. A vám…“

Pohlédl Lupinovi přímo do očí.

„Vám osobně se Snape vážně zamlouvá?“

„Na to nemohu odpovědět ano ani ne,“ prohlásil Lupin. „Ne, Harry, myslím to upřímně,“ dodal, když spatřil jeho pochybovačný výraz. „Snape a já nejspíš nikdy nebudeme opravdoví přátelé. Po tom všem, k čemu mezi Jamesem, Siriusem a Severusem došlo, je mezi námi příliš mnoho trpkosti. Nezapomínám ale na to, že po celý rok, co jsem učil v Bradavicích, mi Severus každý měsíc připravoval vlkodlačí lektvar a připravoval mi ho dokonale, takže jsem za úplňku nemusel trpět jako obvykle.“

„Jenže taky čirou náhodou prozradil, že jste vlkodlak a musel jste odejít!“ připomněl mu zlostně Harry.

Lupin pokrčil rameny.

„To by se bylo prozradilo tak jako tak. Oba víme, že měl zálusk na moje místo, mohl mi ale uškodit mnohem hůř, kdyby mi do lektvaru přimíchal něco nepatřičného. Pečoval o mé zdraví a za to mu musím být vděčný.“

„Možná se s tím lektvarem neodvážil nic provést, protože ho Brumbál hlídal!“ napadlo Harryho.

„Ty sis prostě umanul, že ho musíš nenávidět, Harry,“ poznamenal Lupin s nepatrným úsměvem. „A já tě chápu. Jsi Jamesův syn a Siriusův kmotřenec a zdědil jsi jejich předpojatost. Rozhodně Brumbálovi pověz všechno, co jsi pověděl Arturovi a mně, nečekej ale, že se na to bude dívat stejně jako ty. Dokonce raději neočekávej, že ho tím nějak překvapíš. Je totiž docela možné, že se Severus Draca vyptával na Brumbálův příkaz.“

… mé srdce jsi mi vejpůl rozerval,

teď chci, abys mi je zpátky dal.

Celestýna ukončila píseň nesmírně táhlým, vysokým tónem a z rádia se ozval hlasitý potlesk, k němuž se paní Weasleyová nadšeně přidala.

„Ušš je konec?“ zeptala se nahlas Fleur. „Díky bohu, byla to strrašná…“

„Tak co, nedáme si skleničku na dobrou noc?“ přehlušil ji pan Weasley a vyskočil. „Kdo si dá vaječný koňak?“

„Co vlastně teď právě děláte?“ zeptal se Harry Lupina, když pan Weasley odběhl pro koňak. Všichni ostatní se protahovali a začínali se znovu bavit.

„No, přidal jsem se k podzemnímu hnutí,“ odpověděl Lupin. „Skoro doslovně. Proto jsem ti taky nemohl psát, Harry. Kdybych ti posílal dopisy, riskoval bych, že se tím prozradím.“

„Jak to myslíte?“

„Žiju teď mezi svými, mezi těmi, kteří jsou na tom stejně jako já,“ vysvětloval Lupin. „Mezi vlkodlaky,“ dodal, když viděl Harryho nechápavý pohled. „Jsou skoro všichni na Voldemortově straně. Brumbál potřeboval špeha, a tak jsem se toho ujal… jsem pro to jako stvořený.“

Vyznělo to trochu zahořkle a Lupin si to pravděpodobně uvědomil, protože vzápětí se usmál o něco upřímněji a pokračoval: „Ne že bych si stěžoval. Je to nezbytné a kdo by to mohl dělat líp než já? Získat jejich důvěru bylo ale dost obtížné. Je na mně totiž neomylně vidět, že jsem se pokoušel žít mezi kouzelníky, zatímco oni se normální společnosti straní a žijí na jejím okraji. Živobytí si shánějí krádežemi – a někdy i zabíjejí.“

„Jaktože se jim Voldemort líbí?“

„Domnívají se, že pod jeho vládou se jejich životní podmínky zlepší,“ vysvětloval Lupin. „A je dost těžké hádat se s Šedohřbetem…“

„Kdo je Šedohřbet?“

„Tys o něm nikdy neslyšel?“ Lupinový ruce se v klíně křečovitě sevřely v pěst. „Fenrir Šedohřbet je pravděpodobně nejdivočejší ze všech dnes žijících vlkodlaků. Za svoje životní poslání považuje pokousat a nakazit co možná nejvíc lidí. Chce vytvořit armádu vlkodlaků, která by byla tak silná, že by dokázala svrhnout kouzelníky. Voldemort mu jako protislužbu slíbil dostatek kořisti. Šedohřbet se specializuje na děti… říká, že nejlepší je pokousat je v útlém věku, vzít je rodičům a vychovat je v nenávisti k normálním kouzelníkům. Voldemort už mnoha lidem hrozil, že Šedohřbeta poštve na jejich syny a dcery. Je to výhrůžka, která obvykle skvěle zabírá.“

Lupin se odmlčel. „Šedohřbet totiž pokousal i mě,“ dodal pak.

„Cože?“ vyhrkl užasle Harry. „To jako – když jste byl ještě malý?“

„Ano. Můj otec ho něčím urazil. Sám jsem dlouhá léta nevěděl, co to bylo za vlkodlaka, který na mne zaútočil. Dokonce jsem ho litoval, protože po vlastních zkušenostech s proměnou ve vlka jsem se domníval, že se nedokázal ovládnout. Šedohřbet ale není vlkodlak tohohle typu. Za úplňku si vědomě vybírá úkryt v blízkosti předem vyhlídnutých obětí, aby na ně mohl pohotově zaútočit. Všechno si plánuje předem. A právě jeho si Voldemort vybral, aby získal vlkodlaky na svou stranu. Nebudu ani předstírat, že logické argumenty toho druhu, který je mi vlastní, jsou nějak zvlášť účinné proti Šedohřbetovu tvrzení, že si my vlkodlaci zasloužíme krev a že bychom se měli normálním lidem mstít.“

„Vy ale přece jste normální!“ namítl zapáleně Harry. „Máte jen – jistý problém…“

Lupin se hlasitě rozesmál.

„Někdy mi hrozně připomínáš Jamese. Ten to mezi cizími charakterizoval jako můj chlupatý malý problém. Mnoho lidí si díky tomu myslelo, že mám špatně vychovaného králíka.“

Vzal si sklenici vaječného koňaku, poděkoval panu Weasleymu a na chvíli se zatvářil o něco veseleji. Harryho se zmocnilo vzrušení; poslední zmínka o jeho otci mu připomněla, že by se Lupina velice rád zeptal na jednu věc.

„Neslyšel jste někdy o člověku, který si říkal princ dvojí krve?“

„Jaký princ?“

„Dvojí krve,“ opakoval Harry a hledal v jeho tváři sebemenší známku rozpomenutí.

„Mezi kouzelníky žádní princové nejsou,“ zavrtěl Lupin s úsměvem hlavou. „Chceš si tak snad začít říkat? Podle mě by ti vyvolený mělo stačit.“

„Se mnou to nemá nic společného!“ ohradil se dotčeně Harry. „Tenhle princ dvojí krve je někdo, kdo kdysi chodil do Bradavic, a já mám jeho starou učebnici lektvarů. Je celá popsaná jeho zaklínadly, myslím zaklínadly, která sám vynalezl. Je mezi nimi třeba Levicorpus…“

„No ano, to bylo za mých časů v Bradavicích nesmírně v módě,“ zavzpomínal si Lupin. „Když jsem byl v pátém ročníku, pár měsíců nemohl člověk vůbec vylézt mezi lidi, aby se hned nehoupal za kotník ve vzduchu.“

„Táta ho taky používal,“ prohlásil Harry. „Viděl jsem ho v myslánce, použil ho proti Snapeovi.“

Snažil se, aby to vyznělo ledabyle, jako by to byla jen náhodná, vcelku bezvýznamná poznámka, nebyl si ale jistý, jestli se mu podařilo dosáhnout žádoucího účinku; Lupinův úsměv se mu zdál až trochu moc chápavý.

„Ano,“ přikývl Lupin, „nebyl ovšem sám. Jak říkám, bylo to velice oblíbené zaklínadlo… však to znáš, jak je vždycky něco na chvíli v módě…“

„Vypadá to ale, že ho někdo vynalezl, zrovna když jste do školy chodili vy,“ nedal se odbýt Harry.

„Třeba ne,“ zavrtěl hlavou Lupin. „Kletby a zaklínadla přicházejí a odcházejí v módních vlnách jako všechno ostatní.“ Pohlédl Harrymu do tváře a tiše dodal: „James byl čistokrevný kouzelník, Harry, a můžeš mi věřit, že nikdy nechtěl, abychom mu říkali princ.“

Harry už přestal cokoli předstírat. „A nebyl to Sirius? Nebo vy?“

„Rozhodně ne.“

„Hmm.“ Harry se zahleděl do ohně. „Jen mě napadlo – totiž, ohromně mi pomáhá při hodinách lektvarů, myslím ten princ.“

„Jak stará je ta učebnice, Harry?“

„To nevím, nikdy jsem to nezkoumal.“

„No, z toho bys možná získal určitou představu o tom, kdy princ chodil do Bradavic,“ mínil Lupin.

Krátce nato se Fleur rozhodla, že bude parodovat Celestýnu a zazpívá Kotlík plný horké silné lásky, což si všichni ostatní vyložili jako signál, že je načase jít spát, když zahlédli výraz paní Weasleyové. Harry s Ronem vylezli po schodech až do Ronovy podkrovní ložnice, kde měl Harry ustláno na rozkládacím lůžku.

Ron prakticky okamžitě usnul, Harry se však ještě před spaním ponořil do kufru a vytáhl svoje Přípravy lektvarů pro pokročilé. Na lůžku pak obracel stránky a hledal, až konečně na úplném začátku učebnice našel rok jejího vydání. Bylo to téměř před padesáti lety. Jeho otec ani otcovi přátelé před padesáti lety v Bradavicích nebyli. Harry zklamaně hodil knihu zpátky do kufru, zhasl lampičku, převalil se na bok, chvíli přemýšlel o vlkodlacích a Snapeovi, o Stanu Silničkovi a princi dvojí krve, až konečně upadl do nepokojného spánku plného plíživých stínů a nářku pokousaných dětí…

„To si snad dělá srandu…“

Harry sebou polekaně škubl, probudil se a v nohou postele objevil nacpanou punčochu. Nasadil si brýle a rozhlédl se. Malé okénko bylo téměř celé zasypané sněhem a před okénkem seděl na posteli jako kus dřeva Ron a prohlížel si něco, co vypadalo jako tlustý zlatý řetěz.

„Co to je?“ zeptal se Harry.

„Dárek od Levandule,“ vysvětloval znechuceně Ron. „Přece si nemůže myslet, že bych nosil…“

Harry se podíval pozorněji a zajíkl se výbuchem smíchu. Na řetězu se houpala velká zlatá písmena tvořící slova: Můj miláček.

„Moc pěkné,“ prohlásil uznale. „Elegantní. Určitě by sis to měl vzít a ukázat se Fredovi a Georgeovi.“

„Jestli jim to povíš,“ vyhrožoval Ron a strčil řetěz pod polštář, aby se na něj nemusel dívat, „tak – tak – tak tě…“

„Ukoktáš mě k smrti?“ ušklíbl se Harry. „Ale jdi, copak bych o tom někomu říkal?“

„Jak ji vůbec napadlo, že by se mi něco takového mohlo líbit?“ vyhrkl zlostně Ron a tvářil se šokovaně.

„Jen vzpomínej,“ vybízel ho Harry. „Nenaznačils jí náhodou někdy, že bys hrozně rád chodil s nápisem Můj miláček pověšeným kolem krku?“

„No, víš… my toho vlastně moc nenapovídáme,“ přiznal Ron. „Hlavně se…“

„Muckáme,“ napověděl Harry.

„No jo, správně,“ přikývl Ron. Na okamžik zaváhal a pak se zeptal: „Vážně Hermiona chodí s McLaggenem?“

„To nevím,“ pokrčil rameny Harry „Byli spolu na tom Křiklanově večírku, ale mám dojem, že se tam nějak nepohodli.“

Ron se zatvářil o něco klidněji a sáhl hloub do své punčochy.

Harry mezi dárky našel ručně pletený svetr od paní Weasleyové, který měl na prsou vyšitou velkou Zlatonku, od dvojčat obrovskou krabici z jejich Kratochvilných kouzelnických kejklí a jakýsi zavlhlý a plísní zatuchlý balíček s lístečkem. Stálo na něm: Pro pána od Krátury.

Harry vyvalil oči. „Co myslíš, je bezpečné, abych to otevřel?“ zeptal se.

„Nic nebezpečného v tom být nemůže, na ministerstvu všechnu naši poštu prohlížejí,“ ubezpečoval ho Ron, sám si ale balíček prohlížel notně podezřívavě.

„Vůbec mě nenapadlo, že bych měl Kráturovi taky něco dát! Je to normální, aby lidé dávali vánoční dárky svým domácím skřítkům?“ vyptával se Harry a opatrně do balíčku šťouchal prstem.

„Hermiona by jim něco určitě dala,“ ušklíbl se Ron. „Napřed se ale podívej, co to je, než se začneš cítit provinile.“

O chviličku později Harry vyjekl a vyskočil z lůžka: v balíčku byly spousty svíjejících se červů.

„Paráda!“ burácel smíchy Ron. „Opravdu milé!“

„Pořád lepší červi než ten tvůj řetěz,“ odsekl Harry a Ron se okamžitě přestal smát.

Když pak celá společnost zasedla k božíhodovému obědu, měli na sobě všichni nové svetry, přesněji řečeno všichni kromě Fleur (na ni paní Weasleyová zjevně nechtěla plýtvat vlnou) a kromě hostitelky, která měla na hlavě zbrusu nový tmavomodrý kouzelnický klobouk, třpytící se čímsi jako drobnými diamantovými hvězdami, a na krku nápadný zlatý náhrdelník.

„To jsem dostala od Freda a George! Není to nádhera?“

„Víš, my tě poslední dobou dokážeme mnohem víc ocenit, mamko, když si teď musíme sami prát ponožky,“ mávl ledabyle rukou George. „Salát, Remusi?“

„Máš ve vlasech červa, Harry,“ upozornila Harryho dobrosrdečně Ginny, naklonila se přes stůl, sebrala ho a zahodila. Harry cítil, jak mu na krku naskočila husí kůže, což ovšem nemělo s červem nic společného.

„To je pršíšerrné,“ vypískla Fleur a afektovaně se otřásla.

„To tedy ano,“ přitakal Ron. „Omáčku, Fleur?“

V přehnané ochotě posloužit jí převrhl omáčník. Bill mávl hůlkou, omáčka se poslušně vznesla do vzduchu a vrátila se do nádoby.

„Ty jsi sstejný neššika jako ta Tonksová,“ obrátila se Fleur k Ronovi, když předtím poděkovala Billovi políbením. „Ta taky poršád něco shazuje…“

„Zvala jsem drahouška Tonksovou, aby dnes také přišla,“ poznamenala paní Weasleyová, s přehnaným bouchnutím postavila na stůl mrkev a šlehla po Fleur ošklivým pohledem. „Říkala ale, že nemůže. Mluvil jsi s ní poslední dobou, Remusi?“

„Ne, nebyl jsem v kontaktu prakticky s nikým,“ odpověděl Lupin. „Tonksová má snad ale vlastní rodinu, ke které může jít, ne?“

„Hmm,“ zabručela paní Weasleyová. „Snad ano. Měla jsem ale dojem, že se chystá trávit Vánoce sama.“

Rozmrzele na Lupina pohlédla, jako by jen a jen jemu kladla za vinu, že se má místo Tonksové stát její snachou Fleur. Harry, který se zrovna podíval přes stůl a viděl, jak Fleur svou vidličkou krmí Billa drobnými soustíčky krocana, si však pomyslel, že paní Weasleyová bojuje dávno prohranou bitvu. Celá scénka mu zato připomněla, že se chce na něco ohledně Tonksové zeptat, a kdo jiný by mu mohl odpovědět lépe než Lupin – člověk, který o Patronových zaklínadlech ví úplně všechno.

„Patron Tonksové změnil podobu,“ řekl mu. „Snape to aspoň tvrdil. Nevěděl jsem, že se to může stát. Čím to je, že se něčí Patron změní?“

Lupin získával čas – nejprve pořádně rozžvýkal a spolkl sousto krocana, než pomalu odpověděl. „Někdy… nějaký velký šok… nebo citové vypětí…“

„Připadal mi obrovský a měl čtyři nohy,“ vzpomínal Harry, kterého náhle něco napadlo, a ztišil hlas. „Poslyšte… není možné, že…“

„Arture!“ vyjekla zničehonic paní Weasleyová. Vstala, ruku si tiskla k srdci a upřeně zírala z kuchyňského okna. „Arture, to je Percy!“

„Cože?“

Pan Weasley se ohlédl. Všichni se jako na povel podívali z okna a Ginny si dokonce stoupla, aby lépe viděla. Přes zasněžený dvorek si opravdu vykračoval k domu Percy Weasley a brýle s kostěnými obroučkami se mu leskly ve slunečním světle. Nebyl ale sám.

„Arture, on není – jde s ním ministr!“

A měla pravdu. Muž, jehož portrét Harry viděl v Denním věštci, kráčel v Percyho stopách. Nepatrně pokulhával a do hřívy šednoucích vlasů i na černý plášť se mu sypaly sněhové vločky. Než kdokoli v místnosti stačil promluvit, než si pan a paní Weasleyovi stačili vyměnit pohled plný ohromení, zadní dveře se otevřely a Percy stál na prahu.

Následoval okamžik bolestného ticha. Poté Percy poněkud koženě popřál: „Veselé Vánoce, matko.“

„Ach, Percy!“ vzdechla paní Weasleyová a vrhla se mu do náruče.

Rufus Brousek se zastavil ve dveřích, opřel se o vycházkovou hůl a s úsměvem pozoroval dojemnou scénu před sebou.

„Doufám, že nám ten neohlášený vpád prominete,“ promluvil, když se k němu paní Weasleyová s širokým úsměvem obrátila a otírala si uslzené oči. „Byli jsme s Percym nedaleko odtud – pracovně, to se rozumí – a on nemohl odolat, aby se tu nezastavil a se všemi se nepozdravil.“

Percy ovšem nejevil jedinou známku toho, že by se chtěl pozdravit i se zbytkem rodiny. Stál rovně jako svíce, tvářil se rozpačité a díval se přes hlavy všech kamsi do prázdna. Pan Weasley, Fred i George ho pozorovali s kamenným výrazem.

„Pojďte prosím dál a posaďte se, pane ministře,“ švitořila nervózně paní Weasleyová a narovnávala si klobouk. „Dejte si kousek procana nebo trochu kudinku… totiž, chci říct…“

„Ne, ne, drahá Molly,“ bránil se Brousek. Harry si pomyslel, že se na její křestní jméno určitě zeptal Percyho, než vešli do domu. „Nechci vás rušit, vůbec bych tady nebyl, kdyby Percy tak strašně nestál o to, aby se s vámi se všemi viděl…“

„Ach, Percínku!“ zakvílela uslzené paní Weasleyová a natáhla se, aby syna políbila.

„Stavili jsme se tu jen na pět minut, takže se půjdu trochu projít po dvorku a vy si zatím s Percym všechno povězte. Ne, ne, ujišťuji vás, že vůbec nemám v úmyslu vám tu překážet! Tedy, kdyby byl někdo ochoten provést mě po té vaší roztomilé zahrádce… Aha, tady ten mladík už dojedl, co kdyby se šel projít se mnou?“

Atmosféra u stolu se rázem až hmatatelně změnila. Všichni přelétli pohledem z Brouska k Harrymu. Nikdo zjevně nepřijal Brouskovu předstíranou neznalost Harryho jména jako přesvědčivou a nikdo také nepovažoval za přirozené, že by si ministr jako doprovod na procházku zahradou vybral právě jeho, když Ginny, Fleur ani George už také na talířích nic neměli.

„Ano, jistě,“ řekl do ticha Harry.

Nedal se oklamat. Navzdory všem řečem o tom, že měli právě nedaleko něco na práci a že se Percy chtěl zajít podívat za rodinou, pochopil, že nepochybně tohle je pravý důvod jejich návštěvy – Brousek si s ním chce promluvit o samotě.

„Všechno je v pořádku,“ utrousil koutkem úst, když míjel Lupina, který už se napolo zvedl z židle. „V pořádku,“ opakoval, když pan Weasley otevřel ústa a chystal se něco říct.

„Výborně!“ zaradoval se Brousek a ustoupil stranou, aby mohl Harry projít dveřmi ven před ním. „Jenom se chviličku projdeme po zahradě, hned pak budeme muset s Percym jít. Nenechte se rušit!“

Harry zamířil přes dvorek k Weasleyovic zahrádce zarostlé plevelem a pokryté sněhem a Brousek téměř neznatelně pokulhával vedle něj. Harry věděl, že je to bývalý vedoucí oddělení bystrozorů; vypadal jako tvrdý a bitvami ošlehaný chlapík, pravý opak obtloustlého Popletala s jeho buřinkou.

„Moc pěkná zahrádka,“ poznamenal Brousek, zastavil se u plotu a zadíval se na zasněžený trávník a neidentifikovatelné rostliny. „Moc pěkná.“

Harry na to nic neřekl. Všiml si, že ho Brousek sleduje pohledem.

„Už dlouhou dobu se s tebou chci seznámit,“ ozval se po chvíli. „Věděls to?“

„Ne,“ odpověděl popravdě Harry.

„Je to tak, už velice dlouhou dobu. Brumbál tě ale hrozně žárlivě střeží,“ pokračoval Brousek. „To je samozřejmě přirozené, naprosto přirozené po tom všem, co jsi zakusil… zejména po tom, co se přihodilo na ministerstvu…“

Čekal, že na to Harry něco řekne, když se však nedočkal, mluvil dál. „Ode dne, kdy jsem nastoupil do funkce, neustále doufám, že se naskytne příležitost, abych si s tebou mohl promluvit, jenže Brumbál mi to – jak říkám, z naprosto pochopitelných důvodů – zatím neumožnil.“

Harry stále nic neříkal, vyčkával.

„Těch pověstí, které o tobě kolují!“ zahučel Brousek. „No ano, samozřejmě, oba víme, jak bývají takové historky zkreslené… všechny ty šeptandy o nějaké věštbě… o tom, že jsi vyvolený…“

Konečně se dostáváme k věci, pomyslel si Harry, tohle je důvod, proč Brousek přišel.

„Předpokládám, že s tebou o tom všem Brumbál mluvil?“

Harry zvažoval odpověď a váhal, jestli má nebo nemá zalhat. Zamyšleně hleděl na otisky drobných trpasličích nohou na záhonech a na udupaný sníh v místě, kde Fred polapil trpaslíka, který teď v sukénce zdobil špici vánočního stromku. Nakonec se rozhodl říct pravdu… nebo alespoň částečnou pravdu.

„Jo, mluvili jsme o tom.“

„Tak mluvili, ano…“ přikývl Brousek. Harry koutkem oka viděl, jak ho Brousek pozoruje přimhouřenýma očima, a předstíral proto, že ho nesmírně zaujal trpaslík, který právě vystrčil hlavu zpod zmrzlého rododendronu. „A co ti Brumbál řekl, Harry?“

„Je mi líto, ale to zůstane mezi námi,“ prohlásil Harry.

Řekl to tím nejzdvořilejším tónem, k němuž se přinutil, a také Brouskův hlas zněl otevřeně a přátelsky, když odpověděl: „Ano, ano, samozřejmě, pokud jde o nějaké důvěrné informace, nechtěl bych, abys mi je prozrazoval… to jistě ne… a navíc, záleží vůbec na tom, jestli jsi nebo nejsi tím vyvoleným?“

Nad tím se Harry musel několik vteřin zamyslet, než zareagoval.

„Teď tedy opravdu nevím, jak to myslíte, pane ministře.“

„No, pro tebe je to samozřejmě nesmírně důležitá věc,“ zasmál se nahlas Brousek. „Pro kouzelnické společenství jako takové je to všechno ale… jen otázka, jak se na to kdo dívá, nemyslíš? Záleží na tom, čemu lidé věří.“

Harry neodpověděl. Měl dojem, že už alespoň matně tuší, kam celý rozhovor směřuje, rozhodně to však nehodlal Brouskovi usnadnit. Trpaslík teď pod rododendronem hrabal v zemi a hledal u jeho kořenů červy a Harry se do něj zarputile vpíjel očima.

„Abys věděl, lidé se domnívají, že skutečně jsi tím vyvoleným,“ vykládal Brousek. „Považují tě za obrovského hrdinu… a ty také přirozeně hrdina jsi, Harry, ať už jsi vyvolený nebo ne! Kolikrát už jsi čelil Tomu, jehož jméno nesmíme vyslovit? Tím chci ale říct,“ nečekal na odpověď a mluvil dál, „že pro mnohé lidi jsi symbolem naděje, Harry. Pomyšlení, že na tomto světě existuje někdo, kdo by mohl Toho, jehož jméno nesmíme vyslovit, zničit, kdo je k tomu možná dokonce předurčen – víš, takové pomyšlení je pro lidi samozřejmě povzbuzením. A nemohu si pomoci, ale mám pocit, že pokud si tohle uvědomíš, budeš pravděpodobně považovat prakticky za svoji povinnost podpořit ministerstvo a všem tu naději dát.“

Trpaslíkovi se právě podařilo najít a chytit červa. Vší silou tahal a snažil se vytrhnout ho ze zmrzlé země. Harry mlčel tak dlouho, až z něj Brousek nakonec sjel pohledem na trpaslíka a poznamenal: „Legrační drobečkové, že ano? Co mi ale povíš, Harry?“

„Dost dobře nechápu, co po mně chcete,“ prohlásil opatrně Harry. „Podpořit ministerstvo… co to má přesně znamenat?“

„Ach ano – tedy, ujišťuji tě, že by tě to absolutně nijak nezatěžovalo,“ přesvědčoval ho Brousek. „Kdyby ses například čas od času nechal vidět na ministerstvu, jak přicházíš a odcházíš, zapůsobilo by to velmi dobrým dojmem. A když už bys tam byl, měl bys samozřejmě dostatek příležitostí promluvit si s Gawainem Robardsem, mým nástupcem ve funkci vedoucího oddělení bystrozorů. Dolores Umbridgeová mi říkala, že by ses sám rád stal bystrozorem. To by se dalo velice snadno zařídit…“

Harry cítil, jak mu v žaludku pomalu začíná probublávat vztek; Dolores Umbridgeová tedy pořád ještě pracuje na ministerstvu?

„V podstatě byste tedy chtěl,“ zeptal se, jako by si jen chtěl vyjasnit nějakou maličkost, „aby to vypadalo, že pracuji pro ministerstvo?“

„Všechny by povzbudilo, kdyby si mysleli, že se na naší práci víc podílíš, Harry,“ přisvědčil Brousek a zatvářil se, jako by se mu ulevilo, že Harry tak rychle pochopil, o co mu jde. „Jako vyvolený, však víš… chtěli bychom, abys dal lidem naději, abys jim vnukl, že se děje něco důležitého…“

„Když ale budu každou chvíli na ministerstvu,“ Harry se stále snažil zachovat přátelský tón, „nebude to vypadat, že souhlasím s tím, co ministerstvo dělá?“

„No,“ zamračil se nepatrně Brousek, „jistě, ano. Vždyť právě proto bychom částečně chtěli…“

„Tak bohužel, řekl bych, že to by nešlo,“ odmítl zdvořile Harry. „Abyste rozuměl, některé věci, které ministerstvo dělá, mi příliš nesedí. Jako například to, že jste zavřeli Stana Silničku.“

Chvíli trvalo, než se k tomu Brousek vyjádřil, výraz jeho obličeje se však okamžitě zatvrdil.

„Nemohu čekat, že to pochopíš,“ prohlásil a ani zdaleka se mu nedařilo potlačit zlost v hlase tak úspěšně jako Harrymu. „Žijeme v nebezpečné době, a musíme proto přijímat určitá opatření. Tobě je teprve šestnáct let…“

„Brumbálovi je mnohem víc než šestnáct a také si nemyslí, že by Stan patřil do Azkabanu,“ skočil mu do řeči Harry. „Udělali jste ze Stana obětního beránka, zrovna tak jako ze mne chcete udělat svého maskota.“

Dlouze a nesmlouvavě si jeden druhého měřili pohledem. Když Brousek konečně promluvil, už se ani nesnažil předstírat přátelský tón. „Chápu. Raději bys tedy – jako tvůj hrdina Brumbál – neměl s ministerstvem nic společného?“

„Nechci, aby mě někdo využíval,“ odsekl Harry.

„Někteří lidé by řekli, že je tvou povinností nechat se ministerstvem využít!“

„Jistě, a jiní by zase možná řekli, že vaší povinností je ověřit si, jestli je někdo skutečně Smrtijed, než ho strčíte za mříže,“ vyjel teď už poněkud rozčileněji Harry. „Počínáte si stejně, jako si počínal Barty Skrk. Vy na ministerstvu se prostě nikdy nedokážete chovat přiměřeně okolnostem, že? Buď máme Popletala, který dělá, jako by všechno bylo v nejlepším pořádku, i když mu někdo přímo před nosem vraždí, nebo teď zase vás: vy zavíráte do vězení nesprávné lidi a snažíte se předstírat, že pro vás pracuje vyvolený!“

„Chceš tedy říct, že nejsi vyvolený?“ štěkl Brousek.

„Neříkal jste náhodou, že na tom nezáleží?“ zasmál se trpce Harry. „Alespoň tedy vám ne?“

„To jsem neměl říkat,“ vyhrkl Brousek. „Bylo to ode mne nediplomatické…“

„Ne, bylo to upřímné,“ opravil ho Harry. „Jedna z mála upřímných věcí, které jste řekl. Je vám úplně jedno, jestli budu žít, anebo zemřu. Jde vám o to, abych vám pomohl všechny přesvědčit, že válku proti Voldemortovi vyhráváte. Ještě jsem nezapomněl, pane ministře…“

Zvedl pravou ruku sevřenou v pěst. Na promrzlém zápěstí bíle zasvítily jizvy po trestu od Dolores Umbridgeové, která ho přinutila vrýt si do živého masa: Nemám vykládat lži.

„Nevzpomínám si, že byste přispěchal a zastal se mě, když jsem se pokoušel všem říct, že se Voldemort vrátil. Loni ministerstvo nijak zvlášť netoužilo přítelíčkovat se se mnou.“

Stáli a ticho, které je obklopovalo, bylo stejně mrazivé jako půda pod jejich nohama. Trpaslíkovi se konečně podařilo červa vyšťourat. Spokojeně ho teď přežvykoval a opíral se o nejnižší větve rododendronového keře.

„O co Brumbálovi jde?“ zeptal se stroze Brousek. „Kde se toulá pokaždé, když zmizí z Bradavic?“

„Nemám tušení,“ opáčil Harry.

„A i kdybys to věděl, neřekl bys mi to, že?“ obvinil ho Brousek.

„Ne, neřekl,“ přitakal Harry.

„V tom případě uvidíme, jestli se mi to podaří zjistit nějak jinak.“

„Můžete to zkusit,“ přikývl lhostejně Harry. „Zdáte se ale být chytřejší než Popletal, takže bych předpokládal, že se z jeho chyb poučíte. Popletal se pokoušel zasahovat do řízení Bradavic. Nejspíš jste si všiml, že už není ministrem, zato Brumbál ředitelem zůstal. Na vašem místě bych dal Brumbálovi pokoj.“

Následovala dlouhá chvíle ticha.

„No, je mi jasné, že tě opravdu důkladně zpracoval,“ ozval se konečně Brousek a oči za brýlemi s kovovou obroučkou měl chladné a tvrdé. „Jsi prostě skrz naskrz Brumbálův člověk, že ano, Pottere?“

„Jo, to jsem,“ přisvědčil Harry. „Jsem rád, že jsme si to vyjasnili.“

Otočil se k ministrovi kouzel zády a zamířil zpět do domu.

Kapitola sedmnáctá

Zamlžená vzpomínka

Pozdě odpoledne několik dnů po Novém roce stáli Harry, Ron a Ginny připravení u kuchyňského krbu a chystali se k návratu do Bradavic. Ministerstvo toto jednorázové propojení s letaxovou sítí zařídilo, aby studentům zajistilo rychlou a bezpečnou přepravu do školy. Loučila se s nimi pouze paní Weasleyová, protože pan Weasley, Fred, George, Bill a Fleur byli všichni v práci. Ve chvíli loučení jí vytryskly slzy. Pravda, poslední dobou neměla k pláči nikdy daleko; poplakávala prakticky od chvíle, kdy Percy na Boží hod vyběhl nasupeně z domu s brýlemi zalepenými pastinákovým salátem (k té trefě se mimochodem hlásili Fred, George i Ginny).

„Neplač, mamko,“ utěšovala ji Ginny a poplácávala ji po zádech, zatímco jí paní Weasleyová vzlykala na rameni. „Vždyť je všechno fajn…“

„Jo, nedělej si o nás starosti,“ přidal se Ron a dovolil matce, aby mu dala na tvář mokrý polibek. „A na Percyho taky nemysli. Je to takový pitomec, že ho vlastně není žádná škoda, nemyslíš?“

Paní Weasleyová se rozeštkala ještě hlasitěji a sevřela v náručí Harryho.

„Slib mi, že na sebe budeš dávat pozor… že se budeš vyhýbat všem malérům…“

„To já přece dělám pořád, paní Weasleyová,“ konejšil ji Harry. „Vždyť mě znáte, klídek a pohoda, to je moje.“

Uslzeně se usmála a pustila ho.

„Tak tedy buďte všichni hodní…“

Harry s výkřikem „Bradavice!“ vstoupil do smaragdově zeleného ohně. Naposledy na prchavý okamžik zahlédl Weasleyovic kuchyni a plačtivě zkřivený obličej paní Weasleyové a pak ho pohltily plameny. Roztočil se jako káča, koutkem oka zachytil rozmazané obrysy jiných kouzelnických příbytků, které se mu ze zorného pole ztratily dřív, než si je stačil pořádně prohlédnout, a pak už zpomaloval, až se úplně zastavil v krbu kabinetu profesorky McGonagallové. Právě zvedla oči od práce, když vylézal z ohniště.

„Dobrý večer, Pottere. Snažte se nenašlapat mi na koberec moc popele.“

„Jistě, paní profesorko.“

Zatímco si narovnával brýle a uhlazoval vlasy, objevil se v krbu roztočený Ron. Když pak dorazila i Ginny, vyběhli všichni tři z kabinetu profesorky McGonagallové a zamířili k nebelvírské věži. Harry cestou po chodbě vyhlížel z oken: slunce už zapadalo za okrajem školních pozemků zasypaných ještě hlubší vrstvou sněhu, než jaká pokrývala zahradu v Doupěti. V dáli viděl Hagrida, který před hájenkou krmil Klofana.

„Vánoční koule,“ pronesl sebevědomě Ron, když došli k Buclaté dámě. Vypadala bledší než obvykle a na jeho znělý hlas sebou škubla.

„Ne,“ hlesla.

„Jak to, že ne?“

„Máme nové heslo,“ vysvětlila Buclatá dáma. „A nekřičte, prosím.“

„My jsme ale byli pryč, tak jak máme…“

„Harry! Ginny!“

Celá zrůžovělá k nim spěchala Hermiona v plášti, klobouku a rukavicích.

„Vrátila jsem se před pár hodinami. Zrovna jsem se byla podívat za Hagridem a za Klof… chci říct za Křídlošípem,“ vyhrkla udýchaně. „Jaké byly Vánoce?“

„Jo,“ ozval se nečekaně Ron, „docela rušné. Rufus Brou…“

„Něco pro tebe mám, Harry,“ řekla Hermiona. Na Rona se ani nepodívala a nijak nedala najevo, že ho slyšela. „Ach ano, moment – heslo. Střídmost.“

„To je ono,“ přitakala skomírajícím hlasem Buclatá dáma, pokročila kupředu a uvolnila otvor v portrétu.

„Co je s ní?“ podivil se Harry.

„Trochu to o Vánocích přehnala,“ odpověděla Hermiona, protočila oči a vešla do přeplněné společenské místnosti jako první. „S tou svou kamarádkou Violetou vypily všechno víno z obrazu těch opilých mnichů, co visí na chodbě před učebnou formulí. Počkej ale…“

Chvíli šátrala v kapse a pak vytáhla svitek pergamenu, popsaný Brumbálovým rukopisem.

„Výborně,“ zaradoval se Harry a ihned svitek rozbalil. Přečetl si, že další hodinu s Brumbálem má hned zítra večer. „Musím mu toho spoustu povědět – a tobě taky. Pojď se posadit…“

Vtom se ale ozvalo pronikavé zapištění: „Lonánku!“ Jako blesk z nebe se objevila Levandule Brownová a vrhla se Ronovi do náruče. Několik přihlížejících se pobaveně zahihňalo, Hermiona se zvonivě zasmála a ukázala: „Támhle je volný stůl. Jdeš s námi, Ginny?“

„Ne, díky, slíbila jsem Deanovi, že za ním zajdu,“ zavrtěla Ginny hlavou, Harry si ale bezděčně všiml, že to neznělo nijak nadšeně. Nechali tedy Rona s Levandulí propletené v jakési svislé zápasnické pozici a Harry odvedl Hermionu k volnému stolu.

„Tak jak ses měla o Vánocích?“

„Docela fajn,“ pokrčila rameny. „Nic zvláštního. A jak bylo u Lonánka?“

„Hned ti všechno povím,“ slíbil Harry. „Hele, Hermiono, nemohla bys…“

„Ne, to bych nemohla,“ přerušila ho důrazně. „To po mně rozhodně nechtěj.“

„Myslel jsem, že třeba… však víš, že možná přes Vánoce…“

„Hele, to Buclatá dáma vypila soudek pět set let starého vína, Harry, ne já. Takže povídej, co pro mě máš tak hrozně důležitého?“

Tvářila se natolik rozezleně, že momentálně nemělo smysl s ní diskutovat o Ronově problému. Místo toho jí Harry vylíčil rozhovor mezi Malfoyem a Snapem, který před prázdninami vyslechl.

Když domluvil, zůstala Hermiona chviličku zamyšleně sedět a pak se zeptala: „Nemyslíš, že…“

„…jen předstíral, že nabízí pomoc, aby Malfoye přiměl prozradit mu, o co se snaží?“

„No, ano,“ přikývla Hermiona.

„Ronův taťka a Lupin si to tak vykládají,“ připustil zdráhavě Harry. „Ale to je přece jednoznačný důkaz, že má Malfoy něco v plánu, to nemůžeš popřít.“

„Ne, to nemůžu,“ přisvědčila zamyšleně.

„A to, co dělá, dělá na Voldemortův příkaz – přesně, jak jsem říkal!“

„Hmm… Mluvil některý z nich o Voldemortovi konkrétně jménem?“

Harry se zamračil a vzpomínal.

„Nejsem si jistý… Snape ale určitě říkal ‚tvůj pán‘ a koho jiného tím mohl myslet?“

„To já nevím,“ hryzla se do rtu Hermiona. „Co třeba Malfoyova otce?“

Zahleděla se na protější stranu místnosti, ale byla zjevně tak hluboce zamyšlená, že si ani nevšimla, jak Levandule šimrá Rona. „Jak se daří Lupinovi?“

„Žádná sláva,“ povzdechl si Harry a podrobně ji seznámil s Lupinovým posláním mezi vlkodlaky i s potížemi, jimž musí čelit. „Ty už jsi někdy o tom Fenriru Šedohřbetovi slyšela?“

„Ano, slyšela!“ přisvědčila Hermiona ustaraně. „A ty taky, Harry!“

„Kdy, na dějinách čar a kouzel? Moc dobře víš, že jsem nikdy neposlouchal…“

„Ale ne, ne, na dějinách to nebylo – Malfoy přece vyhrožoval jeho jménem Borginovi!“ připomněla mu Hermiona. „Tehdy v Obrtlé ulici, nevzpomínáš si? Tvrdil Borginovi, že Šedohřbet je jejich starý rodinný přítel a že na něho dohlédne, jestli se tomu věnuje!“

Harry na ni zíral s otevřenou pusou. „Na to jsem zapomněl! To ovšem dokazuje, že Malfoy je Smrtijed, jak jinak by mohl být s Šedohřbetem v kontaktu a říkat mu, co má dělat?“

„Vypadá to dost podezřele,“ vydechla Hermiona. „Pokud ovšem…“

„Ale no tak,“ zarazil ji podrážděně Harry. „Tohle už nijak jinak nevysvětlíš!“

„No… je také možné, že to byla jen planá výhrůžka.“

„To se mi snad jenom zdá,“ zavrtěl Harry nevěřícně hlavou. „Však uvidíme, kdo má pravdu… ještě se mi budeš muset omluvit, Hermiono, stejně jako ministerstvo. Mimochodem, dostal jsem se taky do sporu s Rufusem Brouskem…“

Zbytek večera pak strávili tím, že si vzájemně notovali a žehrali na ministra kouzel. Hermiona totiž podobně jako Ron zastávala názor, že po tom, jak se ministerstvo celý předchozí rok k Harrymu chovalo, je od něj obrovsky drzé, když ho teď žádá o pomoc.

Druhý den ráno se opět začalo učit a studenty šestého ročníku čekalo příjemné překvapení – na nástěnkách ve společenských místnostech se přes noc objevilo velké oznámení.

KURZ PŘEMISŤOVÁNÍ

Všichni studenti, kteří již dovršili sedmnáct let,

nebo kteří tento věk dovrší do 31. srpna včetně,

se mohou zapsat do dvanáctitýdenního

kurzu přemisťování,

pořádaného instruktorem Ministerstva kouzel.

Každý, kdo se chce zúčastnit,

nechť laskavě připojí svůj podpis.

Kurzovné: 12 galeonů

Harry s Ronem si stoupli do fronty zájemců, kteří se kolem oznámení shromáždili, aby se zapsali. Ron právě vytahoval brk a chystal se připojit svůj podpis za Hermionin, když se k němu zezadu přikradla Levandule, zakryla mu oči rukama a zavrněla: „Hádej, kdo jsem, Lonánku!“ Harry se otočil a viděl, jak Hermiona důstojně odchází. Pospíšil si za ní, protože nijak nestál o to, aby zůstal s Ronem a Levandulí, k jeho údivu se k nim však Ron připojil pouhých pár metrů za otvorem v portrétu. Uši měl červené jako mrkev a vypadal nabručeně. Hermiona beze slova přidala do kroku a připojila se k Nevillovi.

„Takže budeme chodit na přemisťování,“ poznamenal Ron tónem, jímž dával jasně najevo, že nechce, aby Harry trapas s Levandulí jakkoli komentoval. „To by měla být legrace, co říkáš?“

„No, já nevím,“ zapochyboval Harry. „Možná je to lepší, když se přemisťuješ sám, ale když mě s sebou bral Brumbál, žádná zábava to nebyla.“

„Já zapomněl, že ty už sis to vyzkoušel. Doufám, že testem projdu hned napoprvé,“ dodal Ron a zatvářil se nervózně. „Fred i George to zvládli.“

„Zato Charlie ne, nemám pravdu?“

„Jo, jenže Charlie je větší než já,“ Ron odtáhl ruce od těla, jako by napodoboval gorilu, „takže se mu Fred s Georgem nijak moc neposmívali… aspoň tedy ne do očí…“

„A kdy můžeme jít k opravdové zkoušce?“

„Jakmile nám bude sedmnáct. A to mně bude už v březnu!“

„No fajn, tady se ale stejně nebudeš moct přemisťovat, myslím tady v hradu…“

„O to přece nejde, nemyslíš? Všichni budou vědět, že kdybych chtěl, tak bych to uměl.“

Ron nebyl jediný, kdo se na přemisťování ohromně těšil. Nikdo se celý den nebavil o ničem jiném než o chystaném kurzu, protože schopnost dle libosti mizet a znovu se objevovat všichni považovali za nesmírně cennou.

„Nebude to senzace, až dokážeme jen tak…“ luskl prsty Seamus a naznačil zmizení. „Bratránek Fergus to dělá, jen aby mě naštval, takže teď mu to konečně budu moct vrátit… nebude mít chvíli pokoj…“

Nechal se představou této báječné vyhlídky natolik unést, že až moc energicky mávl hůlkou; místo aby vyčaroval fontánku čiré vody, což bylo cílem jejich hodiny kouzelných formulí, vytryskl z ní proud jako z hydrantu, odrazil se od stropu a srazil profesora Kratiknota tváří k zemi.

„Harry už si přemisťování vyzkoušel,“ sdělil Ron poněkud zahanbenému Seamusovi poté, co se profesor Kratiknot mávnutím své hůlky osušil a uložil mu písemný trest („Jsem čaroděj a ne opičák, který mává klackem“). „Bru… někdo ho vzal s sebou. Asistované přemisťování, víš?“

„Páni!“ šeptl Seamus a přiklonil se s Deanem a Nevillem blíž, aby si vyslechl, jaký je to pocit, když se někdo přemisťuje. Po celý zbytek dne se pak i ostatní studenti šestého ročníku na Harryho obraceli s prosbou, aby jim svůj zážitek z přemisťování vylíčil. Když jim prozradil, jak je to nepříjemné, většinou je to spíš ohromilo, než odradilo. Deset minut před osmou večer jim pořád ještě odpovídal na jejich podrobné dotazy. Nakonec byl nucen se vylhat, že musí jít vrátit knížku do knihovny, aby se jich zbavil a nepřišel pozdě k Brumbálovi.

Lampy v Brumbálově pracovně svítily, portréty bývalých ředitelů tiše pochrupovaly ve svých rámech a myslánka už zase čekala připravená na stole. Brumbál, který ji obemknul rukama, měl pravici stále stejně zčernalou a seškvařenou. Její stav se od posledně vůbec nezlepšil a Harry snad už posté přemýšlel, co asi mohlo tak ošklivé zranění způsobit. Na nic se ale nevyptával – Brumbál mu slíbil, že dřív nebo později se to od něj dozví, a Harry s ním stejně dnes chtěl mluvit o něčem jiném. Než se ale stačil byť jen zmínit o Snapeovi a Malfoyovi, ujal se slova sám Brumbál.

„Slyšel jsem, že ses o vánočních prázdninách setkal s ministrem kouzel.“

„Ano,“ přisvědčil Harry. „Moc velkou radost jsem mu neudělal.“

„Ne,“ povzdechl si Brumbál. „Ani já mu nedělám moc velkou radost. Budeme se s tím smutným faktem muset nějak vyrovnat, Harry, a se svým žalem se poprat.“

Harry se ušklíbl.

„Chtěl, abych v kouzelnickém společenství rozhlašoval, jak skvělou práci ministerstvo odvádí.“

Brumbál se usmál.

„Popravdě řečeno přišel s tím nápadem původně Popletal. Těch posledních několik dnů ve funkci se zoufale snažil udržet si ministerské křeslo a stůj co stůj se s tebou chtěl sejít, protože doufal, že bys ho mohl podpořit…“

„Po tom všem, co nám loni provedl?“ vyjel rozzlobeně Harry. „Po tom, co na nás poslal Umbridgeovou?“

„Říkal jsem Korneliusovi, že nemá sebemenší naději, když ale odešel, Brousek od něj ten nápad převzal. Jen několik hodin poté, co byl jmenován ministrem, se se mnou sešel a požadoval, abych mu s tebou sjednal schůzku…“

„Tak proto jste se nepohodli!“ vyhrkl Harry. „Psalo se o tom v Denním věštci.“

„I Denní věštec občas musí narazit na pravdu,“ pousmál se Brumbál, „i když čistě jen náhodou. Ano, proto jsme se nepohodli. No, je vidět, že si našel Rufus konečně způsob, jak se k tobě dostat.“

„Obvinil mě, že jsem ‚skrz naskrz Brumbálův člověk‘.“

„To bylo od něj neomalené!“

„Řekl jsem mu, že má pravdu.“

Brumbál otevřel ústa, jako by chtěl něco říct, pak je ale zase zavřel. Fénix Fawkes za Harryho zády vyrazil tichý a měkký melodický skřek. Harry si s obrovskými rozpaky náhle uvědomil, že Brumbálovy jasně modré oči vypadají jaksi uslzeně, a honem uhnul pohledem na svoje kolena. Když ale Brumbál promluvil, zněl jeho hlas vyrovnaně.

„Úplně jsi mě dojal, Harry.“

„Brousek chtěl vědět, kam se vždycky ztrácíte, když nejste v Bradavicích,“ sdělil mu Harry s očima pořád zavrtanýma do kolen.

„Ano, to se snaží zjistit přímo úporně,“ přikývl Brumbál a znělo to tak pobaveně, že se Harry odvážil znovu zvednout oči. „Dokonce se mě pokusil nechat sledovat, což bylo opravdu úsměvné. Nasadil na mě Dawlishe. To vůči němu nebylo ohleduplné, vždyť už jednou jsem ho musel zneškodnit kletbou. Podruhé jsem to udělal s tou nejhlubší lítostí.“

„Takže pořád ještě nevědí, kam chodíte?“ zeptal se Harry a doufal, že se o téhle fascinující věci něco doví, Brumbál se na něj ale jen usmál přes půlměsícové brýle.

„Ne, nevědí to, a ještě také úplně nenažral čas, aby ses to dozvěděl ty. Asi bychom se měli dát do práce, pokud ovšem nemáš ještě něco, co…“

„Vlastně mám, pane profesore,“ vzpomněl si Harry. „Jde o Malfoye a o Snapea.“

„O profesora Snapea, Harry.“

„Ano, pane. Zaslechl jsem, jak spolu mluvili na večírku profesora Křiklana… tedy, vlastně jsem je sledoval…“

Brumbál si Harryho poslechl s kamennou tváří. Když dovyprávěl, zůstal chvíli mlčky sedět a teprve pak promluvil. „Děkuji ti, že jsi mi to pověděl, Harry, radil bych ti ale, abys sis tím nelámal hlavu. Nemyslím, že by to bylo obzvlášť důležité.“

„Vy nemyslíte, že je to důležité?“ opakoval nevěřícně Harry. „Pane profesore, vy jste mi asi nerozuměl…“

„Ale ano, Harry, díky tomu, že jsem požehnán neobyčejnou mozkovou kapacitou, porozuměl jsem úplně všemu, co jsi mi líčil,“ ujistil ho trochu zostra Brumbál. „Snad bys měl dokonce vzít v úvahu i možnost, že jsem tomu porozuměl lépe než ty sám. Opakuji, že jsem rád, že ses mi svěřil, chtěl bych tě ale ujistit, že jsi mi neprozradil nic, co by mě znepokojilo.“

Harry seděl, nasupeně mlčel a zamračeně na Brumbála zahlížel. Jak si má tohle vysvětlit? Znamená to snad, že Brumbál doopravdy Snapeovi nařídil, aby se pokusil zjistit, co Malfoy provádí, a že díky tomu všechno, co mu Harry právě pověděl, už jednou slyšel od Snapea? Nebo ho to, co vyslechl, ve skutečnosti znepokojuje, nechce to ale dát najevo?

„Takže, pane profesore,“ zeptal se Harry a doufal, že to vyzní zdvořile a klidně, „vy přes to prese všechno stále jednoznačně důvěřujete…“

„Byl jsem natolik tolerantní, že jsem ti tuhle otázku už jednou zodpověděl,“ skočil mu Brumbál do řeči tónem, v němž už ovšem žádná velká tolerance nebyla. „Moje odpověď se nemění.“

„Samozřejmě že ne,“ ozval se škodolibý hlas; Phineas Nigellus spánek zjevně jenom předstíral. Brumbál si ho nevšímal.

„A teď, Harry, se musíme pustit do práce. Jsou důležitější věci, o nichž s tebou dnes večer potřebuji nutně mluvit.“

Harry seděl proti němu a zmítala jím vzpurnost. Co by se stalo, kdyby odmítl změnit téma a trval na tom, že chce o svém obvinění proti Malfoyovi promluvit důkladněji? Jako kdyby mu četl myšlenky, zavrtěl Brumbál hlavou.

„Ach, Harry, jak často se tohle stává, dokonce i mezi nejlepšími přáteli! Oba jsme přesvědčeni, že to, co chce říct jeden z nás, je mnohem důležitější než cokoli, čím může přispět ten druhý!“

„Já nemyslím, že to, co chcete říct, není důležité, pane profesore,“ ujistil ho paličatě Harry.

„V tomto případě máš naprostou pravdu, je to důležité,“ pokračoval rázným tónem Brumbál. „Chci ti totiž dnes večer ukázat další dvě vzpomínky, které jsem získával s nezměrnými obtížemi. Tu druhou přitom považuji za nejdůležitější ze všeho, co jsem nashromáždil.“

Harry na to nic neřekl. Stále ještě cítil roztrpčení z toho, jak chladně Brumbál jeho důvěrné sdělení přijal, nepovažoval ovšem za pravděpodobné, že by přece jen něčeho dosáhl, kdyby mu dál oponoval.

„Tak tedy,“ Brumbálův hlas se rozezněl jako zvon, „sešli jsme se dnes večer, abychom dál sledovali osudy Toma Raddlea, kterého jsme minule opustili na prahu jeho několikaletého pobytu v Bradavicích. Jistě si vzpomínáš, jak zahořel nadšením, když jsem mu sdělil, že je čaroděj, jak odmítl, abych ho doprovodil do Příčné ulice, a jak jsem ho nakonec varoval, aby v bradavické škole zanechal svých zlodějských praktik.

A tak přišel začátek nového školního roku a s ním dorazil i Tom Raddle, nenápadný chlapec v obnošeném hábitu, který spolu s ostatními prvňáčky čekal na zařazení. Moudrý klobouk ho zařadil do Zmijozelu prakticky v okamžiku, kdy mu dosedl na hlavu,“ pokračoval Brumbál a zčernalou rukou ukázal na polici nad svou hlavou, na níž prastarý Moudrý klobouk nepohnutě spočíval. „Jak rychle Raddle zjistil, že proslavený zakladatel jeho koleje uměl mluvit s hady, to nevím – možná se to stalo hned toho prvního večera. Nepochybně ho to muselo neobyčejně rozrušit a ještě víc posílit jeho přesvědčení o vlastní výjimečnosti.

Pokud ovšem znalosti hadího jazyka využíval k tomu, aby ve společenské místnosti naháněl ostatním zmijozelským studentům strach nebo na ně jen udělal dojem, k nikomu z učitelského sboru se to nedoneslo. Navenek se neprojevoval nijak namyšleně ani agresivně. Byl neobyčejně nadaný a mimořádně hezký a jako sirotek přirozeně přitahoval prakticky od prvního okamžiku pozornost a soucit všech bradavických učitelů. Zdál se být zdvořilý a tichý a hladově toužil po vědění. Téměř na každého působil příznivým dojmem.“

„A vy jste jim neřekl, jaký vám připadal, když jste se s ním seznámil v tom sirotčinci, pane profesore?“ podivil se Harry.

„Ne, neřekl. Přestože ani náznakem neprojevoval žádné výčitky svědomí, bylo možné, že litoval toho, jak se dříve choval, a že byl odhodlán začít psát novou stránku svého života. Rozhodl jsem se, že mu tu příležitost dám.“

Brumbál se odmlčel a tázavě pohlédl na Harryho, který užuž otvíral ústa, aby mu něco řekl. Opět měl důkaz o Brumbálově sklonu důvěřovat lidem, třebaže si jeho důvěru očividně nezasluhují! Pak si ale na něco vzpomněl…

„Vy jste mu ale nevěřil doopravdy, že ne, pane profesore? Řekl mi… tedy Tom Raddle, který se tehdy vynořil z deníku, řekl: ‚Myslím, že Brumbál mě na rozdíl od ostatních učitelů nikdy neměl v takové oblibě‘.“

„Řekněme prostě, že jsem nepovažoval za samozřejmost, že si moji důvěru zaslouží,“ odpověděl Brumbál. „Jak už jsem jednou naznačil, umínil jsem si, že si na něj budu dávat dobrý pozor, a to jsem také dělal. Nebudu předstírat, že jsem o něm kdovíco zjistil hned na začátku svých pozorování. Raddle v mé přítomnosti zůstával neustále ve střehu, nepochybně měl pocit, že mi o sobě v rozrušení prozradil příliš mnoho, když jsem mu řekl, kdo doopravdy je. Dával si pozor, aby se už nikdy podobně neodhalil, nemohl ale skrýt to, co v rozrušení nechal vyjít najevo, ani to, co mi pověděla paní Coleová. Měl ovšem tolik rozumu, že se mě nikdy nepokoušel omámit svým osobním kouzlem, jak se mu to podařilo u mnoha mých kolegů.

Jak postupoval do vyšších ročníků, utvořil kolem sebe skupinku oddaných přátel. Mluvím o nich jako o přátelích, protože lepší označení mě nenapadá, i když jak jsem už říkal, Raddle k žádnému z nich nepochybně necítil ani kapku opravdového přátelství. Tahle skupinka si v hradu vysloužila dost zlou pověst. Představovala pestrou směsici lidí – byli v ní slaboši hledající ochranu, ctižádostivci, kteří se chtěli přiživit na Raddleově slávě, a studenti s násilnickými sklony, které to táhlo k vůdci, od něhož se mohli přiučit rafinovanější krutosti. Jinak řečeno, byli to předchůdci Smrtijedů a někteří z nich se skutečně po odchodu z Bradavic stali prvními opravdovými Smrtijedy.

Protože je Raddle všechny držel pěkně zkrátka, nikdo je nikdy nenachytal při něčem vyloženě špatném, i když oněch sedm let, která strávili v Bradavicích, bylo poznamenáno celou řadou ošklivých příhod, s nimiž se je nikdy nepodařilo uspokojivě spojit. Nejvážnější bylo samozřejmě otevření Tajemné komnaty, po němž následovala smrt jedné studentky. Jak víš, byl z toho zločinu neprávem obviněn Hagrid.

Nepodařilo se mi najít mnoho vzpomínek na Raddleův pobyt v Bradavicích,“ pokračoval Brumbál a položil zmrzačenou ruku na myslánku. „Jen málokdo z těch, kdo ho tehdy znali, je ochoten o něm mluvit, všichni z něj mají příliš velkou hrůzu. Vše, co vím, jsem zjistil až poté, co opustil Bradavice. Musel jsem ovšem vynaložit značnou námahu, abych se dostal na stopu oné hrstce lidí, které jsem dokázal přimět, aby promluvili, a než jsem prohledal staré záznamy a vyslechl mnoho kouzelnických i mudlovských svědků.

Lidé, které se mi podařilo přemluvit k výpovědi, mi prozradili, že byl Raddle posedlý otázkou svého původu. To je samozřejmě naprosto pochopitelné – vyrůstal v sirotčinci a přirozeně se chtěl dozvědět, jak se tam vlastně dostal. Zdá se, že marně pátral po sebemenší zmínce o Tomu Raddleovi starším na plaketách v pamětní síni, na seznamech prefektů ve starých školních archivech, a dokonce i v knihách věnovaných dějinám čar a kouzel. Nakonec se musel smířit s tím, že jeho otec v Bradavicích nikdy nebyl. Domnívám se, že právě po tomto zjištění se navždy vzdal svého jména, ztotožnil se s lordem Voldemortem a začal pátrat po rodině své do té doby nenáviděné matky – ženy, o níž se domníval, jak si sám vzpomínáš, že určitě nebyla čarodějkou, protože podlehla ostudné lidské slabosti a zemřela.

Mohl přitom vycházet jedině ze jména Rojvol. Od vedení sirotčince věděl, že se tak jmenoval jeho dědeček z matčiny strany. Konečně, po dlouhém a důkladném prostudování starých knih, pojednávajících o kouzelnických rodinách, narazil na stopu o existenci dosud žijících Zmijozelových potomků. V létě onoho roku, kdy oslavil šestnácté narozeniny, opustil sirotčinec, kam se každoročně vracel, a vypravil se hledat své příbuzné z Gauntovy strany. A teď, Harry, kdybys laskavě vstal…“

Brumbál se zvedl z křesla a Harry viděl, že opět drží křišťálovou lahvičku, naplněnou jakousi vířící, perleťově bílou vzpomínkou.

„Měl jsem veliké štěstí, že se mi podařilo tuhle vzpomínku získat,“ prohlásil, když vléval třpytivou směsici do myslánky. „To pochopíš sám, až se s ní seznámíš. Jdeme na to?“

Harry přistoupil ke kamenné misce a poslušně se nad ní sklonil, až se mu obličej vnořil pod hladinu vzpomínky; zmocnil se ho známý pocit, že se propadá prázdnotou, a pak přistál v téměř úplné tmě na špinavé kamenné podlaze.

Několik vteřin mu trvalo, než si uvědomil, kde je – v tu chvíli už Brumbál dopadl vedle něj. Rodinný domek Gauntů byl celý nepopsatelně špinavý – špinavější než jakékoli obydlí, které Harry v životě viděl. Od stropu visela tlustá vrstva pavučin, podlaha byla pokrytá černou mastnotou, na stole se mezi neumytým nádobím povalovaly plesnivé a zahnívající zbytky jídla. Jediné světlo kolem sebe vrhala prskající svíčka u nohou muže s vlasy i vousy tak přerostlými, že Harry neviděl jeho oči ani ústa. Muž byl rozvalený v křesle u krbu a Harryho v první chvíli napadlo, jestli není mrtvý. Pak se ale ozvalo hlasité bušení na dveře a muž sebou prudce škubl a probudil se. Pozvedl hůlku, již držel v pravé ruce, a v levé se mu zaleskl krátký nůž.

Dveře vrzly a otevřely se. Na prahu stál se starodávnou lucernou v ruce chlapec, kterého Harry okamžitě poznal: vysoký, bledý, tmavovlasý a velmi hezký – lord Voldemort v době svého mládí.

Voldemortovy oči pomalu přelétly po vnitřku chatrče a objevily muže v křesle. Oba si několik vteřin měřili jeden druhého, pak se starší muž potácivě postavil uprostřed prázdných lahví, jež mu zacinkaly u nohou a pár se jich s rachotem rozkutálelo po podlaze.

„TY!“ zahulákal muž. „TY!“

A opile po Raddleovi skočil s hůlkou i s nožem vysoko nad hlavou.

„Stůj!“

Raddle promluvil hadím jazykem. Muž uklouzl a narazil do stolu tak prudce, že se několik plesnivých hrnců zřítilo na podlahu. Zíral na Raddlea vyvalenýma očima. Následovalo dlouhé ticho, během kterého si oba hleděli do očí. Přerušil je starší muž.

„Ty mluvíš hadím jazykem?“

„Ano, mluvím,“ přitakal Raddle, vkročil do místnosti a nechal dveře za sebou přibouchnout. Harry vůči němu bezděčně pocítil jistý obdiv, protože na něm nebyl znát sebemenší strach. Ve tváři se mu zračil pouze odpor a snad i jiskra zklamání.

„Kde je Rojvol?“ zeptal se.

„Mrtvej,“ odpověděl jeho společník. „Umřel přece už před lety, ne?“

Raddle se zamračil.

„A ty jsi kdo?“

„Přece Morfin, ne?“

„Rojvolův syn?“

„Jasně že jeho syn, to přece…“

Morfin si odhrnul vlasy ze špinavého obličeje, aby Raddlea lépe viděl, a Harry spatřil, že má na pravé ruce Rojvolův prsten s černým kamenem.

„Já myslel, že jsi ten mudla,“ zašeptal Morfin. „Zatraceně se mu podobáš.“

„Jakému mudlovi?“ vyštěkl Raddle.

„Tomu, co se do něj zakoukala moje sestřička, tomu, co bydlí v tom velkým domě na protější straně údolí,“ vysvětloval Morfin a přitom si odplivl na podlahu mezi sebe a Raddlea. „Vypadáš přesně jako von. Jako Raddle. Ten už je ale starší, no ne? Starší než ty, když vo tom teď tak přemejšlím…“

Morfin se zatvářil, jako by se mu zatočila hlava, a nepatrně se zakymácel. Přidržoval se okraje stolu, aby neupadl.

„Von se totiž vrátil, chápeš?“ dodal připitoměle.

Voldemort na Morfina zamyšleně hleděl, jako by zvažoval svoje možnosti. Nyní přistoupil o krok blíž. „Raddle se vrátil?“ zeptal se.

„Jo, pustil ji k vodě, a dobře jí tak, když se provdala za špínu!“ zasyčel Morfin a znovu si odplivl na podlahu. „A ještě ke všemu nás okradla, než s ním utekla! Kde je ten medailonek, no? Kde je Zmijozelův medailonek?“

Voldemort neodpověděl. Morfin opět začínal propadat zuřivosti, mával kolem sebe nožem a vykřikoval: „Zneuctila nás, tak je to, coura jedna mrňavá! A ty jsi kdo, že mi sem vtrhneš a na všechno se vyptáváš? Už je dávno po všem, ne? Je po všem…“

Odvrátil oči, mírně se zapotácel a Voldemort vyrazil vpřed. Jakmile udělal první krok, snesla se na všechno nepřirozená tma, jež zahalila Voldemortovu lucernu i Morfinovu svíčku, zahalila úplně všechno…

Brumbálovy prsty pevně obemknuly Harryho paži a oba společně prolétli prázdnotou zpět do současnosti. Měkké zlaté světlo Brumbálovy pracovny po vší té neprostupné tmě Harryho téměř oslnilo.

„To je všechno?“ zeptal se okamžitě Harry. „Proč najednou padla tma, co se stalo?“

„Protože od toho okamžiku už si Morfin vůbec na nic nevzpomínal,“ vysvětlil Brumbál a pokynul Harrymu, aby se zase posadil. „Když se druhý den ráno probral, ležel na podlaze úplně sám. Rojvolův prsten byl pryč.

Ve vsi Malý Visánek mezitím vyběhla na hlavní cestu služka a ječela, že v tom velkém domě leží v přijímacím pokoji na podlaze tři mrtvá těla: Tom Raddle starší, jeho matka i otec.

Pro mudlovské úřady to byla absolutní záhada. Pokud je mi známo, do dnešního dne nevědí, jak Raddleovi zemřeli, protože po kletbě Avada kedavra obvykle nezůstávají žádné viditelné stopy… jedinou výjimkou jsi ty,“ dodal Brumbál a ukázal na Harryho jizvu. „Ministerstvo naopak okamžitě poznalo, že tam vraždil nějaký kouzelník, a také mu bylo známo, že na druhé straně údolí proti domu Raddleových žije zavilý nepřítel mudlů, čaroděj, který už před lety pykal ve vězení za to, že tenkrát napadl právě jednoho z těch tří zavražděných.

Lidé z ministerstva se tedy vypravili za Morfinem. Nemuseli ho ani podrobit výslechu, nemuseli použít veritasérum ani nitrozpyt. Morfin se k vraždám na místě přiznal a uvedl podrobnosti, které mohl znát jedině vrah. Tvrdil, že je pyšný, že ty mudly zabil, a že celá ta léta čekal na vhodnou příležitost. Předal jim svoji hůlku, jejíž ohledání potvrdilo, že byla použita k zavraždění Raddleových, a vůbec nekladl odpor, když ho odváděli do Azkabanu. Jediné, co ho znepokojovalo, byla skutečnost, že zmizel otcův prsten. ‚Zabije mě, až zjistí, že jsem ho ztratil,‘ opakoval znovu a znovu zatýkajícím. ‚Zabije mě za to, že jsem ztratil jeho prsten.‘ A to byla patrně jediná slova, která kdy ještě pronesl. Zbytek života strávil v Azkabanu, kde truchlil nad ztrátou posledního Rojvolova dědictví, a je pohřben za věznicí spolu s ostatními ubožáky, kteří v jejích zdech vypustili duši.“

„Takže Voldemort ukradl Morfinovi hůlku a tu použil?“ zeptal se Harry a napřímil se v křesle.

„Přesně tak,“ přitakal Brumbál. „Nemáme žádné vzpomínky, které by nám tu vraždu ukázaly, myslím ale, že si můžeme být poměrně jistí způsobem, jak to proběhlo. Voldemort na strýce seslal ochromující kouzlo, vzal si jeho hůlku a došel ‚k tomu velkému domu na protější straně údolí‘. Tam zavraždil mudlu, který opustil jeho čarodějnou matku, a pro jistotu i své mudlovské prarodiče, čímž sprovodil z povrchu zemského poslední příslušníky nedůstojného Raddleova rodu a zároveň se pomstil otci, který o něj nikdy neprojevil zájem. Pak se vrátil do Gauntovy barabizny, složitým kouzlem vložil strýci Morfinovi do mozku falešnou vzpomínku, hůlku položil vedle bezvědomého majitele, sebral mu starožitný prsten a odešel.“

„A Morfin si nikdy neuvědomil, že ty vraždy nespáchal?“

„Nikdy,“ potvrdil Brumbál. „Jak říkám, učinil plné a navíc vychloubačné doznání.“

„Tuhle skutečnou vzpomínku měl ale celou dobu v sobě!“

„To měl, jenže jsem musel být trpělivý a musel jsem inteligentně využít nitrozpytu, abych ji z něj vymámil,“ vysvětloval Brumbál. „A proč by někdo pátral v hlubinách Morfinovy mysli, když se přece ke svému zločinu přiznal? Podařilo se mi však získat povolení k návštěvě Morfina. Bylo to v posledních týdnech jeho života, v době, kdy jsem zkoušel zjistit o Voldemortově minulosti co nejvíc. Přes značné obtíže jsem z Morfina tu vzpomínku vytáhl. Když jsem viděl, co obsahuje, pokoušel jsem se zasadit o jeho propuštění z Azkabanu. Než ale ministerstvo dospělo k rozhodnutí, Morfin zemřel.“

„Jak je ale možné, že si ministerstvo neuvědomilo, že to všechno nastrčil na Morfina Voldemort?“ rozčiloval se Harry. „Byl tehdy přece nezletilý, ne? Myslel jsem, že kouzlení nezletilých dokážou odhalit!“

„To je sice pravda, kouzlo jako takové odhalit dokážou, nedokážou ale zjistit jeho původce. Vzpomínáš si přece, jak tě ministerstvo obvinilo z použití vznášecího kouzla, které bylo ve skutečnosti dílem…“

„Dobbyho,“ zavrčel Harry; vzpomínka na tuhle křivdu ještě nepřebolela. „Takže pokud nezletilý použije nějaké kouzlo v domě dospělého kouzelníka nebo čarodějky, ministerstvo na to nepřijde?“

„Rozhodně nedokážou určit, kdo konkrétně to kouzlo provedl,“ přikývl Brumbál a nepatrně se pousmál, když zahlédl obrovské pobouření, jež se zračilo v Harryho obličeji. „Spoléhají na to, že se kouzelničtí rodiče postarají o poslušnost svých dětí, které s nimi žijí pod jednou střechou.“

„Takový nesmysl!“ vybuchl Harry. „Stačí se podívat, jak to dopadlo s Morfinem!“

„Souhlasím,“ přikývl Brumbál. „Ať byl Morfin jakýkoli, nezasloužil si takhle zemřít, odsouzený za vraždy, které nespáchal. Už se ale připozdívá a já chci, aby ses podíval ještě na tuhle druhou vzpomínku, než se rozloučíme…“

Brumbál vytáhl z náprsní kapsy další křišťálovou lahvičku a Harry okamžitě umlkl, protože si vzpomněl, jak Brumbál říkal, že je to nejdůležitější ze všech nashromážděných vzpomínek. Všiml si, že vylít obsah lahvičky do myslánky nebylo snadné, vypadalo to, že je poněkud zatuhlý. Že by se i vzpomínky mohly stářím pokazit?

„Nebude to trvat dlouho,“ poznamenal Brumbál, když konečně lahvičku vyprázdnil. „Než bys řekl švec, budeme zpátky. Tak tedy ještě jednou do myslánky…“

A Harry se znovu propadl stříbrnou hladinou vzpomínky. Tentokrát dopadl přímo před muže, kterého okamžitě poznal.

Byl to o mnoho let mladší Horacio Křiklan. Harry byl tak zvyklý vídat ho holohlavého, že ho profesorovy husté a lesklé slámově světlé vlasy úplně vyvedly z míry. Křiklan vypadal, jako by si nechal na hlavu položit šindele, i když na temeni se mu už rýsovala lesklá kulatá lysina velikosti galeonu. Knír, o něco méně mohutný než v současné době, měl světle rezavý. Břicho sice také ještě neměl tak objemné, ovšem zlaté knoflíky jeho bohatě vyšívané vesty už měly co dělat, aby neulétly. Drobné nohy měl položené na sametovém taburetu a seděl rozvalený v pohodlném ušáku; v jedné ruce držel sklenku vína a druhou se probíral ananasovými lupínky v krabici.

Harry se rozhlédl – přesně v tom okamžiku se vedle něj objevil Brumbál – a zjistil, že jsou v Křiklanově kabinetu. Kolem Křiklana seděl půltucet chlapců, všichni na méně čalouněných nebo nižších kusech nábytku než on a všichni ve věku kolem patnácti let. Harry mezi nimi okamžitě poznal Raddlea. Byl ze všech nejpohlednější a působil mezi ostatními chlapci nejuvolněnějším dojmem. Pravou ruku si nedbale položil na opěrku křesla a Harryho šokovalo, že na ní měl Rojvolův zlatočerný prsten. Bylo to tedy už poté, co zabil vlastního otce.

„Je to pravda, že profesorka Merrythoughtová odchází na odpočinek, pane?“ ptal se právě.

„No tak, Tome, to bych vám přece nemohl prozradit, ani kdybych to věděl,“ napomenul ho Křiklan a pohrozil mu prstem bílým od cukru, své gesto však zároveň poněkud zmírnil tím, že na něj spiklenecky zamrkal. „Musím říct, že bych vážně rád věděl, kam na ty informace chodíte, chlapče; jste lépe informovaný než polovina učitelského sboru.“

Raddle se usmál, ostatní se zasmáli nahlas a vrhali po něm obdivné pohledy.

„Ta vaše ďábelská schopnost dozvídat se o věcech, o kterých byste nic vědět neměl, a uvážlivé lichocení lidem na důležitých místech – mimochodem, děkuji za ty ananasy, správně jste vystihl, že je to moje nejoblíbenější pochoutka…“

Několik chlapců se pobaveně zasmálo, zároveň se však stalo něco divného. Celou místnost náhle naplnila bílá mlha tak hustá, že Harry neviděl nic než obličej Brumbála, stojícího těsně vedle něj. Pak se mlhou nepřirozeně dunivě rozlehl Křiklanův hlas: „…jednou se dostanete na scestí, chlapče, pamatujte na má slova!“

Vzápětí se mlha rozplynula stejně rychle, jako se předtím snesla, ale nikdo se o ní jediným slůvkem nezmínil ani se netvářil, že se stalo něco neobvyklého. Harry se celý popletený rozhlížel kolem sebe a vtom malé zlaté hodiny na Křiklanově stole odbily jedenáct.

„Můj ty bože, to už je tak pozdě?“ podivil se Křiklan. „Raději byste už měli jít, hoši, jinak budeme mít všichni problémy. Lestrangei, zítra chci to vaše písemné pojednání, jinak vás čeká školní trest. A totéž platí i pro vás, Avery.“

Zatímco se pracně zvedal z křesla a odnášel prázdnou sklenici na svůj stůl, chlapci jeden po druhém opouštěli kabinet. Raddle se ale ani nehnul. Harrymu bylo jasné, že se zdržuje úmyslně, protože chce s Křiklanem zůstat o samotě.

„Pospěšte si, Tome,“ vyzval ho Křiklan, když se otočil a zjistil, že ještě neodešel. „Nechcete přece, aby vás přistihli, jak se po večerce touláte, vždyť jste navíc prefekt…“

„Chtěl jsem se na něco zeptat, pane profesore.“

„Jen se ptejte, chlapče, jen se ptejte!“

„Zajímalo by mě, pane profesore, co víte o… o viteálech.“

A pak se to celé stalo ještě jednou: místnost zahalila hustá mlha a Harry neviděl Křiklana ani Raddlea. Viděl pouze Brumbála, který se vedle něj spokojeně usmíval. A stejně jako předešle zaduněl Křiklanův hlas.

„O žádných viteálech nic nevím, a i kdybych o nich něco věděl, neřekl bych vám, to! Koukejte okamžitě zmizet a ať už vás o nich nikdy neslyším mluvit!“

„Tak to je všechno,“ poznamenal klidně Brumbál. „Je načase jít.“

A Harryho nohy se odlepily od podlahy a o několik vteřin později dopadly na koberec před Brumbálovým stolem.

„To je všechno?“ zeptal se Harry nechápavě.

Brumbál tvrdil, že tahle vzpomínka je nejdůležitější ze všech, Harry ale naprosto nechápal, co je na ní tak zajímavého. Ta mlha byla opravdu divná, stejně jako to, že si jí nikdo nevšiml, jinak se ale přece vůbec nic nestalo; Raddle se prostě na něco zeptal a Křiklan mu neodpověděl.

„Jak sis možná všiml,“ odpověděl Brumbál a posadil se za stůl, „ta vzpomínka byla uměle upravená.“

„Upravená?“ opakoval po něm Harry a také se posadil.

„Nepochybně,“ přikývl Brumbál. „Profesor Křiklan udělal zásah do své vlastní pamětí.“

„Proč by to dělal?“

„Podle mého názoru proto, že se za svoji skutečnou vzpomínku stydí,“ mínil Brumbál. „Pokusil se ji upravit tak, aby ho ukazovala v lepším světle, vymazal ty její části, které bych podle něj neměl vidět. Určitě ti neušlo, že to bylo udělané velice neuměle, a to je dobře, protože skutečná vzpomínka pod těmi dodatečnými úpravami zjevně přetrvává.

A proto ti poprvé zadávám domácí úkol, Harry. Tvým úkolem bude profesora Křiklana přesvědčit, aby nám prozradil svoji skutečnou vzpomínku, která pro nás nepochybně bude životně důležitou informací.“

Harry na něj zaraženě zíral.

„Ale, pane profesore,“ začal a snažil se mluvit co nejuctivěji, „k tomu mě přece nepotřebujete… mohl byste použít nitrozpyt… nebo veritasérum…“

„Profesor Křiklan je neobyčejně schopný kouzelník, který bude na obě tyto možnosti připravený,“ vysvětloval Brumbál. „V používání nitrobrany je mnohem zběhlejší než chudák Morfin Gaunt a velice by mě překvapilo, kdyby u sebe od té doby, co jsem z něj tuhle předělanou vzpomínku vylákal, neustále nenosil protilátku rušící účinky veritaséra.

Ne, domnívám se, že by bylo pošetilé, kdybychom se pokusili dostat z profesora Křiklana pravdu násilím, a mohlo by to nadělat mnohem víc škody než užitku – nechtěl bych totiž, aby z Bradavic odešel. Stejně jako my všichni má ale i on své slabůstky a já jsem přesvědčen, že právě ty jsi ta pravá osoba, které by se mohlo podařit proniknout jeho obranným štítem. Je nanejvýš důležité, Harry, abychom tu pravdivou vzpomínku získali… jak důležité, to se dozvíme, teprve až se seznámíme s její pravou podobou. Přeji ti tedy hodně štěstí… a dobrou noc.“

Harry, kterého to nečekané rozloučení trochu zarazilo, honem vstal.

„Dobrou noc, pane profesore.“

Když za sebou zavíral dveře pracovny, zřetelně slyšel hlas Phinease Nigelluse: „Nechápu, proč by ten chlapec měl mít větší šanci než vy, Brumbále.“

„To bych od vás ani nečekal, Phineasi,“ odpověděl Brumbál a Fawkes jeho slova doprovodil dalším tichým melodickým skřekem.

Kapitola osmnáctá

Narozeninová překvapení

Následujícího dne se Harry svěřil s úkolem od Brumbála Ronovi i Hermioně, ale musel o něm říct každému zvlášť. Hermiona totiž odmítala pobývat s Ronem v jedné místnosti déle než na jediný pohrdavý pohled, kterým ho poctila.

Ron byl přesvědčen, že to pro Harryho nebude žádný problém, když jde o Křiklana.

„Jsi jeho miláček,“ prohlásil u snídaně a ledabyle mávl vidličkou, na níž měl napíchnutý pořádný kus sázeného vejce. „Udělá pro tebe, co ti na očích vidí, ne? Pro svého malého lektvarového prince. Prostě se dnes odpoledne zdrž po hodině ve třídě a zeptej se ho.“

Hermiona to ale viděla pochmurněji.

„Chce zřejmě za každou cenu utajit, co se skutečně stalo, když to z něj nevytáhl ani Brumbál,“ říkala tiše Harrymu o jedné přestávce na opuštěném zasněženém nádvoří. „Viteály… viteály… v životě jsem o ničem takovém neslyšela…“

„Vážně ne?“

To Harryho zklamalo; doufal, že by mu mohla poskytnout alespoň nějaké vodítko k tomu, co jsou vlastně ty viteály zač.

„Musí jít o nějakou hodně pokročilou černou magii. Proč jinak by se na ně Voldemort vyptával? Řekla bych, že bude obtížné to z Křiklana dostat, Harry, budeš si muset velice pečlivě promyslet, jak na něj, vypracovat si nějakou strategii…“

„Ron si myslí, že bych měl odpoledne po lektvarech prostě zůstat ve třídě…“

„No jistě, jestli to Lonánek vidí takhle, tak to určitě zkus,“ naštětila se okamžitě. „Ještě se přece nestalo, že by se Lonánek v něčem mýlil, že?“

„Hermiono, nemohla bys…“

„Ne!“ odsekla, vztekle odkráčela a nechala tam Harryho stát po kotníky ve sněhu.

Hodiny lektvarů nebyly poslední dobou nic příjemného, protože Harry, Ron i Hermiona seděli u jednoho stolu. Dnes Hermiona posunula svůj kotlík tak, že seděla těsně vedle Ernieho, a Harryho ani Rona si nevšímala.

„Cos jí provedl ty?“ vyzvídal šeptem Ron, když zachytil její opovržlivý výraz.

Než ale Harry stačil odpovědět, Křiklan třídu vyzval, aby se utišila.

„Tak už klid, klid, prosím! Pospěšte si, dnes odpoledne nás čeká spousta práce! Golpalottův třetí zákon… kdopak nám jej poví…? Slečna Grangerová, samozřejmě!“

Hermiona ze sebe kulometnou rychlostí vychrlila: „Golpalottův-třetí-zákon-říká-že-protijed-na-kombinovaný-jed-musí-být-víc-než-jen-souhrn-protijedů-na-každou-z-jednodivých-složek-zmíněného-jedu.“

„Naprosto přesně!“ rozzářil se Křiklan. „Deset bodů pro Nebelvír! Tak tedy, předpokládáme-li platnost Golpalottova třetího zákona…“

Harry musel dát na Křiklanovo ujištění o platnosti Golpalottova třetího zákona, protože z něj nepochopil ani slovo. Nikdo s výjimkou Hermiony navíc očividně nedokázal sledovat další Křiklanův výklad.

„…což samozřejmě znamená, že pokud jsme pomocí Scarpinova odhalovacího kouzla dosáhli správné identifikace všech složek lektvarů, naším prvotním cílem není relativně jednoduchý výběr protijedů na zmíněné složky samy o sobě, ale nalezení dodatečné přísady, která téměř alchymickým způsobem tyto nesourodé prvky transformuje…“

Ron seděl vedle Harryho s pootevřenými ústy a nepřítomně si něco čmáral do své nové učebnice Přípravy lektvarů pro pokročilé. Neustále zapomínal, že už se nemůže spoléhat na Hermionu a počítat s tím, že mu pomůže, když sám nepochopí, o co jde.

„Takže,“ vyzval je závěrem Křiklan, „každý z vás si teď přijde k mému stolu a vezme si jednu z těchto lahviček. Vaším úkolem je připravit do konce hodiny protijed na obsah lahvičky, kterou si vyberete. Přeji hodně zdaru a nezapomeňte na ochranné rukavice!“

Hermiona vyskočila ze židle a byla už způli u Křiklanovy katedry, než si ostatní vůbec uvědomili, že se mají dát do práce.

Když se Harry, Ron a Ernie vrátili zpět ke stolu, měla obsah lahvičky přelitý do kotlíku a už pod ním zapalovala oheň.

„Je to smůla, ale s tímhle úkolem ti ten tvůj princ asi moc nepomůže, Harry,“ popíchla ho s vnitřním uspokojením a napřímila se. „Tentokrát musíš chápat principy, na kterých to funguje. Žádná zjednodušení ani podfuky!“

Harry popuzeně odzátkoval jed, který si přinesl z Křiklanova stolu a který měl křiklavě růžovou barvu, přelil ho do kotlíku a zapálil pod ním oheň. O tom, jak by měl postupovat dál, neměl ani tu nejmlhavější představu. Pohlédl na Rona, který ho nejprve ve všem napodobil, a teď stál a tvářil se zcela bezradně.

„Určitě na tohle nemá princ taky nějakou radu?“ zeptal se šeptem Harryho.

Harry vytáhl své doposud vždy osvědčené Přípravy lektvarů pro pokročilé a nalistoval kapitolu o protijedech. Našel Golpalottův třetí zákon, slovo od slova přesně v tom znění, jak jej odrecitovala Hermiona, avšak princovou rukou u něj nebyla připsaná ani jediná doplňující poznámka, která by zjednodušila jeho výklad. Princi, stejně jako Hermioně, jeho pochopení zjevně nedělalo problémy.

„Nic,“ zahučel zasmušile.

Hermiona právě nad kotlíkem nadšeně mávala hůlkou. Kouzlo, které prováděla, však bohužel nemohli napodobit, protože dosáhla v neverbálních zaklínadlech takové dokonalosti, že nepotřebovala odříkávat žádná slova. Ernie Macmillan ale nad kotlíkem tiše mumlal „Specialis revelio!“ a znělo to tak působivě, že ho Harry i Ron honem napodobili.

Harrymu stačilo pouhých pět minut, aby si uvědomil, že se jeho pověst třídní jedničky na lektvary hroutí jako domeček z karet. Když Křiklan poprvé obcházel sklepení, nahlédl do jeho kotlíku, připraven jako obvykle vykřiknout nadšenou pochvalu, tentokrát ale rychle odvrátil hlavu a rozkašlal se, když ho ovanul pronikavý zápach zkažených vajec. Hermionin obličej ani při nejlepší vůli nemohl vyjadřovat větší zadostiučinění. Strašlivě ji totiž štvalo, že ji Harry dosud při každé hodině lektvarů trumfl. Teď právě rozlévala tajemně oddělené složky svého jedu do deseti různých křišťálových lahviček.

Aby nemusel sledovat tohle rozčilující divadlo, sklonil se Harry ještě jednou nad učebnicí prince dvojí krve a přehnaně energicky otočil několik stran.

A tam to najednou spatřil, načmárané přímo přes dlouhý seznam protijedů.

Stačí jim prostě nacpat do krku bezoár.

Harry na okamžik ztuhl a upřeně na ta slova zíral. Zdá se mu to, nebo už kdysi dávno o bezoárech slyšel? Nemluvil o nich Snape hned na jejich první hodině lektvarů? „Kámen, který se nachází v žaludku koz a uchrání vás před většinou jedů.“

Nebyla to sice odpověď na Golpalottův problém, a kdyby byl ještě jejich učitelem Snape, Harry by se neopovážil něco takového zkusit, tohle však byla situace opravňující i k zoufalým krokům. Rychle se rozběhl ke skříni se školními pomůckami, začal se v ní přehrabovat, odhrnoval stranou rohy jednorožců a chomáče sušených bylinek, až konečně docela vzadu narazil na malou lepenkovou krabičku, na níž bylo načmáráno: Bezoáry.

Otevřel ji přesně v okamžiku, kdy Křiklan zvolal: „Máte všichni poslední dvě minuty!“ Uvnitř byl půltucet scvrklých hnědých předmětů, které vypadaly spíš jako vysušené ledviny než opravdové kameny. Harry jeden z nich popadl, uložil krabičku nazpátek a chvatně se vrátil ke svému kotlíku.

„Pozor – KONČÍME!“ zvolal dobromyslně Křiklan. „Výborně, a nyní se podíváme, jak jste si vedli! Blaise… co pro mne máte?“

Křiklan pomalu přecházel učebnou a prohlížel si jeden protijed po druhém. Nikdo nestačil úkol úplně dokončit, i když Hermiona se snažila přilít do své láhve ještě několik dalších přísad, než k ní Křiklan dojde. Ron už veškerého úsilí zanechal, snažil se jen nevdechovat smrduté výpary, které se linuly z jeho kotlíku. Harry stál a čekal s bezoárem sevřeným v mírně upocené ruce.

Křiklan si jejich stůl nechal na konec. Přičichl k Ernieho lektvarů a s mírně pokrčeným nosem přešel k Ronovi. Nad jeho kotlíkem se vůbec nezdržel, rychle couvl, jako by se mu zvedl žaludek.

„A teď vy, Harry,“ usmál se. „Co mi ukážete?“

Harry natáhl ruku a ukázal mu na dlani bezoár.

Křiklan plných deset vteřin stál a upřeně na kámen zíral. Harry měl chvíli dojem, že se na něj chystá rozkřičet. Pak ale profesor zaklonil hlavu a hlasitě se rozchechtal.

„Vy tedy máte odvahu, chlapče!“ zaburácel, vzal mu bezoár z ruky a zvedl ho vysoko nad hlavu, aby si ho mohla prohlédnout celá třída. „Jste doopravdy jako vaše matka… no prosím, nemohu vám nic vytknout… bezoár by nepochybně proti všem těm jedům zabral!“

Hermiona, celá zpocená v obličeji a s nosem umouněným od sazí, vypadala, jako by měla puknout vzteky. Její napůl dokončený protijed, složený z dvaapadesáti přísad včetně chomáče vlastních vlasů, lenivě probublával za Křiklanovými zády, profesor už ale zas neměl oči pro nikoho jiného než pro Harryho.

„A na ten bezoár sis vzpomněl docela sám, že, Harry?“ procedila skrze zaťaté zuby.

„To je přesně ten individuální duch, jejž skutečný odborník na lektvary potřebuje!“ prohlásil pochvalně Křiklan, dřív než jí stačil Harry odpovědět. „Úplně jako jeho matka, ta měla pro lektvary stejné intuitivní nadání! Nepochybně to zdědil po Lily… Ano, Harry ano, máte-li po ruce bezoár, nemusíte hledat nic jiného… i když – ani bezoáry nezabírají úplně na všechno a navíc jsou dost vzácné, takže je dobré umět protijedy míchat sám…“

Jediný, kdo se v celé učebně tvářil ještě navztekaněji než Hermiona, byl Malfoy. Harry s potěšením zjistil, že se potřísnil něčím, co vypadalo jako kočičí zvratky. Než ale některý z těch dvou mohl dát průchod svému pohoršení, že Harry nehnul prstem, a přesto je zase nejlepší ze třídy, zazvonilo.

„Všechno si sbalte!“ oznámil Křiklan. „A dalších deset bodů pro Nebelvír za tu nebetyčnou opovážlivost!“

Nepřestával se tiše pochechtávat a kolébavým krokem se vracel ke katedře v čele sklepní učebny.

Harry s odchodem nespěchal a věnoval až nepřiměřenou dobu balení věcí do brašny. Ron ani Hermiona mu na odchodu nepopřáli hodně štěstí a oba se navíc tvářili silně popuzeně. Konečně zůstali v učebně jen Harry s Křiklanem.

„Tak si pospěšte, Harry, nebo přijdete na další hodinu pozdě,“ vybídl ho přátelsky Křiklan a zaklapl zlaté přezky na kufříku z dračí kůže.

„Chtěl jsem se na něco zeptat, pane,“ neodolal Harry pokušení přesně opakovat Voldemortova slova.

„Jen se ptejte, chlapče, jen se ptejte…“

„Zajímalo by mě, pane profesore, co víte o… o viteálech.“

Křiklan ztuhl. Jeho kulatý obličej jako by se zbortil a propadl. „Co jste to říkal?“ zachraplal a olízl si rty.

„Ptal jsem se, jestli něco víte o viteálech, pane profesore. Totiž…“

„K tomu vás navedl Brumbál,“ šeptl Křiklan.

Jeho hlas byl náhle úplně jiný, vůbec nezněl bodře, ale naopak šokovaně a vystrašeně. Nervózně sáhl do náprsní kapsičky, vytáhl kapesník a otřel si orosené čelo.

„Brumbál vám ukázal tu… tu vzpomínku,“ chrčel. „Že ano? Že je to tak?“

„Ano,“ přitakal Harry, který se bez dlouhého rozmýšlení rozhodl, že bude lepší nelhat.

„Ano, samozřejmě,“ povzdechl si tiše Křiklan a znovu si osušil bílý obličej. „Samozřejmě… Tak tedy, když jste tu vzpomínku viděl, Harry, víte také, že o viteálech nevím nic – vůbec nic,“ opakoval důrazně.

Popadl kufřík z dračí kůže, strčil kapesník zpátky do kapsy a rázně vykročil ke dveřím sklepení.

„Pane profesore!“ zavolal za ním zoufale Harry. „Jen jsem si myslel, že byste třeba k té vzpomínce ještě něco dodal…“

„To jste si myslel?“ zarazil ho Křiklan. „V tom případě jste se mýlil, víte? MÝLIL!“

Poslední slovo přímo zahulákal, a než stačil Harry ještě něco říct, práskl za sebou dveřmi.

Ron ani Hermiona neprojevili špetku lítosti, když jim o katastrofálním výsledku své rozmluvy s Křiklanem pověděl. Hermiona ještě prskala vzteky, když si vzpomněla, jak triumfoval, aniž by odvedl řádnou práci, a Rona naštvalo, že mu také nepodstrčil nějaký bezoár.

„To by tedy vypadalo pěkně pitomě, kdybychom to udělali oba!“ vyjel na něj podrážděně Harry. „Hele, musel jsem ho přece zkusit trochu obměkčit, abych se ho mohl zeptat na Voldemorta, copak to nechápeš? No tak, kruci, seber se přece,“ dodal rozčileně, když sebou Ron při Voldemortově jméně polekaně škubl.

Utrpěný neúspěch i Ronův a Hermionin postoj Harryho natolik rozzuřily, že několik následujících dnů přemýšlel, jak na Křiklana dál. Rozhodl se, že zatím bude dělat, že se o viteály přestal zajímat. Nejlepší určitě bude profesora ukolébat k falešnému pocitu bezpečí a teprve pak znovu zaútočit.

Když se Harry ke své otázce již nevracel, začal se k němu učitel lektvarů chovat stejně srdečně jako dřív, jako by na předchozí příhodu docela zapomněl. Harry čekal na pozvání na některý z jeho malých večírků a byl tentokrát odhodlán je přijmout, i kdyby kvůli tomu musel přeložit famfrpálový trénink, žádnou pozvánku však bohužel nedostal. Přeptal se i Hermiony a Ginny ale ani ony pozvání nedostaly, a pokud jim bylo známo, nepozval Křiklan ani nikoho jiného. Harry se nemohl ubránit domněnce, že Křiklan není ani zdaleka tak zapomnětlivý, jak by se mohlo zdát, a že se zkrátka rozhodl neposkytnout mu jedinou příležitost k vyptávání.

Knihovna bradavické školy mezitím Hermionu poprvé v životě zklamala. Šokovalo ji to natolik, že dokonce zapomněla, že by se na Harryho měla kvůli jeho podfuku s bezoárem zlobit.

„Nikde jsem nenašla jediné vysvětlení, co jsou ty viteály zač!“ rozčilovala se. „Ani jedno! Prošla jsem celé oddělení s omezeným přístupem a ani v těch nejstrašlivějších knížkách, kde se popisuje, jak uvařit ty nejodpornější lektvary, o nich vůbec nic není! Jedinou zmínku jsem našla v úvodu k Čárům nejohavnějším, to si poslechni: ‚O viteálech, onom nejzlořečenějším ze všech magických vynálezů, zde mluviti nebudeme a rady žádné neposkytneme.‘ Tak proč se o nich vůbec zmiňují?“ dodala nespokojeně a vztekle staré Čáry zaklapla. Kniha na ni přízračně zakvílela. „Sklapni!“ štěkla Hermiona a nacpala ji do brašny.

Když přišel únor, sníh kolem školy pomalu roztával a vystřídaly ho studené a bezútěšné plískanice. Nízko nad hradem visela z oblohy rudošedá mračna a trávníky byly po vytrvalých chladných deštích kluzké a rozbahněné. A tak se stalo, že první lekce přemisťování pro studenty šestého ročníku, naplánovaná na sobotní dopoledne, aby nikdo nezameškal běžnou výuku, se nekonala venku, ale ve Velké síni.

Když do síně dorazili Harry s Hermionou (Ron přišel dolů s Levandulí), zjistili, že všechny stoly zmizely. Do vysokých oken bubnoval prudký déšť a kouzelný strop byl plný temných převalujících se mračen. Před shromážděnými studenty stáli profesoři a profesorky McGonagallová, Snape, Kratiknot a Prýtová, ředitelé a ředitelky jednotlivých kolejí, a drobný kouzelník, o němž se Harry domyslel, že je to instruktor přemisťování z ministerstva. Působil podivně bezvýrazně: měl průsvitné řasy, vlasy jako chmýří a postavu jako pírko, až se zdálo, že ho snadno může odvát jediný poryv větru. Harry přemítal, zda toho človíčka neustálým mizením a opětovným objevováním nějak neubývá, nebo zda je prostě taková křehká tělesná schránka ideální pro toho, kdo si přeje mizet.

„Dobré ráno,“ pozdravil kouzelník z ministerstva, jakmile dorazili všichni studenti a ředitelé kolejí je utišili. „Jmenuji se Wilkie Křížek a pro příštích dvanáct týdnů budu vaším ministerským instruktorem přemisťování. Doufám, že vás za tu dobu řádně připravím ke zkouškám…“

„Malfoyi, buďte zticha a dávejte pozor!“ štěkla profesorka McGonagallová.

Všichni se ohlédli. Malfoy zrudl jako pivoňka, nasupil se a odstoupil o krok od Crabbeho, s nímž se zřejmě do té chvíle o něčem rozčileně šeptem dohadoval. Harry střelil pohledem po Snapeovi, který se také tvářil pohoršeně, byť měl Harry silné podezření, že příčinou jeho nevole není ani tak Malfoyova nevychovanost, jako spíše to, že McGonagallová napomenula studenta z jeho koleje.

„…to už by mnozí z vás mohli být ke zkoušce připraveni,“ pokračoval Křížek, jako by k ničemu rušivému nedošlo.

Jak pravděpodobně víte, za normálních okolností není v areálu bradavické školy možno přemisťovat se dovnitř ani ven. Ředitel toto kouzlo zrušil, ovšem pouze pro Velkou síň a pouze na jednu hodinu, abyste mohli cvičit. Rád bych zdůraznil, že mimo stěny této síně se nebudete moci přemisťovat a že by nebylo moudré, kdybyste se o to pokoušeli.

A nyní se prosím rozmístěte tak, aby měl každý před sebou dva metry volného prostoru.“

Následovalo velké hemžení a strkání, jak se studenti od sebe oddělovali, naráželi do sebe a navzájem se vykazovali z vybraného prostoru. Ředitelé kolejí procházeli mezi nimi, pomáhali je rozestavit se a utišovali hádky.

„Kam jdeš, Harry?“ křikla Hermiona.

Harry jí však neodpověděl. Rychle se proplétal davem, minul profesora Kratiknota, který se pištivými pokyny pokoušel zjednat pořádek mezi několika studenty Havraspáru, neboť se všichni tlačili do přední řady, a prošel kolem profesorky Prýtové, která rozčileně domlouvala mrzimorským. Prokličkoval i kolem Ernieho Macmillana a konečně zaujal místo až úplně vzadu, přímo za Malfoyem, který využil všeobecného zmatku a dál se dohadoval s Crabbem; ten stál dva metry od něj a tvářil se vzpurně.

„Nevím, jak dlouho to ještě bude trvat, chápeš?“ osopil se na něj Malfoy a vůbec si nevšiml, že má Harryho za zády. „Trvá to déle, než jsem si myslel.“

Crabbe otevřel ústa, Malfoy ale jako by předvídal, co chce říct.

„Tak hele, do toho, co dělám, ti vůbec nic není, Crabbe, vy prostě s Goylem dělejte, co vám říkám, a pořádně hlídejte!“

„Kdybych já po kamarádech chtěl, aby mi dělali zeď, pověděl bych jim, co mám v plánu,“ poznamenal Harry jen tak hlasitě, aby ho Malfoy zaslechl.

Malfoy se otočil na patě a ruka mu sjela k hůlce, přesně v tom okamžiku si ale ředitelé všech čtyř kolejí důrazně vyžádali ticho a všichni opět zmlkli. Malfoy se pomalu obrátil obličejem k instruktorovi.

„Děkuji vám,“ ujal se slova Křížek. „A teď…“

Mávl hůlkou a na podlaze se před každým studentem okamžitě objevila staromódní dřevěná obruč.

„Při přemisťování mějte neustále na paměti důležitou zásadu, neboli tři O!“ poučoval je Křížek. „Orientace, odhodlání, opatrnost!

Krok číslo jedna: pevně se v duchu orientujte na místo, v němž se chcete octnout,“ pokračoval. „V tomto případě je to vnitřek vaší obruče. Laskavě se nyní na toto místo soustřeďte.“

Každý se nejprve rozhlédl kolem, aby se přesvědčil, jestli se ostatní také dívají do svých obručí, a pak spěšně uposlechl Křížkův příkaz. Harry civěl na kruhový úsek zaprášené podlahy ohraničený jeho obručí a pokoušel se nemyslet na nic jiného. Nedokázal to však, protože mu pořád vrtalo hlavou, co vlastně Malfoy tropí, že potřebuje mít někoho na stráži.

„Krok číslo dva,“ ozval se znovu Křížek. „Soustřeďte svoje odhodlání na to, abyste se ocitli v místě, které si představujete! Nechť vám touha ocitnout se tam pronikne z mysli do každé částečky těla!“

Harry se nenápadně podíval po ostatních. Nalevo od něj Ernie Macmillan zíral na svoji obruč tak urputně, až v obličeji celý zrůžověl; vypadal při tom, jako by se pokoušel snést vejce velikosti Camrálu. Harry honem potlačil smích a znovu se zadíval na vlastní obruč.

„Krok číslo tři,“ zvolal Křížek, „a počkejte, až vám dám povel… pootočte se na místě a pokuste se najít cestu do prázdnoty opatrným pohybem! Na můj povel – raz…“

Harry se znovu rozhlédl. Mnozí kolem něj vypadali doslova vylekaně, že se po nich chce, aby s přemisťováním začali tak rychle.

„…dva…“ Harry se pokusil soustředit opět na obruč; stačil už zapomenout, co vlastně tři O znamenají.

„…TŘI!“

Harry se zatočil na místě, ztratil rovnováhu a málem se skácel k zemi. Nebyl sám, celá Velká síň byla náhle plná vrávorajících postav. Neville ležel rozpláclý na zádech, zatímco Ernie Macmillan udělal jakousi piruetu, zakončil ji skokem do obruče a zatvářil se vítězoslavně, ale pak si všiml Deana Thomase, který se na něj díval a prohýbal se smíchy.

„Nevadí, nevadí,“ ozval se suše Křížek, který zjevně nic lepšího ani nečekal. „Narovnejte si obruče, prosím, a vraťte se na původní místa…“

Druhý pokus nedopadl o nic lépe než první a třetí byl právě tak neúspěšný jako první dva. Teprve při čtvrtém pokusu došlo k vzrušující události. Kdosi příšerně bolestně zavřeštěl, a když se ostatní vyděšeně ohlédli po zvuku, spatřili Susan Bonesovou z Mrzimoru, jak se kymácí v obruči, zatímco její levá noha zůstala stát na výchozím místě dva metry od ní.

Ze všech stran se k ní sbíhali ředitelé a ředitelky kolejí. Pak zaznělo hlasité prásk a vyvalil se oblak rudého kouře. Když se rozptýlil, měla vzlykající Susan nohu zpátky, tvářila se ale k smrti vystrašeně.

„K odštěpu neboli náhodnému oddělení některých částí těla,“ vysvětloval nevzrušeně Wilkie Křížek, „dochází v případě, že je mysl nedostatečně odhodlaná. Musíte být nepřetržitě soustředěni na svou orientaci a pohybovat se beze spěchu a opatrně… takhle.“

Křížek postoupil o krok kupředu, elegantně, s rozpaženýma rukama se na místě zatočil, s rozvířeným hábitem zmizel a objevil se na protějším konci síně.

„Mějte na paměti tři O,“ připomněl jim, „a zkuste to znovu… raz – dva – tři!“

I po skončení hodiny však zůstal Susanin odštěp tím nejzajímavějším, co se v síni odehrálo. Křížka to zjevně nijak nevyvedlo z míry. Přehodil přes sebe plášť, zapnul si ho u krku a rozloučil se pouze slovy: „Do příští soboty se s vámi se všemi loučím a nezapomeňte: Orientace. Odhodlání. Opatrnost.“

Poté odstranil mávnutím hůlky obruče a profesorka McGonagallová ho vyprovodila z Velké síně, v níž se okamžitě rozezvučely hovory studentů valících se do vstupní haly.

„Tak jak ti to šlo?“ vyptával se Ron, který k Harrymu okamžitě přiběhl. „Řekl bych, že když jsem to zkoušel naposledy, něco jsem cítil – takové brnění v nohou.“

„Nejspíš jsou ti malé tenisky, Lonánku,“ ozvala se za nimi Hermiona a s potutelným úsměvem je předešla.

„Já necítil nic,“ zabručel Harry a dělal, že její poznámku neslyšel. „Teď zrovna mě to ale vůbec nezajímá…“

„Co tím myslíš, že tě to nezajímá… copak ty se nechceš naučit přemisťovat?“ vyvalil užasle oči Ron.

„Vážně mě to nijak nebere. Létání se mi líbí víc,“ ujistil ho Harry, ohlédl se přes rameno, aby zjistil, kde je Malfoy, a jakmile došli do vstupní haly, přidal do kroku. „Hele, pospěš si laskavě, potřebuju ještě něco udělat…“

Ron se za ním nechápavě rozběhl do nebelvírské věže. Cestou je na chviličku zdržel Protiva, který zatarasil jedny dveře ve třetím patře a nenechal projít nikoho, kdo nebyl ochoten podpálit si kalhoty, ale Harry s Ronem se prostě kousek vrátili a Protivu obešli jednou ze svých osvědčených zkratek. Za pět minut už prolézali otvorem v portrétu.

„Povíš mi konečně, co vlastně děláme?“ naléhal Ron a namáhavě oddechoval.

„Nahoru!“ zavelel Harry, přeběhl společenskou místnost a vyrazil dveřmi na schodiště k chlapeckým ložnicím.

V jejich ložnici, jak doufal, nikdo nebyl. Vrhl se ke kufru, otevřel jej a začal se v něm přehrabovat, zatímco Ron ho netrpělivě pozoroval.

„Harry…“

„Malfoy využívá Crabbeho a Goyla, aby mu dělali zeď. Zrovna teď se kvůli tomu s Crabbem pohádal. Chci vědět… tady je to.“

Našel, co hledal – několikrát přeložený čtverec zdánlivě nepopsaného pergamenu, který před sebou nyní rozložil a poklepal na něj špičkou hůlky.

„Slavnostně přísahám, že jsem připraven ke každé špatnosti… nebo je spíš k nějaké připravený Malfoy.“

Na povrchu pergamenu se okamžitě objevil Pobertův plánek. Byla to podrobná mapka všech hradních podlaží, na níž se pohybovaly drobné černé tečky označené jménem, představující všechny obyvatele hradu.

„Pomoz mi najít Malfoye,“ požádal naléhavě Harry.

Položil plánek na postel, oba se k němu sklonili a hledali.

„Tady je!“ vyhrkl asi po minutě Ron. „Ve zmijozelské společenské místnosti, podívej… je tam s Parkinsonovou, se Zabinim, s Crabbem a Goylem…“

Harry do plánku zklamaně pohlédl, téměř vzápětí se ale znovu vzchopil.

„Nevadí, od téhle chvíle z něho nespustím oči,“ prohlásil energicky. „A jakmile uvidím, že se někde schovává a že Crabbe s Goylem hlídají venku, okamžitě přes sebe hodím svůj starý dobrý neviditelný plášť a poběžím se podívat, co vlastně…“

Zarazil se v půli věty, protože do ložnice vešel Neville. Táhl se za ním pronikavý puch spálené látky a Neville si šel do kufru ihned pro jiné kalhoty.

Navzdory předsevzetí, že nachytá Malfoye při činu, neměl Harry v příštích několika týdnech ani jednou štěstí. Přestože se do plánku díval, jak nejčastěji mohl, a někdy dokonce mezi hodinami předstíral, že si musí odskočit na toalety, aby do něj mohl nahlédnout, nikdy Malfoye nepřistihl na žádném podezřelém místě. Pravda, častěji než obvykle nacházel Crabbeho a Goyla, jak sami dva bloumají hradem a občas zůstávají stát na opuštěných chodbách. V takových případech ovšem Malfoy nejenže nebyl nikde v jejich blízkosti, ale vůbec nebyl k nalezení ani na plánku. To byla dokonalá záhada. Harry si chvíli pohrával s myšlenkou, že třeba mizí někam úplně mimo školu, vzhledem k posíleným bezpečnostním opatřením, která na hradě platila, ale nechápal, jak by se mu to mohlo povést. Nezbývalo mu než předpokládat, že se mu Malfoy prostě na plánku ztrácí mezi stovkami jiných malých černých teček. A že se cesty Malfoye, Crabbeho a Goyla zjevně rozcházejí, přestože to vždy bývala nerozlučná trojka? I to se přece s přibývajícím věkem někdy stává. Ron s Hermionou, pomyslel si Harry smutně, jsou toho koneckonců živoucím důkazem.

Únor se přehoupl v březen a počasí zůstávalo pořád stejné až na to, že se k neustálým dešťům navíc přidal vítr. Ke všeobecné nevoli se na nástěnkách ve všech společenských místnostech objevilo oznámení, že další plánovaný výlet do Prasinek se ruší. Rona to strašně popudilo.

„Mělo to být zrovna o mých narozeninách!“ prskal. „Hrozně jsem se těšil!“

„Nemůžeš se ale divit, nemyslíš?“ uklidňoval ho Harry. „Po tom, co se stalo Katii, určitě ne.“

Katie se stále ještě nevrátila z Nemocnice svatého Munga. V Denním věštci se navíc objevovaly zprávy o dalších pohřešovaných, mezi nimiž bylo i několik příbuzných bradavických studentů.

„Takže jediné, na co se teď ještě můžu těšit, je to pitomé přemisťování,“ stěžoval si nabručeně Ron. „Tomu tedy říkám dáreček k narozeninám…“

Po dalších třech lekcích jim přemisťování dělalo stejně velké problémy jako při prvním pokusu, jen několika dalším lidem se podařil nechtěný odštěp. Mezi studenty proto panovalo velké zklamání i jistá zášť vůči Wilkiemu Křížkovi a jeho třem O; ta dokonce dala podnět k řadě posměšných přezdívek, mezi nimiž Opičák a Odskočák patřily k těm nejlichotivějším.

„Všechno nejlepší k narozeninám, Rone,“ popřál Harry, když je prvního března probudili Seamus s Deanem, kteří hlučně odcházeli na snídani. „Tumáš dáreček.“

Hodil mu zabalený dárek na postel, kde už ležela hromádka dalších balíčků. Pomyslel si, že ty tam zřejmě v noci nanosili domácí skřítkové.

„Díky,“ zamumlal rozespale Ron, a zatímco z balíčku strhával papír, Harry vylezl z postele, otevřel si kufr, začal se v něm přehrabovat a hledal Pobertův plánek, který pokaždé pečlivě uschoval. Vyházel polovinu kufru na podlahu, než mapku našel zastrčenou pod srolovanými ponožkami, v nichž stále přechovával lahvičku s lektvarem štěstí, felix felicis.

„Tady je,“ zahučel, vzal si plánek do postele a nenápadně do něj klepl hůlkou. „Slavnostně přísahám, že jsem připraven ke každé špatnosti,“ zamumlal tiše, aby ho neslyšel Neville, který právě procházel kolem jeho postele.

„Mockrát děkuju, Harry!“ hulákal nadšeně Ron a mával nad hlavou novými brankářskými rukavicemi, které od něj dostal.

„Nemáš zač,“ odpověděl nepřítomně Harry, neboť právě pátral ve zmijozelských ložnicích po Malfoyovi. „Poslyš… v posteli už asi není…“

Ron ho nevnímal. Byl příliš zaujat vybalováním dárků, nad nimiž co chvíli potěšeně zavýskl.

„Letos to vážně stojí za to!“ zajásal a pochlubil se Harrymu masivními zlatými hodinkami s podivnými symboly na ciferníku a malými pohyblivými hvězdičkami místo ručiček. „Koukni, co jsem dostal od mamky a taťky! Páni, nejspíš si tu plnoletost napřesrok zopakuju…“

„Paráda,“ zabručel Harry, koutkem oka si hodinky prohlédl a hned se zase vrátil k důkladnějšímu prozkoumávání plánku. Kde ten Malfoy je? Nenašel ho na snídani u zmijozelského stolu ve Velké síni… neviděl ho nikde ve Snapeově blízkosti, Snape seděl u sebe v kabinetu… nebyl v žádné z umýváren ani na ošetřovně…

„Dáš si taky?“ zeptal se s plnou pusou Ron a nabídl mu krabici čokoládových kotlíků.

„Ne, díky,“ odmítl Harry a vzhlédl. „Malfoy už je zase v čudu!“

„To není možné,“ zavrtěl Ron hlavou, nacpal si do pusy další kotlík, vylezl z postele a začal se oblékat. „Hoď sebou, jestli si nepospíšíš, budeš se muset přemisťovat s prázdným žaludkem… i když to by možná jen pomohlo…“

Jako ve snách pohlédl na krabici čokoládových kotlíků, pak pokrčil rameny a vzal si třetí.

Harry poklepal na plánek hůlkou, zamumlal „neplecha ukončena“, přestože ani zdaleka nebyl spokojen, a zamyšleně se oblékal. To pravidelné Malfoyovo mizení přece musí mít nějaké vysvětlení, Harryho však žádné nenapadalo. Nejlepším způsobem, jak té záhadě přijít na kloub, by bylo sledovat ho, jenže to ani s neviditelným pláštěm nepřicházelo v úvahu. Musel přece chodit na vyučování, měl famfrpálové tréninky, domácí úkoly a přemisťování. Nemohl za Malfoyem chodit celé dny po hradu jako stín a čekat, že si jeho nepřítomnosti nikdo nevšimne.

„Jdeme?“ houkl na Rona.

Byl už na poloviční cestě ke dveřím ložnice, když si uvědomil, že se Ron ani nehnul – stál opřený o sloupek postele, čučel oknem zmáčeným deštěm a ve tváři měl překvapivě bezduchý výraz.

„Rone? Snídaně.“

„Nemám hlad.“

Harry na něj udiveně zíral.

„Vždyť jsi zrovna říkal…“

„Tak dobře, půjdu s tebou dolů,“ vzdychl Ron, „ale nic jíst nebudu.“

Harry si ho podezřívavě měřil.

„Zrovna jsi do sebe nacpal půl krabice čokoládových kotlíků, co?“

„Tím to není,“ vzdychl znovu Ron. „To bys… to bys nepochopil.“

„Jak myslíš,“ přikývl Harry, přestože vůbec nechápal, o co jde, otočil se a chtěl otevřít dveře.

„Harry!“ zvolal náhle Ron.

„Co je?“

„Já to nevydržím, Harry!“

„Co nevydržíš?“ vyptával se Harry, kterému už Ron začínal dělat opravdu starost. Byl celý bledý a vypadal, že mu je na zvracení.

„Musím na ni pořád myslet!“ zasténal chraptivě.

Harry na něj vyvalil oči. Něco takového nečekal a napadlo ho, že to snad ani nechce slyšet. Ron sice byl jeho kamarád, kdyby jí ale „Lonánka“ začal oplácet „Levandulánkou“, musel by rázně zakročit.

„A kvůli tomu nemůžeš jít na snídani?“ pokusil se vnést do jeho blábolu trochu zdravého rozumu.

„Vždyť nejspíš ani neví, že vůbec existuju,“ mávl Ron zoufalecky rukou.

„Samozřejmě ví, že existuješ,“ namítl zaraženě Harry. „Copak se s tebou v jednom kuse nemucká?“

Ron zamrkal.

„O kom to mluvíš?“

„A o kom mluvíš ty?“ opáčil Harry. Čím dál víc měl dojem, že vůbec nechápe, o čem je řeč.

„O Romildě Vaneové,“ hlesl Ron a celý se v obličeji rozzářil, jako by na něj právě dopadl ten nejjasnější sluneční paprsek.

Dobrou minutu si bez hnutí hleděli do očí, než Harry konečně vykoktal: „To má být vtip, že jo? Děláš si ze mě legraci.“

„Myslím… Harry, já myslím, že ji miluju,“ vypravil ze sebe Ron přiškrceným hlasem.

„Tak fajn,“ přikývl Harry a přistoupil k němu blíž, aby lépe viděl jeho skelné oči a pobledlou pleť. „Fajn… a teď to řekni ještě jednou a s vážnou tváří.“

„Miluju ji,“ opakoval dychtivě Ron. „Všiml sis někdy jejích vlasů? Má je černé jako uhel, celé zářivé a hedvábné… a co teprve oči? Ty velké černé oči! A taky…“

„To je vážně vtip jak noha,“ skočil mu netrpělivě do řeči Harry, „ale konec srandiček, hele! Už toho nech.“

Obrátil se k odchodu, ale udělal sotva dva kroky ke dveřím, když dostal do pravého ucha pořádnou šlupku. Zavrávoral a ohlédl se. Ron měl obličej zkřivený vzteky a právě se znovu rozpřahoval pěstí.

Harry zareagoval zcela instinktivně – hůlka mu z kapsy skočila do ruky a z mysli se mu bezděčně vynořilo zaklínadlo: Levicorpus!

Ron jenom vyjekl, když ho neviditelná síla popadla za kotník a škubla jím vzhůru. Opět visel bezmocně hlavou dolů a hábit mu splýval k zemi.

„Co to mělo znamenat?“ zařval Harry.

„Tys ji urazil, Harry! Řekl jsi, že to je vtip jak noha!“ ječel na něj Ron a pomalu rudl v obličeji, jak se mu do hlavy valila krev.

„To je přece šílenství!“ protestoval Harry. „Co to do tebe…“

A pak si všiml otevřené krabice na Ronově posteli a pravda ho praštila do očí jako kyj zdivočelého trolla.

„Kde jsi přišel k těm čokoládovým kotlíkům?“

„Dostal jsem je k narozeninám!“ odsekl Ron a pomalu se ve vzduchu otáčel sem a tam, jak se pracně snažil osvobodit. „Přece jsem ti taky nabízel!“

„Sebral jsi je tady z podlahy, co?“

„Spadly mi tam z postele, jasný? Koukej mě pustit!“

„Nespadly ti z postele, ty idiote, copak to nechápeš? Patřily mně, vyhodil jsem je z kufru, jak jsem hledal ten plánek. Tyhle čokoládové kotlíky mi před Vánoci dala Romilda a jsou všechny plné nápoje lásky!“

Z celé té litánie však zaujalo Rona jediné slovo.

„Romilda?“ opakoval po Harrym. „Říkal jsi Romilda? Harry, ty se s ní znáš? Mohl bys mě s ní taky seznámit?“

Harry civěl na visícího kamaráda, jemuž se tvář právě rozjasnila tou nejblaženější nadějí, a musel se ze všech sil přemáhat, aby se nerozesmál. Ta část jeho já, ta nejblíž pravého ucha, jež pulzovalo bolestí, by Rona nejraději spustila na podlahu a vychutnala si ho, jak vyvádí, dokud účinky lektvaru nepominou… Jenže přece jen byli kamarádi a Ron navíc nebyl při smyslech, když ho praštil, a tak si Harry řekl, že kdyby Ronovi dovolil, aby Romildě Vaneové vyznal nehynoucí lásku, zasloužil by si od něj přinejmenším ještě jednu takovou šlupku.

„Jo, seznámím tě s ní,“ slíbil a horečně přemýšlel. „Teď tě spustím dolů, dobře?“

Nechal kamaráda spadnout hlavou rovnou na podlahu (ucho ho koneckonců bolelo jako čert), Ron však okamžitě se šťastným úsměvem vyskočil.

„Bude v Křiklanově kabinetu,“ prohlásil sebejistě Harry a zamířil ke dveřím.

„Co by tam dělala?“ vyptával se znepokojeně Ron a hrnul se za ním.

„No, víš, chodí k němu na doučování z lektvarů,“ vymýšlel si honem Harry.

„A mohl bych poprosit, jestli bych tam směl chodit s ní?“ navrhl dychtivě Ron.

„To je nápad!“ pochválil ho Harry.

U otvoru v portrétu na ně čekala Levandule, s touhle komplikací Harry nepočítal.

„Jdeš pozdě, Lonánku,“ našpulila ublíženě rty. „Mám pro tebe dárek k naroz…“

„Dej mi pokoj,“ odstrčil ji netrpělivě Ron. „Harry mě jde představit Romildě Vaneové.“

A bez dalších slov se kolem ní protlačil a proklouzl otvorem v portrétu ven. Harry se pokusil omluvně na Levanduli usmát, pravděpodobně to ale vypadalo spíš jako pobavený úšklebek, protože když za nimi Buclatá dáma zavírala, tvářila se Levandule ještě dotčeněji.

Harry se trochu bál, že Křiklan může být právě na snídani, dveře kabinetu se však otevřely hned po prvním zaklepání. Profesor měl na sobě zelený sametový župan s noční čepičkou z téhož materiálu a díval se poněkud rozespalýma očima.

„Harry,“ zamumlal. „Na návštěvu je ještě dost brzo… v sobotu mívám ve zvyku si trochu přispat…“

„Je mi hrozně líto, pane profesore, že vás ruším,“ omlouval se co nejtišším hlasem Harry, zatímco Ron se vytahoval na špičky a pokoušel se nahlédnout přes Křiklana do místnosti, „ale tady můj kamarád Ron se omylem napil nápoje lásky. Nebyl byste tak laskav a nenamíchal mu nějaký protijed? Odvedl bych ho za madame Pomfreyovou, máme ale zákaz kupovat si cokoli v Kratochvilných kouzelnických kejklích a… však víte, vyptávala by se…“

„Byl bych předpokládal, Harry, že mu nějakou medicínu dokážete připravit sám,“ podivil se Křiklan. „Pro někoho, kdo se v lektvarech vyzná jako vy, je to hračka.“

„Totiž,“ vymlouval se Harry, poněkud vyvedený z míry tím, jak ho Ron šťouchal loktem do žeber a pokoušel se vniknout dovnitř násilím, „protijed na nápoj lásky jsem ještě nikdy nepřipravoval, pane profesore, a než bych měl jistotu, že jsem ho namíchal správně, mohl by Ron vyvést nějakou hloupost…“

Ron si jako naschvál vybral přesně tuto chvíli, aby bolestně zasténal: „Nevidím ji, Harry – že by ji někam schoval?“

„Nebyl ten lektvar už prošlý?“ vyptával se Křiklan a prohlížel si teď Rona s profesionálním zájmem. „Účinky některých těchhle nápojů se totiž násobí, když se nechají dlouho odležet.“

„Tím by se mnohé vysvětlovalo,“ zaťal zuby Harry, který už musel s Ronem doslova zápasit, aby Křiklana neporazili. „Má dnes narozeniny, pane profesore,“ dodal prosebně.

„No dobrá, tak pojďte dál, pojďte,“ vyzval je Křiklan a ustoupil stranou. „Všechno potřebné mám tady v brašně, není to nijak složitý protijed…“

Ron proběhl dveřmi a vrazil do Křiklanovy přetopené a věcmi přeplněné pracovny. Zakopl o taburetku s ozdobnými střapci, popadl Harryho kolem krku, aby neztratil rovnováhu, a pátravě se rozhlédl kolem.

„Neviděla to, že ne?“ zašeptal.

„Ještě tu není,“ uklidňoval ho Harry a sledoval, jak Křiklan otevírá brašnu a po špetkách sype do malé křišťálové lahvičky různé přísady.

„Ještěže tak,“ ulevil si procítěně Ron. „Jak vypadám?“

„Velice vám to sluší,“ ujistil ho bez váhání Křiklan a podal mu sklenici čiré tekutiny. „A teď si vypijte tohle, je to posilující nápoj na nervy, takže až přijde, budete úplně klidný.“

„Senzace,“ vydechl dychtivě Ron a hlasitě protijed vysrkal.

Harry a Křiklan ho napjatě pozorovali. Ron se na ně ještě chvíli šťastně usmíval, pak jeho úsměv velice pomalu uvadal, až se vytratil a nahradil jej výraz nelíčeného děsu.

„Tak už jsi zase normální, co?“ ušklíbl se Harry. Křiklan se uchechtl. „Tisíceré díky, pane profesore.“

„Není zač, chlapče drahý, vůbec není zač,“ ujistil ho Křiklan, zatímco se Ron vyčerpaně zhroutil hned do prvního křesla. „Chtělo by to nějaký životobudič,“ pokračoval Křiklan a čiperně zamířil ke stolu plnému nejrůznějších nápojů. „Mám tady máslový ležák, mám i víno a tady je poslední láhev té medoviny co dozrává v dubových sudech… hmm… Chtěl jsem ji dát Brumbálovi k Vánocům… no, co se dá dělat…“ Pokrčil rameny. „Co oči nevidí, to srdce nebolí! Co kdybychom si ji teď otevřeli a oslavili s ní narozeniny pana Weasleyho? Na zahnání chmur zklamané lásky neexistuje nic lepšího než kvalitní likér…“

Znovu se uchechtl a tentokrát se k němu přidal i Harry. Od onoho katastrofálního prvního pokusu získat Křiklanovu skutečnou vzpomínku byla tohle první příležitost, kdy se s profesorem opět ocitl téměř o samotě. Možná že – kdyby se mu podařilo udržet ho v dobré náladě… kdyby třeba vypili dost té medoviny vyzrálé v dubu…

„Tak tady máte,“ zahlaholil opět Křiklan, podal Harrymu i Ronovi po sklence medoviny a pak pozvedl svoji sklenici. „Všechno nejlepší k narozeninám, Ralfe…“

„Rone,“ opravil ho šeptem Harry.

Ron, který Křiklanův přípitek zřejmě vůbec neposlouchal, měl už medovinu v ústech a polkl.

V následující vteřině, sotva delší než úder srdce, Harry jasně poznal, že se stalo něco strašného, zatímco Křiklan si zjevně neuvědomoval vůbec nic.

„…a přeji ještě mnoho dalších…“

„Rone!“

Ron sklenici upustil, napůl se zvedl z křesla a pak se do něj znovu zhroutil. Neovladatelně trhal rukama i nohama, z úst se mu valila pěna a oči mu vylézaly z důlků.

„Pane profesore!“ vykřikl Harry. „Udělejte něco!“

Křiklan ale jako by zcepeněl šokem. Ron sebou škubal, dávil se a modral v obličeji.

„Co – co ale…“ koktal Křiklan.

Harry přeskočil nízký stolek, tryskem se rozběhl k profesorově otevřené brašně s potřebami pro přípravu lektvarů a vytahoval z ní lahvičky i sáčky, zatímco se celá místnost plnila Ronovým klokotavým chrčením. Konečně našel, co hledal – seschlý ledvinovitý kamínek, který si od něj Křiklan vzal zpátky na hodině lektvarů.

Pak honem přiskočil k Ronovi, násilím mu rozevřel čelisti a vmáčkl mu bezoár do úst. Ron se otřásl prudkou křečí a chrčivě zalapal po dechu. Vzápětí jeho tělo znehybnělo a zůstalo bezvládně ležet.

Kapitola devatenáctá

Skřítčí špehové

„Jojo, tyhle Ronovy narozeniny se tedy zrovna moc nevydařily, co?“ poznamenal Fred. Byl už večer, na ošetřovně panoval klid, závěsy na oknech byly zatažené a lampy rozsvícené. Kromě Rona tu žádný pacient neležel. Harry, Hermiona a Ginny seděli v půlkruhu kolem něj; celý den strávili čekáním před dvojitými dveřmi a pokoušeli se nakouknout dovnitř pokaždé, když někdo vcházel nebo vycházel. Madame Pomfreyová je k Ronovi pustila teprve v osm hodin. Fred s Georgem dorazili deset minut po osmé.

„Takhle jsme si tedy předání svého prezentu nepředstavovali,“ zabručel zamračeně George, položil na Ronův noční stolek velkou krabici zabalenou v dárkovém papíru a posadil se vedle Ginny.

„Jo, když jsme si ho představovali, jak se zatváří, byl ještě normálně při vědomí,“ přidal se Fred.

„Dřepěli jsme klidně v Prasinkách a malovali si, jak ho překvapíme…“ pokračoval George.

„Vy jste byli v Prasinkách?“ vzhlédla udiveně Ginny.

„Uvažovali jsme o tom, že bychom koupili Taškářův krámek,“ vysvětloval pochmurně Fred. „Že bychom si v Prasinkách zřídili pobočku, chápete? Akorát nevím, co bychom si s ní počali, jestli vás už nebudou o víkendech pouštět ven, abyste u nás mohli nakupovat… No ale to je teď vedlejší.“

Přitáhl si židli k Harrymu a zadíval se na Ronův pobledlý obličej.

„Jak k tomu vlastně došlo, Harry?“

Přestože měl Harry pocit, že to snad bude už posté, znovu vypověděl všechno, co už vyprávěl Brumbálovi, McGonagallové, madame Pomfreyové, Hermioně i Ginny.

„…a když jsem ho pak přinutil ten bezoár spolknout, začal trochu volněji dýchat a Křiklan se rozběhl pro pomoc. Potom se objevila McGonagallová s madame Pomfreyovou a přenesly Rona sem. Počítají, že se z toho dostane. Madame Pomfreyová říká, že tady bude muset asi týden zůstat… musí užívat výtažek z routy…“

„Ty blaho, to byla tedy klika, že sis vzpomněl na ten bezoár,“ vydechl tiše George.

„Klika byla, že tam v kabinetu nějaký byl,“ řekl Harry, kterému stále ještě přejížděl mráz po zádech, když si představil, co by se stalo, kdyby se mu ten drobný kamínek nepodařilo najít.

Hermiona téměř neslyšně popotáhla. Celý den byla nezvykle zakřiknutá. Poté, co se bílá jako křída přiřítila k Harrymu, který čekal před ošetřovnou, a překotně se vyptávala, co se stalo, už se prakticky nezúčastnila zapáleného debatování Harryho a Ginny, jak k tomu vlastně došlo, že byl Ron otráven. Postávala jen vedle nich se zaťatými zuby a tvářila se vyděšeně, dokud jim nedovolili vejít.

„Vědí o tom mamka s taťkou?“ zeptal se Fred Ginny.

„Už ho viděli, dorazili před hodinou. Teď jsou u Brumbála v pracovně, ale brzy se sem vrátí…“

Následovala chvíle mlčení, během níž všichni sledovali, jak Ron něco mumlá ze spaní.

„Takže jed byl v té medovině?“ zeptal se tiše Fred.

„Ano,“ odpověděl bez váhání Harry; žádná jiná možnost ho nenapadala a byl rád, že teď měl příležitost znovu všechno začít rozebírat. „Křiklan každému nalil…“

„Myslíš, že mohl Ronovi hodit něco do sklenice tak, abys to neviděl?“

„Nejspíš ano,“ přikývl Harry, „proč by ale chtěl Rona otrávit?“

„Nemám ponětí,“ zamračil se Fred. „Nemyslíš, že třeba spletl sklenice a jed mu dal omylem? Myslím, jestli jako nechtěl otrávit tebe?“

„A proč by měl Křiklan chtít otrávit Harryho?“ vložila se do hovoru Ginny.

„To já nevím,“ pokrčil rameny Fred. „Určitě ale existuje spousta lidí, co by Harryho rádi otrávili, nemyslíš? Je přece vyvolený.“

„To jako myslíš, že je Křiklan Smrtijed?“ zeptala se Ginny.

„Možné je všechno,“ zavrčel ponuře Fred.

„Taky by mohl být pod vlivem kletby Imperius,“ poznamenal George.

„Nebo je taky nevinný,“ namítla Ginny. „Je možné, že jed už byl v láhvi, a v tom případě byl zamýšlenou obětí pravděpodobně sám Křiklan.“

„Proč by někdo zabíjel Křiklana?“

„Brumbál si myslí, že chtěl Voldemort získat Křiklana na svoji stranu,“ vysvětloval Harry. „Než Křiklan nastoupil do Bradavic, celý rok se ukrýval. A navíc…“ rozpomněl se na vzpomínku, kterou se Brumbálovi dosud nepodařilo z Křiklana vytáhnout, „navíc by se ho Voldemort možná rád zbavil, protože si myslí, že by mohl být Brumbálovi v něčem užitečný.“

„Říkal jsi ale, že měl Křiklan původně v úmyslu dát tu láhev Brumbálovi k Vánocům,“ připomněla mu Ginny. „Takže je docela dobře možné, že travič měl ve skutečnosti políčeno na Brumbála.“

„V tom případě ovšem Křiklana moc dobře neznal,“ ozvala se Hermiona. Bylo to poprvé, co po několika hodinách promluvila, a znělo to, jako by měla ošklivou zastydlou rýmu. „Každý, kdo Křiklana zná, musí vědět, že u něj hrozí dost velké riziko, že si takovou dobrotu nechá pro sebe.“

„Er-mi-oo,“ zachrčel náhle do jejich hovoru Ron.

Všichni ztichli a sledovali ho úzkostlivými pohledy, Ron však jen ještě chviličku něco nesrozumitelně huhlal a poté začal hlasitě chrápat.

Najednou se dveře ošetřovny rozlétly tak prudce, až sebou všichni poplašeně škubli, a dovnitř rázným krokem vpadl Hagrid. Vlasy měl zmáčené deštěm a kožich z medvědí kůže za ním vlál, v jedné ruce nesl kuši a na podlaze za sebou zanechával obrovité blátivé šlápoty.

„Celej den jsem se zdržel v lese,“ vysvětloval zadýchaně. „Aragogovi se přitížilo, tak jsem mu byl předčítat z knížky… teprvá teď jsem se dostal na večeři a u jídla mi profesorka Prýtová pověděla, jakej měl Ron malér. Jak je na tom?“

„Není to nejhorší,“ oznámil Harry. „Říkají, že se z toho dostane.“

„Víc jak šest návštěvníků není povoleno!“ spěchala k nim z kanceláře madame Pomfreyová.

„Ale nás je šest – i s Hagridem,“ upozornil ji George.

„Aha… ano…“ přikývla zmateně madame Pomfreyová, kterou zřejmě popletla Hagridova obrovitá postava a počítala ho hned za několik lidí. Aby zakryla rozpaky, vytáhla honem hůlku a dala se do uklízení našlapaného bláta.

„To je neuvěřitelný,“ zachraplal Hagrid a zavrtěl velkou vlasatou hlavou, když pohlédl na spícího Rona. „Zkrátka neuvěřitelný… jen podívejte, jak tady leží… kdo mohl chtít takovýmu klukovi ublížit?“

„Zrovna jsme se o tom bavili,“ ozval se Harry. „Nevíme, kdo to mohl udělat.“

„Že by měl někdo pifku na nebelvírskej famfrpálovej tým, co říkáte?“ podíval se po nich nervózně Hagrid. „Nejdřív Katie, teď zase Ron…“

„Nějak se mi nezdá, že by chtěl někdo vyvraždit famfrpálový tým,“ zapochyboval George.

„Wood by to byl zmijozelským klidně udělal, kdyby věděl, že mu to projde,“ připustil spravedlivě Fred.

„Já tedy nemyslím, že v tom je famfrpál, jsem ale přesvědčená, že mezi těmi dvěma útoky nějaká spojitost existuje,“ prohlásila tiše Hermiona.

„Co tě k tomu vede?“ zajímal se Fred.

„No, za prvé šlo v obou případech o pokus o vraždu, i když to poprvé ani podruhé nevyšlo, což bylo ovšem jen čiré štěstí. A za druhé, jed ani náhrdelník zřejmě neublížil tomu, kdo měl podle plánu zemřít. Samozřejmě to znamená,“ dodala zamyšleně, „že ten, kdo za tím vším stojí, je v jistém smyslu ještě nebezpečnější, protože je mu zjevně úplně lhostejné, kolik dalších lidí přijde o život, než se mu podaří doopravdy zlikvidovat vyhlédnuté oběti.“

Než někdo stačil k Hermioninu pochmurnému rozboru cokoli dodat, dveře ošetřovny se znovu otevřely a k Ronově posteli spěchali pan a paní Weasleyovi. Když uviděli svého syna poprvé, pouze je stačili ujistit, že se Ron ze svého maléru vylíže. Tentokrát však paní Weasleyová popadla v pohnutí Harryho a pevně ho sevřela v náručí.

„Brumbál nám pověděl, jak jsi mu bezoárem důmyslně zachránil život!“ zavzlykala. „Ach Harry, jak ti jen máme poděkovat? Zachránil jsi Ginny… pak jsi zachránil Artura… a teď jsi zachránil i Rona…“

„To ne… já nic…“ bránil se rozpačitě Harry.

„Když o tom tak přemýšlím,“ přidal se k manželce přiškrceným hlasem pan Weasley, „vděčí ti vlastně za život půlka naší rodiny. No, můžu jen říct, že to byl pro všechny Weasleyovy šťastný den, když si tehdy Ron v bradavickém spěšném vlaku vybral místo zrovna v tvém kupé, Harry.“

Harryho vůbec nenapadalo, co na to říct, a téměř ho proto potěšilo, když jim madame Pomfreyová znovu připomněla, že u Ronovy postele smí být nanejvýš šest návštěvníků. Oba s Hermionou okamžitě vstali a měli se k odchodu a Hagrid se rozhodl, že půjde s nimi a nechá Rona jen s rodinou.

„Je to hrůza,“ hučel si do vousů, když se všichni tři vraceli chodbou k mramorovému schodišti. „Taková spousta novejch bezpečnostních vopatření a stejně se každou chvíli některýmu děcku něco stane. Brumbál je starostma celej špatnej… von toho moc neřekne, ale je to na něm vidět…“

„A nenapadá ho něco, Hagride?“ vyptávala se zoufale Hermiona.

„Počítám, že s tou svou chytrou hlavou musí mít hnedle stovky nápadů,“ prohlásil Hagrid s neochvějnou důvěrou v hlase. „Neví ale, kdo poslal ten náhrdelník, a taky neví, kdo dal do medoviny ten jed, protože jinač už by ho přece chytil, ne? Největší starosti mně dělá,“ pokračoval Hagrid, ztišil hlas a ohlédl se přes rameno (Harry se pro jistotu podíval i na strop, jestli tam náhodou není Protiva), „jak dlouho eště můžou zůstat Bradavice votevřený, když tyhle útoky na děcka nepřestanou. Je to úplně stejný jako tenkrát s Tajemnou komnatou, že jo? Začne se šířit panika, další rodiče si budou děcka brát ze školy, a než se nadějem, začne správní rada…“

Hagrid se odmlčel a počkal, dokud kolem nich důstojně neproplul duch jakési ženy s dlouhými vlasy, a teprve pak chraplavým šeptem dořekl: „…začne správní rada uvažovat vo tom, že to tu nadobro zavře.“

„To snad ne?“ vyjekla ustaraně Hermiona.

„Musíte se na to podívat z jejich hlediska,“ vysvětloval pohřebním hlasem Hagrid. „Chci říct, že poslat děcko do Bradavic je vodjakživa tak trochu nebezpečná věc, nemyslíte? Že může tam, kde jsou pod jednou střechou zamčený stovky nezletilejch kouzelníků, docházet vobčas k nehodám, to se dá čekat, ale pokusy vo vraždu, to je trochu silný kafe. Není divu, že se Brumbál rozčílil na Sn…“

Zarazil se a nad zcuchaným černým plnovousem se mu objevil povědomý provinilý výraz.

„Cože?“ vyhrkl Harry. „Brumbál se rozčilil na Snapea?“

„Nic takovýho jsem neřek!“ hájil se Hagrid, polekaný výraz v jeho očích však svědčil o pravém opaku. „Koukněte, kolik už je hodin, za chviličku bude půlnoc a já eště musím…“

„Hagride, proč se Brumbál na Snapea rozhořčil?“ vyjel na něj zvýšeným hlasem Harry.

„Psst!“ tišil ho Hagrid a tvářil se nervózně a nazlobeně zároveň. „Takovýhle věci nevykřikuj nahlas, Harry, chceš snad, abych přišel vo místo? No jo, já vím, že by ti to nejspíš bylo jedno, že jo, když už teď nechodíš na péči vo kouzel…“

„Nezkoušej mě takhle vydírat, to na mě neplatí!“ zarazil ho důrazně Harry. „Co Snape provedl?“

„Já nevím, Harry. Vůbec jsem to vlastně neměl slyšet! Byl jsem – totiž, vracel jsem se vonehdá večír z lesa a slyšel jsem, jak se spolu bavěj – teda spíš hádaj. Nechtěl jsem, aby si mě všimli, tak jsem se tak jako přikrčil a snažil jsem se neposlouchat, co říkaj, jenže… No, byli voba dost naštvaný, takže to dost nešlo je neslyšet.“

„No a dál?“ pobídl ho Harry, když obr rozpačitě zašoupal nohama.

„No… jen jsem slyšel Snapea říkat, že Brumbál až moc věcí považuje za samozřejmost a že možná von – teda jako Snape – už to dál nechce dělat…“

„Co nechce dělat?“

„To já nevím, Harry, ale připadalo mi, jako by Snape byl trochu přepracovanej, nic víc – no, Brumbál mu každopádně na rovinu řek, že má jeho slib a dál že se s ním vo tom nehodlá bavit. Byl na něj fakt dost tvrdej. A pak eště něco povídal, že by se měl Snape postarat vo nějaký šetření ve svý koleji, jako ve Zmijozelu. Na tom ale není nic divnýho!“ dodal honem Hagrid, když viděl, jak si Harry s Hermionou vyměnili významné pohledy. „Ředitelé všech kolejí přeci dostali příkaz, aby prošetřili tu věc s náhrdelníkem…“

„Jo, jenže s nikým z nich se Brumbál nepohádal, ne?“ podotkl Harry.

„Hele,“ zakroutil Hagrid nervózně oběma rukama, v nichž držel kuši. Ozvalo se hlasité zapraskání a kuše se rozlomila na dva kusy. „Já vím, jakej máš na Snapea názor, Harry, a nechtěl bych, abys v tom hledal něco víc, než v tom dovopravdy je.“

„Pozor!“ šeptla varovně Hermiona.

Otočili se právě včas, aby zahlédli, jak na zdi za jejich zády roste stín Arguse Filche. V příštím okamžiku vyšel zpoza rohu sám přihrbený Filch a brada se mu třásla radostným vzrušením.

„Hohó!“ zasípěl. „Takhle pozdě a vy ještě nejste v posteli? To bude školní trest!“

„Žádnej trest, Filchi,“ zarazil ho stroze Hagrid. „Jsou se mnou, ne?“

„No a co je na tom?“ zaskřehotal Filch urážlivým tónem.

„Jsem přeci učitel, zatraceně, ty šmíráku jeden motácká!“ rozčilil se okamžitě Hagrid.

Filch se roztřásl vzteky a z úst se mu vydralo nenávistné zasyčení. Zároveň se k němu nepozorovaně přikradla paní Norrisová a začala se mu slastně otírat o kotníky vyzáblých nohou.

„Běžte,“ zavelel Hagrid koutkem úst.

Harrymu nebylo třeba říkat dvakrát – kvapně se s Hermionou vzdálili, a ačkoli už uběhli notný kus cesty, pořád ještě slyšeli za sebou ozvěnu rozzuřených hlasů Hagridovy a Filchovy hádky. Nedaleko odbočky do nebelvírské věže minuli Protivu, který však celý nadšený letěl ke zdroji křiku, pochechtával se a hlasitě si prozpěvoval:

Stačí kapka nenávisti, zloby,

Protiva rád všechno zdvojnásobí!

Buclatá dáma klímala a nijak ji nepotěšilo, že se musí probrat, přesto nabručeně postoupila o krok kupředu a dovolila jim prolézt do milosrdně tiché a prázdné společenské místnosti. To znamenalo, že se zpráva o Ronově nehodě patrně zatím neroznesla. Harrymu se nesmírně ulevilo, protože za celý den měl už různého vyptávání až po krk. Hermiona mu popřála dobrou noc a zamířila k dívčím ložnicím, Harry se ale ještě posadil na chvíli ke krbu a zamyšleně hleděl do skomírajících uhlíků.

Brumbál se tedy pohádal se Snapem. Navzdory všemu, co Harrymu říkal, navzdory neustálému ujišťování, že Snapeovi absolutně důvěřuje, se na něj rozčilil… vyčetl mu, že nevěnuje dostatečnou pozornost prošetření zmijozelských studentů… Nebo snad měl na mysli jen prošetření jediného zmijozelského studenta – Malfoye?

Předstíral snad Brumbál záměrně, že jsou Harryho podezření neopodstatněná, protože nechtěl, aby se Harry dopustil nějaké pošetilosti, třeba aby se pokusil vzít věci sám do svých rukou? To bylo vcelku věrohodné vysvětlení. Možná šlo dokonce o to, že Brumbál nechtěl, aby něco odvádělo Harryho pozornost od toho, co mu ukazoval, nebo od snahy získat Křiklanovu vzpomínku. Nedalo se vyloučit, že Brumbál nepokládal za vhodné svěřovat se s problémy svého učitelského sboru šestnáctiletým…

„Tady jsi, Pottere!“

Harry vylekaně vyskočil s hůlkou připravenou v ruce. Byl si naprosto jistý, že ve společenské místnosti nikdo není, a proto nebyl absolutně připraven na to, že se z křesla kousek od něj zvedne čísi hřmotná postava. Když si nečekaného společníka prohlédl důkladněji, zjistil, že je to Cormac McLaggen.

„Čekal jsem, až se vrátíš,“ vysvětloval McLaggen a nevšímal si Harryho vytažené hůlky. „Nejspíš jsem musel usnout. Poslyš, viděl jsem, jak Weasleyho odnášejí na ošetřovnu. Nevypadal na to, že by se stačil dát dohromady na ten zápas příští týden.“

Harrymu pár vteřin trvalo, váš si uvědomil, o čem McLaggen mluví.

„No jo… jasně… famfrpál,“ zabručel, strčil si hůlku za opasek džínů a unaveně si prohrábl vlasy. „Jo… to asi nestihne.“

„To znamená, že na postu brankáře nastoupím já, ne?“ pokračoval McLaggen.

„Jo,“ přikývl Harry. „Jasně, nejspíš to tak dopadne…“

Nenapadl ho jediný argument proti – koneckonců byl McLaggen na konkurzu nesporně druhý nejlepší.

„Výborně,“ pochválil si spokojeně McLaggen. „Takže kdy je trénink?“

„Cože? Ach tak… trénujeme zítra večer.“

„Fajn. Poslyš, Pottere, měli bychom si spolu ještě před tréninkem popovídat. Mám pár nápadů k naší strategii, které by se ti mohly hodit.“

„Jasně,“ přisvědčil s nevalným nadšením Harry. „Tak jo, poslechnu si je zítra. Teď už jsem moc utahaný… zatím ahoj…“

Zpráva o tom, že byl Ron otráven, se následujícího dne rychle roznesla, nevyvolala však takovou senzaci jako předchozí útok na Katii. Vzhledem k tomu, že se vše odehrálo v kabinetu učitele lektvarů, převládal zjevně názor, že nejspíš šlo o pouhou nehodu, a protože Ron okamžitě dostal protijed, nestalo se vlastně nic hrozného. Popravdě řečeno se většina nebelvírských studentů mnohem víc zajímala o nadcházející famfrpálové utkání proti Mrzimoru. Mnozí totiž čekali, že Zachariáš Smith, který za Mrzimor nastupoval jako brankář, dostane pořádně na frak a zaplatí tak za svoje komentování úvodního zápasu se Zmijozelem.

Harrymu ovšem famfrpál ještě v životě nebyl lhostejnější než právě teď, protože začínal být přímo posedlý sledováním Draca Malfoye. Při každičké možné příležitosti se díval do Pobertova plánku, několikrát šel úmyslně oklikou, aby se mohl podívat na místo, kde se právě Malfoy nacházel, ani jednou ho však dosud nepřistihl při ničem neobvyklém. A stále se opakovaly případy, kdy se Malfoy z plánku nevysvětlitelným způsobem ztratil…

Na druhé straně ale Harry neměl na problém s Malfoyem mnoho času. Byl příliš vytížen famfrpálovými tréninky, domácími úkoly a ještě ke všemu i tím, že ho nyní na každém kroku pronásledovali Cormac McLaggen a Levandule Brownová.

Sám by sotva dokázal říct, který z nich mu víc leze na nervy. McLaggen ho neustále zahlcoval narážkami, že by byl pro tým lepším prvním brankářem než Ron a že teď, když ho Harry pravidelně vidí hrát, si to nepochybně musí také uvědomit. Navíc měl sklon v jednom kuse kritizovat všechny ostatní hráče a vnucovat Harrymu podrobné tréninkové plány, takže mu Harry nejednou musel připomenout, kdo je vlastně kapitán.

Levandule si zase zvykla každou chvíli se k Harrymu nenápadně přitočit a zavést s ním řeč o Ronovi, což na Harryho působilo snad ještě nesnesitelněji než McLaggenovy famfrpálové přednášky. Zpočátku dávala Levandule průchod svému velkému rozhořčení, proč nikoho nenapadlo dát jí vědět, že je Ron na ošetřovně – „Koneckonců s ním přece chodím!“ – později se ale bohužel rozhodla Harrymu jeho zapomnětlivost odpustit a neustále se snažila dopodrobna s ním probírat Ronovy city. Vznikaly z toho jen nanejvýš nepříjemné a trapné momenty, které by si byl Harry s radostí ušetřil.

„Hele, proč si o všem vlastně nepromluvíš přímo s Ronem?“ zeptal se jednou, když ho Levandule podrobila obzvlášť dlouhému výslechu a probrala při něm všechno počínaje tím, co Ron říkal o jejím novém společenském hábitu, až po Harryho názor, jestli to s ní Ron myslí nebo nemyslí vážně.

„No jistě, to bych ráda udělala, jenže on vždycky spí, když se za ním přijdu podívat!“ postěžovala si rozmrzele Levandule.

„Vážně?“ podivil se Harry, kterého to překvapilo, protože sám pokaždé, když zašel na ošetřovnu, našel Rona v perfektně bdělém stavu. Například novinka o Brumbálově a Snapeově hádce ho nesmírně zaujala a také využil každé příležitosti, aby si zanadával na McLaggena.

„Ještě ho chodí navštěvovat Hermiona Grangerová?“ vyjela zničehonic Levandule.

„Jo, myslím, že chodí. Jsou přece kamarádi, ne?“ odpověděl rozpačitě Harry.

„Kamarádi? Ty mě snad chceš rozesmát!“ ušklíbla se opovržlivě Levandule. „Když se mnou začal chodit, celé týdny s ním přece nemluvila! Počítám ale, že teď by se s ním ráda usmířila, když je najednou pro všechny tak zajímavý…“

„Ty si vážně myslíš, že je zajímavé, když tě někdo otráví?“ zarazil ji Harry. „Každopádně… promiň, už musím jít, támhle jde McLaggen a chce si se mnou promluvit o famfrpálu,“ rozloučil se chvatně, skokem se vrhl do dveří, které se tvářily jako obyčejná zeď, a tryskem proběhl zkratkou vedoucí přímo k učebně lektvarů, kam za ním díky bohu Levandule ani McLaggen jít nemohli.

Ráno v den famfrpálového utkání proti Mrzimoru se Harry před odchodem na hřiště zastavil na ošetřovně. Ron byl strašlivě naštvaný, protože ho madame Pomfreyová varovala, že se nesmí zbytečně rozčilovat, a nedovolila mu proto jít se na zápas podívat.

„Tak co McLaggen, jak si vede?“ vyptával se nervózně Harryho, jako by zapomněl, že mu tutéž otázku klade už potřetí.

„Už jsem ti říkal,“ opakoval trpělivě Harry „že i kdyby byl světová extratřída, nechtěl bych si ho v týmu nechat. Pořád se snaží každému přikazovat, co by měl dělat, a myslí si, že by na jakémkoli postu byl lepší než my všichni ostatní. Už se nemůžu dočkat, až se ho zbavím. A když už mluvíme o tom, jak se někoho zbavit,“ dodal ještě, vstal a zvedl svůj Kulový blesk, „byl bys tak laskav a přestal dělat, že spíš, když za tebou přijde Levandule? S ní už je to taky na zbláznění.“

„No jo,“ povzdechl si Ron a zatvářil se provinile. „Tak dobře. Jasně.“

„Jestli už s ní nechceš chodit, tak jí to prostě pověz,“ poradil mu Harry.

„Jo… jenže… ono to není tak jednoduché, víš?“ ošíval se Ron. Na chvíli se odmlčel. „Hermiona se tu před zápasem zastaví?“ zeptal se ledabyle.

„Ne, šly už s Ginny na stadion.“

„Aha,“ zatvářil se zjevně zklamaně Ron. „Tak jo. No, přeju hodně štěstí. Doufám, že to McLag… chci říct Smithovi natřeš.“

„Budu se snažit,“ ujistil ho Harry a hodil si koště na rameno. „Tak ahoj po zápase.“

Pospíchal vylidněnými chodbami; prakticky celá škola byla venku a všichni už buď seděli na stadionu, nebo k němu právě mířili. Cestou se Harry díval z oken a snažil se odhadnout, jak velkému větru budou muset čelit, když vtom ho jakýsi hluk zepředu přiměl zvednout hlavu a pohlédnout tím směrem. Přímo proti němu si to vykračoval Malfoy se dvěma dívkami, které se tvářily rozmrzele a trucovitě.

Když byli na krok od sebe, Malfoy se krátce, nevesele zasmál.

„Kam jdete?“ dožadoval se Harry vysvětlení.

„No jasně, tobě to určitě povím, Pottere, už jen proto, že si to přeješ,“ ušklíbl se posměšně Malfoy. „Radši si pospěš, určitě všichni čekají na svého vyvoleného kapitána, na chlapce, který skóroval, nebo jak ti teď zrovna říkají.“

Jedna z dívek se bezděčně rozhihňala, a když se na ni Harry podíval, začervenala se. Malfoy se protlačil kolem Harryho a obě dívky ho poklusem následovaly, až všichni zabočili za roh a zmizeli.

Harry stál jako přikovaný a sledoval, jak se mu ztrácejí z dohledu. Bylo to vážně k vzteku. I tak už mu sotva zbýval čas, aby zápas stihl, a teď ještě narazí na Malfoye, který se krade bůhvíkam, zatímco je celá škola pryč – ještě nikdy neměl tak skvělou příležitost zjistit, co má Malfoy zalubem. Uběhlo několik vteřin ticha, kdy nebyl Harry schopen pohybu a upřeně hleděl na chodbu, kde Malfoye naposledy viděl…

„Kdes byl?“ obořila se na něj Ginny, když tryskem vběhl do šatny. Celý tým už byl převlečený a připravený k zápasu. Oba odrážeči, Coote a Peakes, si nervózně poklepávali holemi do nohou.

„Potkal jsem Malfoye,“ sdělil jí tiše Harry, zatímco si přetahoval přes hlavu šarlatově červený hábit.

„No a?“

„Chtěl jsem vědět, jak je možné, že zůstal s nějakými dvěma kamarádkami nahoře na hradě, zatímco všichni ostatní jsou tady dole…“

„Je to zrovna teď tak důležité?“

„To nevím a stejně to teď ani nezjistím, nemyslíš?“ odsekl Harry, chopil se svého Kulového blesku a narovnal si brýle. „Tak jdeme na to!“

A bez dalších řečí rázně vykročil na hřiště, do ohlušujícího ryku nadšených pozdravů i pískotu a posměšného pokřiku. Foukal jen mírný vítr, mraky na obloze byly protrhané a každou chvíli mezi nimi probleskly oslňující paprsky jasného slunečního svitu.

„Tohle jsou zrádné podmínky,“ obrátil se k týmu varovně McLaggen. „Coote, Peakesi, musíte na mrzimorské nalétávat ze slunce, aby neviděli, jak se blížíte…“

„Já jsem tady kapitán, McLaggene, tak sklapni a přestaň udílet rady,“ okřikl ho zlostně Harry. „Koukej letět nahoru k brance!“

Jakmile se McLaggen vzdálil, obrátil se však Harry ke Cootemu a Peakesovi.

„Má pravdu,“ připustil neochotně, „snažte se nalétávat ze slunce.“

Potřásl si rukou s mrzimorským kapitánem a pak se na hvizd píšťalky madame Hoochové odrazil od země, vznesl se do vzduchu, vylétl vysoko nad hlavy ostatních členů týmu, začal kroužit kolem hřiště a pátral po Zlatonce. Kdyby ji dokázal rychle chytit hned teď, možná by ještě měl šanci vrátit se včas do hradu, popadnout Pobertův plánek a zjistit, co tam Malfoy dělá…

„A s Camrálem teď letí Smith z Mrzimoru,“ ozval se čísi zasněný hlas, jehož ozvěna se pokojně snášela na školní pozemky. „To je samozřejmě ten, co komentoval minulý zápas, a Ginny Weasleyová do něj nalétla. Myslím, že to nejspíš udělala schválně, rozhodně to tak vypadalo. Smith se dost nevybíravě vyjadřoval o Nebelvíru a teď ho to pravděpodobně mrzí, když proti nim hraje – no podívejte, zrovna přišel o Camrál, sebrala mu ho Ginny. Tu mám docela ráda, je moc fajn…“

Harry shlédl dolů ke komentátorskému pódiu. Přece by nikdo, kdo má všech pět pohromadě, nenechal komentovat Lenku Láskorádovou? Jenže ty dlouhé, špinavě blonďaté vlasy či náhrdelník ze zátek od máslového ležáku si nemohl splést ani z téhle výšky. Profesorka McGonagallová se vedle Lenky tvářila poněkud rozpačitě, jako by výběru komentátora skutečně začínala litovat.

„…Teď ji ale o Camrál připravil ten velikánský chlapík z Mrzimoru, nemůžu si zrovna vzpomenout, jak se jmenuje, je to něco jako Bibble… ne, Buggins…“

„Jmenuje se Cadwallader!“ opravila ji hlasitě profesorka McGonagallová. Diváci se rozesmáli.

Harry se rozhlížel po Zlatonce, nikde však po ní nebylo ani vidu. O chviličku později dal Cadwallader branku. McLaggen natolik zaujatě zahrnoval Ginny hlasitými výčitkami, že se nechala připravit o Camrál, že si vůbec nevšiml velkého červeného míče, který mu prolétl těsně kolem pravého ucha.

„McLaggene, buď tak laskav, věnuj se tomu, co máš dělat, a všechny ostatní nech na pokoji!“ zařval Harry a otočil se k vlastnímu brankáři čelem.

„Sám mi nejdeš zrovna nejlepším příkladem!“ zahulákal vztekem zrudlý McLaggen.

„A Harry Potter se teď hádá se svým brankářem,“ komentovala to nevzrušeně Lenka, zatímco mrzimorští i zmijozelští v davu diváků dole zaníceně povzbuzovali jednu stranu a posmívali se druhé. „Myslím, že v hledání Zlatonky mu to moc nepomůže, možná je to ale nějaký promyšlený trik…“

Harry rozzuřeně zaklel, znovu se otočil, začal opět kroužit po obvodu hřiště, prohledával oblohu a čekal, kde se objeví malý okřídlený zlatý míček.

Ginny a Demelza daly každá po jednom gólu a poskytly svým rudozlatě oblečeným fanouškům příležitost k nadšenému jásotu. Pak Cadwallader další brankou srovnal skóre, ovšem Lenka si toho zřejmě vůbec nevšimla. Zdálo se, že tak přízemní problémy, jako je skóre zápasu, ji absolutně nezajímají, a neustále se pokoušela strhnout pozornost davu k úvahám o zajímavě tvarovaných oblacích či o možnosti, že Zachariáš Smith, jemuž se ještě ani jednou nepodařilo udržet Camrál déle než minutu, trpí neznámou chorobou, kterou charakterizovala jako „pouštivé postižení“.

„Sedmdesát ku čtyřiceti pro Mrzimor!“ štěkla profesorka McGonagallová do Lenčina megafonu.

„Už tolik?“ podivila se nepřítomně Lenka. „Jejda, podívejte! Nebelvírský brankář sebral jednomu ze svých odrážečů hůl!“

Harry se ve vzduchu prudce otočil. Bylo to skutečně tak, Cormac McLaggen z jakéhosi důvodu, který pravděpodobně znal jen on sám, vytrhl Peakesovi hůl z ruky a zřejmě mu předváděl, jak má poslat Potlouk vstříc přilétajícímu Cadwalladerovi.

„Okamžitě mu vrať tu hůl a leť zpátky do brány!“ zaburácel Harry a střemhlav se k McLaggenovi rozlétl právě v okamžiku, kdy se Cormac zuřivě rozehnal po jednom z Potlouků a trefil ho přesně, jak neměl.

Prudká oslepující bolest, až se mu zvedl žaludek… záblesk světla… vzdálené výkřiky… a pocit, jako by se propadal dlouhým tunelem…

A když se Harry znovu probral k vědomí, ležel v pozoruhodně teplé a pohodlné posteli a vzhlížel k lampě, která na strop plný stínů vrhala kruh zlatavého světla. Neohrabaně zvedl hlavu. Na posteli po jeho levé ruce ležel kdosi povědomě pihatý a zrzavý.

„To je od tebe hezké, že ses zastavil,“ ušklíbl se na něj Ron.

Harry zamrkal a rozhlédl se kolem. Ovšemže: ležel na ošetřovně. Přes tmavomodrou oblohu za oknem se táhly karmínově rudé pruhy. Utkání muselo skončit už před mnoha hodinami… a stejně dávno zmizela i veškerá naděje, že by mohl Malfoye při něčem nachytat. Hlavu jako by měl nepřirozeně těžkou – zvedl k ní ruku a nahmatal turban z pevně utažených obvazů.

„Co se stalo?“

„Naprasklá lebka,“ sdělila mu madame Pomfreyová, která k němu okamžitě přiběhla a přimáčkla ho na polštář. „Nic vážného, hned jsem to dala do pořádku, nechám si vás tady ale přes noc. Několik hodin byste se ještě neměl příliš namáhat.“

„Já tady nechci zůstat přes noc,“ ohradil se rozčileně Harry, posadil se a odhodil přikrývku. „Chci najít McLaggena a zabít ho.“

„Obávám se, že právě to bych zařadila do kategorie přílišné námahy,“ prohlásila přísně madame Pomfreyová, nesmlouvavě ho znovu uložila na postel a výhružně zvedla hůlku. „Zůstanete tady, dokud vás sama nepropustím, Pottere, jinak zavolám ředitele.“

Energickým krokem se vrátila do kanceláře a Harry se pobouřeně zabořil do polštáře.

„Nevíš náhodou, o kolik jsme prohráli?“ zeptal se Rona se zaťatými zuby.

„Jo, to vím,“ hlesl omluvně Ron. „Závěrečné skóre bylo tři sta dvacet ku šedesáti.“

„No to je paráda!“ ucedil vztekle Harry. „Fakt paráda! Až se mi McLaggen dostane do ruky…“

„Na tvém místě bych to nezkoušel, je to kolohnát skoro jako troll,“ mírnil ho Ron. „Osobně si myslím, že nejlepší by bylo zkusit ho uřknout tou princovou kletbou, co po ní rostou nehty na nohou. Navíc je docela možné, že si to s ním ostatní z týmu vyřídí, ještě než se odtud dostaneš. Mají na něj taky pěkně spadeno…“

V hlase mu zazníval stěží potlačovaný triumfální podtón. Harrymu bylo jasné, že nad tím, jak strašlivým fiaskem McLaggenovo vystoupení skončilo, Ron v duchu přímo jásá. Harry ležel na posteli, díval se na světelnou skvrnu na stropě a čerstvě zhojená lebka ne že by ho přímo bolela, ale pod tlustou vrstvou obvazů mu připadala trochu nepřirozeně citlivá.

„Komentář k zápasu jsem slyšel až sem,“ ozval se znovu Ron a tentokrát se mu hlas třásl neskrývaným smíchem. „Doufám, že propříště už bude komentovat vždycky jen Lenka… pouštivé postižení…“

Harry byl ale stále tak plný vzteku, že mu to nepřipadalo nijak směšné, a Ronovo tiché pochechtávání po chvíli umlklo.

„Ještě když jsi byl v bezvědomí, byla se za tebou podívat Ginny,“ sdělil mu po dlouhé chvíli mlčení Ron a Harryho fantazie se okamžitě rozjela na plné obrátky. V mžiku si v duchu představil, jak Ginny pláče nad jeho bezduchým tělem a vyznává se z hluboké lásky k němu, zatímco Ron jim oběma udílí požehnání… „Říkala, že jsi málem prošvihl začátek zápasu. Jak je to možné? Když jsi odtud odcházel, měl jsi ještě spoustu času.“

„Jo tak…“ zabručel Harry a výjev před jeho vnitřním zrakem se rozplynul. „Jasně… viděl jsem totiž Malfoye, jak se někam potajmu ztrácí a má s sebou dvě holky, co vůbec nevypadaly, že by je jeho společnost těšila. Bylo to už podruhé, co si dal záležet na tom, že nebude trčet se zbytkem školy dole na famfrpálovém hřišti. Z minulého zápasu se taky ulil, vzpomínáš?“ Harry si povzdechl. „Teď lituju, že jsem radši nešel za ním, když zápas stejně skončil takovou katastrofou…“

„Nemluv hlouposti,“ zarazil ho ostře Ron. „Nemohls promeškat famfrpálový zápas jen proto, abys sledoval Malfoye, jsi přece kapitán!“

„Chci zjistit, o co mu vlastně jde,“ prohlásil Harry. „A nevykládej mi, že si to všechno jen namlouvám, protože po tom, co jsem od něj a od Snapea vyslechl…“

„Nikdy jsem netvrdil, že si to všechno jen namlouváš,“ bránil se Ron, nadzvedl se na lokti a zamračeně na Harryho pohlédl. „Nikde ale také není psáno, že na celé škole může být vždycky jen jeden člověk, který kuje nějaké pikle! A ty začínáš být Malfoyem tak trochu posedlý, Harry, když tě vůbec může napadnout, že bys promeškal famfrpál, jen abys ho mohl sledovat…“

„Chci ho nachytat!“ vysvětloval rozčileně Harry. „Chci zjistit, kam se ztrácí, když zmizí z plánku!“

„To nevím… že by do Prasinek?“ nadhodil Ron a zívl.

„Nikdy jsem neviděl, že by šel některou z těch tajných chodeb, co jsou na plánku zakreslené. A navíc jsem myslel, že jsou teď všechny hlídané, ne?“

„To už tedy vážně nevím,“ pokrčil rameny Ron.

Rozhostilo se mezi nimi ticho. Harry hleděl do světelného kruhu od lampy nad sebou a přemýšlel…

Kdyby tak měl pravomoc Rufuse Brouska – to by mohl na Malfoye nasadit někoho, kdo by ho sledoval. Naneštěstí ovšem na rozdíl od Brouska neměl na povel celé oddělení bystrozorů… Na prchavý okamžik ho napadlo, že by mohl zkusit něco zorganizovat v rámci Brumbálovy armády, jenže v tom případě by opět musel řešit problém, že by její členové chyběli na hodinách. Většina z nich měla totiž rozvrh stále pěkně nabitý…

Z Ronovy postele k němu dolehlo hluboké dunivé zachrápání. Chvíli nato vyšla z kanceláře madame Pomfreyová, tentokrát v tlustém županu. Nejjednodušší bylo předstírat spánek, Harry se tedy převalil na bok a poslouchal, jak se všechny závěsy na oknech zatahují, když mávla hůlkou. Lampy potemněly a madame Pomfreyová se vrátila do kanceláře. Slyšel, jak se za ní zabouchly dveře, a věděl, že si jde také lehnout.

Harry ležel ve tmě a myslel na to, že už potřetí ho přinesli na ošetřovnu s nějakým zraněním, které utrpěl při famfrpálu. Posledně spadl z koštěte, když se kolem hřiště objevili mozkomorové, a předtím mu nevyléčitelně neschopný profesor Lockhart odstranil z jedné ruky všechny kostí… to bylo zatím jeho zdaleka nejbolestivější zranění… Vzpomínal si, jak hrozně to bolelo, když mu za jedinou noc musely všechny odstraněné kosti znovu dorůst, i na to, že mu v jeho agónii nijak nepomohlo, když se u něj uprostřed noci objevil nečekaný návštěvník…

Harry vyletěl zpod pokrývky a posadil se, srdce mu divoce bušilo a turban mu sklouzl na stranu. Konečně měl řešení, přece jen existovala možnost nechat Malfoye sledovat! Jak na to jen mohl zapomenout, jak je možné, že ho to nenapadlo dřív?

Otázkou ale bylo, jak ho zavolat. Co musí udělat?

Harry tiše a váhavě promluvil do tmy.

„Kráturo?“

Ozvalo se hlučné prásk a tichou místnost zaplnily zvuky zápasu a vzteklého pištění. Ron se s polekaným výkřikem probudil.

„Co se to…“

Harry honem napřáhl hůlku ke dveřím kanceláře a tiše pronesl „Ševelissimo!“, aby se madame Pomfreyová nepřiběhla podívat, co je to za kravál. Pak přelezl do nohou postele, aby se mohl lépe podívat, co se děje.

Na podlaze uprostřed ložnice se váleli dva domácí skřítkové: jeden měl na sobě sražený kaštanově hnědý svetr a několik vlněných čepiček, druhý měl kolem pasu jako bederní roušku omotaný kus špinavého starého hadru. Poté následovalo ještě jedno třesknutí a ve vzduchu nad zápasícími skřítky se objevil Protiva.

„Zrovna jsem se na ně díval, Potrhlíku!“ osopil se vyčítavě na Harryho, ukázal prstem na pranici pod sebou a kdákavě se rozchechtal. „Koukej hele, jak si to ti mrňousové rozdávají, kous a hryz, bums a prásk…“

„Krátura nebude Harryho Pottera před Dobbym urážet, to tedy ne, jinak Dobby Kráturovi zavře pusu!“ ječel vysokým hláskem Dobby.

„Kop a škráb!“ řičel spokojeně Protiva a házel po skřítcích kousky křídy, aby je ještě víc rozběsnil. „Chramst a žďuch!“

„Krátura si o pánovi bude říkat, co se mu zlíbí, ano, ano! A že je to tedy moc ubohý pán, špinavý přítelíček mudlovských šmejdů, ach, co by tomu jen řekla Kráturova ubohá paní…?“

Co přesně by tomu Kráturova paní řekla, to už se bohužel nedozvěděli, protože přesně v tu chvíli vrazil Dobby sukovitou pěstičku Kráturovi do úst a vyrazil mu polovinu zubů. Harry s Ronem vyskočili z postele a skřítky od sebe odtrhli, ti sebou však přesto nadále zmítali a pokoušeli se jeden druhého kopnout nebo praštit. Protiva poletoval kolem lampy a pištěl: „Vraž mu prsty do frňáku, roztrhni ho vejpůl, utrhni mu všechny uši…“

Harry namířil na Protivu hůlkou a pronesl: „Klihando!“ Protiva se chytil za hrdlo, polkl a se spoustou neslušných gest vyletěl z místností. Nemohl říct ani ň, protože se mu jazyk přilepil k patru úst.

„Dobrá práce,“ ocenil Ron Harryho a zvedl Dobbyho nad hlavu, aby svýma zuřivě mávajícíma rukama a nohama nedosáhl na Krátura. „To bylo další princovo zaklínadlo, co?“

„Jo,“ přikývl Harry a zkroutil Kráturovu vyzáblou ruku do polovičního nelsona. „Tak dost – zakazuji vám, abyste se spolu prali! Tedy vlastně, Kráturo, zakazuji ti, aby ses pral s Dobbym. Dobby, vím, že tobě žádné rozkazy dávat nemůžu, ale…“

„Dobby je svobodný domácí skřítek a může poslouchat, koho chce. Dobby udělá všechno, co po něm Harry Potter žádá!“ prohlásil a po svraštělé tvářičce mu stékaly slzy a kapaly na svetr.

„Tak dobře,“ přikývl Harry a oba kamarádi své zajatce pustili. Skřítkové se svalili na podlahu, v pranici už ale nepokračovali.

„Pán mě volal?“ zachroptěl Krátura a hluboce se uklonil, zároveň ale po Harrym střelil pohledem, jímž mu jasně přál pomalou a bolestivou smrt.

„Ano, volal jsem tě,“ přitakal Harry a pohlédl ke dveřím kanceláře madame Pomfreyové, aby se přesvědčil, že zaklínadlo Ševelissimo stále funguje. Vypadalo to, že nic z povyku v ložnici k ní nedolehlo. „Mám pro tebe práci.“

„Krátura udělá všechno, co si jeho pán přeje,“ slíbil a shrbil se, až se ústy málem dotýkal pokroucených prstů u nohou, „protože Krátura nemá na vybranou, Krátura se ale stydí, že má takového pána, ano…“

„Dobby to udělá, Harry Portere!“ vypískl Dobby, přestože měl oči velikosti tenisových míčků stále zalité slzami. „Dobbymu bude ctí, pomůže-li Harrymu Potterovi!“

„Když o tom tak přemýšlím, bylo by docela dobré, kdybyste na to byli dva,“ prohlásil Harry. „Tak tedy dobrá… chci, abyste sledovali Draca Malfoye.“

Nevšímal si Ronova výrazu, v němž se mísilo překvapení s odevzdaným podrážděním, a pokračoval: „Chci vědět, kam chodí, s kým se stýká a co dělá. Chci, abyste ho sledovali ve dne v noci.“

„Ano, Harry Pottere!“ přikývl okamžitě Dobby a velké oči se mu rozzářily vzrušením. „A jestli Dobby selže, sám se vrhne z nejvyšší věže, Harry Pottere!“

„To nebude třeba,“ ujistil ho spěšně Harry.

„Pán chce, abych sledoval nejmladšího z rodiny Malfoyových?“ zaskřehotal Krátura. „Pán chce, abych špehoval čistokrevného prasynovce své někdejší paní?“

„Přesně toho mám na mysli,“ potvrdil Harry, a protože postřehl možnost velkého nebezpečí, rozhodl se, že tomu okamžitě předejde. „A máš zakázáno ho varovat, Kráturo, máš zakázáno dát mu jakkoli najevo, co děláš, nebo s ním třeba jen mluvit, psát mu vzkazy nebo… prostě jakkoli se s ním vůbec spojit. Rozumíš?“

Úplně viděl, jak se Krátura urputně snaží najít v příkazech, jež právě dostal, nějakou skulinku, a čekal. Po chvíli se však k jeho nezměrnému uspokojení Krátura opět hluboce uklonil a s trpkou záští prohlásil: „Pán myslí na všechno a Krátura musí poslechnout, přestože by mnohem raději byl služebníkem toho Malfoyovic chlapce, ach ano…“

„Tak jsme tedy dohodnutí,“ uzavřel své pokyny Harry. „Budu od vás chtít pravidelná hlášení, ale pozor, nesmím být s jinými lidmi, když se objevíte. Rona a Hermionu do toho nepočítám. A nikomu ani muk, co děláte. Jen se Malfoye držte jako klíšťata.“

Kapitola dvacátá

Žádost lorda Voldemorta

Harry s Ronem byli z ošetřovny propuštěni v pondělí hned po ránu. Díky péči madame Pomfreyové se oba zcela uzdravili a vzhledem k tomu, že jeden měl rozbitou hlavu a druhý byl otráven, mohli se těšit jistým výhodám. Ze všeho nejlepší bylo, že Hermiona už s Ronem zase kamarádila. Dokonce je oba doprovodila dolů na snídani a sdělila jim poslední novinku, totiž že se Ginny pohádala s Deanem. Poťouchlý tvor v Harryho hrudi se náhle probral a nadějně zavětřil.

„Kvůli čemu se pohádali?“ zeptal se tak, aby to vyznělo co nejvíc ledabyle. Mířili právě do chodby v sedmém patře, v níž bylo liduprázdno, až na jednu malou dívenku, která si prohlížela gobelín s trolly v baletních sukénkách. Když uviděla přicházet studenty šestého ročníku, zatvářila se vyděšeně a upustila těžké mosazné váhy, jež držela v ruce.

„To nic,“ ujistila ji vlídně Hermiona a spěchala jí pomoci. „Počkej…“ Klepla do rozbitých vah hůlkou a pronesla: „Reparo.“

Dívenka ani nepoděkovala, zůstala zkoprněle stát na místě a sledovala, jak ji míjejí a mizí jí z očí. Ron se za ní ještě jednou ohlédl.

„Přísahal bych, že jsou rok od roku mrňavější,“ poznamenal.

„Nech ji plavat,“ napomenul ho poněkud popuzeně Harry. „Proč se Ginny a Dean pohádali, Hermiono?“

„No, Dean se smál, jak tě McLaggen trefil tím Potloukem,“ odpověděla Hermiona.

„Vždyť to muselo vypadat legračně,“ poznamenal spravedlivě Ron.

„Vůbec to nevypadalo legračně!“ osopila se na něj Hermiona. „Vypadalo to příšerně, a nebýt toho, že tě Coote s Peakesem chytili, Harry, mohlo to doopravdy dopadnout ošklivěji!“

„No prosím, dobře, ale to přece není pádný důvod, aby se ti dva rozešli,“ mínil Harry a stále se snažil o ledabylý tón. „Nebo spolu ještě chodí?“

„To ano, chodí… Poslyš, proč tě to vlastně tak zajímá?“ zeptala se Hermiona a pátravě na něj pohlédla.

„Prostě bych nebyl rád, aby se mi zase rozpadl famfrpálový tým!“ vymluvil se pohotově, Hermiona se ale dál tvářila podezřívavě a Harrymu se nesmírně ulevilo, když se jim za zády ozvalo: „Harry!“ Využil toho a otočil se po hlase.

„Ahoj, Lenko.“

„Zrovna jsem se šla za tebou podívat na ošetřovnu,“ řekla a přehrabovala se v brašně. „Sdělili mi ale, že už tě pustili…“

Strčila Ronovi do rukou něco jako zelenou cibuli, velkou puntíkovanou muchomůrku a ještě spoustu čehosi, co připomínalo kočičí podestýlku. Pak konečně vytáhla poněkud umolousaný pergamenový svitek a podala ho Harrymu.

„Tohle jsem ti měla předat.“

Harry ve svitku okamžitě poznal pozvánku na další lekci s Brumbálem.

„Dnes večer,“ oznámil Ronovi a Hermioně, jakmile ho rozvinul.

„Ten poslední zápas jsi komentovala skvěle,“ pochválil Ron Lenku, když si od něj brala zpátky zelenou cibuli, muchomůrku a podestýlku. Lenka se nejistě usmála.

„To si děláš legraci, co?“ zabručela. „Všichni říkají, jaká to byla hrůza.“

„Ne, myslím to doopravdy!“ ujišťoval ji vážně Ron. „Vůbec si nevzpomínám, že by se mi něčí komentování tak líbilo! Mimochodem, co je tohle?“ zeptal se a pozvedl podivnou cibuli k očím.

„Tohle? To je lichokořen,“ odpověděla a nacpala podestýlku a muchomůrku zpátky do brašny. „Jestli chceš, můžeš si ho nechat, mám jich víc. Je to fakt vynikající proti hltožroutům.“

S těmito slovy odešla. Ron zůstal stát s lichokořenem v ruce a zalykal se smíchy.

„Povím vám, že tu Lenku začínám mít vážně rád,“ prohlásil, když znovu zamířili k Velké síni. „Vím, že to nemá v hlavě v pořádku, ale je tak báječná…“

Vtom se zarazil, jako by mu zaskočilo. U paty mramorového schodiště stála Levandule Brownová a tvářila se, jako by měla každou chvíli vybuchnout.

„Ahoj,“ pozdravil nervózně Ron.

„Pojď,“ šeptl Harry Hermioně a oba honem přidali do kroku, nepodařilo se jim ale zmizet dost rychle, aby nezaslechli, jak se Levandule vyptává: „Proč jsi mi neřekl, že tě dnes pustí? A jak to, žes byl s ní?“

Když se Ron o půl hodiny později konečně objevil u snídaně, vypadal naštvaně a trucovitě zároveň, a přestože se posadil k Levanduli, nevšiml si Harry, že by si za celou dobu, co byli spolu, vyměnili jediné slovo. Hermiona se tvářila, jako by o nich vůbec nevěděla, jednou nebo dvakrát ale u ní Harry na okamžik zaznamenal, jak se záhadně a s jistou samolibostí spokojeně ušklíbla. Celý den pak působila dojmem, že má neobyčejně dobrou náladu, a večer ve společenské místnosti se dokonce uvolila, že Harrymu zkontroluje (přesněji řečeno za něho dodělá) domácí úkol z bylinkářství – podobné úsluhy až dosud rázně odmítala, protože jí bylo jasné, že by Harry dal svůj úkol opsat i Ronovi.

„Tisíceré díky, Hermiono!“ poděkoval jí, lehce ji poplácal po zádech, mrkl na hodinky a zjistil, že už je skoro osm. „Promiň, ale už musím běžet, jinak přijdu k Brumbálovi pozdě…“

Hermiona na to neřekla ani ň, dala se odevzdaně do práce a hned vyškrtla několik Harryho nejslabomyslnějších vět. Nato se Harry spokojeně ušklíbl, proběhl otvorem v portrétu a zamířil k pracovně ředitele. Chrlič před ním uskočil, jakmile se zmínil o karamelových dortíčcích, a pak už bral Harry schody na točitém schodišti po dvou a zaklepal na dveře přesně v okamžiku, kdy hodiny uvnitř odbíjely osmou.

„Dále,“ zvolal Brumbál, sotvaže ale Harry vztáhl ruku ke klice, rozrazil dveře někdo zevnitř. Na prahu stála profesorka Trelawneyová.

„Aha!“ vykřikla, dramatickým gestem ukázala na Harryho, zamrkala a prohlížela si ho čočkovitými skly svých brýlí. „Tak tohle je důvod, proč mě tak nezdvořile vyhazujete z kanceláře, Brumbále!“

„Drahá Sibylo,“ bránil se Brumbál lehce podrážděným tónem, „vůbec přece nejde o to, že bych vás odněkud chtěl nezdvořile vyhazovat! Harryho jsem ale na tuhle hodinu pozval a opravdu si nemyslím, že je k tomu třeba ještě cokoli dodávat…“

„Jak myslíte,“ opáčila profesorka Trelawneyová hluboce ublíženým hlasem. „Když se toho samozvaného koňského zázraku nehodláte zbavit, ať je po vašem… možná si najdu školu, kde si budou mého nadání víc vážit…“

Protáhla se kolem Harryho, seběhla po točitém schodišti a zmizela. Slyšeli, jak v polovině schodů klopýtla, a Harry si pomyslel, že si pravděpodobně přišlápla některou ze svých dlouhých rozevlátých šál.

„Zavři za sebou, prosím, a posaď se, Harry,“ vyzval ho Brumbál. Znělo to unaveně.

Harry poslechl, a když si sedal na obvyklé místo před Brumbálovým stolem, postřehl, že mezi nimi opět leží myslánka a vedle ní dvě malé křišťálové lahvičky plné vířících vzpomínek.

„Tak profesorka Trelawneyová se pořád ještě nesmířila s tím, že u nás učí Firenze?“ zeptal se.

„Nesmířila,“ zavrtěl hlavou Brumbál. „Mám s jasnovidectvím mnohem větší problémy, než jsem byl s to předvídat. Nejspíš proto, že jsem ten předmět sám nikdy nestudoval. Nemohu Firenzeho poslat zpátky do lesa, protože tam teď platí za vyvržence, a nemohu chtít ani po Sibyle Trelawneyové, aby odešla. Mezi námi, vůbec netuší, v jakém nebezpečí by se mimo zdejší hrad ocitla. Neví totiž – a myslím, že by nebylo moudré jí to prozrazovat – že to byla právě ona, kdo vyřkl věštbu týkající se tebe a Voldemorta.“

Zhluboka si povzdechl. „Moje problémy s profesorským sborem ale nechme být. My se musíme věnovat mnohem důležitějším věcem. Tak za prvé – podařilo se ti splnit úkol, který jsem ti dal na konci minulé hodiny?“

„No…“ vyhrkl Harry a zůstal sedět jako opařený. Měl hlavu natolik plnou nácviku přemisťování, famfrpálu, Ronovy otravy, vlastního zranění i odhodlání zjistit, co Draco Malfoy kuje za pikle, že na vzpomínku, kterou měl získat od profesora Křiklana, málem úplně zapomněl. „Totiž… ptal jsem se na to profesora Křiklana jednou po hodině lektvarů, ale… no… odmítl mi to říct.“

Následovala chvíle ticha.

„Rozumím,“ přikývl konečně Brumbál, díval se na Harryho přes obroučky půlměsícových brýlí a jako obvykle v něm vzbuzoval dojem, že si ho prohlíží pod rentgenem. „A máš pocit, že tím jsi v této záležitostí vyčerpal veškeré možnosti, které se ti nabízely, je to tak? Že jsi tím veškerý svůj důvtip vyčerpal? Že jsi pro získání té vzpomínky využil i tu nejmenší špetičku své inteligence a nápaditosti?“

„No,“ otálel Harry s odpovědí, protože vůbec nevěděl, co na to říct. Ten jediný pokus, který pro získání Křiklanovy vzpomínky podnikl, mu najednou samotnému připadl trapně ubohý. „Ještě jsem… ten den, kdy Ron omylem spolkl nápoj lásky, tak jsem ho zavedl k profesoru Křiklanovi. Myslel jsem si, že kdyby se mi podařilo pana profesora dostat do dobré nálady, třeba by mi…“

„A zabralo to?“ zajímal se Brumbál.

„Nezabralo, pane profesore, protože pak došlo k té Ronově otravě…“

„A ty jsi přirozeně úplně zapomněl, že původně jsi chtěl získat tu vzpomínku. Nic jiného bych od tebe ani nečekal, když se tvůj nejlepší kamarád ocitl v ohrožení. Jakmile ale bylo zřejmé, že se pan Weasley plně uzdraví, byl bych doufal, že se k mému úkolu vrátíš. Domnívám se, že jsem ti jasně vysvětlil, jak je ta vzpomínka nesmírně důležitá. Udělal jsem dokonce vše, co bylo v mých silách, aby sis uvědomil, že je to zdaleka nejdůležitější ze všech vzpomínek a že bez ní bychom marnili čas.“

Harrymu se z temene hlavy až do špiček prstů u nohou pomalu rozléval horký a palčivý pocit zahanbení. Brumbál nejenže nezvýšil hlas, neměl ho ani rozčilený, a přesto by Harry dal přednost tomu, kdyby na něj křičel. Jeho chladně vyjádřené rozčarování bylo horší než cokoli jiného.

„Pane profesore,“ vyhrkl trochu zoufale, „nemyslete si, že jsem to nepovažoval za důležité nebo tak. Prostě jsem jen měl – měl jsem…“

„Měl jsi v hlavě spoustu jiných věcí,“ dořekl za něj Brumbál. „Chápu.“

Znovu se mezi nimi rozhostilo ticho a bylo to nejnepříjemnější ticho, jaké kdy Harry v Brumbálově přítomnosti zažil. Vypadalo, že snad nikdy neskončí, a rušilo je pouze vrnivé pochrupování portrétu Armanda Dippeta nad Brumbálovou hlavou. Harryho přepadl podivný pocit, že se od chvíle, kdy do Brumbálovy pracovny vstoupil, neustále scvrkává.

Když to už bylo dále nesnesitelné, ozval se. „Je mi to vážně moc líto, pane profesore. Měl jsem pro to udělat víc… Měl jsem si uvědomit, že byste mě o to nežádal, kdyby to nebylo doopravdy důležité.“

„Děkuji ti, že to říkáš, Harry,“ odpověděl tiše Brumbál. „Mohu tedy doufat, že od nynějška budeš té záležitosti připisovat patřičný význam? Pokud tu vzpomínku nezískáme, nemělo by prakticky význam, abychom se po dnešním večeru scházeli.“

„Udělám to, pane profesore, dostanu ji z něj,“ slíbil upřímně Harry.

„V tom případě už o tom teď nemluvme,“ prohlásil o něco laskavěji Brumbál. „Budeme pokračovat ve Voldemortově příběhu. Vzpomínáš si, kde jsme skončili?“

„Jistě, pane,“ přitakal honem Harry. „Voldemort zavraždil vlastního otce i jeho rodiče a nastrojil všechno tak, aby to padlo na jeho strýce Morfina. Pak se vrátil do Bradavic a vyptával se… vyptával se profesora Křiklana na viteály,“ zamumlal zahanbeně.

„Výborně,“ pochválil ho Brumbál. „Doufám tedy, že si také vzpomínáš, jak jsem ti při naší úplně první lekci říkal, že budeme muset přejít do říše spekulací a dohadů.“

„Ano, pane.“

„Dáš mi doufám za pravdu, když řeknu, že až dosud jsem ti ukazoval obstojné, solidní prameny pro své závěry, jež se týkají Voldemortových činů do jeho sedmnácti let?“

Harry přikývl.

„Teď ale,“ pokračoval Brumbál, „teď začne být vše mnohem víc zatemněné a obestřené neznámem, Harry. Jestliže nebylo snadné cokoli doložit o Raddleovi v chlapeckém věku, pak najít někoho, kdo by byl ochoten vzpomínat na dospělého Voldemorta, bylo téměř nemožné. Abych pravdu řekl, pochybuji dokonce o tom, že kromě Voldemorta žije ještě někdo, kdo by nám mohl dopodrobna vylíčit jeho životní osudy poté, co odešel z Bradavic. Mám tu ale dvě poslední vzpomínky, o které bych se s tebou rád podělil.“ Ukázal na dvě křišťálové lahvičky, které se třpytily u myslánky. „A potom uvítám, když mi řekneš, zda jsou podle tebe závěry, k nimž jsem na základě těchto vzpomínek dospěl, pravděpodobné.“

Představa, že si Brumbál tak vysoce cení jeho mínění, v Harrym ještě víc prohloubila pocit hanby za to, že nevyhověl jeho žádosti a nezískal vzpomínku týkající se viteálů. Provinile poposedl a sledoval, jak Brumbál zvedá první lahvičku a prohlíží si ji proti světlu.

„Doufám, že tě ještě neunavuje nořit se do paměti druhých, protože obě tyto vzpomínky jsou velice zvláštní,“ poznamenal. „První z nich pochází od stařičké domácí skřítky Hokey. Než se ale podíváme, čeho byla Hokey svědkem, musím ti alespoň stručně vylíčit, jak lord Voldemort odešel z Bradavic.

Ty sám nejspíš předpokládáš, že Raddle absolvoval sedmý ročník s nejvyšším hodnocením u zkoušek ze všech vybraných předmětů. Všichni jeho spolužáci stáli před rozhodnutím, čemu se budou věnovat, až z Bradavic odejdou. Od Toma Raddlea, který byl prefektem, primusem a nositelem vyznamenání za mimořádné služby škole, všichni očekávali něco obzvlášť pozoruhodného. Vím o několika učitelích, byl mezi nimi i profesor Křiklan, kteří mu radili, aby šel pracovat na ministerstvo kouzel, a nabízeli se, že mu sjednají schůzky a zařídí užitečné kontakty. Raddle všechny nabídky odmítl. Když se o něm profesorský sbor příště doslechl, pracoval u Borgina a Burkese.“

„U Borgina a Burkese?“ užasl Harry.

„U Borgina a Burkese,“ opakoval klidně Brumbál. „Myslím, že pochopíš, čím ho ten podnik přitahoval, až se ponoříme do Hokeyiny vzpomínky. Nebylo to ale zaměstnání, o které Voldemort projevil zájem na prvním místě. Téměř nikdo o tom tehdy nevěděl – byl jsem jedním z mála, komu se ředitel svěřil – ale Voldemort ze všeho nejdřív navštívil profesora Dippeta s žádostí, zda by směl v Bradavicích zůstat jako učitel.“

„Chtěl zůstat tady? A proč?“ vyhrkl Harry, kterého to ohromilo ještě víc.

„Domnívám se, že měl hned několik důvodů, i když s žádným z nich se profesoru Dippetovi nesvěřil,“ vysvětloval Brumbál. „Prvním a velice důležitým byla skutečnost, že tahle škola mu podle mě přirostla k srdci víc, než se to kdy podařilo komukoli jinému. Bradavice se mu staly místem, kde okusil největší štěstí, prvním a jediným místem, kde si připadal doma.“

Harryho se při těch slovech zmocnil trochu nepříjemný pocit, vždyť úplně stejně zapůsobily Bradavice i na něj.

„Za druhé, zdejší hrad je baštou prastarých kouzel a čar. Voldemort nepochybně přišel na kloub daleko více jeho tajemstvím než většina studentů, kteří přebývají v bradavických zdech, možná se ale domníval, že tu jsou i další tajemství, která by mohl odhalit, další pokladnice kouzel, z nichž by mohl čerpat.

A za třetí by se mu jako učiteli dostalo velké moci nad mladými čarodějkami a kouzelníky a mohl by je také významně ovlivňovat. Možná ho na ten nápad přivedl profesor Křiklan, s nímž vycházel ze všech učitelů nejlépe a který mu názorně předvedl, jak vlivnou roli může učitel sehrát. Nikdy jsem si ani na okamžik nemyslel, že by měl tehdy Voldemort v úmyslu strávit v Bradavicích zbytek života, domnívám se ale, že školu považoval za vhodnou výchozí základnu pro budování vlastní armády.“

„To místo ale nedostal, pane profesore?“

„Ne, nedostal. Profesor Dippet mu řekl, že v osmnáctí letech je na něco takového příliš mladý, navrhl mu však, aby to po několika letech zkusil znovu, bude-li stále ještě mít chuť učit.“

„Co jste tomu říkal vy, pane?“ otázal se váhavě Harry.

„Hluboce mě to znepokojilo,“ přiznal Brumbál. „Radil jsem Armandovi, aby ho nepřijímal – neuváděl jsem stejné důvody, které jsem právě teď prozradil tobě, protože profesor Dippet měl Voldemorta ve velké oblibě a byl přesvědčen o jeho poctivých úmyslech – nechtěl jsem ale, aby se lord Voldemort do naší školy někdy vrátil, a rozhodně jsem nestál o to, aby dostal nějaké vlivné místo.“

„A o jaké místo žádal, pane profesore? Který předmět chtěl učit?“

Odpověď znal Harry dřív, než ji Brumbál vyslovil nahlas.

„Obranu proti černé magii. Tehdy ji vyučovala jistá Galatea Merrythoughtová, stará profesorka, která byla v Bradavicích už skoro padesát let.

Voldemort tedy odešel k Borginovi a Burkesovi a všichni učitelé, kteří ho tolik obdivovali, litovali, jaké je to plýtvání talentem, když takový skvělý mladý kouzelník jako on pracuje v nějakém obchodě. Voldemort ovšem nebyl jen obyčejný prodavač. Díky jeho zdvořilosti, příjemnému vzhledu a inteligenci mu majitelé brzy začali zadávat konkrétní úkoly toho druhu, jaké se vyskytují jen u firem typu Borgina a Burkese. Jak víš, Harry, tento obchod se specializuje na předměty s různými neobvyklými a mocnými vlastnostmi. Voldemorta posílali oba partneři za lidmi, které potřebovali přesvědčit, aby jim svěřili do prodeje svoje poklady, a Voldemort pro tuto činnost prokázal neobvyklé vlohy.“

„No jasně,“ neudržel se Harry.

„Samozřejmě,“ přikývl i Brumbál s nepatrným úsměvem. „A nyní je načase, abychom si poslechli domácí skřítku Hokey, která pracovala u jisté velmi staré a velmi bohaté čarodějky, Hepziby Smithové.“

Brumbál klepl na lahvičku hůlkou, a když zátka vylétla z hrdla, naklonil ji a přelil vířící vzpomínku do myslánky se slovy: „Až po tobě, Harry.“

Harry vstal a znovu se sklonil k převalujícímu se stříbřitému obsahu kamenné nádoby tak hluboko, až se ho dotkl obličejem. Propadl se do temné nicoty a přistál kdesi v obývacím pokoji přímo před neuvěřitelně tlustou starou ženou, která měla na hlavě umně načesanou zrzavou paruku a na sobě zářivě růžový hábit, který jí splýval až k zemi a dodával jí vzhled rozteklého zmrzlinového dortu. Dívala se do malého zrcátka zdobeného drahými kameny a velkou labutěnkou si pudrovala už tak křiklavě rudé tváře. Nejmenší a nejstarší domácí skřítka, jakou kdy Harry viděl, jí mezitím šněrovala mohutné nohy do drobných saténových střevíčků.

„Pospěš si, Hokey!“ pobízela ji panovačně Hepziba. „Říkal, že přijde ve čtyři, to už je za pár minut a on se ještě nikdy neopozdil!“

Schovala labutěnku a skřítka se napřímila. Temenem hlavy dosahovala sotva k sedáku Hepzibina křesla a papírově seschlá kůže visela na její vyzáblé postavě stejně jako kus tuhého bílého plátna, který měla kolem sebe omotaný jako tógu.

„Jak vypadám?“ zeptala se Hepziba a otáčela hlavou, aby mohla svůj obličej v zrcátku obdivovat z různých úhlů.

„Báječně, madam,“ zapištěla Hokey.

Harrymu nezbývalo než předpokládat, že skřítka má ve smlouvě sjednáno, že na tuto otázku musí odpovídat prachsprostou lží, protože Hepziba Smithová podle jeho názoru vypadala všelijak, jen ne báječně.

Ozvalo se tlumené cinknutí domovního zvonku a paní i skřítka sebou škubly.

„Honem, Hokey, honem, už je tady!“ vyjekla Hepziba a skřítka vyběhla trapem z místnosti, jež byla tak přecpaná nejrůznějšími dekoracemi, že bylo dost obtížné si představit, jak může někdo přejít z jedné strany na druhou, aniž by při tom nepřevrhl či nesrazil přinejmenším tucet z nich. Byly tam prosklené skříně plné malých lakovaných krabiček, knihovny přetékající svazky ve zlaté vazbě, police s pozemskými i hvězdnými glóby a spousta bujně rostoucích bylin v květináčích a mosazných nádobách – bylo tam toho tolik, že pokoj vypadal jako něco mezi kouzelnickým starožitnictvím a skleníkem.

Skřítka se během několika minut vrátila a za sebou přiváděla vysokého mladíka, v němž Harry na první pohled poznal Voldemorta. Měl na sobě střízlivý černý oblek, vlasy o něco delší, než jaké nosil ve škole, a tváře o trochu propadlejší, to všechno ale jeho vzhledu jen prospělo: byl ještě pohlednější než dřív. Proplétal se přeplácaným obývacím pokojem s jistotou, která jasně svědčila o tom, že ho v minulosti navštívil už mnohokrát, hluboko se sklonil k Hepzibině tlusté ručce a letmo se jí dotkl rty.

„Přinesl jsem vám květiny,“ oznámil tiše a zčistajasna odněkud vykouzlil kytici růží.

„To jste neměl, vy zlobivý chlapče!“ vypískla Hepziba, Harry si ale všiml, že na nejbližším stolku stojí připravená prázdná váza. „Takovou starou bábu, jako jsem já, byste neměl tak rozmazlovat, Tome… posaďte se, prosím… kdepak je Hokey… no tak…“

Skřítka už se mezitím vřítila do pokoje s podnosem plným malých koláčků a položila jej vedle své paní.

„Poslužte si, Tome,“ vyzvala Hepziba Voldemorta. „Vím přece, jak máte moje koláčky rád. Tak povídejte, jak se vám daří? Připadáte mi nějaký bledý. V tom obchodě vám nakládají moc práce, už jsem to říkala nejmíň stokrát…“

Voldemort se strojeně usmál a Hepziba se afektovaně ucukla.

„No tak, jakoupak výmluvu k návštěvě jste si našel tentokrát?“ zeptala se a významně na něj zamrkala.

„Pan Burkes by rád zvýšil sumu, kterou nabízí za to brnění skřetí výroby,“ oznámil Voldemort. „Pět set galeonů. Vzkazuje, že to je víc než přiměřená…“

„No tak, no tak, ne tak rychle, nebo si budu myslet, že jste přišel jen kvůli mým cetkám!“ našpulila rozmrzele rty Hepziba.

„Kvůli nim mě sem posílají,“ odpověděl klidně Voldemort. „Jsem jen ubohý prodavač, madam, který musí plnit příkazy. Pan Burkes chce, abych se zeptal…“

„Ale prosím vás, pan Burkes!“ odbyla ho Hepziba mávnutím ručky. „Chtěla bych vám ukázat něco, co jsem panu Burkesovi nikdy neukázala! Dokážete zachovat tajemství, Tome? Slíbíte mi, že mu nepovíte, co mám? Kdyby věděl, co jsem vám ukázala, do smrti by mi nedal pokoj, a já to nikdy neprodám, ani panu Burkesovi, ani nikomu jinému! Ale vy, Tome, vy dokážete ocenit, jakou to má historickou hodnotu, a ne jenom to, kolik by za to bylo galeonů…“

„S radostí si prohlédnu cokoli, co je mi slečna Hepziba ochotná ukázat,“ ujistil ji tiše Voldemort a Hepziba se koketně zahihňala.

„Nařídila jsem Hokey, aby mi to připravila… kde jsi, Hokey? Chci panu Raddleovi ukázat náš nejvzácnější poklad… nebo přines rovnou oba, když už tam půjdeš…“

„Tumáte, madam,“ pípla skřítka a Harry spatřil dvě kožené kazety ležící na sobě a přibližující se k nim místností jakoby samy, přestože mu bylo jasné, že je drobounká skřítka drží nad hlavou a proplétá se s nimi mezi stolky, taburetkami a podnožkami.

„Tady je to,“ vydechla radostně Hepziba, vzala si od skřítky obě schránky, položila si je do klína a chystala se otevřít horní z nich. „Myslím, že se vám to bude líbit, Tome… ach bože, kdyby rodina věděla, že vám to předvádím… už se nemůžou dočkat, až to bude jejich!“

Odklopila víčko. Harry postoupil o krok kupředu, aby lépe viděl, a spatřil cosi, co vypadalo jako malý zlatý šálek se dvěma elegantně tvarovanými oušky.

„Jestlipak tušíte, co to je, Tome? Jen to vezměte do ruky a pořádně si to prohlédněte!“ šeptala Hepziba. Voldemort natáhl ruku s dlouhými štíhlými prsty a vyňal šálek za ouško z těsné hedvábné podložky. Harrymu se zazdálo, že v jeho tmavých očích postřehl rudý záblesk. Voldemortův chtivý výraz se zvláštním způsobem zrcadlil i v Hepzibině tváři, ovšem s tím rozdílem, že si její drobná očka upřeně prohlížela mladíkovy pohledné rysy.

„Jezevec,“ zahučel Voldemort a pozorně si prohlížel rytinu na šálku. „Takže tohle patřilo…?“

„Helze z Mrzimoru, jak sám moc dobře víte, vy můj malý chytráčku!“ dořekla za něj Hepziba, naklonila se k němu, až jí zaskřípěl korzet, a štípla ho do vpadlé tváře. „Neříkala jsem vám, že patřila k mým dávným prapředkům? Tenhle šálek se v naší rodině už léta letoucí předává z generace na generaci. Překrásný, že ano? A jsou v něm údajně skryta všemožná mocná kouzla, i když osobně jsem je nikdy důkladně nezkoušela, nechávám jej prostě bezpečně uložený…“

Opatrně stáhla šálek za ouško z Voldemortova dlouhého ukazováčku a jemně jej uložila do kazety. Příliš se soustředila na to, aby šálek pečlivě vrátila do správné polohy, takže si nevšimla stínu, jenž přelétl Voldemortovi po tváři, když si ho od něj brala zpět.

„No prosím,“ protáhla spokojeně, „kdepak je Hokey? Á, tady jsi – dej to pryč, Hokey.“

Skřítka se poslušně chopila kazety s šálkem a Hepziba obrátila pozornost k druhé, mnohem nižší schránce, která jí dosud ležela v klíně.

„Myslím, že tohle oceníte ještě víc, Tome,“ zašeptala. „Nakloňte se trochu blíž, chlapče, abyste líp viděl… Že tuhle věcičku vlastním, o tom Burkes samozřejmě ví, koupila jsem ji totiž od něj a troufám si tvrdit, že až tu nebudu, moc rád by ji zase získal zpátky…“

Vytáhla drobnou, filigránsky zdobenou sponu a kazetu otevřela. Na jemné podložce z rudého sametu ležel masivní zlatý medailonek.

Voldemort tentokrát bez vyzvání natáhl ruku, zvedl ho ke světlu a upřeně se na něj zahleděl.

„Zmijozelova značka,“ odtušil tiše, když se světlo zalesklo na ozdobném klikatém S.

„Přesně tak!“ přisvědčila Hepziba, kterou pohled na Voldemorta, zírajícího na medailonek jako v hypnotickém transu, zjevně nesmírně potěšil. „Zaplatila jsem za něj hříšné peníze, ale nemohla jsem si ho nechat ujít, tenhle opravdový poklad jsem prostě musela ve své sbírce mít. Pokud vím, Burkes ho koupil od nějaké otrhané ženštiny, která ho nejspíš někde ukradla, a o jeho pravé hodnotě neměla sebemenší ponětí…“

Tentokrát už se Harry nemohl mýlit: ve Voldemortových očích zaplál při jejích slovech šarlatový oheň a klouby prstů na řetízku medailonku mu zbělely.

„Vsadím se, že jí za něj Burkes zaplatil jen nějaký žebrácký groš, ale tak to chodí… je to krása, že? A samozřejmě se mu také připisují nejrůznější kouzelné schopnosti, já ho ale jenom mám bezpečně uložený…“

Natáhla se, aby si medailonek vzala zpět. Na okamžik se Harrymu zdálo, že se s ním Voldemort odmítne rozloučit, pak mu ale proklouzl mezi prsty a vrátil se na rudý sametový polštářek.

„Tak jste to tedy viděl, drahoušku Tome, a doufám, že jste si to užil!“

Pohlédla mu přímo do obličeje a Harry viděl, jak její pošetilý úsměv poprvé pohasl.

„Je vám dobře, drahoušku?“

„Ale ano,“ ujistil ji tiše Voldemort. „Samozřejmě že je mi dobře…“

„Měla jsem dojem – ale to byl nejspíš jen nějaký světelný klam…“ Hepziba se zadrhla a zatvářila se tak ustrašeně, až si Harry pomyslel, že určitě také zahlédla ten chvilkový rudý záblesk ve Voldemortových očích. „Tumáš, Hokey, všechno to odnes a zase zavři… použij obvyklá zaklínadla…“

„Je načase jít,“ ozval se tiše Brumbál, a když mrňavá skřítka s oběma kazetami odběhla, pevně opět Harryho uchopil za paži, oba se spolu vznesli do nevědomí a vrátili se do Brumbálovy pracovny.

„Dva dny nato Hepziba Smithová zemřela,“ ujal se slova Brumbál, když se znovu posadil a gestem Harryho vyzval, aby učinil totéž. „Skřítku Hokey ministerstvo usvědčilo, že nešťastnou náhodou otrávila kakao, které večer své paní podala.“

„Jakoupak náhodou?!“ vykřikl rozhořčeně Harry.

„Vidím, že máme na věc stejný názor,“ přikývl Brumbál. „Ať tak či onak, Hepzibina smrt se v mnoha směrech podobá smrti Raddleových. V obou případech byl obviněn někdo jiný, a ten někdo si sám jasně vzpomínal, že skutečně smrt zavinil…“

„Hokey se přiznala?“

„Vzpomínala si, že své paní nasypala do kakaa něco, co podle vyšetřování nebyl cukr, ale smrtící a málo známý jed,“ odpověděl Brumbál. „Ministerstvo případ uzavřelo s tím, že neměla v úmyslu svou paní zavraždit, protože ale byla stará a popletená…“

„Voldemort jí pozměnil paměť, stejně jako Morfinovi!“

„Ano, k témuž závěru jsem dospěl i já,“ potvrdil Brumbál. „A stejně jako v Morfinově případu ministerstvo od samého začátku Hokey podezřívalo…“

„…protože šlo o domácí skřítku,“ dořekl Harry. Málokdy cítil větší sympatie ke SPOŽÚSu, společnosti, kterou založila Hermiona.

„Přesně tak,“ přisvědčil Brumbál. „Byla stará, přiznala, že do kakaa něco přidala, a dalším šetřením se nikdo na ministerstvu neobtěžoval. Podobně jako Morfina se mi také ji podařilo najít a vzpomínku od ní získat teprve pár dnů před tím, než zemřela – vzpomínka sama ovšem nic nedokazuje, pouze potvrzuje, že Voldemort věděl o existenci šálku a medailonku.

Když byla Hokey odsouzena, Hepzibini příbuzní už si uvědomovali, že dva z jejích největších pokladů scházejí. Chvíli jim trvalo, než se o tom definitivně přesvědčili, protože stará paní měla četné skrýše a odjakživa svoji sbírku velmi žárlivě střežila. Než si ale vše ověřili a už nebylo pochybností, že šálek i medailonek skutečně zmizely, prodavač od Borgina a Burkese, onen mladík, který Hepzibu pravidelně navštěvoval a tolik se vlichotil do její přízně, ze svého místa odešel a ztratil se. Jeho zaměstnavatelé neměli ponětí, kam se poděl, a mladíkovo zmizení je překvapilo stejně jako všechny ostatní. A to bylo na hodně dlouhou dobu naposledy, co někdo Toma Raddlea viděl nebo o něm slyšel.

A nyní,“ ukončil své vyprávění Brumbál, „nebude-li ti to vadit, rád bych se ještě jednou zastavil a upozornil tě na některá fakta příběhu, kterým se zabýváme. Voldemort spáchal další vraždu. Nevím, jestli byla první od chvíle, kdy zabil Raddleovy, myslím ale, že ano. Tentokrát, jak jsi sám viděl, nezabíjel ze msty, ale z touhy po zisku. Chtěl získat obě skvostné trofeje, které mu ta ubohá pošetilá žena ukázala. Stejně jako kdysi okrádal děti v sirotčinci, stejně jako ukradl prsten svého strýce Morfina, i tentokrát uprchl s Hepzibiným šálkem a medailonkem.“

„To mi ale připadá jako šílenství,“ zamračil se Harry, „riskovat všechno, vzdát se zaměstnání jen kvůli nějakým…“

„Tobě to možná připadá jako šílenství, Voldemortovi to tak ale nepřipadalo,“ zarazil ho Brumbál. „Doufám, že až přijde čas, pochopíš, co přesně pro něj ty věci znamenaly, Harry. Musíš ale přiznat, že není nijak nesnadné představit si, že podle jeho názoru mu přinejmenším právoplatně náležel ten medailonek.“

„Medailonek možná,“ připustil Harry, „proč ale sebral i ten šálek?“

„Protože patřil dalšímu ze čtveřice zakladatelů Bradavic,“ vysvětloval Brumbál. „Myslím, že bradavická škola ho přitahovala jako magnet a že prostě nemohl odolat předmětu tak úzce spjatému s její historií. Podle mého k tomu ovšem měl i další důvody… Doufám, že až přijde čas, budu s to ti je ukázat.

A teď ještě k úplně poslední vzpomínce, kterou ti musím ukázat, alespoň dokud se ti nepodaří získat pro nás vzpomínku profesora Křiklana. Od Hokeyiny vzpomínky ji dělí deset let – a můžeme se pouze dohadovat, co po dobu těch deseti let lord Voldemort dělal…“

Harry znovu vstal a díval se, jak Brumbál vylévá do myslánky poslední vzpomínku.

„Čí je to vzpomínka?“ zeptal se.

„Moje,“ odpověděl Brumbál.

Harry se vrhl za Brumbálem, proplul stříbřitou vířící míšeninou a přistál ve stejné místnosti, kterou právě opustil. Byl tam i Fawkes, spokojeně dřímal na bidýlku, a za stolem seděl Brumbál velice podobný tomu, který stál vedle Harryho, obě ruce měl ale nezraněné a obličej možná o něco méně vrásčitý. Jediný viditelný rozdíl mezi pracovnou v současnosti a tou ve vzpomínce byl, že tehdy sněžilo: ve tmě za oknem se z nebe pomalu snášely namodralé vločky a kupily se na venkovním parapetu.

Vypadalo to, že mladší Brumbál někoho očekává, a několik vteřin poté, co se objevili, se skutečně ozvalo zaklepání na dveře. „Dále,“ řekl Brumbál.

Harry překvapeně vyjekl a honem si zakryl ústa dlaní. Do pracovny vstoupil Voldemort. Rysy jeho obličeje ještě byly jiné než ty, které se téměř před dvěma lety zjevily Harrymu z velkého kamenného kotle: zatím tolik nepřipomínaly hada, oči dosud nebyly šarlatově rudé a tvář se nepodobala masce, přesto už před nimi nestál původní pohledný Tom Raddle. Jeho rysy se jakoby přetavily a zamlžily, protože působily voskovitě a podivně nepřirozeně, a bělmo v očích měl teď zřejmě trvale podlité krví, přestože panenky ještě nebyly oněmi úzkými štěrbinami, v něž se později promění, jak už Harry věděl. Čaroděj měl na sobě dlouhý černý plášť a ve tváři byl bílý jako sníh, který mu jiskřil na ramenou.

Brumbál za stolem nedal najevo žádné překvapení. Zjevně šlo o předem sjednanou schůzku.

„Dobrý večer, Tome,“ pozdravil návštěvníka nenuceně. „Neposadíš se?“

„Díky,“ přikývl Voldemort a posadil se do křesla, na něž Brumbál ukazoval – Harry si uvědomil, že je to pravděpodobně totéž křeslo, z něhož sám v současnosti před okamžikem vstal. „Slyšel jsem, že jste se stal ředitelem,“ poznamenal hlasem, který zněl o něco pisklavěji a chladněji než dřív. „Vybrali toho pravého.“

„Těší mě, že si to myslíš,“ odpověděl s úsměvem Brumbál. „Mohu ti nabídnout něco k pití?“

„To by mi přišlo vhod,“ souhlasil Voldemort. „Mám za sebou dlouhou cestu.“

Brumbál vstal a přešel ke skříni, v níž v současné době přechovával myslánku, tehdy však byla plná lahví. Nabídl Voldemortovi pohár vína, sám si také nalil a vrátil se do křesla za stolem.

„Tak tedy, Tome… čemu vděčím za to potěšení?“

Voldemort neodpověděl hned, pouze usrkl trochu vína.

„Lidé už mi neříkají Tom,“ ozval se po chvíli. „Jsem dnes známý jako…“

„Vím, pod jakým jménem jsi známý,“ ujistil ho s příjemným úsměvem Brumbál. „Obávám se ale, že pro mne vždy zůstaneš Tom Raddle. To je bohužel jedna z vlastností, které nás na starých učitelích tak rozčilují, že nikdy nedokážou docela zapomenout na mládí a začátky svých žáků.“

Pozvedl sklenici, jako by chtěl Voldemortovi připít. Ve Voldemortově tváři se nepohnul jediný sval, přesto Harry cítil, že se atmosféra v místnosti nepatrně změnila. Tím, že Brumbál odmítl oslovovat Voldemorta jménem, které si sám zvolil, mu dal jasně najevo, že mu nedovolí, aby si diktoval podmínky jejich setkání, a Harry z Voldemortova výrazu vyčetl, že to tak pochopil i on.

„Překvapuje mě, že už tu setrváváte tak dlouho,“ ozval se Voldemort po dlouhé odmlce. „Odjakživa mi vrtá hlavou, proč takový kouzelník, jako jste vy, nikdy neprojevil přání ze školy odejít.“

„Inu,“ opáčil stále ještě s úsměvem Brumbál, „pro takového kouzelníka, jako jsem já, přece neexistuje nic důležitějšího, než je předávání prastarých dovedností mladým a pomoc při vybrušování jejich ducha. Pokud si dobře vzpomínám, učitelské povolání tě kdysi také přitahovalo.“

„A přitahuje mě i nadále,“ připustil Voldemort. „Jenom příliš nechápu, proč vy – na kterého se ministerstvo tak často obrací o radu a kterému myslím už dvakrát nabídli funkci samotného ministra…“

„Popravdě řečeno už to bylo třikrát,“ opravil ho Brumbál. „Ministerská kariéra mě ale nikdy nelákala. I to máme myslím my dva společné.“

Voldemort bez úsměvu nepatrně přikývl a znovu se napil vína Oba umlkli, ale Brumbál mlčení nepřerušil, seděl a s výrazem zdvořilého zájmu čekal, až se znovu ujme slova Voldemort.

„Vrátil jsem se pravděpodobně později,“ promluvil po chvíli konečně návštěvník, „než profesor Dippet čekal… ale vrátil jsem se, abych ještě jednou požádal o to, nač jsem podle jeho názoru byl kdysi příliš mladý. Přišel jsem vás požádat, abyste mi dovolil vrátit se do zdejšího hradu a učit. Určitě jste si vědom, že od té doby, co jsem odtud odešel, jsem mnohé viděl a dokázal. Mohl bych vašim studentům předvést a vysvětlit věci, jaké se od žádného jiného kouzelníka nikdy nedozvědí.“

Brumbál si Voldemorta chvíli pozorně prohlížel přes okraj poháru, než promluvil.

„Ano, samozřejmě je mi známo, že jsi po odchodu ze školy mnohé viděl a dokázal,“ přisvědčil tiše. „Pověsti o tvých činech se donesly až do tvé bývalé školy, Tome. Velice nerad bych věřil třeba jen polovině z nich.“

„Genialita vždy vzbuzuje závist,“ prohlásil se stále neproniknutelným výrazem Voldemort. „Ze závisti se rodí nenávist a nenávist je matkou lží. To nepochybně víte, Brumbále.“

„Myslíš tedy, že tvé počínání lze označit za geniální?“ zeptal se mírně Brumbál.

„Nepochybně,“ ujistil ho Voldemort a v očích jako by mu zaplál rudý plamen. „Experimentoval jsem, posunul jsem hranice kouzel a čar možná dál, než je kdy přede mnou posunul kdokoli jiný…“

„Jen jistého druhu kouzel a čar,“ opravil ho klidně Brumbál. „Jen některých. V oblasti těch ostatních zůstáváš… promiň mi ten výraz… politováníhodně nevědomý.“

Voldemort se poprvé usmál. Byl to spíše napjatý úšklebek, ošklivá grimasa, která působila hrozivěji než vztek či zuřivost.

„Zase ten starý argument,“ namítl tiše. „Jenže nic z toho, co jsem ve světě viděl, nepotvrzuje vaši slavnou teorii, že láska je mocnější než magie, kterou vyznávám já, Brumbále.“

„Možná jsi nehledal na správných místech,“ poznamenal Brumbál.

„No prosím, a kde je v tom případě lepší místo pro začátek nového výzkumu než tady v Bradavicích?“ ohradil se Voldemort. „Necháte mě vrátit se sem? Dovolíte, abych se o svoje znalosti podělil s vašimi studenty? Dávám vám sebe i své nadání plně k dispozici. Jsem vám plně k službám.“

Brumbál zvedl obočí.

„A co se stane s těmi, kteří budou plně k službám tobě? Co bude s těmi, kteří si říkají – nebo se tak o nich alespoň mluví – Smrtijedi?“

Voldemortův výraz Harrymu prozradil, že nečekal, že bude Brumbál tohle jméno znát – viděl, jak mu v očích znovu rudě zablýsklo a úzké chřípí se mu zachvělo.

„Moji přátelé,“ promluvil po chvíli zaváhání, „budou ve svém konání nepochybně pokračovat i beze mne.“

„Rád slyším, že je považuješ za přátele,“ odvětil Brumbál. „Měl jsem totiž dojem, že jsou spíš něco jako tvoji služebníci.“

„To se mýlíte,“ ujistil ho Voldemort.

„Takže kdybych si dnes večer zašel do hostince U Prasečí hlavy, nenašel bych jich tam několik – Notta, Rosiera, Mulcibera, Dolohova – jak čekají na tvůj návrat? Jsou to vskutku oddaní přátelé, když s tebou večerní chumelenicí putují takovou dálku, jen aby ti popřáli hodně štěstí, když se jdeš ucházet o učitelské místo.“

Nebylo pochyb o tom, že Brumbálova podrobná obeznámenost s přítomností jeho společníků je Voldemortovi ještě méně po chuti, přesto se téměř okamžitě vzpamatoval.

„Jste vševědoucí jako vždy, Brumbále.“

„Ale kdepak, jen mám přátele mezi místními hospodskými,“ mávl rukou Brumbál. „Takže, Tome…“

Odložil dopitou sklenici, napřímil se v křesle a dobře známým typickým gestem spojil špičky prstů obou rukou.

„…promluvme si otevřeně. Proč jsi sem dnes večer přišel v doprovodu svých nohsledů a ucházíš se o místo, o něž – jak oba víme – ve skutečnosti nestojíš?“

Voldemort měl ve tváři výraz chladného překvapení.

„Že o to místo nestojím? Naopak, Brumbále, velice o to místo stojím.“

„Ale jdi, do Bradavic by ses rád vrátil, ale učit se ti nechce o nic víc, než se ti chtělo, když ti bylo osmnáct. O co ti jde, Tome? Co kdybys alespoň pro jednou zkusil být upřímný?“

Voldemort posměšně odfrkl.

„Jestli mi to místo nechcete dát…“

„Samozřejmě že nechci,“ ujistil ho Brumbál. „A ani v nejmenším se nedomnívám, žes čekal, že ti je nabídnu. Přesto jsi za mnou přišel a žádáš o ně, takže pro to musíš mít nějaký důvod.“

Voldemort vstal. Obličej měl tak zrůzněný vztekem, že se Tomu Raddleovi podobal ještě méně.

„To je vaše poslední slovo?“

„Ano,“ přikývl Brumbál a také vstal.

„V tom případě už si nemáme co říct.“

„Ne, to nemáme,“ souhlasil Brumbál a ve tváři se mu objevil výraz obrovského smutku. „Už dávno minula doba, kdy jsem tě mohl vystrašit zapálenou skříní a donutit tě, abys zaplatil za svoje zlé činy. Přál bych si ale, aby to šlo, Tome… moc bych si to přál…“

V jednu chvíli Harry málem vykřikl ne zcela potřebné varování – byl si totiž jistý, že sebou Voldemortova ruka trhla a zamířila ke kapse s hůlkou. Pak ale toto nebezpečí pominulo, Voldemort se odvrátil, odešel a dveře se za ním zavřely.

Harry pocítil, jak ho Brumbál znovu pevně sevřel kolem paže, a o chviličku později opět oba stáli prakticky na stejném místě, na okenním parapetu se ale nekupil sníh a Brumbálova pravá ruka byla opět zčernalá a na pohled mrtvá.

„Proč?“ vyhrkl okamžitě Harry a vzhlédl k Brumbálovi. „Proč se vrátil? Přišel jste na to někdy?“

„Mám jisté teorie,“ odpověděl Brumbál, „ale nic víc.“

„Jaké teorie, pane profesore?“

„To ti povím, Harry, až získáš od profesora Křiklana tu vzpomínku,“ slíbil Brumbál. „Až seženeš tenhle poslední kousek skládačky, všechno se doufám ujasní… nám oběma.“

Harry stále ještě hořel zvědavostí, a přestože Brumbál přešel ke dveřím a otevřel mu je, chvíli trvalo, než se pohnul.

„Šlo mu zase o místo učitele obrany proti černé magii, pane? Neřekl přece…“

„Jistě, nepochybně chtěl učit obranu proti černé magii,“ přikývl Brumbál. „Svědčí o tom dozvuky našeho krátkého setkání. Od chvíle, kdy jsem to místo odmítl dát lordu Voldemortovi, žádného učitele obrany proti černé magii jsme si neudrželi déle než rok.“

Kapitola dvacátá první

Nenalezitelná komnata

Celý následující týden si Harry lámal hlavu tím, jak přesvědčit Křiklana, aby mu vydal svou pravdivou vzpomínku. Nic ho však neosvítilo, takže udělal jen to, co poslední dobou dělával stále častěji, když nevěděl kudy kam: zavrtal se do učebnice lektvarů a doufal, že v princových poznámkách načmáraných na okraji stránek najde něco užitečného, jak se mu to už tolikrát podařilo.

„Tam nic nenajdeš,“ ubezpečila ho Hermiona v neděli pozdě večer.

„Nezačínej zase, Hermiono,“ odsekl Harry. „Nebýt prince, Ron by tady teď s námi neseděl.“

„Ale seděl, stačilo jen v prvním ročníku poslouchat Snapea,“ usadila ho Hermiona.

Harry dělal, že neslyší. Narazil právě na zaklínadlo Sectumsempra, pod nímž bylo na okraji stránky načmáráno spiklenecké

Určeno nepřátelům!

Dostal cukání co nejdřív si je vyzkoušet, v Hermionině přítomnosti to ale nepovažoval za nejlepší nápad a pouze si nepozorovaně přeložil růžek stránky.

Seděli u krbu ve společenské místnosti už jen s několika spolužáky z šestého ročníku, kteří dosud nešli spát. Když se vrátili od večeře, zavládl mezi všemi jistý rozruch, neboť na nástěnce objevili novou vývěsku s oznámením termínu jejich zkoušky z přemisťování. Zkouška byla stanovena na jedenadvacátý duben s tím, že každý, kdo nejpozději v den zkoušky dovrší sedmnáct let, se může zapsat na doplňkové praktické cvičení v Prasinkách, konané pod přísným dohledem.

Rona se zmocnila panika, když si oznámení přečetl. Přemístění se mu ještě ani jednou nepodařilo a měl strach, že nebude dostatečně připraven. Hermiona se úspěšně přemístila už dvakrát, takže si věřila o něco víc, zato Harry, kterému do sedmnáctých narozenin scházely ještě čtyři měsíce, ke zkoušce v tomto termínu tak jako tak nemohl.

„Aspoň jsi už ale to přemisťování zvládl,“ plašil se nervózní Ron. „Nebudeš s ním mít v červenci problémy!“

„Zvládl jsem to jen jednou,“ připomněl mu Harry. Při předchozí hodině se mu totiž konečně podařilo zmizet a poté se znovu v obruči objevit.

Ron ještě spoustu času promarnil stýskáním, jak je to přemisťování obtížné, a teď se pachtil s dopisováním obzvlášť složitého pojednání pro Snapea, které už měli Harry s Hermionou hotové. Harry předem věděl, že bude jeho práce hodnocena špatně, protože se však se Snapem rozcházel v názoru na to, jak nejlépe bojovat proti mozkomorům, bylo mu to jedno. Nejdůležitější ze všeho pro něj teď byla Křiklanova vzpomínka.

„Říkám ti, že s tímhle problémem ti ten tvůj pitomý princ nepomůže, Harry!“ rozkřikla se na něj Hermiona. „Existuje jen jeden způsob, jak někoho přinutit, aby udělal, co chceš, a to je kletba Imperius, která je ovšem zakázaná…“

„Jo, díky, to vím taky,“ odbyl ji Harry a nezvedl ani oči od učebnice. „Proto hledám něco jiného. Brumbál říká, že veritasérum v tomhle případě nepomůže, třeba ale existuje nějaký jiný lektvar nebo zaklínadlo…“

„Jdeš na to ze špatného konce,“ přesvědčovala ho Hermiona. „Podle Brumbála můžeš tu vzpomínku získat jedině ty a to určitě znamená, že dokážeš Křiklana přimět k něčemu, co by jiní nesvedli. Takže vůbec nejde o to podstrčit mu nějaký lektvar, to by dokázal kdokoli…“

„Jak se píše ‚agresivní‘?“ zeptal se Ron, zuřivě zatřásl brkem a přitom upřeně zíral do svého pergamenu. „Určitě to nebude A – R – K, že ne?“

„Ne, to jistě ne,“ ubezpečila ho Hermiona a přitáhla si jeho pojednání k sobě. „A ‚augut‘ taky nezačíná O – R – G. Co to máš za brk?“

„Pravopisný, od Freda a George… nejspíš už to kouzlo ale vyprchalo…“

„To tedy určitě,“ přikývla Hermiona a ukázala na název pojednání, „protože jsme měli psát o mozkomorech a ne o morkodrapech a taky si nevzpomínám, že by ses přejmenoval na Roonila Wazliba.“

„To snad ne!“ vyjekl Ron a vyděšeně zíral na pergamen. „Neříkej, že to budu muset celé psát znova!“

„Jen klid, to napravíme,“ upokojovala ho Hermiona, chopila se pojednání a vytáhla hůlku.

„Já tě miluju, Hermiono!“ oddechl si Ron, zhroutil se do křesla a unaveně si mnul oči.

Hermiona se nepatrně začervenala, řekla však jen: „Hlavně to neříkej před Levandulí.“

„To ne,“ zahučel Ron do dlaní. „Nebo možná jo… aspoň mi dá konečně kopačky…“

„A proč nedáš kopačky ty jí, jestli to s ní chceš skončit?“ zajímal se Harry.

„Tys nikdy nikomu kopačky nedal, co?“ odsekl Ron. „S Cho jste se…“

„Nějak jsme se rozešli sami od sebe, jo,“ přikývl Harry.

„Kéž by to tak bylo i se mnou a s Levandulí,“ povzdechl si zasmušile Ron a pozoroval Hermionu, která mlčky klepala koncem hůlky do každého nesprávně napsaného slova, takže se text na stránce sám opravoval. „Čím jasněji jí ale naznačuju, že bych to rád skončil, tím víc se ke mně lepí. Připadám si, že chodím s naší olbřímí olihní.“

„Na, tumáš,“ ozvala se asi po dvaceti minutách Hermiona a pojednání mu vrátila.

„Tisíceré díky,“ zaradoval se Ron. „Smím si půjčit tvůj brk, abych to dopsal?“

Harry, který zatím v poznámkách prince dvojí krve nenašel vůbec nic užitečného, se rozhlédl po společenské místnosti. Zjistil, že už tu zůstali jen oni tři, Seamus právě proklel Snapea i jeho pojednání a šel si lehnout. Do ticha praskal jen oheň a škrabal Hermionin brk, kterým Ron dopisoval poslední odstavec práce o mozkomorech. Harry právě zaklapl princovu učebnici a zívl, a vtom zničehonic…

Prásk!

Hermiona mírně vyjekla, Ron si celé pojednání polil inkoustem a Harry vydechl: „Kráturo!“

Domácí skřítek se mu hluboce poklonil a spustil, jako by mluvil na pokroucené prsty svých nohou.

„Pán říkal, že chce pravidelná hlášení o tom, co dělá mladý Malfoy, tak Krátura přišel, aby…“

Prásk!

Vedle Krátury se objevil Dobby s čapkou se střapcem nakřivo.

„Dobby taky pomáhal, Harry Pottere!“ vypískl a střelil po Kráturovi nerudným pohledem. „A Krátura by měl Dobbymu říct, když jde za Harrym Potterem, aby mohli hlášení podat oba společně!“

„Co to má znamenat?“ divila se Hermiona, ještě celá šokovaná tím, jak znenadání se zjevili. „Co se děje, Harry?“

Harry na okamžik zaváhal, než odpověděl, protože Hermioně dosud neprozradil, že Krátura a Dobbyho pověřil, aby Malfoye sledovali. Domácí skřítkové pro ni vždy byli velice ošemetné téma.

„Totiž… tihle dva pro mne sledují Malfoye,“ vysvětloval.

„Dnem i nocí,“ zaskřehotal Krátura.

„Dobby už týden nespal, Harry Pottere,“ hlásil hrdě Dobby a trochu se zapotácel.

Hermiona se zatvářila pohoršené.

„Tys vůbec nespal, Dobby? Ale Harry, určitě jsi jim nenařídil…“

„Ne, samozřejmě že ne,“ ujistil ji honem Harry. „Vyspat se smíš, Dobby, rozumíš? No a zjistil některý z vás něco?“ honem se zeptal, než se Hermiona stačila znovu vložit do hovoru.

„Pan Malfoy se pohybuje tak důstojně, jak se sluší na člověka jeho čistokrevného původu,“ okamžitě odkrákoral Krátura. „Jeho rysy připomínají krásu kostry mé někdejší paní a jeho způsoby jsou…“

„Draco Malfoy je malý dareba!“ vypískl rozhořčeně Dobby. „Dareba, který – který…“

Rozklepal se od střapce čepičky až po špičky ponožek a rozběhl se ke krbu, jako by chtěl skočit do ohně. Harry, pro kterého to nebylo tak docela nečekané, chytil skřítka kolem pasu a pevně ho přidržel. Dobby se pár vteřin snažil vykroutit a pak znehybněl.

„Děkuji, Harry Pottere,“ lapal po dechu. „Pro Dobbyho je pořád ještě těžké, když musí špatně mluvit o svých někdejších pánech…“

Harry ho pustil, Dobby si narovnal čepičku a vzdorovitě vyjel na Kráturu: „Krátura by ale měl vědět, že Draco Malfoy není pro domácího skřítka dobrý pán!“

„Jo! Vůbec nepotřebujeme, abys nám vykládal, jak Malfoye miluješ,“ obrátil se Harry ke Kráturovi. „Přejdi rovnou k tomu, kde všude se toulal.“

Krátura se do něj zabodl rozběsněným pohledem, ještě jednou se uklonil a znovu spustil. „Pan Malfoy chodí jíst do Velké síně, spává ve své ložnici ve sklepení, chodí na vyučování do několika různých…“

„Pověz mi to ty, Dobby,“ skočil mu do řeči Harry. „Potloukal se někde, kde neměl co pohledávat?“

„Harry Pottere, pane,“ kvičel Dobby a velké oči podobné křišťálovým koulím se mu leskly ve světle ohně, „Dobby nezjistil, že by mladý Malfoy nějak porušoval školní řád, přesto ale dělá všechno pro to, aby unikl sledování. Podniká pravidelné návštěvy do sedmého patra s různými jinými studenty a ti zůstávají na hlídce, zatímco on jde do…“

„Do Komnaty nejvyšší potřeby!“ vyhrkl Harry a praštil se do čela učebnicí Příprav lektvarů pro pokročilé. Hermiona s Ronem na něj vytřeštěně zírali. „Tak tam se pokaždé ztratí! Tam dělá ty… no to už je vlastně jedno co! Vsadím se, že proto vždycky zmizí z plánku – když o tom tak přemýšlím, Komnatu nejvyšší potřeby jsem na něm nikdy neviděl!“

„Třeba autoři Pobertova plánku o té komnatě vůbec nevěděli,“ poznamenal Ron.

„Myslím, že to spíš bude součástí kouzelného vybavení komnaty,“ přidala se Hermiona. „Když potřebuješ, aby byla nezakreslitelná, poslechne tě.“

„Podařilo se ti vniknout dovnitř, Dobby, a podívat se, co tam Malfoy provádí?“ vyptával se dychtivě Harry.

„Ne, Harry Pottere, to je nemožné,“ omlouval se Dobby.

„Není to nemožné,“ ohradil se okamžitě Harry. „Malfoy tam loni jednou do našeho hlavního štábu pronikl, takže já se tam můžu dostat taky a špehovat ho, to nebude problém.“

„Já ale myslím, že se ti to nepodaří, Harry,“ zavrtěla pomalu hlavou Hermiona. „Malfoy tehdy přesně věděl, k jakému účelu komnatu používáme, protože ta pitomá Marietta to vyžvanila. Potřeboval, aby se komnata změnila v hlavní štáb Brumbálovy armády, takže ho poslechla. Ty ale nevíš, čím se komnata stává, když do ní Malfoy vejde, takže taky nevíš, jak potřebuješ, aby se proměnila.“

„To půjde nějak vyřešit,“ mávl bezstarostně rukou Harry. „Odvedl jsi skvělou práci, Dobby.“

„Krátura si také vedl dobře,“ připomněla laskavě Hermiona, Krátura se ale nezatvářil ani trochu vděčně. Otočil své velikánské, krhavé zarudlé oči v sloup a postěžoval si stropu: „Mudlovská šmejdka mluví na Kráturu, Krátura bude dělat, že neslyší…“

„Nech toho!“ osopil se na něj Harry, a tak se Krátura naposledy hluboce uklonil a přemístil se. „Ty by ses měl taky jít trochu vyspat, Dobby.“

„Děkuji, Harry Pottere, pane!“ vypískl šťastně Dobby a vzápětí zmizel.

„Tak co tomu říkáte?“ zajásal nadšeně Harry a otočil se k Ronovi a Hermioně, jakmile se oba skřítci ze společenské místnosti ztratili. „Už víme, kam Malfoy chodí! Teď ho dostaneme na kolena!“

„Jo, je to paráda,“ zahuhlal mrzutě Ron a snažil se vysušit rozlitý inkoust tam, kde ještě před chviličkou byl téměř dopsaný domácí úkol. Hermiona si pergamen přitáhla a začala inkoust odsávat hůlkou.

„Co mělo ale znamenat, že tam nahoru chodí s různými jinými studenty?“ přemýšlela nahlas. „Kolik lidí do svého tajemství zasvětil? Nečekala bych, že se s tím, co tam dělá, bude svěřovat spoustě dalších…“

„Jo, taky se mi to nezdá,“ zamračil se Harry. „Slyšel jsem, jak říkal Crabbemu, že do toho, co tam dělá, mu nic není… Tak co vlastně říká všem těm… těm, co…“

V polovině věty zmlkl a upřeně zíral do ohně.

„Páni, já jsem ale pitomec,“ vydechl pak tiše. „To je přece jasné, ne? Vždyť dole ve sklepení ho byla plná velká káď… snadno si mohl během hodiny trochu ukrást…“

„Co si mohl ukrást?“ nechápal Ron.

„Mnoholičný lektvar, co nám Křiklan ukazoval na první hodině. Trochu si ho potají odlil… Vůbec nejde o spoustu jiných studentů, co tam Malfoyovi stojí na hlídce… jsou to jako obvykle Crabbe a Goyle… no jasně, všechno to do sebe zapadá!“ přemítal Harry, vyskočil a začal přecházet před krbem sem a tam. „Jsou dost pitomí, aby dělali, co jim poručí, i když jim nevysvětlil, o co mu vlastně jde… Protože ale nechce, aby je někdo viděl, jak postávají před Komnatou nejvyšší potřeby, dává jim pít mnoholičný lektvar, aby vypadali jako někdo jiný… Ty dvě holky, co jsem s ním viděl, když se tehdy ulil z famfrpálu – che! To byli Crabbe a Goyle!“

„Chceš říct,“ ozvala se ztlumeným hláskem Hermiona, „že ta malá holka, co jsem jí spravovala váhy…“

„No jasně, samozřejmě!“ zahalasil Harry a pohlédl na Hermionu. „Samozřejmě! Malfoy byl v tu chvíli určitě uvnitř v komnatě a ta holka – ale co to plácám? – Crabbe nebo Goyle upustil váhy, aby dal Malfoyovi vědět, že nemá vycházet ven, protože na chodbě někdo je! A vzpomínáš na tu holku, co upustila ty pulce? Celou dobu jsme kolem něj chodili a nevěděli jsme o tom!“

„Nutí Crabbeho a Goyla, aby se vydávali za holky?“ pochechtával se Ron. „To je tedy fór… už se nedivím, že se poslední dobou oba tváří tak kysele. Divím se jenom, že ho nepošlou do háje…“

„To asi nemůžou, nemyslíš, jestli jim ukázal svoje Znamení zla,“ připomněl mu Harry.

„Hmm… Znamení zla, o kterém nevíme, jestli doopravdy existuje,“ zabručela pochybovačně Hermiona, stočila Ronův usušený pergamen, aby nepřišel k nějaké další úhoně, a podala mu ho.

„To uvidíme,“ prohlásil suverénně Harry.

„Ano, uvidíme,“ přisvědčila Hermiona, vstala a protáhla se. „Na tvém místě bych ale ještě tolik nejásala, Harry, pořád si myslím, že se do Komnaty nejvyšší potřeby nedostaneš, nebudeš-li předem vědět, co v ní je. A taky si myslím,“ přehodila si brašnu přes rameno a nesmírně vážně mu pohlédla do očí, „že bys neměl zapomínat na to, že se máš momentálně soustředit na získání té vzpomínky od Křiklana. Dobrou noc.“

Harry se díval, jak odchází, a na okamžik se ho zmocnilo mírné rozladění. Jakmile se za ní zavřely dveře vedoucí k dívčím ložnicím, otočil se k Ronovi.

„Co si o tom myslíš ty?“

„Chtěl bych se umět přemisťovat jako domácí skřítek,“ zahučel Ron s očima upřenýma na místo, kde zmizel Dobby. „To bych měl tu zkoušku v kapse.“

Tu noc se Harry příliš dobře nevyspal. Měl pocit, že leží celé hodiny, ale nemohl usnout a přemítal, k čemu Malfoy Komnatu nejvyšší potřeby používá a co tam najde on sám, až se do ní na druhý den vypraví. Navzdory Hermioniným varováním totiž nepochyboval, že když Malfoy dokázal proniknout do hlavního štábu BA, podaří se i jemu proniknout do Malfoyovy… co to vlastně je? Místo, kde se s někým schází? Skrýš? Skladiště? Dílna? Mozek mu šrotoval ostošest, a když Harry konečně usnul, neustále se mu v přerývaných snech zjevoval Malfoy a měnil se v Křiklana, ten se zase měnil ve Snapea…

Druhý den ráno se Harry u snídaně přímo třásl očekáváním. Měl před obranou proti černé magii volnou hodinu a byl odhodlán strávit ji tím, že se pokusí proniknout do Komnaty nejvyšší potřeby. Hermiona projevovala okázalý nezájem o jeho šeptané plány, jak to hodlá učinit, a Harryho to popuzovalo. Byl totiž přesvědčen, že kdyby chtěla, mohla by mu hodně pomoct.

„Hele,“ řekl tiše, přiklonil se k ní a položil ruku na Denního věštce, kterého si právě vzala od poštovní sovy. Nechtěl, aby si Věštce otevřela a schovala se mu za ním. „Na tu věc s Křiklanem jsem nezapomněl, pořád ale nemám ponětí, jak z něj tu vzpomínku vymámit, a dokud mě něco nenapadne, proč bych nemohl zjistit, co Malfoy dělá?“

„Už jsem ti říkala, že k tomu musíš Křiklana přimět,“ opakovala mu Hermiona. „Tady nejde o to, že bys ho nějak oklamal nebo snad uřknul, to by Brumbál dokázal levou rukou. Ale místo svého poflakování kolem Komnaty nejvyšší potřeby,“ vyškubla mu Věštce zpod ruky, rozložila si ho a prohlížela si titulní stránku, „bys měl jít za Křiklanem a apelovat na svoje lepší já.“

„Nepíšou o někom, koho známe?“ vyptával se Ron, zatímco Hermiona přelétala očima titulky.

„Píšou!“ vyhrkla a Harrymu i Ronovi málem zaskočilo. „Ale klid, všechno je v pořádku, žije. Jde o Mundunguse, zatkli ho a poslali do Azkabanu! Píšou tady, že se snad vydával za neživého při jakémsi pokusu o vloupání… A zmizel nějaký Oktávius Pepřec… a ještě tohle, to je ale hrůza! Zatkli nějakého devítiletého kluka, který se pokusil zavraždit vlastní prarodiče. Domnívají se, že to udělal pod vlivem kletby Imperius…“

Dojedli mlčky. Hermiona hned po snídani zamířila na hodinu starodávných run, Ron se odebral do společenské místnosti, kde ještě musel dopsat závěr pojednání o mozkomorech pro Snapea, a Harry se vydal na chodbu v sedmém patře, k úseku holé zdi proti gobelínu, na němž Barnabáš Blouznivý učil trolly balet.

Hned jak našel první opuštěnou chodbu, navlékl si neviditelný plášť, byla to však zbytečná námaha. Když totiž dorazil k cíli, zjistil, že je tam pusto a prázdno. Nebyl si vůbec jistý, jestli jeho šance proniknout do komnaty bude větší, anebo naopak menší podle toho, zda v ní Malfoy je či není, zato mu první pokus alespoň nekomplikoval Crabbe či Goyle vydávající se za jedenáctiletou holku.

Když se blížil k místu se skrytými dveřmi do Komnaty nejvyšší potřeby, zavřel oči. Věděl, co musí udělat; v loňském školním roce v tom umění dosáhl naprostého mistrovství. Cele se soustředil na jedinou myšlenku: Potřebuji zjistit, co tady Malfoy dělá… potřebuji zjistit, co tady Malfoy dělá… potřebuji zjistit, co tady Malfoy dělá…

Třikrát prošel kolem místa, kde měly být dveře, pak s nedočkavě bušícím srdcem otevřel oči a podíval se – pořád byl před ním jen kus obyčejné holé zdi.

Přistoupil až k ní a zkusmo zatlačil. Nepoddajný kámen se ani nepohnul.

„No dobře,“ prohlásil Harry nahlas. „Dobře… asi jsem to špatně formuloval.“

Na okamžik se zamyslel, pak znovu začal se zavřenýma očima přecházet sem a tam a maximálně se soustředil.

Potřebuji najít místo, kam Malfoy tajně chodí… Potřebuji najít místo, kam Malfoy tajně chodí… po třech obrátkách zvědavě otevřel oči.

Dveře nikde.

„No tak, nech toho,“ zavrčel na zeď podrážděně. „Tohle byl jasný pokyn… ale jak chceš…“

Několik minut usilovně přemýšlel a pak opět začal chodit podél zdi.

Potřebuji, ať se pro mne proměníš ve stejné místo, v jaké se měníš pro Draca Malfoye…

Tentokrát neotevřel oči hned poté, co se zastavil; napjatě poslouchal, jako by čekal, že uslyší, jak se dveře derou do zdi. Neslyšel ale nic, v uších mu znělo pouze vzdálené ptačí štěbetání zvenčí. Otevřel oči.

Dveře opět nikde.

Harry sprostě zaklel a někdo za ním zaječel. Ohlédl se a spatřil hlouček prchajících prvňáčků, kteří právě mizeli za rohem a pravděpodobně byli přesvědčení, že narazili na ducha s obzvlášť nevymáchanou hubou.

Během následující hodiny vyzkoušel Harry všechny varianty příkazu potřebuji zjistit, co v tobě dělá Draco Malfoy, které ho napadly, nakonec ale musel neochotně připustit, že měla Hermiona nejspíš pravdu. Komnata se pro něj prostě odmítala otevřít. Zklamaný a navztekaný se vlekl na hodinu obrany proti černé magii, cestou si sundal neviditelný plášť a nacpal si ho do brašny.

„Zase pozdě, Pottere,“ pokáral ho chladně Snape, když chvatně vpadl do učebny ozářené svícemi. „Srážím Nebelvíru deset bodů.“

Harry po něm střelil nenávistným pohledem a honem se usadil vedle Rona. Půlka třídy byla ještě na nohou, vytahovala si učebnice a připravovala si ostatní pomůcky, bylo tedy zřejmé, že nepřišel o mnoho později než oni.

„Ještě než začneme, vezmu si vaše pojednání o mozkomorech,“ zahájil hodinu Snape a nedbale mávl hůlkou. Pětadvacet pergamenových svitků se okamžitě vzneslo do vzduchu a složilo se před ním na stole do úhledné hromádky. „A ve vašem vlastním zájmu doufám, že budou tentokrát lepší než ty pitominy, které jsem musel číst o tom, jak vzdorovat kletbě Imperius. A teď si všichni laskavě otevřete učebnice na straně – co si přejete, pane Finnigane?“

„Pane profesore,“ zeptal se Seamus, „rád bych věděl, jak od sebe vlastně poznáte neživého a ducha? Ve Věštci se totiž psalo o nějakém neživém…“

„Ne, nepsalo,“ přerušil ho znuděně Snape.

„Ale, pane profesore, slyšel jsem, že…“

„Kdybyste si ten článek přečetl doopravdy pozorně, pane Finnigane, byl byste se dozvěděl, že tím takzvaným neživým nebyl ve skutečnosti nikdo jiný než ubohý smradlavý zlodějíček Mundungus Fletcher.“

„Myslel jsem, že Snape a Mundungus jsou na stejné straně,“ zamumlal Harry Ronovi a Hermioně. „Nemělo by ho znepokojovat, že Mundunguse sebrali…“

„Zdá se ale, že pan Potter má k tomu tématu hodně co říct,“ Snape náhle ukázal do zadních lavic a černýma očima Harryho přímo probodával. „Zeptejme se tedy pana Pottera, podle čeho by on poznal rozdíl mezi neživým a duchem.“

Celá třída otočila hlavu a zadívala se na Harryho, který se honem snažil rozpomenout, jak mu to Brumbál říkal tenkrát večer, když byli navštívit Křiklana.

„No – tedy – duchové jsou průhlední…“ začal.

„No výborně,“ přerušil ho Snape a posměšně zkřivil rty. „Ano, je doopravdy vidět, že téměř šest let výuky čar a kouzel jsme ve vašem případě nevynaložili nadarmo, Pottere. Duchové jsou průhlední.“

Pansy Parkinsonová se pisklavě zachichotala. Několik dalších studentů se pobaveně šklebilo. Harry se zhluboka nadechl, a přestože v něm všechno pobouřeně vřelo, klidným hlasem pokračoval. „Jasně, duchové jsou průhlední, zatímco neživí jsou vlastně mrtvoly, ne? To znamená, že neživí budou z masa a kostí…“

„Totéž by nám řeklo kterékoli pětileté děcko,“ zavrčel Snape. „Neživý je mrtvola, která byla uměle oživena pomocí kouzel nějakého černokněžníka. Není doopravdy naživu, černokněžník používá neživého pouze jako loutku, která plní jeho příkazy. Naproti tomu duch, jak už doufám dnes všichni víte, je otiskem duše, jejž po sobě zemřelý zanechal na zemi… a samozřejmě, jak nám tak moudře prozradil Potter, je průhledný.“

„No prosím, ale to, co Harry řekl, je přesně to, co potřebujeme vědět, chceme-li je od sebe rozeznat,“ zastal se Harryho Ron. „Když některého z nich potkáme v nějaké temné uličce, prostě se na něj koukneme, abychom zjistili, jestli je z masa a kostí, ne? Nepůjdeme za ním a nebudeme se ptát: Promiňte, ale jste otiskem duše zemřelého?“

V lavicích to zašumělo smíchem, který však okamžitě utichl, když Snape po třídě přejel přísným pohledem.

„Srážím Nebelvíru dalších deset bodů,“ vyštěkl. „Nic inteligentnějšího bych od vás ovšem ani nečekal, Ronalde Weasley, když jste z tak tuhého masa a kostí, že se nedokážete přemístit ani o píď.“

„Mlč už!“ šeptla Hermiona Harrymu a popadla ho za paži, neboť užuž navztekaně otevíral ústa. „Nemá to cenu, jenom si vysloužíš další školní trest, nech to plavat!“

„A teď si v učebnicích nalistujte stranu dvě stě třináct,“ pokračoval Snape s nepatrným úsměškem, „a přečtěte si první dva odstavce kapitoly o kletbě Cruciatus…“

Ron byl po celý zbytek obrany proti černé magii nezvykle zakřiknutý. Když na konci hodiny zazvonilo, připojila se k němu a k Harrymu Levandule (Hermiona se jakýmsi záhadným způsobem vypařila, jakmile ji spatřila přicházet) a spustila rozhořčenou tirádu proti Snapeovi, jak se Ronovi vysmíval za jeho neobratnost při přemisťování. Rona to ale zjevně jen ještě víc popudilo. Aby se jí zbavil, vymluvil se, že si musejí s Harrym odskočit na chlapeckou umývárnu.

„Snape má ale pravdu, nebo ne?“ povzdechl si, když na sebe asi minutu dvě koukal do naprasklého zrcadla. „Nevím, jestli má vůbec smysl, abych na tu zkoušku chodil. Pořád tomu přemisťování nemůžu přijít na kloub.“

„Podle mě uděláš nejlíp, když půjdeš na to doplňkové cvičení v Prasinkách a vyzkoušíš si, jak ti to půjde tam,“ domlouval mu Harry. „Každopádně to bude zajímavější než pokoušet nepřemístit do nějaké pitomé obruče. A když ti to ani pak nepůjde… no, však víš… dělej, jak chceš, ale můžeš si tu zkoušku odložit a jít na ni až se mnou v lé… Uršulo, tohle je chlapecká umývárna!“

Z kabinky za jejich zády se vynořil duch mladé dívky. Nyní se dívka za nimi vznášela ve vzduchu a zkoumala je silnými kulatými brýlemi s bílou obroučkou.

„Aha,“ zahučela zklamaně, „to jste vy dva.“

„A koho jsi čekala?“ zajímal se Ron a prohlížel si ji v zrcadle.

„Nikoho,“ odsekla a zamyšleně si ohmatávala pupínek na bradě. „Sliboval sice, že se na mě zase přijde podívat, jenže tys taky tvrdil, že za mnou čas od času zaskočíš…“ pohlédla vyčítavě na Harryho, „a přitom jsem tě už neviděla celé měsíce. Už jsem se naučila na chlapecké sliby moc nespoléhat.“

„Já myslel, že bydlíš v tamté dívčí umývárně,“ podivil se Harry, který se zmíněné místnosti už několik let širokým obloukem vyhýbal.

„Bydlím,“ přitakala Uršula a roztrpčeně pokrčila rameny, „to ale ještě neznamená, že nemohu zajít na návštěvu i někam jinam. Jednou jsem se na tebe přece přišla podívat, když ses koupal, vzpomínáš?“

„Až moc dobře,“ ujistil ji Harry.

„Myslela jsem ale, že se ti líbím,“ zakňourala ublíženě. „Kdybyste vy dva vypadli, třeba by se vrátil on… měli jsme spolu hodně společného… určitě to také cítil…“

A s nadějí v očích pohlédla ke dveřím.

„Když říkáš, že jste měli hodně společného,“ ozval se Ron, konečně docela pobaveně, „znamená to, že taky žije v nějaké odpadové rouře?“

„Ne,“ odsekla vzdorovitě Uršula, až se její hlas ve staré, dlaždicemi obložené umývárně rozezněl halasnou ozvěnou. „Znamená to, že je to citlivý hoch, ostatní ho taky šikanují jako mě, připadá si osamělý a nemá nikoho, s kým by si popovídal, a taky se nebojí dát najevo, co cítí, a poplakat si!“

„Říkáš, že sem chodí nějaký kluk brečet?“ vyptával se zvědavě Harry. „Nějaký malý kluk?“

„Co je vám do toho!“ vyjela Uršula a uslzené oči upřela na Rona, který se teď už nepokrytě křenil. „Slíbila jsem, že to nikomu nepovím a že si jeho tajemství odnesu…“

„…snad ne do hrobu?“ odfrkl si posměšně Ron. „Ještě tak možná do kanálu…“

Uršula zlostně zaječela a vrhla se po hlavě do toaletní mísy tak prudce, až voda vyšplíchla přes okraj a rozlila se po podlaze. Ron jako by si popichováním Ufňukané Uršuly posílil sebevědomí.

„Máš pravdu,“ otočil se na Harryho a přehodil si brašnu znovu přes rameno. „Přihlásím se na to praktické cvičení do Prasinek a teprve po něm se rozhodnu, jestli na zkoušku půjdu nebo ne.“

A tak se Ron o následujícím víkendu připojil k Hermioně a k ostatním studentům šestého ročníku, kteří už sedmnácté narozeniny oslavili nebo je měli brzy oslavit a za dva týdny mohli jít na zkoušku. Harry trochu závistivě sledoval, jak se všichni chystají do vesnice. Výlety do Prasinek mu scházely a navíc se vyvedl obzvlášť pěkný jarní den, poprvé po dlouhé době se obloha skvěla modří. Rozhodl se ovšem využít času k dalšímu pokusu o dobytí Komnaty nejvyšší potřeby.

„Udělal bys líp,“ domlouvala mu Hermiona, když se jí a Ronovi se svým úmyslem ve vstupní síni svěřil, „kdybys zašel rovnou ke Křiklanovi do kabinetu a pokusil se z něj dostat tu vzpomínku.“

„Vždyť se o to snažím!“ ohradil se dotčeně a zcela po právu Harry. Během uplynulého týdne se po každé hodině lektvarů úmyslně zdržoval v učebně a doufal, že se mu podaří zaskočit Křiklana samotného, učitel lektvarů se ale pokaždé vytratil ze sklepení tak rychle, že ho Harry ani jednou nezastihl. Dvakrát dokonce zašel k jeho kabinetu a zaklepal, nedočkal se však odpovědi, i když při druhém pokusu si byl zcela jistý, že zaslechl ztlumit hudbu ze starého gramofonu.

„Odmítá se mnou mluvit, Hermiono! Moc dobře ví, že se snažím najít příležitost a promluvit si s ním mezi čtyřma očima, ale nechce to dopustit!“

„Tak to prostě musíš zkoušet dál, nemyslíš?“

Krátká fronta lidí, kteří po jednom procházeli kolem Filche, aby se jako obvykle podrobili prohlídce čidlem tajemství, postoupila o několik kroků vpřed a Harry už raději neodpověděl, protože měl strach, aby ho školník nezaslechl. Popřál Ronovi a Hermioně hodně štěstí, pak se otočil a znovu zamířil po mramorovém schodišti vzhůru. Navzdory Hermioniným domluvám byl pevně rozhodnut hodinu nebo dvě věnovat Komnatě nejvyšší potřeby.

Jakmile se ocitl ve vstupní síni a nikdo na něj neviděl, vytáhl z brašny Pobertův plánek i neviditelný plášť. Skryl se pod pláštěm, klepl hůlkou na plánek a zašeptal: „Slavnostně přísahám, že jsem připraven ke každé špatnosti.“ Pak se na plánek pozorně zadíval.

Vzhledem k tomu, že bylo nedělní ráno, prakticky všichni studenti se soustředili ve svých společenských místnostech – nebelvírští v jedné věži, havraspárští v druhé, zmijozelští ve sklepení a mrzimorští v přízemí nedaleko kuchyně. Tu a tam byly na plánku vidět tečky postaviček pohybujících se po knihovně nebo po chodbách… pár lidí se potulovalo po školních pozemcích… a na chodbě v sedmém patře postával zcela o samotě Gregory Goyle. Komnata nejvyšší potřeby sice nikde vidět nebyla, s tím si ale Harry hlavu nelámal. Když před ní Goyle stál na stráži, znamenalo to, že je otevřená, ať už to plánek postřehl nebo ne. Přidal tedy do kroku, tryskem vyběhl po schodech a zpomalil teprve kousek před známou chodbou. Zabočil za roh a velice pomalu a tiše se kradl k té samé mrňavé holčičce s těžkými mosaznými váhami, které Hermiona před čtrnácti dny tak laskavě pomohla. Jakmile jí stál těsně za zády, naklonil se až k ní a zašeptal: „Nazdárek… ty jsi moc hezká holčička, viď?“

Goyle vyděšeně zapištěl, pak vymrštil váhy do vzduchu a pelášil pryč. Zmizel Harrymu z očí dávno předtím, než utichl řinkot padajících vah, jehož ozvěna zaplnila celou chodbu. Harry se celý rozesmátý otočil a prohlížel si holou zeď před sebou. Nepochyboval o tom, že za ní teď stojí nastražený Draco Malfoy, kterému je jasné, že se venku na chodbě objevil někdo nevítaný, a neodvažuje se vystrčit nos. Harrymu ta představa dodávala velmi příjemný pocit moci a honem se pokoušel vzpomenout si na nějakou zaklínači formuli, kterou ještě nevyzkoušel.

Optimistická nálada mu ovšem dlouho nevydržela. O půl hodiny později, když vyzkoušel bůhvíkolik variant svého přání, že potřebuje na vlastní oči vidět, co má Malfoy za lubem, byla zeď před ním pořád stejná, a dveře se neobjevily. Harry cítil neuvěřitelné zklamání – Malfoy byl možná pouhý metr od něj, a přesto se mu nepodařilo ani koutkem oka zjistit, co tam uvnitř dělá. Ztratil i poslední špetku trpělivosti, rozběhl se proti zdi a kopl do ní.

„AUUU!“

Měl pocit, že si snad zlomil palec u nohy. Popadl se za něj a poskakoval na jedné noze, až mu neviditelný plášť sklouzl z ramen.

„Harry?“

Prudce se na jedné noze otočil, ztratil rovnováhu a upadl. Ohromeně zíral na Tonksovou, která se k němu blížila, jako by se touhle chodbou toulala pravidelně.

„Kde se tu berete?“ vyhrkl a namáhavě se vyškrábal na nohy. Čím to, napadlo ho, že mě pokaždé objeví, jak ležím na podlaze?

„Přišla jsem za Brumbálem,“ odpověděla Tonksová.

Harry si pomyslel, že vypadá hrozně. Byla ještě hubenější než obvykle a špinavě hnědé vlasy jí zplihle visely.

„Ten má pracovnu jinde,“ upozornil ji, „na opačném konci hradu, za chrličem…“

„Já vím,“ přerušila ho. „Není tam. Zřejmě už zase někam zmizel.“

„Vážně?“ zabručel Harry a opatrně se postavil i na ukopnutou nohu. „Poslyšte – vy nejspíš taky nevíte, kam se vždycky ztratí, co?“

„To nevím,“ zavrtěla hlavou Tonksová.

„O čem jste s ním chtěla mluvit?“

„O ničem zvláštním,“ odpověděla Tonksová a prsty jedné ruky si bezmyšlenkovitě žmoulala rukáv svého hábitu. „Myslela jsem jen, že by měl vědět, co se děje… slyšela jsem různé zvěsti… každou chvíli se někomu přihodí nějaká nehoda…“

„Jo, já vím, v jednom kuse o tom píšou v novinách,“ přikývl Harry. „Třeba o tom klukovi, co se pokusil zabít svoje…“

„Věštec má často zastaralé informace,“ pokračovala Tonksová a zdálo se, že ho vůbec neposlouchá. „Nedostal jsi v poslední době dopis od někoho z Řádu?“

„Nikdo z Řádu už mi nepíše,“ zavrtěl hlavou Harry, „od té doby, co Sirius…“

Viděl, jak se jí oči zalily slzami.

„Promiňte,“ zamumlal rozpačitě. „Chci říct… mně se po něm taky stýská…“

„Cože?“ zeptala se nepřítomně Tonksová, jako by ho neposlouchala. „Tak jo… měj se, Harry.“

Zničehonic se otočila na podpatku a vykročila chodbou nazpátek. Harry tam zůstal stát a díval se za ní. Asi minutu po jejím odchodu si znovu oblékl neviditelný plášť, aby dál zkoušel proniknout do Komnaty nejvyšší potřeby, už se ale nedokázal pořádně soustředit. Pocit prázdnoty v žaludku a vědomí, že se Ron s Hermionou už brzy vrátí k obědu, ho nakonec přinutily vzdát se marného úsilí a přenechat chodbu Malfoyovi. Doufal jen, že Malfoy ze strachu vylézt zůstane uvězněn ještě přinejmenším několik hodin.

Když dorazil do Velké síně, měli už Ron s Hermionou půlku časného oběda v sobě.

„Já to dokázal… tedy alespoň něco jsem dokázal!“ chlubil se nadšeně Ron, jakmile Harryho zahlédl. „Měl jsem se přemístit před čajovnu madame Pacinkové a trošičku jsem to přehnal, takže jsem skončil skoro až u Písařských brků všeho druhu, ale aspoň jsem se pohnul!“

„Jsi dobrý,“ pochválil ho. „A co ty, Hermiono?“

„Ta byla samozřejmě dokonalá,“ odpověděl Ron, než stačila cokoli říct. „Předvedla perfektní oblbaci, odevzdání a ohlášku, nebo jak to k čertu je, ta tři O. Všichni jsme se potom zastavili na skleničku U Tří košťat a měl jsi slyšet, jak ji tam Křížek přede všemi vynášel do nebe… ani bych se nedivil, kdyby ji příště rovnou požádal o ruku…“

„A co ty?“ zeptala se Hermiona a Ronův blábol nebrala na vědomí. „Ometal ses celou dobu nahoře před Komnatou nejvyšší potřeby, co?“

„Jo,“ přikývl Harry. „A hádej, na koho jsem tam narazil. Na Tonksovou!“

„Na Tonksovou?“ vyhrkli překvapeně Ron i Hermiona.

„Jo, říkala, že přišla za Brumbálem…“

„Víš, co si myslím?“ ozval se Ron, když jim Harry vylíčil, o čem s Tonksovou mluvil. „Že toho na ni začíná být moc. Ztrácí nervy po tom, co se stalo na ministerstvu.“

„Je to fakt dost divné,“ přidala se Hermiona a z nějakého důvodu se zatvářila velmi ustaraně. „Má přece hlídat školu, tak jaktože si klidně opustí svoje stanoviště a rozběhne se zničehonic za Brumbálem, který tu navíc není?“

„Něco mě napadlo,“ ozval se váhavě Harry. Měl divný pocit, když se to chystal říct nahlas, Hermiona se v podobných věcech přece jen vyzná lépe než on. „Nemyslíš, že třeba byla… no, víš, co chci říct… že byla do Siriuse zamilovaná?“

Hermiona na něj vyvalila oči.

„Jak jsi proboha na něco takového přišel?“

„Já nevím,“ zabručel Harry a pokrčil rameny. „Málem se ale rozbrečela, když jsem se o něm zmínil… a její Patron má teď podobu nějakého velkého čtyřnohého tvora… tak mě napadlo, jestli to náhodou nemůže být… no, však víš… on.“

„Něco by na tom být mohlo,“ připustila zamyšleně Hermiona. „Pořád mi ale není jasné, proč najednou přiběhla do hradu za Brumbálem? Jestli totiž doopravdy hledala jeho…“

„A jsme zase u toho, co jsem říkal, ne?“ vložil se do hovoru Ron a na chvíli se přestal cpát bramborovou kaší. „Trošičku jí to všechno vlezlo na mozek. Má nervy v čudu. Znáš přece ženské,“ obrátil se zasvěceně k Harrymu. „Všechno je hned vyvede z míry.“

„Pochybuji ovšem,“ vytrhla se Hermiona ze zamyšlení, „že bys našel nějakou ženskou, která by dokázala půl hodiny brblat jen proto, že se madame Rosmerta nezasmála jejímu vtipu na téma čarodějnice, léčitel a Mimbulus mimbletonia.“

Ron se na ni zaškaredil.

Kapitola dvacátá druhá

Po pohřbu

Nad věžičkami hradu se začaly objevovat skvrny jasně modré oblohy, ani tyto známky blížícího se léta ale Harrymu nedokázaly zlepšit náladu. Stále totiž neuspěl ani ve svém snažení zjistit, co provádí Malfoy, ani v opakovaných pokusech zavést s Křiklanem rozhovor, při němž by ho nějak přiměl k tomu, aby mu svěřil svoji vzpomínku, kterou zřejmě už celá desetiletí držel v tajnosti.

„Naposledy ti říkám, abys Malfoye prostě nechal plavat,“ domlouvala mu důrazně Hermiona.

Seděli s Ronem ve slunném koutku nádvoří a odpočívali po obědě. Hermiona i Ron drželi v rukou brožurku Ministerstva kouzel nazvanou Nejčastější chyby při přemisťování a jak se jich vyvarovat, protože ještě ten den odpoledne se chystali jít ke zkoušce, celkem vzato jim ale brožurka roztřesené nervy uklidnit nedokázala. Ron sebou škubl a vyplašeně se schoval za Hermioninými zády, když zpoza rohu vyšla jakási dívka.

„To není Levandule,“ uklidňovala ho otráveně Hermiona.

„Zaplaťpámbu,“ oddechl si Ron.

„Harry Potter?“ zeptala se dívka. „Mám ti předat tohle.“

„Díky…“

Harry si od ní vzal malý pergamenový svitek a cítil, jak se mu sevřelo srdce. Jakmile už ho dívka nemohla zaslechnout, vyhrkl: „Brumbál přece říkal, že spolu žádné další hodiny mít nebudeme, dokud nezískám tu vzpomínku!“

„Třeba se chce jen přeptat, jak si vedeš,“ poznamenala Hermiona, zatímco Harry pergamen pomalu roztahoval. Místo Brumbálova úhledného a tenkého hustého písma však spatřil nevzhlednou čmáranici, kterou sotva dokázal přečíst, protože byl pergamen plný rozpitých inkoustových cákanců.

Milí Harry, Rone a Hermiono,

Aragog včera večír umřel. Harry a Rone, vy ste se s ním potkali, takže víte, jakej to byl extra pavouk. Hermiono, ty by sis ho určitě taky oblíbila. Moc byste mi pomohli, kdybyste ke mně mohli dneska pozdějc navečír zaskočit. Chtěl bych mu vystrojit pohřeb někdy za soumraku, to byla jeho oblíbená denní doba. Vím, že máte zakázaný takhle pozdě chodit ven, ale můžete si vzít ten plášť. Nechtěl bych to po vás, ale sám bych to nezvlád.

Hagrid

„Podívejte se na to,“ povzdechl si Harry a podal dopis Hermioně.

„Ach můj bože,“ vydechla, hned jak psaní rychle přelétla očima a předala je Ronovi, který se čím dál víc tvářil, jako by nevěřil vlastním očím.

„Hagrid je blázen!“ rozčilil se. „Vždyť ta jeho potvora ostatním pavoukům říkala, ať mě a Harryho sežerou! A ať si nechají chutnat! To teď Hagrid čeká, že za ním poběžíme a budem nad tou chlupatou mrtvou příšerou brečet?“

„Kdyby jen to,“ přidala se Hermiona. „Chce po nás, abychom odešli z hradu na noc, a přitom dobře ví, že všechna bezpečnostní opatření jsou miliónkrát přísnější a že bychom si to pořádně odskákali, kdyby nás chytili.“

„Nebylo by to poprvé, už jsme ho takhle večer navštívili víckrát,“ připomněl Harry.

„Jistě, ale chodit tam kvůli něčemu takovému?“ namítla Hermiona. „V minulosti jsme hodně riskovali, abychom Hagridovi pomohli, ale koneckonců – teď je Aragog mrtvý. Kdybychom ho mohli nějak zachránit…“

„…tak to už bych tam vůbec nešel,“ ujistil ji horlivě Ron. „Tys ho neviděla, Hermiono. Věř, že mrtvý by se ti určitě zamlouval daleko víc.“

Harry si od nich dopis vzal a zamyšleně si prohlížel inkoustové skvrny, kterých v něm bylo jak naseto. Hagridovi zřejmě při psaní tekly slzy proudem…

„Doufám, že neuvažuješ o tom, že bys tam šel, Harry,“ vyjela na něj Hermiona. „Přece nechceš kvůli takové pitomosti dostat školní trest.“

Harry si povzdechl.

„Jo, já vím,“ připustil. „Hagrid asi bude muset Aragoga pohřbít bez nás.“

„Přesně tak,“ přikývla Hermiona a zdálo se, že se jí ulevilo. „Poslyš, na lektvary dnes odpoledne skoro nikdo nepřijde, většina nás bude dělat tu zkoušku… co kdybys zkusil Křiklana trochu zpracovat?“

„Myslíš, že na sedmapadesátý pokus bych mohl mít štěstí?“ ušklíbl se hořce Harry.

„Štěstí!“ vyjekl náhle Ron. „To je ono, Harry – musíš použít štěstí!“

„Jak to myslíš?“

„Použij ten svůj lektvar štěstí!“

„To je ono, Rone – to je přesně ono!“ hlesla užasle Hermiona. „Samozřejmě! Jak je možné, že mě to nenapadlo?“

Harry na ně na oba překvapeně zíral. „Felix felicis?“ zeptal se. „Já nevím… tak nějak jsem si ho šetřil…“

„Na co?“ vyštěkl nevěřícně Ron.

„Co proboha může být důležitější než ta vzpomínka, Harry?“ naléhala na něj Hermiona.

Harry neodpověděl. Tajné myšlenky na tu malou zlatou lahvičku už mu nějakou dobu kroužily v hlavě. Souviselo to s jeho mlhavými a blíže neupřesněnými plány, v nichž bylo jasné jedině to, že se Ginny rozejde s Deanem a Ron jenom uvítá, že bude mít nového kluka. Všechny tyhle představy kvasily v hlubinách jeho mozku a na povrch vyplouvaly pouze ve snech nebo v oněch mlžných okamžicích mezi spánkem a probuzením…

„Harry? Vnímáš nás vůbec?“ šťouchla do něj Hermiona.

„C-cože? – Jo, j-jasně,“ zakoktal a vzpamatoval se. „No… tak dobře. Jestli se mi Křiklana nepodaří přimět k řeči odpoledne, vezmu si trochu toho lektvaru a zkusím to večer znovu.“

„Takže domluveno,“ ukončila to rázně Hermiona, vyskočila a zatočila se v elegantní piruetě. „Orientace… odhodlání… opatrnost…“ opakovala si tiše.

„Nech toho, prosím tě,“ zakvílel Ron. „Už tak je mi z toho zle… honem, schovej mě!“

„To není Levandule!“ okřikla ho podrážděně Hermiona, když se na nádvoří objevila další dvě děvčata a Ron se skokem ukryl za jejími zády.

„Bezva,“ oddechl si Ron a vykoukl Hermioně přes rameno, aby se o tom přesvědčil na vlastní oči. „Zatraceně, ty se ale netváří moc šťastně, co?“

„Však to jsou sestry Montgomeryovy a samozřejmě že se netváří šťastně,“ zpražila ho Hermiona. „Copak jsi neslyšel, co se stalo jejich malému bratříčkovi?“

„Abych pravdu řekl, začínám už ztrácet přehled o tom, co se komu v které rodině stalo,“ přiznal Ron.

„No, jejich bratříčka pokousal vlkodlak a kolují řeči, že jejich matka odmítla poskytnout pomoc Smrtijedům. Tomu mrňousovi bylo každopádně teprve pět a umřel u svatého Munga. Nedokázali ho zachránit.“

„Že umřel?“ opakoval po ní šokované Harry. „Vlkodlaci přece nezabíjejí, jenom se proměníš v jednoho z nich, když tě pokoušou.“

„Někdy taky zabíjejí,“ ubezpečil ho Ron a zatvářil se neobyčejně vážně. „Slyšel jsem, že se to může stát, když se vlkodlak nechá unést.“

„Jak se ten vlkodlak jmenoval?“ zeptal se rychle Harry.

„No, povídá se, že to byl Fenrir Šedohřbet,“ sdělila mu Hermiona.

„Já to věděl – to je ten maniak, co nejraději útočí na děti, ten, co mi o něm vyprávěl Lupin!“ vybuchl rozhořčeně Harry.

Hermiona na něj pohlédla očima plnýma smutku.

„Musíš získat tu vzpomínku, Harry,“ řekla. „To přece pomůže Voldemorta zastavit, ne? Vždyť za všemi těmi hrůzami, které se dějí, stojí on…“

V hradu nad nimi se rozeznělo zvonění a Hermiona i Ron vyskočili s očima plnýma obav.

„To zvládnete,“ uklidňoval je Harry, když zamířili do vstupní síně, kde se měli připojit k ostatním kandidátům zkoušky z přemisťování. „Zlomte vaz!“

„A ty taky!“ křikla za ním Hermiona s významným pohledem, když se otáčel směrem do sklepení.

Na hodině lektvarů se to odpoledne sešli jen tři studenti: Harry, Ernie a Draco Malfoy.

„Vy tři jste ještě moc mladí na přemisťování!“ přivítal je bodře Křiklan. „Vám ještě nebylo sedmnáct?“

Zavrtěli hlavami.

„Tak dobrá,“ pokračoval rozverně Křiklan, „když je nás tu takhle málo, zkusíme se trochu pobavit. Chci, abyste mi všichni namíchali něco zábavného!“

„To zní dobře, pane profesore,“ zaradoval se pochlebnicky Ernie a zamnul si ruce. Malfoy se na rozdíl od něj ani nepokusil o úsměv.

„Co máte na mysli tím něco zábavného?“ upřesňoval si podrážděně.

„To je jedno, něčím mě překvapte,“ mávl ledabyle rukou Křiklan.

Malfoy s trucovitým výrazem otevřel svoje Přípravy lektvarů pro pokročilé. Okatěji už nemohl dát najevo, že dnešní hodinu považuje za ztrátu času. Harry, který ho pozoroval přes okraj učebnice, si pomyslel, že by tuhle promarněnou dobu nepochybně raději strávil v Komnatě nejvyšší potřeby.

Přemýšlel, jestli se mu to jen zdá, nebo jestli je Malfoy stejně jako Tonksová nějaký pohublý. Rozhodně mu připadal bledší než jindy. Navíc měla jeho pleť stále onen šedavý odstín, který byl nejspíš způsoben tím, že poslední dobou prakticky nevycházel na denní světlo. Nebylo v něm ale ani stopy po někdejší samolibosti, podrážděnosti či nadřazenosti, tatam byla ona nadutá pýcha, která z něj čišela, když se v bradavickém spěšném vlaku nepokrytě chlubil úkolem, jímž ho Voldemort pověřil… To vše mohlo mít podle Harryho jediné vysvětlení: ať jeho úkol spočívá v čemkoli, nedaří se mu ho splnit.

Povzbuzen tímto pomyšlením začal listovat ve svých Přípravách lektvarů pro pokročilé a narazil na silně upravenou princovu verzi elixíru skvělé nálady. Nápoj Euforie nejenže odpovídal zadání, ale navíc sliboval (Harrymu poskočilo srdce vzrušením, když ho to napadlo), že třeba přivede Křiklana do tak příznivé nálady, že bude ochoten svěřit mu svoji vzpomínku. Stačilo jen profesora přesvědčit, aby trochu ochutnal…

„No ne, tohle vypadá absolutně báječně!“ prohlásil uznale Křiklan a pochvalně zatleskal, když o půldruhé hodiny později pohlédl na slunečnicově žlutý obsah Harryho kotlíku. „Euforie, jestli se nemýlím? A co to ještě cítím? Hmm… přidal jste tam malou špetičku máty, že ano? Trochu nezvyklý, ale musím uznat, že skvělý nápad, Harry. Samozřejmě, máta by pravděpodobně posloužila jako protiváha občasných vedlejších účinků, k nimž patří například přehnané prozpěvování a tahání za nos… Vážně nevím, kam na ty geniální nápady chodíte, chlapče, pokud to ovšem…“

Harry zatlačil nohou učebnici prince dvojí krve hlouběji do brašny.

„…nejsou prostě geny vaší matky, které se ve vás projevují!“

„Hmm… jo, to bude asi ono,“ přikývl s úlevou Harry.

Ernie se tvářil poněkud nevrle. Ve svém odhodlání alespoň jednou Harryho překonat se totiž dost ukvapeně rozhodl vymyslet vlastní originální lektvar, který se mu ovšem srazil a vytvořil na dně kotlíku jakýsi jasně rudý knedlík. Malfoy už si s kyselým obličejem balil věci – Křiklan jeho škytací roztok označil pouze za ucházející.

Zazvonilo a Ernie i Malfoy se bez prodlení vytratili.

„Pane profesore,“ nadechl se Harry, Křiklan se však okamžitě ohlédl přes rameno, a jakmile zjistil, že je v učebně s Harrym sám, hleděl co nejrychleji zmizet.

„Pane profesore… pane profesore, nechcete ten můj lektvar ochut…?“ volal za ním zoufale Harry.

Křiklan už byl ale pryč. Harry zklamaně vylil obsah kotlíku, sbalil si ostatní pomůcky, vyšel ze sklepení a pomalu stoupal po schodech do společenské místnosti.

Ron s Hermionou se vrátili pozdě odpoledne.

„Harry!“ vypískla Hermiona, jakmile prolezla otvorem v portrétu. „Zvládla jsem to, Harry!“

„Jsi jednička,“ pochválil ji. „A co Ron?“

„No… jen o fous mu to uteklo,“ zašeptala Hermiona a Ron se vzápětí celý podmračený také loudavě přikolébal. „Měl vážně smůlu, byla to fakt maličkost, zkoušející si všiml, že s sebou zapomněl přemístit půlku jednoho obočí. A co ty? Jak jsi dopadl s Křiklanem?“

„Neslavně,“ přiznal Harry v okamžiku, kdy se k nim Ron připojil. „Smůla, kamaráde, ale uděláš to příště, můžeme jít ke zkoušce spolu.“

„Jo, to by nejspíš šlo,“ zavrčel nešťastně Ron. „Ale polovina obočí! Jako by to nebylo fuk!“

„Máš pravdu,“ chlácholila ho Hermiona, „vážně to bylo dost drsné…“

Většinu času u večeře proklínali kouzelníka, který vedl zkoušky z přemisťování, a když odcházeli do společenské místnosti, tvářil se už Ron o něco veseleji a zapojil se do probírání věčného problému Křiklan a jeho vzpomínka.

„Tak jak, Harry?“ vyptával se. „Zkusíš konečně ten felix felicis?“

„Jo,“ přikývl, „počítám, že nic jiného už mi nezbývá. Myslím, že nebudu muset vypít celou dávku na dvanáct hodin, určitě to přece nezabere celou noc. Dám si jen jeden doušek. Dvě nebo tři hodiny by měly stačit.“

„Je to báječný pocit, když se ho napiješ,“ zavzpomínal nadšeně Ron. „Jako bys byl prostě schopen čehokoli.“

„Co to prosím tě žvaníš?“ rozesmála se Hermiona. „Vždyť jsi ho v životě nepil!“

„To sice ne, ale myslel jsem, že ho piju, ne?“ odsekl Ron, jako by šlo o naprostou samozřejmost. „To je v podstatě totéž…“

Protože právě viděli Křiklana přicházet do Velké síně a věděli, že si u jídla rád v klidu posedí, trochu se ve společenské místnosti zdrželi. Podle plánu měl totiž Harry vyčkat, až se Křiklan vrátí do kabinetu, a teprve pak tam za ním zajít. Když se slunce sklonilo tak nízko, že se začalo ztrácet v korunách stromů Zapovězeného lesa, usoudili, že nastala ta nejvhodnější chvíle. Pečlivě se přesvědčili, že Neville, Dean i Seamus jsou ve společenské místnosti, a nenápadně se vytratili do chlapeckých ložnic.

Harry na dně kufru vyhrabal stočené ponožky a vytáhl z nich malou lesklou lahvičku.

„Tak do toho,“ dodal si odvahy, zvedl ji ke rtům a upil pečlivě odměřený doušek.

„Co to s tebou dělá?“ vyzvídala šeptem Hermiona.

Harry chvíli neodpovídal. Pak ho pomalu, ale celého od hlavy až k patě prostoupil úžasný pocit, že dokáže cokoli na světě, že je schopen absolutně všeho… A získat tu vzpomínku od Křiklana mu náhle připadalo nejen možné, ale přímo primitivně jednoduché.

S úsměvem vstal a překypoval sebedůvěrou.

„Je to paráda,“ prohlásil. „Vážně paráda! Tak fajn, jdu k Hagridovi.“

„Cože?“ vyhrkli Ron i Hermiona zároveň a zatvářili se ustaraně.

„Ne, Harry, ty přece musíš jít za Křiklanem, copak si nevzpomínáš?“ přesvědčovala ho Hermiona.

„Nic takového,“ zarazil ji sebevědomě Harry. „Jdu za Hagridem. Ten skvělý pocit mi říká, abych šel za ním.“

„Máš skvělý pocit z toho, že půjdeš na pohřeb obřímu pavoukovi?“ vyvalil na něj ohromeně oči Ron.

„Jo,“ přikývl Harry a vytáhl z brašny neviditelný plášť. „Cítím, že to je to pravé místo, kam bych měl dnes večer jít, jestli mi rozumíte.“

„Nerozumíme,“ opět ho svorně ujistili Ron s Hermionou. Teď už se tvářili přímo vyplašeně.

„Byl to doopravdy felix felicis, že ano?“ ubezpečovala se nervózně Hermiona a prohlížela si lahvičku proti světlu. „Neměl jsi ještě jinou lahvičku, plnou – co já vím čeho?“

„Tresti šílenství?“ napadlo Rona, když si Harry přehazoval plášť přes ramena.

Harry se hlasitě rozesmál, což Rona i Hermionu vystrašilo ještě víc.

„Věřte mi,“ ujistil je, „vím, co dělám. Nebo to přinejmenším…“ rázoval sebejistě ke dveřím, „ví felix.“

Přetáhl si neviditelný plášť přes hlavu a s oběma kamarády v patách zamířil ke schodům. Seběhl po nich a proklouzl otevřenými dveřmi.

„Cos tam nahoře s ní dělal?“ zaječela Levandule a dívala se přímo skrz Harryho na Rona a Hermionu, kteří se spolu objevili ve dveřích chlapeckých ložnic. Harry za sebou slyšel, jak Ron cosi bezradně koktá, a rozběhl se přes společenskou místnost.

Otvorem v portrétu se dostal ven zcela bez problémů: právě když se k němu blížil, prolézali dovnitř Ginny s Deanem a Harrymu se podařilo protáhnout se mezi nimi. Nechtěně přitom do Ginny vrazil.

„Nestrkej do mě, Deane, buď tak laskav,“ ohradila se popuzeně. „Děláš to pokaždé a já opravdu nepotřebuju, abys mi pomáhal…“

Portrét Buclaté dámy se za Harrym zavřel, ne ale tak rychle, aby nezaslechl Deanovu rozhořčenou odpověď… Pocit radosti v něm ještě zesílil a Harry vyrazil rychlým krokem hradními chodbami. Nemusel se potichu krást, neboť za celou cestu nepotkal ani živáčka, to ho ovšem v nejmenším nepřekvapovalo. Dnes večer mu totiž přálo štěstí jako nikomu jinému v celých Bradavicích.

Z čeho pramení jeho jistota, že má jít právě k Hagridovi, o tom neměl sebemenší zdání. Bylo to, jako by mu lektvar svítil na cestu, přitom ji ale ozařoval vždy jen na několik kroků vpřed. Harry neviděl cíl své cesty, netušil, jak ho dovede ke Křiklanovi, věděl jen, že kráčí správným směrem, aby tu potřebnou vzpomínku získal. Když došel do vstupní síně, zjistil, že Filch zapomněl zamknout vstupní bránu. Se šťastným úsměvem ji otevřel dokořán, na okamžik se nadechl čerstvého vzduchu a vůně trávy, a pak vykročil po schodech dolů do snášejícího se soumraku.

Přesně na posledním schodu ho napadlo, že by bylo příjemné, kdyby to vzal přes zeleninovou zahradu. Nebylo to sice přímou cestou k Hagridovi, připadalo mu ale, že ten nápad nemá brát na lehkou váhu, a okamžitě stočil své kroky směrem k zahradě. Když k ní došel, potěšilo ho, ale nijak zvlášť nepřekvapilo, že tam zastihl profesora Křiklana s profesorkou Prýtovou. Přikrčil se za nízkou kamennou zídkou a s pocitem, že mu celý svět leží u nohou, se zaposlouchal do jejich rozhovoru.

„…vážně vám mockrát děkuji, že jste si na mě udělala čas, Pomono,“ říkal právě zdvořile Křiklan. „Většina odborníků se shoduje, že jsou nejúčinnější, natrhají-li se za soumraku.“

„No jistě, s tím naprosto souhlasím,“ přitakala ochotně profesorka Prýtová. „Bude vám to stačit?“

„Bohatě, bohatě,“ ujistil ji Křiklan. Harry viděl, že drží plnou náruč nějakých rostlin s velkými listy. „Tohle by mělo vydat na pár listů pro každého z mých třeťáků a ještě by měla trocha zbýt pro případ, že je někdo rozvaří. Přeji vám příjemný večer a ještě jednou mnohokrát děkuji.“

Profesorka Prýtová vykročila do houstnoucího šera někam ke svým skleníkům a Křiklan zamířil přímo k místu, kde stál neviditelný Harry.

Veden náhlým popudem ukázat se mu strhl si Harry dramatickým gestem plášť z ramen.

„Dobrý večer, pane profesore.“

„U Merlinovy brady, Harry, vy jste mě ale vylekal!“ postěžoval si Křiklan, zarazil se a prohlížel si ho obezřetnýma očima. „Jak jste se dostal z hradu?“

„Filch nejspíš zapomněl zamknout bránu,“ vysvětloval spokojeně Harry a pobaveně sledoval, jak se Křiklan mračí.

„Nahlásím toho chlapa řediteli, podle mě by se spíš měl starat o dodržování bezpečnostních opatření než o poházené papíry. Co ale děláte tady venku, Harry?“

„Víte, pane profesore, já jdu za Hagridem,“ odpověděl, neboť mu něco říkalo, že v tomto případě bude nejlepší přiznat pravdu. „Hrozně se trápí… ale nepovíte to nikomu, pane profesore? Nechtěl bych mu nadělat problémy…“

To zjevně podnítilo Křiklanovu zvědavost.

„To vám samozřejmě nemohu slíbit,“ zabručel stroze. „Vím ale, že Brumbál Hagridovi bezvýhradně důvěřuje, takže jsem si jistý, že neprovedl nic strašného…“

„Totiž, jde o obřího pavouka, kterého Hagrid dlouhá léta choval… žil v Zapovězeném lese… uměl mluvit a spoustu dalších věcí…“

„Slyšel jsem nějaké povídačky, že v tom lese žijí akromantule,“ připustil tiše Křiklan a zahleděl se k houštině černých stromů. „Je to tedy pravda?“

„Ano,“ přikývl Harry. „Jenže tenhle pavouk, Aragog, první, kterého Hagrid měl, včera večer zemřel. Hagrida to hrozně sebralo. Přál si, aby nebyl sám, až ho bude pohřbívat, a já mu slíbil, že přijdu.“

„Dojemné, moc dojemné,“ přitakal roztržitě Křiklan a velké oči s vějířky vrásek upřel na světlo ve vzdálené Hagridově hájence. „Jed akromantulí je ovšem nesmírně cenný… jestli ta stvůra pošla teprve přednedávnem, je možné, že ještě nevyschl… nechtěl bych se samozřejmě zachovat nějak necitlivě, když Hagrid tolik truchlí… kdyby ale bylo možné trochu toho jedu si opatřit… Získat ho, když je akromantule naživu, je prakticky zhola nemožné…“

Vypadalo to, že Křiklan teď spíš než s Harrym promlouvá sám se sebou.

„Byla by strašlivá škoda neodebrat mu jed… mohl bych dostat až sto galeonů za pintu… Upřímně řečeno, můj plat není nijak závratný…“

Harrymu bylo hned jasné, co musí udělat.

„Poslyšte,“ ozval se a na chvíli přesvědčivě zaváhal, „napadá mě, že kdybyste chtěl přijít taky, pane profesore, Hagrida by to určitě moc potěšilo. Bylo by to pro Aragoga důstojnější rozloučení, jestli víte, jak to myslím…“

„Ano, samozřejmě,“ přisvědčil Křiklan a v očích mu zaplály dychtivé ohníčky. „Povím vám, co uděláme, Harry. Přijdu tam dolů za vámi a přinesu lahvinku nebo dvě… Připijeme tomu nešťastnému zvířeti – no, asi se nedá říct na zdraví, ale aspoň se s ním opravdu na úrovni rozžehnáme, až ho pohřbíme. A vezmu si jinou kravatu, tahle je pro takovou příležitost trochu moc veselá…“

Spěšně zamířil k hradu a Harry se plný sebeuspokojení rozběhl k Hagridovi.

„Tak tys přišel,“ uvítal ho chraptivě Hagrid, když otevřel dveře a viděl, jak před ním Harry vylézá zpod neviditelného pláště.

„Jo, Ron s Hermionou ale přijít nemohli,“ vysvětloval Harry. „Moc se omlouvají.“

„To nic, nevadí… Aragoga by to ale náramně dojalo, žes přišel, Harry…“

Hagrid hlasitě vzlykl. Na rukáv si natáhl černou pásku, kterou si zřejmě udělal z hadru na podlahu namočeného do krému na boty, a oči měl uplakané, rudé a napuchlé. Harry ho útěšně popleskal po loktu, protože to byla nejvyšší část těla, na kterou dosáhl.

„Kde ho pohřbíme?“ zeptal se. „V lese?“

„Sakra, to ne!“ zavrtěl hlavou Hagrid a otřel si uslzené oči podolkem košile. „Teď když je Aragog mrtvej, nesmím vostatním pavoukům na voči, nepustěj mě ke svejm pavučinám. Ukázalo se, že mě už dávno nesežrali jen proto, že jim to Aragog zakázal. Věřil bys tomu, Harry?“

Kdyby měl být Harry upřímný, musel by odpovědět, že ano. Až příliš bolestně a jasně si vzpomínal, co se dělo, když se s Ronem ocitli akromantulím tváří v tvář. Pavouci jim tehdy dali jednoznačně najevo, že Aragog je jediný, kdo jim brání Hagrida sežrat.

„V celým lese nikdy nebyl kouteček, kam bych nemoh jít!“ vrtěl Hagrid zarmouceně hlavou. „Nebylo to snadný, dostat vodtamtud Aragogovo tělo, to ti teda povím – voni totiž vobvykle svoje mrtvý sežerou… Já mu ale chtěl vystrojit pěknej pohřeb… vopravdový rozloučení…“

Znovu propukl v pláč a Harry ho opět začal popleskávat po loktu. „Když jsem za tebou šel,“ poznamenal (lektvar jako by mu našeptával, aby to udělal), „potkal jsem profesora Křiklana, Hagride.“

„Nemáš z toho doufám žádnej průšvih?“ pohlédl na něj polekaně Hagrid. „Já vím, že bys takhle po večerech neměl chodit z hradu ven, je to moje vina…“

„Ne, ne, když slyšel, kam jdu, prohlásil, že by taky rád přišel a s Aragogem se rozloučil,“ pokračoval Harry. „Šel se myslím převléct do něčeho vhodnějšího… a taky říkal, že přinese pár lahví, abychom si mohli připít na Aragogovu památku…“

„To že říkal?“ podivil se Hagrid a zatvářil se překvapeně a dojatě zároveň. „To je… to je vod něho moc hezký, vážně, a taky mám radost, že na tebe nebude žalovat. Nikdy jsem se s Horaciem Křiklanem nijak nekamarádil… ale proč by se nemoh přijít na chudáka Aragoga podívat, že jo? To by se Aragogovi určitě líbilo, to si teda piš…“

Harry si v duchu pomyslel, že Aragogovi by se na Křiklanovi nejspíš ze všeho nejvíc líbila ta spousta poživatelného masa, kterou na sobě nosí, nic ale neřekl a přešel k zadnímu oknu Hagridovy hájenky, odkud měl výhled na dost odpudivou mrtvolu obrovského pavouka ležící na zádech s nohama zkroucenýma a propletenýma nad sebou.

„Takže ho pohřbíme tady, Hagride, někde v tvé zahrádce?“

„Myslel jsem, že ho dáme támhle za ten dýňovej záhon,“ odpověděl chraptivě Hagrid. „Už jsem mu tam vykopal… však víš… hrob. Jen jsem eště myslel, že napřed řeknem pár hezkejch slov… nějakou šťastnou vzpomínku, víš, prostě jak se to dělá…“

Hlas se mu rozechvěl a nakonec se úplně zlomil. Ozvalo se zaklepání na dveře, Hagrid se otočil, šel otevřít a cestou se vysmrkal do obrovského puntíkatého kapesníku. Přes práh spěšně vpadl dovnitř Křiklan. V rukou nesl několik lahví a kolem krku měl uvázanou střízlivou černou kravatu.

„Hagride,“ promluvil vážným a hlubokým hlasem. „Moc mě to zarmoutilo, když jsem uslyšel o vaší ztrátě.“

„To je vod vás děsně hezký,“ rozzářil se Hagrid. „Mockrát vám děkuju. A taky díky, že jste tady Harrymu nedal školní trest…“

„Něco takového by mě ani ve snu nenapadlo,“ ujistil ho Křiklan. „Smutný večer, moc smutný… Kde vlastně je ten nešťastník?“

„Támhle venku,“ ukázal třaslavě Hagrid. „Takže… takže se do toho dáme?“

Všichni tři vyšli na zahrádku za srubem. Korunami stromů viděli bledou tvář měsíce, jehož paprsky se mísily se světlem prosvítajícím z Hagridových oken a ozařovaly Aragogovo tělo. Leželo na kraji hluboké jámy, vedle třímetrové hromady čerstvě vykopané hlíny.

„Úžasné,“ vydechl Křiklan a pomalu přistupoval k pavoukově hlavě, jejíchž osm mléčně kalných očí slepě vzhlíželo k obloze a dvě velikánská zakřivená kusadla se nehybně leskla v měsíční záři. Harry měl dojem, že slyší cinkat sklo, když se Křiklan ke kusadlům nahnul, jako by si chtěl důkladně prohlédnout obrovitou chlupatou hlavu.

„Ne každej umí vocenit, co je to za nádherný tvory,“ poznamenal Hagrid za Křiklanovými zády a z koutků přimhouřených očí se mu valily slzy. „Nevěděl jsem, že se vo takový potvůrky, jako je Aragog, taky zajímáte, Horacio.“

„Zajímám? Můj milý Hagride, já je přímo zbožňuji!“ ujistil ho Křiklan a o krok od mrtvoly ustoupil. Harry zahlédl záblesk lahvičky, kterou si profesor strkal pod plášť, ale Hagrid už si zase otíral oči a ničeho si nevšiml. „Tak tedy… přikročíme k obřadu?“

Hagrid přikývl a postoupil dopředu. Chopil se gigantického pavouka oběma rukama a s hlasitým heknutím ho převalil do temné jámy. Mrtvola dopadla na dno, jen to odporně a chřupavě zadunělo. Hagrid se znovu rozplakal.

„Pro vás je to pochopitelně moc těžké, vy jste ho znal nejlépe,“ utěšoval ho Křiklan, který mu stejně jako Harry nedosáhl výš než na loket a také ho po něm povzbudivě popleskal. „Co kdybych řekl pár slov já?“

Zřejmě se mu z Aragoga podařilo dostat slušné množství kvalitního jedu, pomyslel si Harry, protože se spokojeně usmíval, když přistoupil k okraji jámy a rozvážným, působivým hlasem se dal do smuteční řeči. „Buď sbohem, Aragogu, králi všech pavouků, na jehož dlouhé a věrné přátelství nikdo z těch, kdož tě znali, do smrti nezapomene! Tvé tělo sice podlehne rozkladu, tvá duše však bude žít dál v tichých, pavučinami opředených koutcích tvého lesního domova. Kéž tvoji mnohoocí potomci navždy vzkvétají a tvoji lidští přátelé kéž naleznou útěchu ve ztrátě, kterou utrpěli.“

„To bylo… to bylo… nádherný!“ zakvílel Hagrid, zhroutil se na hromádku kompostu a rozeštkal se ještě víc.

„No tak, no tak,“ konejšil ho Křiklan a mávl hůlkou, takže se obrovská kupa vykopané hlíny zvedla do vzduchu a s tlumeným úderem se sesypala na mrtvého pavouka, nad nímž vytvořila úhlednou mohylku. „Pojďme raději dovnitř a dejme si něco k pití. Popadněte ho z druhé strany, Harry… to je ono… Tak vstávejte, Hagride… výborně…“

Posadili Hagrida na židli ke stolu. Tesák, který se během pohřbu schovával v bezpečí svého koše, nyní vylezl, tiše se k nim přikradl a jako obvykle položil těžkou hlavu Harrymu do klína. Křiklan odzátkoval jednu z lahví vína, které přinesl.

„Nechal jsem je všechny překontrolovat, jestli v nich není jed,“ ubezpečil Harryho, nalil většinu obsahu první láhve do jednoho z Hagridových hrnků velikosti vědra a přistrčil ho Hagridovi k ruce. „Po tom, co se přihodilo tvému ubohému kamarádovi Rupertovi, jsem dal z každé láhve napít jednomu domácímu skřítkovi.“

Harry si v duchu živě představil, jaký výraz by se objevil na Hermionině tváři, kdyby se o tomto zneužití služeb domácích skřítků doslechla, a rozhodl se, že jí o něm nikdy nepoví.

„Jednu pro Harryho…“ Křiklan rozléval druhou láhev do dvou hrnků, „…a jednu pro mě. Tak tedy,“ pozvedl svůj hrnek, „na Aragoga.“

„Na Aragoga,“ přidali se svými hlasy Harry s Hagridem.

Křiklan i Hagrid se zhluboka napili. Harrymu, kterému ozařoval cestu felix felicis, ovšem bylo jasné, že pít nesmí. Proto pouze předstíral, že se napil, a hrnek postavil opět na stůl.

„Vychovával jsem ho už vod vajíčka, víte?“ ozval se zasmušile Hagrid. „Když se vylíhnul, byl to takovej roztomilej mrňousek. Velkej asi jako mopslík.“

„Nádhera,“ přikývl Křiklan.

„Schovával jsem ho ve škole v jedny skříni, dokud… no, totiž…“

Hagridova tvář potemněla a Harry věděl proč: Tomu Raddleovi se podařilo dosáhnout toho, že Hagrida ze školy vyloučili, protože byli přesvědčeni, že otevřel Tajemnou komnatu. Křiklan ale zjevně neposlouchal. Díval se vzhůru ke stropu, pod kterým bylo zavěšeno několik kusů mosazného nádobí, mezi nimiž viselo i jakési dlouhé, jasně bílé hedvábné vlákno.

„To asi není žíně z jednorožce, že ne, Hagride?“

„Ale jo, je,“ ujistil ho netečně Hagrid. „Každou chvíli si nějakou vytrhnou z vocasu, zůstávaj v lese viset ve větvích a v křoví, však to znáte…“

„Ale, kamaráde drahý, víte, jakou má taková žíně cenu?“

„Já je používám k utahování vobvazů a tak podobně, když se nějaký zvíře poraní,“ pokrčil rameny Hagrid. „Jsou náramně užitečný… zatraceně pevný jsou, to teda jo.“

Křiklan si znovu pořádně zavdal z hrnku. Oči mu teď zvědavě jezdily po celém srubu sem a tam a Harrymu bylo jasné, že pátrá po dalších pokladech, které by pro sebe mohl vyměnit za dostatečný přísun medoviny vyzrálé v dubových sudech, za ananasové lupínky a sametové župany. Profesor dolil Hagridovi i sobě a začal se vyptávat, jací tvorové vlastně v současné době v lese žijí a jak to Hagrid zvládá o všechny se starat. Hagrid, omámený vínem i Křiklanovým pochlebnickým zájmem, byl čím dál výřečnější, přestal si otírat oči a spokojeně se pustil do rozsáhlého výkladu na téma péče o kůrolezy.

Felix felicis v tom okamžiku nepatrně usměrnil Harryho pozornost: všiml si, že zásoba pití, které Křiklan přinesl, začíná rychle docházet. Ještě nikdy se mu nepodařilo provést dolévací kouzlo bez vyslovení patřičného zaklínadla nahlas, ale že by to snad nedokázal dnes večer, bylo prostě k smíchu. A taky se sám pro sebe nepatrně ušklíbl, když nepozorovaně namířil hůlkou pod stůl (Hagrid a Křiklan si právě vykládali historky o nezákonném obchodování s dračími vejci) a poloprázdné láhve se okamžitě začaly znovu plnit.

Asi po hodině si začali Hagrid s Křiklanem halasně připíjet na všechno možné: na Bradavice, na Brumbála, na skřítčí víno a na…

„Na Harryho Pottera!“ zaburácel Hagrid a vyprázdnil čtrnáctý džber vína, i když trocha mu vytekla na bradu.

„Ano, to je ono!“ přidal se k němu trochu ztěžklým jazykem Křiklan. „Na Parryho Ottera, na vyvoleného chlapce, který… no, tak nějak to přece bylo,“ zahučel a také vypil hrnek až do dna.

Nedlouho poté na Hagrida opět dolehla plačtivá nálada. Vrazil Křiklanovi do ruky celý ohon jednorožce, profesor si ho bleskově strčil do kapsy a šťastně vykřikoval: „Na přátelství! Na velkomyslnost! Na deset galeonů za žíni!“

A ještě o chviličku později už seděli Hagrid s Křiklanem vedle sebe, objímali se kolem krku a zpívali táhlou ponurou píseň o umírajícím kouzelníkovi Odovi.

„Zatraceně, všechny nejlepší lidi umíraj mladý,“ huhlal Hagrid s hlavou bezvládně položenou na stole a s poněkud šilhavýma očima, zatímco Křiklan dál komolil refrén písně. „Můj tatík eště vůbec neměl věk na umírání… a tvoji rodiče taky ne, Harry…“

Z přimhouřených očí už se Hagridovi zase valily veliké kulaté slzy. Popadl Harryho za paži a zatřásl s ním.

„…nejlepší čaroděj a čarodějka, jaký jsem v jejich věku poznal… strašná věc… strašná…“

Křiklan teskně prozpěvoval:

Nalezli hrdinu Oda, domů ho zpátky vzali,

do kraje jeho dětství ho odnesli na ramenou.

S kloboukem naruby poté mrtvolu do hrobu dali

a s hůlkou tragicky vejpůl už navěky přelomenou.

„…strašná,“ brumlal Hagrid, obrovská vlasatá hlava mu sklouzla z rukou na stranu, hlasitě chrápl a usnul.

„O-omlouvám se,“ škytl Křiklan. „I kdyby mě z-zabili, tak melodii prostě n-neudržím.“

„Hagrid nemluvil o vašem prozpěvování,“ ozval se tiše Harry. „Mluvil o smrti mých rodičů.“

„Ach tak,“ přikývl Křiklan a potlačil hlasité říhnutí. „Ach můj bože. Ano, to bylo… to bylo opravdu strašné. Strašné… děsné…“

Zdálo se, že vůbec neví, co by měl dál říct, a vyřešil to tím, že oběma znovu dolil.

„Vy se asi… asi se na to nepamatujete, že ne, Harry,“ zeptal se rozpačitě.

„Ne, byl mi teprve rok, když zemřeli,“ odpověděl Harry s očima upřenýma na plamen svíčky, který poskakoval v poryvech Hagridova těžkého dechu. „Už se mi ale od té doby podařilo dost přesně zjistit, co se tehdy stalo. Táta zemřel jako první. Věděl jste to?“

„Ne, to jsem nevěděl,“ hlesl tiše Křiklan.

„Jo… Voldemort ho zavraždil a pak překročil jeho mrtvolu a zamířil k mámě,“ vyprávěl Harry.

Křiklan se viditelně otřásl, ale nedokázal odtrhnout vyděšené oči od Harryho obličeje.

„Nařídil jí, aby mu uhnula z cesty,“ pokračoval nemilosrdně Harry. „Sám mi řekl, že nemusela zemřít. Chtěl jen mě. Máma mohla utéct.“

„Ach bože,“ vydechl Křiklan. „Mohla tedy… nemusela… to je příšerné…“

„To tedy je,“ přitakal Harry hlasem sotva silnějším než šepot „Ona se ale ani nehnula. Táta už byl mrtvý, jenže máma nechtěla přijít ještě taky o mě. Snažila se Voldemorta uprosit, on se jí ale vysmál…“

„To už by snad stačilo!“ ohradil se náhle Křiklan a zvedl roztřesenou ruku. „Doopravdy, drahý chlapče, to už stačí… Jsem starý člověk… Nepotřebuji slyšet… nechci to slyšet…“

„Ach ano, já zapomněl,“ zalhal Harry, jak ho navedl felix felicis. „Vy jste ji měl rád, viďte?“

„Jestli jsem ji měl rád?“ vyhrkl Křiklan a oči se mu opět zalily slzami. „Nedokážu si představit, že by ji někdo, kdo ji znal, neměl rád… byla tak statečná… tak vtipná… Bylo to to nejhroznější neštěstí…“

„Jejímu synovi ale nejste ochoten pomoct,“ obvinil ho Harry. „Obětovala za mě život, a vy mi odmítáte svěřit pouhou vzpomínku.“

Srubem se rozléhalo jen Hagridovo rachotivé chrápání. Harry neústupně hleděl Křiklanovi do uslzených očí. Učitel lektvarů jako by se od něj nedokázal odvrátit.

„Tohle neříkej,“ zašeptal. „Tady nejde o… kdyby ti to mohlo nějak pomoct, tak samozřejmě… jenže by ti nebyla k ničemu…“

„Ale byla,“ ujistil ho Harry. „Brumbál ji potřebuje znát. A já taky.“

Věděl, že mu nic nehrozí, felix felicis ho ujistil, že si Křiklan ráno nebude z jejich rozhovoru nic pamatovat. Pohlédl mu proto přímo do očí a naklonil se trochu blíž k němu.

„Jsem vyvolený. Musím ho zabít a k tomu potřebuju tu vzpomínku.“

Křiklan pobledl ještě víc a na lesklém čele se mu zatřpytily kapky potu.

„Takže jsi vyvolený?“

„Samozřejmě že jsem,“ ujistil ho klidně Harry.

„V tom případě ale… můj drahý chlapče… žádáš doopravdy mnoho… v podstatě po mně chceš, abych ti pomohl v pokusu zničit…“

„Vy se snad nechcete zbavit černokněžníka, který zabil Lily Evansovou?“

„Harry, Harry, to samozřejmě chci, ale…“

„Bojíte se, aby nezjistil, že jste mi pomohl?“

Křiklan neodpověděl, ale oči měl plné děsu.

„Buďte statečný jako moje matka, pane profesore…“

Křiklan zvedl baculatou ruku a přitiskl si roztřesené prsty k ústům. Na okamžik vypadal jako neuvěřitelně přerostlé děcko.

„Nejsem nijak hrdý…“ zašeptal skrz prsty. „Stydím se za to… za to, co ta vzpomínka ukazuje. Myslím, že jsem toho dne asi napáchal velké škody…“

„Ať jste tehdy udělal cokoli, všechno odčiníte, když mi tu vzpomínku dáte,“ přesvědčoval ho Harry. „Bude to od vás nadmíru statečné a ušlechtilé.“

Hagrid se ve spánku zavrtěl a znovu začal chrápat. Křiklan s Harrym si přes prskající svíčku mlčky hleděli do očí. Dlouhou chvíli ticha nechal Harry plynout, čekal, jak mu felix felicis radil.

Pak Křiklan pomalu, pomaloučku strčil ruku do kapsy a vytáhl hůlku. Druhou rukou zašmátral v plášti, až našel malou prázdnou lahvičku. Aniž by spustil z Harryho oči, přiložil si špičku hůlky k spánku, a když ji odtáhl, zůstala na hůlce uchycená dlouhá stříbřitá nit vzpomínky. Protahovala se dál a dál, až se konečně utrhla, visela z hůlky a stříbrně se leskla. Křiklan ji spustil do lahvičky, kde se nejprve stočila do spirály a pak se rozpadla a rozvířila jako plyn. Křiklan lahvičku roztřesenou rukou zazátkoval a podal ji přes stůl Harrymu.

„Mnohokrát vám děkuji, pane profesore.“

„Jsi správný chlapec,“ zašeptal profesor Křiklan a slzy mu stékaly po tučných tvářích do mrožího kníru. „A máš její oči… jen mě nesuď příliš přísně, až to uvidíš…“

A také on složil hlavu na ruce, zhluboka si povzdechl a usnul.

Kapitola dvacátá třetí

Viteály

Když se Harry tiše kradl zpět do hradu, cítil, jak felix felicis přestává působit. Hlavní brána zůstala naštěstí pro něj odemčená, ve druhém patře ale narazil na Protivu a jen o vlásek unikl odhalení díky tomu, že se mu podařilo včas uskočit a proběhnout jednou z osvědčených zkratek. Když se konečně ocitl před portrétem a svlékl neviditelný plášť, nijak ho nepřekvapilo, že Buclatou dámu zastihl v nanejvýš neochotné náladě.

„Víte vůbec, kolik je hodin?“

„Hrozně se omlouvám – musel jsem venku vyřídit jednu důležitou záležitost…“

„No prosím, jenže heslo se o půlnoci změnilo, takže se nejspíš budete muset vyspat na chodbě, co vy na to?“

„To nemyslíte vážně!“ vyjekl Harry. „Jak to, že se změnilo zrovna o půlnoci?“

„Tak to chodí,“ ušklíbla se Buclatá dáma. „Jestli se vám to nelíbí, běžte si to vyřídit s ředitelem, bezpečnostní opatření se zpřísnila na jeho příkaz.“

„To je úžasné,“ postěžoval si trpce Harry a pohlédl na tvrdou podlahu. „Vážně skvělé. Jo, moc rád bych si to šel s Brumbálem vyřídit, kdyby tady byl, protože zrovna on po mně chtěl, abych…“

„Vždyť tady je,“ ozval se za Harrym čísi hlas. „Profesor Brumbál se do školy vrátil před hodinou.“

K Harrymu připlouval vzduchem Skoro bezhlavý Nick a hlava se mu na okruží jako obvykle nebezpečně kymácela.

„Dozvěděl jsem se to od Krvavého barona, který ho viděl přicházet,“ oznámil. „Podle toho, co baron říkal, se vrátil s dobrou náladou, i když samozřejmě trochu unavený.“

„Kde je?“ vyhrkl Harry a srdce mu poskočilo.

„Právě sténá a dělá randál nahoře v astronomické věži, je to jeho oblíbená zábava…“

„Nemyslím Krvavého barona, ale Brumbála!“

„Ach tak – ten je ve své pracovně,“ odpověděl Nick. „Pokud jsem Baronovi správně rozuměl, má ještě před spaním nějakou práci…“

„Jo, to tedy má,“ přikývl Harry a celý se vzrušením roztřásl, když si představil, jak Brumbálovi sděluje, že se mu podařilo vzpomínku získat. Prudce se otočil, znovu se dal do běhu a zcela ignoroval volání Buclaté dámy.

„Vraťte se! No dobrá, lhala jsem! Byla jsem naštvaná, že jste mě probudil! Heslo je pořád Tasemnice.“

Harry už se ale hnal chodbou pryč. Když za několik minut vyštěkl Karamelové dortíčky, Brumbálův chrlič uskočil a uvolnil mu cestu na točité schodiště.

„Dále,“ ozval se na zaklepání Brumbál. Znělo to vyčerpaně.

Harry strčil do dveří a otevřel je. Brumbálova pracovna vypadala stejně jako vždy, jen za okny zářila hvězdnatá obloha.

„Dobrý bože, Harry!“ pohlédl na něj překvapeně Brumbál. „Čemu vděčím za tvou milou, ale pozdní návštěvu?“

„Pane profesore – mám ji! Získal jsem od Křiklana tu vzpomínku!“

Harry vytáhl skleněnou lahvičku a ukázal ji Brumbálovi. Na kratičký okamžik se ředitel zatvářil ohromeně. Pak se mu tvář roztáhla širokým úsměvem.

„To je úžasné, Harry! Opravdu skvělá práce! Věděl jsem, že to dokážeš!“

V tu ránu zjevně zapomněl, jak je pozdě, spěšně oběhl stůl, nezraněnou rukou uchopil lahvičku s Křiklanovou vzpomínkou a dlouhými kroky zamířil ke skříňce, v níž schovával myslánku.

„A nyní,“ řekl, když položil kamennou nádobu na stůl a vyprázdnil do ní obsah lahvičky, „nyní se na to konečně podíváme. Pospěš si, Harry!“

Harry se poslušně sklonil k myslánce a cítil, jak se mu nohy odlepují od podlahy pracovny… Opět se propadal prázdnou temnotou, z níž se vynořil v kabinetu Horacia Křiklana, ovšem před mnoha lety.

Mnohem mladší Horacio Křiklan s hustými a lesklými slámově světlými vlasy a světle rezavým knírem tam seděl v pohodlném ušáku s nohama položenýma na sametově čalouněném taburetu, v jedné ruce držel malou sklenku vína a druhou se prohraboval v krabici s ananasovými lupínky. A kolem Křiklana seděl půltucet přibližně patnáctiletých chlapců, v jejichž středu se vyjímal Tom Raddle s Rojvolovým blyštivým zlatočerným prstenem na ruce.

Brumbál přistál vedle Harryho v okamžiku, kdy se Raddle ptal: „Je to pravda, že profesorka Merrythoughtová odchází na odpočinek, pane?“

„No tak, Tome, to bych vám přece nemohl prozradit, ani kdybych to věděl,“ pohrozil mu Křiklan prstem, současně na něj ale spiklenecky mrkl. „Musím říct, že bych vážně rád věděl, kam na ty informace chodíte, chlapče, jste lépe informovaný než polovina učitelského sboru.“

Raddle se usmál, ostatní se zasmáli nahlas a vrhali po něm obdivné pohledy.

„Ta vaše ďábelská schopnost dozvídat se o věcech, o kterých byste nic vědět neměl, a uvážlivé lichocení lidem na důležitých místech – mimochodem, děkuji za ty ananasy, správně jste vystihl, že je to moje nejoblíbenější pochoutka…“

Několik chlapců se znovu pobaveně zasmálo.

„…jsem skálopevně přesvědčen, že do dvaceti se z vás stane ministr kouzel. Do patnácti, budete-li mi dál posílat ananasy. Mám na ministerstvu vynikající známosti.“

Tom Raddle se pouze usmál, zatímco ostatní se rozesmáli nahlas. Harry si všiml, že Tom ani zdaleka není mezi shromážděnými chlapci nejstarší, přesto k němu zjevně všichni vzhlíželi jako k vůdci.

„Trochu pochybuji, že bych našel uplatnění právě v politice, pane profesore,“ ozval se, když smích kolem něj utichl. „Už proto, že nemám to správné rodinné zázemí.“

Někteří chlapci kolem něj se po sobě podívali s potutelným úsměvem. Harry si byl jistý, že mají z něčeho legrací: všichni nepochybně věděli nebo alespoň tušili, jakého slavného předka má jejich vůdce.

„Nesmysl,“ odbyl přezíravě Raddleovu námitku Křiklan. „Je přece nad slunce jasnější, že člověk se schopnostmi, jaké máte vy, musí pocházet z dobrého kouzelnického rodu. Kdepak, vy to dotáhnete daleko, Tome, ještě nikdy jsem se v žádném studentovi nemýlil.“

Malé zlaté hodiny na Křiklanově stole odbily jedenáct a profesor se po nich ohlédl.

„Můj ty bože, to už je tak pozdě? Raději byste už měli jít, hoši, jinak budeme mít všichni problémy. Lestrangei, zítra chci to vaše písemné pojednání, jinak vás čeká školní trest. A totéž platí i pro vás, Avery.“

Chlapci jeden po druhém opouštěli kabinet. Křiklan se pracně zvedl z křesla a odnesl prázdnou sklenici na svůj stůl. Jakýsi pohyb za ním upoutal jeho pozornost: otočil se a zjistil, že tam stojí Raddle.

„Pospěšte si, Tome! Nechcete přece, aby vás přistihli, jak se po večerce touláte, vždyť jste navíc prefekt…“

„Chtěl jsem se na něco zeptat, pane profesore.“

„Jen se ptejte, chlapče, jen se ptejte!“

„Zajímalo by mě, pane profesore, co víte o… o viteálech.“

Křiklan na něj upřeně zíral a tlustými prsty nepřítomně přejížděl po nožce své sklenky.

„Píšete nějakou práci pro obranu proti černé magii, ne?“

Podle Harryho si ale Křiklan naprosto jasně uvědomoval, že o žádný domácí úkol nejde.

„Ne tak docela, pane,“ zavrtěl hlavou Raddle. „Narazil jsem na ten pojem v jedné knize a nepochopil jsem přesně, o co jde.“

„Ne… totiž… těžko byste v Bradavicích hledal nějakou knihu, která by podrobně popisovala, co jsou to viteály Tome. Jsou totiž součástí velice černé magie, přímo té nejčernější,“ vysvětloval Křiklan.

„Vy o nich ale zřejmě víte úplně všechno, že, pane profesore? Chci říct, že kouzelník vašeho kalibru – promiňte, jestli mi nic nemůžete říct, samozřejmě chápu – já jen, že mi bylo jasné, že jestli mi to vůbec někdo může vysvětlit, jste to určitě vy… Tak mě napadlo, že se zeptám…“

Raddle to hraje doopravdy skvěle, pomyslel si Harry. Ten váhavý tón, zdánlivá nenucenost, uvážlivé lichocení – a přitom nic nepřehání. Harry sám měl s dolováním informací od neochotných lidí mírně řečeno bohaté zkušenosti, takže mu bylo okamžitě jasné, že právě nahlíží do kuchyně opravdovému mistrovi. Zřetelně na Raddleovi viděl, jak doslova hoří touhou, aby poučení o viteálech získal – možná si pro tento okamžik připravoval půdu celé týdny.

„No dobrá,“ přikývl Křiklan, přitom se však na Raddlea nedíval, ale pohrával si s mašlí na krabici ananasových lupínků. „Nemůže být samozřejmě na škodu, když vám vysvětlím alespoň základní fakta. Jen abyste pochopil, o co vlastně jde. Pojmu viteál se používá k označení předmětu, do něhož někdo ukryl část své duše.“

„Bohužel mi není docela jasné, jak je něco takového možné, pane,“ zamračil se Raddle.

Pečlivě si kontroloval hlas, Harry v něm však vycítil tetelivé vzrušení.

„No, musíte svoji duši rozpoltit, rozumíte,“ vysvětloval Křiklan, „a jednu část potom ukryjete do nějakého předmětu mimo své tělo. Dotyčná osoba pak nemůže zemřít ani tehdy, jeli její tělesná schránka napadena či zničena, protože část duše zůstane připoutaná k zemi a nepoškozená. Existovat v takové podobě je ovšem samozřejmě…“

Křiklanův obličej se zkroutil v bolestné grimase a Harry zjistil, že se mu vybavují slova, jež slyšel téměř před dvěma lety.

„Ta kletba mě vyrvala z vlastního těla – byl jsem míň než duch, míň než to nejubožejší strašidlo… ale zůstal jsem naživu.“

„…jen málo lidí by o to stálo, Tome, velmi málo. Smrt by byla přijatelnější.“

Raddleova žádostivost byla teď už naprosto zjevná: dychtivě na Křiklana zíral a nedokázal svou netrpělivost skrýt.

„Jak můžete rozpoltit svou duši?“

„Víte,“ ošíval se rozpačitě Křiklan, „musíte chápat, že duše je svou podstatou předurčena k celistvosti a neporušenosti. Její rozpolcení je násilný akt, který se příčí přirozenému řádu věcí.“

„Jak se ho ale dosáhne?“

„Aktem zla – tím nejtěžším ze všech zločinů. Spácháním vraždy. Ten, kdo zabije, rozpoltí svoji duši. Kouzelník, který má v úmyslu vytvořit viteál, může jejího poškození využít ve svůj prospěch – uzavře odtrženou část…“

„Uzavře? Ale jak…?“

„Existuje jisté zaklínadlo, ale na to se mě neptejte, nevím, jak zní!“ zarazil ho Křiklan a potřásl hlavou jako starý sloní samec, kterého obtěžují komáři. „Vypadám snad, že bych ho někdy zkoušel? Vypadám jako vrah?“

„Ne, pane profesore, to jistě ne,“ ubezpečil ho spěšně Raddle. „Omlouvám se. Nechtěl jsem vás urazit…“

„Ale ne, kdepak, vůbec jste mě neurazil,“ zabručel nevrle Křiklan. „Je přirozené, že vás tyhle věci svým způsobem zajímají… Kouzelníky jistého ražení tato stránka magie odjakživa přitahuje…“

„Ano, pane profesore,“ přikývl Raddle. „Jedné věci ale nerozumím. Čistě jen ze zvědavosti, víte? Napadlo mě… jestli jeden viteál není trochu málo. Dá se duše rozpoltit jen jednou? Nebylo by lepší a neposkytlo by vám větší sílu, kdybyste svou duši rozdělil na víc částí? Chci říct, není například sedmička nejmocnější kouzelné číslo? Nebylo by tedy sedm…“

„U Merlinovy brady, Tome!“ štěkl Křiklan. „Sedm! Copak není dost zlé, přemýšlíte-li o zabití jednoho člověka? Ať tak či tak… Rozdělit duši je samo o sobě dost hrozné… ale rozervat ji na sedm kusů…“

Křiklan se teď tvářil velice ustaraně – prohlížel si Raddlea, jako by měl poprvé v životě příležitost pořádně si ho prostudovat, a Harry viděl, že lituje, že se vůbec nechal přesvědčit, aby o viteálech začal mluvit.

„Samozřejmě,“ zahučel, „je tohle všechno, o čem mluvíme, čistě hypotetická otázka, že? Ptáte se jen z akademického zájmu…“

„Ano, pane profesore, samozřejmě,“ ujistil ho honem Raddle.

„Přesto ovšem, Tome… Nechte si to, co jsem vám řekl, pro sebe – myslím všechno, o čem jsme se bavili. Lidem by se asi příliš nelíbilo, že spolu rozmlouváme o viteálech. Tady v Bradavicích je to totiž zakázané téma… Obzvlášť Brumbál proti němu zaníceně brojí…“

„Nepovím nikomu ani slovo, pane,“ slíbil Raddle a odešel. Ještě před odchodem se mu ale Harry stačil podívat do obličeje: byl naplněn stejně nezkrotným štěstím jako tenkrát, kdy se poprvé dozvěděl, že je čaroděj – štěstím, které Raddleovy pohledné rysy nijak nezkrášlilo, ale naopak mu vtisklo jakousi méně lidskou podobu…

„Děkuji ti, Harry,“ ozval se tiše Brumbál. „Půjdeme.“

Sotvaže znovu přistáli na podlaze pracovny, Brumbál si hned sedl za stůl. Také Harry se posadil a čekal, co mu ředitel poví.

„Hodně dlouho jsem doufal, že se mi tenhle poslední důkaz dostane do rukou,“ promluvil konečně. „Shoduje se totiž s teorií, ze které jsem vycházel, potvrzuje, že mám pravdu, a zároveň mi říká, že mě ještě čeká obrovská spousta práce…“

Vtom si Harry všiml, že všichni někdejší ředitelé a ředitelky na obrazech rozvěšených na stěnách jsou vzhůru a poslouchají. Jakýsi zavalitý kouzelník s červeným nosem si dokonce k uchu přiložil naslouchátko.

„Tak tedy, Harry,“ pokračoval Brumbál, „nepochybně si také uvědomuješ význam toho, co jsme právě vyslechli. Když byl Tom Raddle jen o několik měsíců mladší či starší, než jsi dnes ty, dělal vše, co bylo v jeho silách, aby zjistil, jak získat nesmrtelnost.“

„A vy myslíte, že se mu to podařilo, pane profesore?“ zeptal se Harry. „Že dokázal stvořit viteál? A že proto nezemřel, když mě tehdy napadl? Že měl ten viteál někde schovaný? Kousek jeho duše byl někde v bezpečí?“

„Kousek… nebo možná víc kousků,“ přisvědčil Brumbál. „Sám jsi Voldemorta slyšel: chtěl hlavně znát Horaciův názor na to, co by se stalo kouzelníkovi, který by vytvořil víc než jeden viteál, jaký by byl osud kouzelníka, který by kvůli nesmrtelnosti neváhal spáchat několik vražd a opakovaně tak rozerval svoji duši, aby její jednotlivé části mohl uložit do mnoha viteálů, ukrytých na různých místech. Z žádné knihy by nic takového nevyčetl. Pokud vím – a jsem přesvědčen, že na takový případ nemohl narazit ani Voldemort – žádný kouzelník ještě nikdy svoji duši nerozpoltil na víc než dvě části.“

Brumbál se na okamžik odmlčel, aby si utřídil myšlenky, a pak se opět ujal slova. „Před čtyřmi lety jsem získal něco, co jsem považoval za nevyvratitelný důkaz, že Voldemort svoji duši skutečně rozpoltil.“

„Kde?“ vydechl Harry. „A jak?“

„Ten důkaz jsi mi poskytl ty, Harry,“ odpověděl Brumbál. „Byl jím ten deník, Raddleův deník s radami, jak znovu otevřít Tajemnou komnatu.“

„Tomu nerozumím, pane profesore,“ přiznal Harry.

„No, přestože sám jsem toho Raddlea, který se z deníku vynořil, neviděl, to, cos mi popsal, byl jev, s jakým jsem neměl žádnou zkušenost. Že by pouhá vzpomínka začala samostatně jednat a myslet? Pouhá vzpomínka že by dokázala vysávat životní sílu z děvčete, do jehož rukou se dostala? Ne, v té knize žilo něco mnohem nebezpečnějšího… byl jsem si prakticky jistý, že muselo jít o zlomek duše. Ten deník sloužil jako viteál. Tím ovšem vyvstalo právě tolik nových otázek, kolik starých bylo zodpovězeno. Mě osobně nejvíc zaujalo a znepokojilo, že ten deník měl být nejen pojistkou, ale zároveň i zbraní.“

„Pořád ještě tomu nerozumím,“ zavrtěl hlavou Harry.

„Zkrátka to fungovalo přesně tak, jak má viteál fungovat. Jinými slovy – ten zlomek duše, který v něm byl ukrytý, zůstal nedotčen a nepochybně sehrál určenou roli a zabránil smrti svého majitele. Zároveň však nemůže být pochyb o tom, že si Raddle doopravdy přál, aby si jeho deník někdo přečetl. Chtěl, aby ten kousek jeho duše pronikl do někoho jiného a ovládl ho a aby byl Zmijozelův netvor opět vypuštěn ze zajetí.“

„Nejspíš nechtěl, aby všechna jeho usilovná práce přišla nazmar,“ mínil Harry. „Chtěl, aby se lidé dozvěděli, že je Zmijozelovým dědicem, protože tehdy se k němu veřejně přihlásit nemohl.“

„Přesně tak,“ přikývl souhlasně Brumbál. „Nepřipadá ti ale, Harry, že pokud měl v úmyslu zaonačit to tak, aby byl jeho deník předán nebo podstrčen nějakému budoucímu bradavickému studentovi, pak s tím drahocenným kouskem vlastní duše, který v něm byl uložen, nakládal neobyčejně netečně? Jak vysvětlil profesor Křiklan, hlavním smyslem viteálu je uchovat část sebe sama v úkrytu a v bezpečí a ne ji někomu jen tak předhodit a riskovat, že ji ten někdo zničí, jak se také skutečně stalo – ten konkrétní zlomek duše, o němž mluvíme, už neexistuje, o to ses vlastnoručně postaral.

Tenhle lehkomyslný přístup, s nímž Voldemort se svým viteálem naložil, jsem považoval za velice neblahé znamení. Naznačoval, že Pán zla vytvořil – nebo měl v úmyslu vytvořit – viteálů víc, aby pro něj ztráta jednoho z nich neznamenala takovou katastrofu. Nechtělo se mi něčemu takovému věřit, ale nic jiného zjevně nedávalo smysl.

A pak, o dva roky později, jsi mi řekl, že oné noci, kdy se Voldemort vrátil do vlastního těla, učinil ke svým Smrtijedům velice zajímavé a znepokojivé prohlášení. – Já, který po cestě k nesmrtelnosti dospěl dál než kdokoli jiný. To byla jeho slova, která jsi mi tehdy tlumočil. Dál než kdokoli jiný. A mne napadlo, že vím, co to znamená, přestože jeho Smrtijedi to nevědí. Když to říkal, měl na mysli svoje viteály, víc než jeden viteál, Harry. To je něco, co podle mého nejlepšího vědomí žádný jiný kouzelník nikdy neměl. A přece to do sebe zapadalo – lord Voldemort jako by s postupem let stále ztrácel na lidskosti a proměnu, která se s ním udala, lze podle mého názoru vysvětlit pouze tím, že byla jeho duše znetvořena a vymyká se už hranicím toho, co bychom mohli nazvat obvyklým zlem.“

„Tím, že vraždil druhé, tedy zajistil, že jeho samého nelze zabít?“ vyptával se Harry. „Proč si raději nevytvořil Kámen mudrců, nebo proč ho neukradl, když mu tolik záleží na nesmrtelnosti?“

„Víme přece, že přesně o to se před pěti lety pokusil,“ připomněl mu Brumbál. „Existuje ale několik důvodů, proč se domnívám, že Kámen mudrců není pro lorda Voldemorta tak přitažlivý jako viteály.

Elixír života sice skutečně lidský život prodlužuje, je ale třeba ho pít pravidelně a nikdy s tím nepřestat, chce-li si ten, kdo ho pije, svoji nesmrtelnost uchovat. To znamená, že by byl Voldemort na elixíru absolutně závislý, a kdyby mu jeho zásoby došly nebo se něčím znečistily, nebo kdyby mu Kámen někdo ukradl, zemřel by jako každý obyčejný člověk. Nezapomínej, že se Voldemort nejraději spoléhá sám na sebe. Domnívám se, že pouhá představa být na něčem závislý, byť by šlo jen o elixír, by pro něj byla nesnesitelná. Samozřejmě byl ochoten se ho napít, aby se vysvobodil z té strašlivé poloviční existence, k níž byl odsouzen poté, co se tě pokusil zabít. Tehdy ale chtěl jen znovu získat tělo. Jsem přesvědčen, že dál se hodlal spoléhat na svoje viteály. Kdyby se mu bývalo podařilo znovu získat lidskou podobu, nic jiného už by nepotřeboval. Byl už totiž nesmrtelný… nebo měl alespoň k nesmrtelnosti tak blízko, jak jen člověk může mít.

Teď ale, Harry, když jsme vyzbrojeni touto životně důležitou a poučnou vzpomínkou, kterou se ti podařilo získat, máme k tajemství, jak lorda Voldemorta zničit, blíž, než kdy v minulosti kdokoli jiný. Sám jsi ho slyšel, Harry: ‚Nebylo by lepší a neposkytlo by vám větší sílu, kdybyste svou duši rozdělil na víc částí?… Není sedmička nejmocnější kouzelné číslo…?‘ Není sedmička nejmocnější kouzelné číslo? Ano, myslím, že představa duše rozdělené na sedm dílů musela lorda Voldemorta velice lákat.“

„Chcete říct, že vytvořil sedm viteálů?“ vydralo se zděšeně z Harryho a podobné výkřiky úžasu a pobouření se ozvaly i z několika portrétů na stěnách. „Ty ale můžou být kdekoli na světě – schované – zakopané nebo neviditelné…“

„Jsem rád, že si uvědomuješ závažnost našeho problému,“ konstatoval suše Brumbál. „Především tě ale musím opravit, Harry – Voldemort nevytvořil sedm viteálů, ale šest. Sedmá část jeho duše, ať jakkoli znetvořená, přebývá v jeho znovuoživeném těle. Byla to ta část, která si po dlouhá léta jeho vyhnanství uchovávala jakýsi přízračný život a bez níž by vůbec neexistoval. Na tu jednu sedminu jeho duše – na ten zlomek, který žije v jeho těle – bude muset ten, kdo chce Voldemorta zabít, zaútočit až úplně nakonec.“

„No tak tedy šest viteálů,“ zoufal si trochu Harry. „Jak je máme všechny najít?“

„Zapomínáš, že už jsi jeden z nich zničil. A další jsem zničil já.“

„Vážně?“ rozjasnil se Harry.

„Ano, vážně,“ přikývl Brumbál a zvedl zčernalou, spálenou ruku. „Ten prsten, Harry, Rojvolův prsten. Musím říct, že byl začarován doopravdy strašlivou kletbou. Nebýt mých – promiň mi nedostatek falešné skromnosti – rozsáhlých znalostí a dovedností a nebýt včasného zásahu profesora Snapea, když jsem se téměř beznadějně zraněn vrátil do Bradavic, možná už bych ti teď o tom nemohl vyprávět. Jedna zmrzačená ruka mi ovšem nepřipadá jako neúnosná daň za sedminu Voldemortovy duše. Prsten už není viteálem.“

„Jak jste ho ale našel?“

„Nu, jak teď už víš, dlouhá léta se cílevědomě snažím zjistit o Voldemortově minulosti všechno, co se zjistit dá. Strávil jsem spousty času na cestách a navštívil všechna místa, která kdysi znal. Na skrýš, v níž byl prsten schovaný, jsem narazil v ruinách Gauntova domu. Zdá se, že když se Voldemortovi podařilo zapečetit do prstenu část své duše, nechtěl už ho raději nosit na ruce. Použil k jeho zabezpečení mnoho mocných kouzel a ukryl ho v chatrči, kde kdysi žili jeho předkové (Morfin byl samozřejmě dávno předtím odvlečen do Azkabanu). Ani ve snu ho nenapadlo, že bych si jednoho dne mohl dát tu práci a zbořeniště navštívil, ani že bych co nejobezřetněji pátral po stopách nějaké kouzelné skrýše.

Přesto bychom se ovšem neměli nechat unést přílišným optimismem. Ty jsi zničil deník a já zase prsten, pokud je ale naše teorie o duši rozdělené na sedm částí správná, ještě čtyři viteály zbývají.“

„A mohou být vytvořené z čehokoli?“ zamyslel se Harry. „Třeba ze starých plechovek nebo – já nevím – z prázdných lahviček na lektvary…?“

„To asi spíš uvažuješ o přenášedlech, Harry, pro ně je třeba vybírat obyčejné předměty, které se snadno přehlédnou. Že by ale lord Voldemort použil k uschování vlastní drahocenné duše obyčejné plechovky nebo lahvičky od lektvarů? Zapomínáš, co jsem ti ukázal. Lord Voldemort rád sbíral nejrůznější trofeje a ze všeho nejvíc se sháněl po předmětech s mocnou kouzelnou minulostí. Vzpomeň si na jeho pýchu, víru ve vlastní nadřazenost a záměr výrazně se zapsat do dějin čar a kouzel – z toho všeho podle mě vyplývá, že Voldemort své viteály nepochybně volil nesmírně pečlivě a dával přednost předmětům, které byly takové cti hodný.“

„Na tom deníku přece nic zvláštního nebylo.“

„Jak jsi sám říkal, deník byl důkazem, že Voldemort je Zmijozelovým dědicem. Nepochybuji proto, že ho považoval za neobyčejně důležitý.“

„A co ty ostatní viteály?“ otázal se Harry. „Myslíte, že víte, co na ně použil, pane?“

„Mohu jen hádat,“ pokrčil rameny Brumbál. „Z důvodů, o nichž jsem už mluvil, se domnívám, že měl lord Voldemort sklon dávat přednost předmětům, které se samy o sobě vyznačují jistou vznešeností. Probral jsem tedy všechno, co vím o jeho minulosti, abych zjistil, zda se mi nepodaří najít důkazy, že se nějaké podobné předměty v jeho blízkosti ztratily.“

„Ten medailonek!“ vyjekl Harry. „A šálek Helgy z Mrzimoru!“

„Ano,“ přisvědčil s úsměvem Brumbál. „Byl bych ochoten vsadit… asi ne celou druhou ruku… ale pár prstů určitě ano, že se z nich staly viteály číslo tři a čtyři. Se zbývajícími dvěma – opět tedy za předpokladu, že jich celkem vytvořil šest – je to trochu složitější, dovolím si ale hádat, že když už sehnal památky na Helgu z Mrzimoru a Salazara Zmijozela, chtěl určitě najít i něco, co patřilo buď Godriku Nebelvírovi, nebo Roweně z Havraspáru. Čtyři upomínky na čtyři zakladatele školy, to je představa, která nepochybně musela Voldemorta neodolatelně přitahovat. Nemohu říct, jestli se mu podařilo najít něco z Roweniny pozůstalosti, jsem si ale naprosto jistý, že jediné známé dědictví po Nebelvírovi zůstává v bezpečí.“

Ukázal zčernalými prsty na zeď za svými zády, kde byl ve skleněné vitríně uložen meč posázený rubíny.

„Myslíte, že to je ten pravý důvod, proč se chtěl vrátit do Bradavic, pane profesore?“ napadlo Harryho. „Že tu chtěl najít něco, co patřilo jednomu z ostatních zakladatelů?“

„Přesně to si skutečně myslím,“ přikývl Brumbál. „To nám ovšem naneštěstí příliš nepomůže, protože jeho žádost byla zamítnuta, nebo se alespoň domnívám, že byla, dřív než měl možnost školu prohledat. To mě vede k nevyhnutelnému závěru, že jeho touha získat předměty patřící všem čtyřem zakladatelům zůstala nenaplněna. Měl určitě dva a možná našel i třetí – nic určitějšího momentálně nejsme schopni říci.“

„I kdyby se mu snad podařilo sehnat něco, co patřilo Roweně z Havraspáru nebo Nebelvírovi, pořád ještě zbývá šestý viteál,“ počítal na prstech Harry. „Pokud ovšem nenašel něco od obou?“

„To si nemyslím,“ zavrtěl hlavou Brumbál. „Řekl bych, že vím, co je tím šestým viteálem. Zajímalo by mě, co řekneš, když přiznám, že se už nějakou dobu zajímám o počínání toho hada, Naginiho.“

„Hada?“ zatvářil se překvapeně Harry. „Copak se jako viteály dají použít i živí tvorové?“

„Nu, příliš bych to nedoporučoval,“ připustil Brumbál, „protože svěřit část vlastní duše něčemu, co dokáže samostatně myslet a pohybovat se, je očividně obrovské riziko. Pokud ovšem uvažuji správně, pak mu pořád nejméně jeden ze zamýšlených šesti viteálů chyběl, když vrazil do domu tvých rodičů a hodlal tě zabít.

Vytváření viteálů si zřejmě zajišťoval úmrtími, která pro něj měla obzvlášť velký význam. Tvoje zavraždění do této kategorie nepochybně patřilo. Voldemort byl přesvědčen, že když tě zabije, odstraní tím nebezpečí, jež mu předpověděla věštba. Domníval se, že se tak stane neporazitelným. Jsem si jistý, že měl v úmyslu tvoji smrt využít k vytvoření posledního viteálu.

Víme, že se mu nepodařilo tě zabít. O několik let později ale Naginiho využil k zavraždění jistého starého mudly a je docela možné, že tehdy ho napadlo proměnit ho ve svůj poslední viteál. Ten had je dalším symbolem jeho spojení se Zmijozelem: dokresluje tajemnou atmosféru, kterou kolem sebe jakožto lord Voldemort vytvořil. Řekl bych, že má Naginiho rád, pokud je něčeho takového vůbec schopen. Rozhodně ho má rád ve své blízkosti a zdá se, že je s to ho natolik ovládat, že to je neobvyklé i na někoho, kdo mluví hadím jazykem.“

„Takže…“ usuzoval Harry, „deník je zničen a prsten taky. Šálku, medailonku a hada se zatím žádná pohroma netkla a vy si myslíte, že může existovat viteál z něčeho, co kdysi patřilo Roweně z Havraspáru nebo Godriku Nebelvírovi.“

„Vystihl jsi to a shrnul obdivuhodně přesně, ano,“ přisvědčil s nepatrnou úklonou Brumbál.

„Znamená to, že… že ty další pořád hledáte, pane profesore? To za nimi se vypravujete pokaždé, když zmizíte ze školy?“

„Správně,“ přikývl Brumbál. „Pátrám po nich už hodně dlouho. Domnívám se… možná se právě blížím k odhalení dalšího. Jdu po nadějné stopě.“

„A jestli ho objevíte,“ vyhrkl dychtivě Harry, „nemohl bych jít s vámi a pomoct vám zbavit se ho?“

Brumbál si ho napřed změřil pohledem ostrým jako dýka, než odpověděl. „Ano, myslím, že bys mohl.“

„Vážně?“ vyvalil oči Harry, kterého to absolutně zaskočilo.

„Samozřejmě,“ pousmál se Brumbál. „Řekl bych, že si to zasloužíš.“

Harry cítil, jak mu srdce poskočilo radostí. Bylo fantastické, že tentokrát nevyslechl žádné nabádání k opatrnosti a zdrženlivosti. Ředitelé a ředitelky na stěnách zjevně přijali Brumbálovo rozhodnutí s menším nadšením. Harry si všiml, že několik z nich kroutí hlavou, a Phineas Nigellus si dokonce nesouhlasně odfrkl.

„Když je nějaký viteál zničen, uvědomí si to Voldemort, pane profesore? Cítí to?“ vyptával se Harry a portrétů si nevšímal.

„Vyslovil jsi velice zajímavou otázku, Harry. Myslím, že ne. Domnívám se, že dnes už je Voldemort natolik pohlcen zlem a životně důležité části jeho duše že jsou už od něj odděleny tak dlouho, že ztratil schopnost cítit, co cítíme my. Možná by si svou ztrátu uvědomil na samém prahu smrti… nebyl si ale například vědom zničení svého deníku, dokud nepřinutil Luciuse Malfoye, aby mu pověděl pravdu. Slyšel jsem, že když zjistil, že byl deník poškozen a zbaven všech svých kouzelných schopností, zmocnil se ho přímo děsivý záchvat vzteku.“

„Já jsem si ale myslel, že o to mu právě šlo, aby Lucius Malfoy propašoval jeho deník do Bradavic.“

„Ano, máš pravdu. To ale bylo před lety, kdy si byl jistý, že dokáže vytvořit další viteály, a i tehdy měl Lucius počkat na jeho příkaz. Ten ovšem nikdy nedostal, protože Voldemort krátce poté, co mu deník předal, zmizel. Nepochybně se domníval, že se Lucius s viteálem neodváží nic podniknout a jen ho bude pečlivě střežit. Příliš se ale spoléhal na Luciusův strach z Pána a Mistra, který se na dlouhá léta ztratil a kterého Lucius považoval za mrtvého. Lucius samozřejmě pravou povahu deníku neznal. Pokud je mi známo, Voldemort mu řekl, že je deník chytře očarován tak, aby způsobil, že Tajemná komnata bude opět otevřena. Kdyby Lucius tušil, že drží v rukou část duše svého pána, nepochybně by se k ní zachoval uctivěji – místo toho ale viteál použil jako pomůcku k uskutečnění starého plánu a k dosažení vlastního cíle. Doufal, že když deník podstrčí dceři Artura Weasleyho, podaří se mu Artura zdiskreditovat, mne pak dá vyhodit z Bradavic a zároveň se zbaví velice nebezpečného předmětu, který by se mohl stát důkazem proti němu. Nebohý Lucius… Když si představím, jak musel Voldemort zuřit při zjištění, že jeho služebník zničil viteál kvůli vidině vlastního prospěchu, a přidám k tomu to loňské fiasko na ministerstvu, nepřekvapilo by mě, kdyby toho chudáka v koutku duše potají těšilo, že momentálně sedí v bezpečí Azkabanu.“

Harry chvíli seděl hluboce zamyšlený. „Znamená to, že když budou všechny jeho viteály zničeny,“ zeptal se pak, „bude Voldemorta možné zabít!“

„Ano, domnívám se, že ano,“ přitakal Brumbál. „Bez viteálů se z Voldemorta stane obyčejný smrtelník se zmrzačenou a zmenšenou duší. Nesmíš ovšem zapomínat, že ačkoli má duši pravděpodobně nenapravitelně poškozenou, jeho mozek a jeho kouzelnické schopnosti zůstávají nedotčené. Zabít kouzelníka, jakým Voldemort je i bez viteálů, k tomu bude zapotřebí neobyčejné dovednosti a síly.“

„Já ale žádné neobyčejné dovednosti ani sílu nemám!“

„Ale ano, máš,“ ujistil ho energicky Brumbál. „Máš jistou sílu, kterou Voldemort nikdy neměl. Jsi totiž schopen…“

„Já vím,“ skočil mu netrpělivě do řeči Harry. „Jsem schopen lásky!“ Jen stěží se opanoval, aby nedodal: „No a co?“

„Ano, Harry, jsi schopen lásky,“ zopakoval po něm Brumbál a zatvářil se, jako že velice dobře ví, co Harry nevyslovil nahlas. „A to je vzhledem k tomu, čím vším jsi prošel, úžasné a pozoruhodné. Jsi pořád ještě moc mladý na to, abys doopravdy chápal, jak je něco takového neobvyklé, Harry.“

„Takže když věštba říká, že budu mít moc, jakou Pán zla sám nezná, znamená to prostě – lásku?“ zeptal se s trochou zklamání Harry.

„Ano – prostě lásku,“ přisvědčil Brumbál. „Nikdy ale nezapomínej, Harry, že to, co se ve věštbě říká, je důležité jen proto, že tomu přikládal důležitost sám Voldemort. Vysvětloval jsem ti to na konci loňského školního roku. To Voldemort si tě vybral jako člověka, který pro něj bude představovat největší nebezpečí – a když si tě vybral, udělal z tebe toho, od koho mu největší nebezpečí doopravdy hrozí!“

„To je ale jedno a totéž…“

„Ne, není!“ přerušil ho Brumbál, jako by už trochu ztrácel trpělivost, a namířil na něj sežehlou černou rukou. „Přisuzuješ té věštbě příliš velkou váhu!“

„Ale,“ zadrmolil Harry, „sám jste přece říkal, že ta věštba znamená…“

„Kdyby se Voldemort o té věštbě v životě nedoslechl, myslíš, že by se také splnila? Že by vůbec něco znamenala? Samozřejmě že ne! Domníváš se, že všechny věštby ze síně věšteb se vždy splní?“

„Ale,“ namítal nechápavě Harry, „loni jste říkal, že jeden z nás bude muset druhého zabít…“

„To ovšem jen proto, Harry, že se Voldemort dopustil vážné chyby a rozhodl se na slova profesorky Trelawneyové reagovat! Kdyby nebyl zavraždil tvého otce, byl by do tvé duše zasel tu nesmiřitelnou touhu po pomstě? Jistěže ne! Kdyby nebyl přinutil tvoji matku, aby pro tebe zemřela, byl by ti snad poskytl tu kouzelnou ochranu, kterou nedokáže proniknout? Jistěže ne, Harry! Copak to nechápeš? Voldemort – stejně jako všichni tyranové – si vytvořil svého nejhoršího nepřítele sám! Máš vůbec ponětí o tom, jaký strach mají tyranové z těch, které utlačují? Všichni si totiž uvědomují, že jednoho dne se mezi tou obrovskou spoustou jejich obětí nevyhnutelně najde člověk, který proti nim povstane a úder jim vrátí! Voldemort není žádná výjimka! Odjakživa byl ve střehu a čekal na toho, kdo se mu postaví. Vyslechl věštbu a okamžitě začal jednat, dosáhl ale jen toho, že nejen vlastnoručně vybral člověka, který má největší šanci ho porazit, ale navíc mu vtiskl do ruky jedinečnou smrtící zbraň!“

„Ale…“

„Je nezbytně nutné, abys to správně pochopil!“ zdůraznil Brumbál, vstal, začal přecházet po pracovně a lesklý hábit za ním šustivě povlával. Harry ho ještě nikdy neviděl tak rozrušeného. „Když se tě Voldemort pokusil zabít, sám si tě vytipoval jako pozoruhodného jedince, který tu teď sedí přede mnou, a vybavil tě k tomu zápasu vším potřebným! Voldemort si za to může sám, že se ti podařilo nahlédnout do jeho myšlenek, zjistit jeho cíle, může si i za to, že rozumíš hadímu jazyku, v němž udílí rozkazy. A přesto, Harry, i přes tuto výsadu, že vidíš do Voldemortova světa, což je mimochodem dar, pro nějž by kdekterý Smrtijed bez váhání vraždil, jen aby jej získal, jsi svodům černé magie nikdy nepodlehl, nikdy jsi ani na vteřinku nezatoužil stát se jedním z Voldemortových následovníků!“

„Ještě to tak!“ ohradil se dotčeně Harry. „Vždyť mi zabil rodiče!“

„Stručně řečeno, chrání tě tvoje schopnost milovat!“ shrnul svoje argumenty hlasitě Brumbál. „A to je jediná ochrana, která se může osvědčit proti vábničce Voldemortovy moci! Navzdory všem pokušením a utrpení, které jsi zakusil, zůstává tvoje srdce čisté, stejně čisté jako v jedenácti letech, kdy ses díval do zrcadla, v němž se odrážely tvoje nejhlubší niterné touhy. Tehdy ti zrcadlo neukázalo nesmrtelnost ani bohatství, ukázalo ti pouze cestu, jak můžeš lorda Voldemorta zničit. Máš vůbec ponětí, Harry, jak málo je kouzelníků, kteří by v tom zrcadle dokázali vidět to co ty? Voldemort si měl už tehdy uvědomit, s kým má tu čest, ale neuvědomil si to!

Dnes už to ovšem ví. Několikrát jsi mu pronikl do mysli a neutrpěl jsi přitom žádnou újmu, zatímco on sám se na ministerstvu přesvědčil, že se tvé mysli nedokáže zmocnit, leda že zakusí smrtící agónii. Myslím, že nechápe, proč tomu tak je, Harry. Měl tolik naspěch se zmrzačením vlastní duše, že si nikdy nenašel čas, aby pochopil jedinečnou sílu neposkvrněné a celistvé duše.“

„Ale, pane profesore,“ namítl Harry a chvályhodně se snažil, aby to nevyznělo, že se chce hádat, „ono to nakonec vyjde nastejno, ne? Musím se ho přece pokusit zabít, protože jinak…“

„Musíš?“ skočil mu do řeči Brumbál. „Ovšemže musíš! Ne ale kvůli té věštbě! Musíš proto, že ty sám nebudeš mít nikdy klid, dokud se o to nepokusíš! To víme oba! A přesto si prosím na okamžik představ, že jsi tu věštbu v životě neslyšel! Co bys teď k Voldemortovi cítil? Přemýšlej!“

Harry se díval, jak před ním Brumbál rázuje sem a tam, a přemýšlel. Přemýšlel o matce, o otci a o Siriusovi. Přemýšlel o Cedriku Diggorym. Přemýšlel o všech strašlivých zločinech, o nichž věděl, že se jich lord Voldemort dopustil. V prsou jako by mu vyšlehl plamen a sežehl mu hrdlo.

„Přál bych si, aby zemřel,“ odpověděl tiše. „A chtěl bych být tím, kdo ho zabije.“

„Samozřejmě!“ vykřikl Brumbál. „Jak vidíš, věštba sama o sobě neznamená, že něco musíš udělat! Věštba ale způsobila, že tě lord Voldemort poznamenal jako sobě rovného… Řečeno jinými slovy si můžeš vybrat, jak se zachováš, klidně můžeš předstírat, že se tě věštba vůbec netýká. Voldemort jí ovšem i nadále věří. Nepřestane tě pronásledovat… a díky tomu je prakticky jisté, že doopravdy…“

„Že nakonec jeden z nás toho druhého zabije,“ přikývl Harry. „Ano.“

Konečně však pochopil, co se mu Brumbál snaží říct. Napadlo ho, že je to stejný rozdíl jako mezi tím, když vás násilím dovlečou do arény, abyste bojovali na život a na smrt, a tím, když do stejné arény vejdete sami a s hlavou hrdě vztyčenou. Našli by se možná lidé, kteří by řekli, že je to dost ubohá volba, ale Brumbál věděl – a já to vím taky, pomyslel si Harry v náhlém návalu divoké pýchy, a rodiče to věděli právě tak dobře – že je v tom obrovský rozdíl.

Kapitola dvacátá čtvrtá

Sectumsempra

Vyčerpaný zároveň ale nadšený z toho, jak úspěšně si v noci vedl, vylíčil Harry při dopolední hodině kouzelných formulí všechno, co se stalo, Ronovi a Hermioně (napřed ovšem ohlušil ostatní nejblíž sedící spolužáky zaklínadlem Ševelissimo). Rona i Hermionu velice potěšilo, jakým způsobem se mu podařilo vylákat z Křiklana potřebnou vzpomínku, a oba doslova užasli, když jim pověděl o Voldemortových viteálech a o Brumbálově slibu vzít ho příště s sebou, najde-li další.

„Páni,“ vydechl Ron, když jim Harry konečně dopověděl i poslední podrobnosti. Roztržitě přitom mával hůlkou ke stropu a vůbec nevnímal, co dělá. „Páni! Ty vážně půjdeš s Brumbálem… A pokusíte se zničit… Páni!“

„Pozor, Rone, vždyť sněží,“ napomenula ho trpělivě Hermiona, uchopila ho za zápěstí a přinutila ho sklonit hůlku od stropu, ze kterého se skutečně začaly sypat velké bílé vločky. Harry si všiml, že od vedlejšího stolu střelila po Hermioně popuzenýma, do krve zarudlýma očima Levandule Brownová. Hermiona to viděla také a okamžitě Ronovu ruku pustila.

„No jo,“ zabručel Ron a mírně překvapeně se podíval na svoje ramena. „Jé, promiňte… teď všichni vypadáme, jako když nám strašlivě padají lupy…“

Smetl několik vloček falešného sněhu z Hermionina ramene, a Levandule se dala do pláče. Ron se zatvářil neskonale provinile a otočil se k Levanduli zády.

„Rozešli jsme se,“ vysvětloval Harrymu koutkem úst. „Včera večer, když mě viděla vycházet s Hermionou z ložnice. Tebe samozřejmě vidět nemohla, takže si myslela, že jsme tam byli sami.“

„Jo takhle,“ přikývl chápavě Harry. „No ale – tobě přece nevadí, že to skončilo, ne?“

„Nevadí,“ připustil Ron. „Byla to tedy dost hrůza, když na mě ječela, ale aspoň jsem to nemusel skoncovat já.“

„Zbabělče,“ špitla Hermiona, tvářila se však pobaveně. „No, zdá se, že včerejší večer nesvědčil lásce všeobecně. Ginny s Deanem se taky rozešli, Harry.“

Harry měl pocit, jako by na něj při těch slovech spiklenecky zamrkala. Nemohla ovšem vědět, že mu vnitřnosti začaly v tu ránu křepčit v divokém tanci. Nedal na sobě nic znát a co nejlhostejněji, jak jen to svedl, se zeptal: „A proč vlastně?“

„No, kvůli nějaké úplné pitomosti… Ginny říkala, že se jí pokaždé pokouší pomáhat, když prolézá portrétem, jako by to snad nesvedla sama… už to mezi nimi ale skřípalo hodně dlouho.“

Harry střelil pohledem po Deanovi, který seděl na opačné straně učebny, a viděl, že se tváří doopravdy nešťastně.

„Pro tebe to samozřejmě znamená dost ožehavý problém, co?“ pokračovala Hermiona.

„Jak to myslíš?“ vyhrkl Harry.

„Přece ve famfrpálovém týmu,“ upřesnila Hermiona. „Když spolu Ginny a Dean nemluví…“

„Ach tak – to jo,“ přikývl Harry.

„Psst, Kratiknot!“ sykl varovně Ron. Drobný učitel formulí k nim mířil kolébavým krokem a Hermioně se jako jediné z nich podařilo proměnit ocet ve víno. Skleněnou nádobku měla plnou temně karmínové tekutiny, zatímco obsah Harryho a Ronovy láhve měl stále kalně hnědou barvu.

„No tak, chlapci,“ pokáral je pisklavě profesor. „Měli byste se trochu méně bavit a trochu víc se věnovat práci… tak to zkuste, podívám se, jak vám to půjde…“

Oba kamarádi pozvedli hůlky, maximálně se soustředili a namířili je na své láhve. Vzápětí se Harryho ocet proměnil v led, kdežto Ronova láhev vybuchla a rozlétla se.

„Tak tedy… vy dva,“ ukázal profesor Kratiknot, když se soukal zpod stolu a vytahoval si z klobouku střepy, „budete za domácí úkol cvičit!“

Po formulích měli všichni tři jednu ze vzácných společných volných hodin a zamířili do nebelvírské společenské místnosti. Ronovi se po rozchodu s Levandulí zjevně ulevilo a také Hermiona vypadala, že má dobrou náladu, přestože na otázku, čemu se tak usmívá, prostě odpověděla: „Je pěkný den.“ Zato ani jeden z nich netušil, jaká lítá bitva běsní v Harryho hlavě:

Je to Ronova sestra.

Pustila ale Deana k vodě!

Stejně je to Ronova sestra.

Jsem jeho nejlepší kamarád.

Tím to bude jenom horší.

Kdybych si s ním napřed promluvil…

Jednu by ti vrazil.

Co když je mi to jedno?

Je to tvůj nejlepší kamarád!

Harry skoro nevnímal, že prolézají otvorem v portrétu do prosluněné společenské místnosti, a malou skupinku studentů sedmého ročníku, kteří se shlukli v koutě, postřehl jen jako v mlze, teprve když Hermiona vykřikla: „Katie! Ty ses vrátila! Jsi v pořádku?“

Harry vyvalil oči – doopravdy to byla Katie Bellová! Vypadala stoprocentně uzdravená a rozjásaní přátelé se k ní nahrnuli ze všech stran.

„Jsem úplně fit!“ hlásila šťastně. „V pondělí mě propustili od svatého Munga, pár dní jsem zůstala doma s mámou a s tátou a dnes ráno jsem se vrátila sem. Leanna mi zrovna vykládala o McLaggenovi a o posledním zápase, Harry…“

„Jo?“ opáčil. „No a když ses teď vrátila a Ron je taky zas ve formě, máme docela slušnou šanci, že dáme Havraspáru na frak. Což znamená, že ještě pořád můžeme pohár získat. Poslyš, Katie…“

Zahořel takovou zvědavostí, že jí tu otázku musel položit okamžitě, a dokonce mu to dočasně vypudilo z hlavy i myšlenky na Ginny. Ztišil hlas, zatímco Katiini spolužáci si začali sbírat věci – měli zřejmě nejvyšší čas běžet na přeměňování.

„…ten náhrdelník… nevzpomínáš si, kdo ti ho tehdy dal?“

„Ne,“ zavrtěla Katie nešťastně hlavou. „Všichni se mě na to vyptávají, já ale nemám sebemenší tušení. Poslední, na co se pamatuju, je, že jsem šla U Tří košťat na dámy.“

„Takže jsi do té umývárny doopravdy vešla?“ přidala se Hermiona.

„No – vím, že jsem otevřela dveře,“ upřesnila Katie, „takže počítám, že ten, kdo na mě kletbu Imperius seslal, stál hned za nimi. Potom už mám jen velké okno, ze kterého jsem se probrala asi tak před dvěma týdny u svatého Munga. Hele, už budu muset jít, McGonagallová je schopná uložit mi trest, i když jsem se teprve dnes vrátila…“

Popadla brašnu a učebnice a rychle vyběhla za spolužáky. Harry, Ron a Hermiona se posadili ke stolu u okna a rozebírali, co jim Katie pověděla.

„Takže to musela být nějaká holka nebo ženská, kdo jí ten náhrdelník dal,“ mudrovala Hermiona, „když se to stalo na dámské umývárně.“

„Nebo taky někdo, kdo jen jako holka nebo ženská vypadal,“ namítl Harry. „Nezapomínej, že jsme v Bradavicích měli plný kotel mnoholičného lektvaru, a my víme, že ho někdo část ukradl…“

V duchu sledoval celé procesí holek – a každá z nich byla přeměněný Crabbe a Goyle.

„Myslím, že si dám zase doušek felixe,“ prohlásil, „a zkusím znova najít Komnatu nejvyšší potřeby.“

„To budeš tím lektvarem jen nadarmo plýtvat,“ prohlásila rezolutně Hermiona a odložila Základní zaklínačské znaky, které si právě vytáhla z brašny. „Štěstí samo o sobě všechno nezvládne, Harry. S Křiklanem to bylo něco jiného. Schopnost přesvědčit ho jsi v sobě měl odjakživa, jen jsi potřeboval trošičku pozměnit okolnosti ve svůj prospěch. K tomu, abys překonal opravdu mocné kouzlo, ti ale štěstí stačit nebude. Ať tě ani nenapadne zbytek toho lektvaru promarnit! Jestli tě Brumbál vezme na výpravu s sebou, budeš potřebovat každou kapičku štěstí, kterou máš…“ Ztišila hlas v pouhý šepot.

„A co kdybychom si ho přidělali?“ zeptal se Ron Harryho, Hermionu ovšem ignoroval. „To by bylo bezva, mít ho pořádnou zásobu… Mrkni na to do učebnice…“

Harry vytáhl z brašny svoje Přípravy lektvaru pro pokročilé a nalistoval felix felicis.

„A kruci, to je zatraceně složité,“ postěžoval si, když přelétl pohledem seznam přísad. „A trvá to šest měsíců… musíš ho nechat dusit…“

„No jo, normálka,“ ušklíbl se Ron.

Harry už se chystal učebnici opět schovat, když si všiml stránky se založeným rohem. Podíval se na ni a našel zaklínadlo Sectumsempra s poznámkou Určeno nepřátelům, které si poznačil před několika týdny. Stále ještě nezjistil jeho účinky, především proto, že se mu nechtělo zkoušet ho v Hermionině přítomnosti. Uvažoval ale o tom, že by ho vyzkoušel na McLaggenovi, až ho příště zastihne nepřipraveného.

Jediný, koho nijak nepotěšilo, že se Katie Bellová konečně objevila ve škole, byl Dean Thomas. Její návrat totiž znamenal, že už za ni nebude zaskakovat na postu střelce. Smířil se s tou ranou vcelku klidně, a když mu to Harry oznámil, jen tiše zabručel a pokrčil rameny. Zato když Harry odcházel, měl zřetelný pocit, že si Dean se Seamusem za jeho zády něco rebelantsky mumlají.

Famfrpálové tréninky v následujících čtrnácti dnech patřily k nejlepším, jaké Harry ve funkci kapitána pamatoval. Jeho spoluhráči měli takovou radost, že se zbavili McLaggena a že se k nim vrátila Katie, že podávali neobyčejně dobré výkony.

A pokud šlo o Ginny, vypadalo to, že ji rozchod s Deanem vůbec nevyvedl z rovnováhy – naopak, stala se srdcem i duší celého týmu. Všichni se báječně bavili, když napodobovala Rona, jak nervózně poletuje vstříc přilétajícímu Camrálu nahoru a dolů před brankovými obručemi, nebo Harryho zuřivé pokyny McLaggenovi těsně předtím, než kvůli němu vyinkasoval ránu a ztratil vědomí. Harry se smál s ostatními a těšilo ho, že má zcela nevinný důvod se na Ginny dívat. Několikrát ho během tréninku znovu pošramotily Potlouky, protože nebyl s to plně se soustředit na hledání Zlatonky.

V hlavě mu nadále zuřila bitva: Ginny, nebo Ron? Chvílemi měl dojem, že tomuhle novému Ronovi by po zkušenosti s Levandulí možná tolik nevadilo, kdyby jeho sestru pozval na rande. Pak si ale vzpomněl, jak se Ron tvářil, když viděl Ginny líbat se s Deanem, a byl si jistý, že by to Ron od něj pokládal za podlou zradu, i kdyby třeba vzal Ginny jen za ruku…

Přesto se ovšem nebránil tomu, aby se s Ginny bavil, smál se s ní, doprovázel ji z tréninku do hradu. Jakkoli ho pálily výčitky svědomí, zjišťoval, že spřádá plány, jak to co nejlépe nastrojit, aby se s Ginny ocitl o samotě. Napadlo ho, že ideální by bylo, kdyby Křiklan uspořádal další ze svých oblíbených večírků, protože tam by Ron nebyl pozván, jenže Křiklan se bohužel pořádání večírků patrně vzdal. Jednou nebo dvakrát zauvažoval Harry o tom, že požádá o pomoc Hermionu, obával se ale, že by nevydržel, jak by se na něj samolibě culila. Beztak měl pocit, že už ji několikrát přistihl se ušklibovat, když si všimla, jak kouká po Ginny nebo se směje jejím žertům. A aby to bylo ještě složitější, neustále ho trápila myšlenka, že jestli to neudělá on, určitě si brzy dá s Ginny rande někdo jiný. S Ronem se Harry shodoval přinejmenším v tom, že je Ginny pro svoje vlastní dobro až příliš oblíbená.

Celkově vzato v něm pokušení dát si další doušek lektvaru štěstí den ze dne hlodalo stále silněji. Nešlo snad v tomto případě jednoznačně o pozměnění okolností v jeho prospěch, jak tomu říkala Hermiona? Květnové dny plné příjemného počasí ubíhaly jeden za druhým a Harry měl pocit, že se prostě s Ginny nedokáže setkat, aby po něm přitom nepokukoval přes rameno Ron. Zjistil, jak horoucně touží po nějakém zásahu štěstěny, po kterém by si Ron uvědomil, že by mu nic neudělalo větší radost, než kdyby jeho nejlepší kamarád chodil s jeho sestrou, a nechal by je občas o samotě déle než pouhých pár vteřin. Blížil se však závěrečný famfrpálový zápas sezóny, a tudíž se nic takového nedalo zřejmě čekat. Ron by s Harrym nejraději pořád probíral taktiku a na nic jiného neměl myšlenky.

Nebyl v tom ostatně žádná výjimka, nadcházející zápas mezi Nebelvírem a Havraspárem hýbal celou školou. Jeho výsledek měl totiž rozhodnout o konečném pořadí ve školním poháru, a to bylo dosud zcela otevřené. Pokud by nebelvírští porazili Havraspár o tři sta bodů (velice obtížný úkol! Harry ale svůj tým dosud neviděl v lepší formě), pak by pohár vyhráli oni. Kdyby zvítězili o méně než tři sta bodů, skončili by druzí za Havraspárem. V případě prohry maximálně o sto bodů by se umístili třetí za Mrzimorem a prohra o více než sto bodů by znamenala čtvrté místo – a Harry si moc dobře uvědomoval, že by mu nikdo do nejdelší smrti nezapomněl, že právě on byl kapitánem a pod jeho vedením skončil Nebelvír poprvé po dvou stoletích na posledním místě tabulky.

Přípravy na tento životně důležitý zápas probíhaly obvyklým způsobem: studenti soupeřících kolejí se na chodbách snažili zastrašit tým protivníka, takže jeho jednotliví hráči, které potkávali, se stávali terčem hlasitě skandovaných posměšných hesel. Sami členové týmů se pak za všeobecné pozornosti buď pyšně naparovali, nebo o přestávkách mezi hodinami prchali na toalety a z nervozity zvraceli. Harrymu se jakýmsi řízením osudu přihodilo, že se mu tento zápas nerozlučně spojil v mysli s úspěchem či krachem jeho nevyřčených záměrů týkajících se Ginny. Nemohl se ubránit dojmu, že kdyby vyhráli o víc než tři sta bodů, mohly by nadšené oslavy a bouřlivý pozápasový večírek zapůsobit stejně účinně jako pořádný doušek lektvaru štěstí.

V kolotoči těchto starostí nezapomínal Harry ani na svůj ctižádostivý záměr dopídit se toho, co Malfoy tropí v Komnatě nejvyšší potřeby. Neustále nahlížel do Pobertova plánku, a protože na něm často nebyl s to Malfoye najít, soudil, že Draco v Komnatě pravidelně tráví spousty času. Přestože se pomalu vzdával naděje, že do Komnaty pronikne, pokoušel se o to pokaždé, když se ocitl v její blízkosti. Zeď, před níž svou potřebu vstoupit různě obměňoval, však zůstávala zatvrzele celistvá a žádné dveře se v ní neukázaly.

Několik dnů před zápasem proti Havraspáru scházel Harry sám ze společenské místnosti dolů na večeři, protože Ron si opět musel odběhnout do nejbližší umývárny, aby se vyzvracel, a Hermiona si potřebovala zaskočit za profesorkou Vektorovou kvůli nějaké chybičce, které se pravděpodobně dopustila v posledním domácím úkolu z věštění z čísel. Spíš ze setrvačnosti se vydal obvyklou oklikou přes chodbu v sedmém patře a cestou nahlížel do Pobertova plánku. Chvíli nemohl Malfoye nikde najít a domníval se proto, že musí opět být v Komnatě nejvyšší potřeby, pak ale maličkou tečku s Malfoyovým jménem objevil o patro níž v chlapecké umývárně a zjistil, že tam s ním není Crabbe ani Goyle, ale Ufňukaná Uršula.

Harry odtrhl oči od jmen podivné dvojice, až když vrazil do brnění, jež mu stálo v cestě. Mohutný řinkot ho vrátil do reality, takže se koukal rychle ztratit pro případ, že by se odněkud vynořil Filch, seběhl po mramorovém schodišti o patro níž a zabočil do chodby. Před umývárnou přitiskl ucho ke dveřím, nic ale neslyšel. Potichoučku strčil do dveří a otevřel je.

Draco Malfoy stál zády k němu s plavou hlavou skloněnou nad umyvadlem, které křečovitě svíral rukama.

„No tak,“ tiše ho chlácholil z jedné kabinky hlas Ufňukané Uršuly. „Nebreč… pověz mi, co ti je… pomůžu ti…“

„Mně nikdo nepomůže,“ zakvílel Malfoy a třásl se po celém těle. „Nedokážu to… nejde mi to… nebude to fungovat… A jestli to brzy neudělám… říká, že mě zabije…“

Harry byl tak šokován, že ho to doslova přikovalo k zemi, když si uvědomil, že Malfoy pláče. Byl to opravdový, nefalšovaný pláč. Slzy se Dracovi proudem valily po bledých tvářích a kapaly do špinavého umyvadla. Štkavě se zajíkl, hlasitě polkl, tělem mu projela prudká křeč, pak zvedl oči k prasklému zrcadlu a přes rameno spatřil Harryho, jak ho pozoruje.

Prudce se otočil a vytáhl z kapsy hůlku. Harry instinktivně také sáhl po své. Malfoyova kletba ho minula o pouhých pár centimetrů a roztříštila nástěnnou lampu vedle něj. Harry hbitě uskočil, pomyslel si Levicorpus! a švihl hůlkou, Malfoy však zaklínadlo zablokoval a už zvedal hůlku k novému útoku…

„Ne! Ne! Nechte toho!“ kvílela Ufňukaná Uršula a její nářek v umývárně obložené dlaždicemi nabýval ozvěnou na síle. „Už dost! DOST!“

Třísk! Ozvala se rána a polička za Harrym se rozlétla na kusy. Harry zkusil vyslat svěrací kouzlo, to se však odrazilo od zdi nad Malfoyovým uchem a rozbilo nádržku za Ufňukanou Uršulou, která se rozječela jako siréna. Kolem dokola se valila voda a Harry uklouzl v okamžiku, kdy Malfoy s divokou grimasou v obličeji zařval: „Crucia…“

„SECTUMSEMPRA!“ zaburácel z podlahy Harry a divoce mávl hůlkou.

Jako když udeří neviditelná šavle, vytryskla z Malfoyova obličeje a hrudi krev. Kletba ho odmrštila dozadu, hlasitě to šplouchlo, jak padl do vody na podlaze, a hůlka mu vyklouzla z bezvládné pravice.

„To ne…“ zalapal po dechu Harry.

Vyškrábal se na nohy, uklouzl, zapotácel se a lopotně se brodil k Malfoyovi, kterému se teď obličej leskl rudou krví a bílýma rukama si drásal zkrvavenou hruď.

„Ne – to jsem nech…“

Sám ani nevěděl, co říká. Svezl se na kolena vedle Malfoye, který sebou neovladatelně zmítal v kaluži krve. Ufňukaná Uršula vyvřískla až k prahu hluchoty.

„VRAŽDA! VRAŽDA V UMÝVÁRNĚ!! VRAŽDA!!!“

Dveře za Harrym se s prásknutím rozlétly a Harry zvedl vyděšeně hlavu. Do umývárny vrazil Snape s obličejem sinalým vzteky. Surově Harryho odstrčil, poklekl k Malfoyovi, vytáhl hůlku a její špičkou přejel podél hlubokých ran po Harryho kletbě. Zaklínadlo, které mumlal, znělo bezmála jako zpěv. Zdálo se, že krvácení poněkud slábne. Snape setřel Malfoyovi z obličeje zbytky krve a zaklínadlo zopakoval – tentokrát už se rány začaly zacelovat.

Zděšen tím, co provedl, Harry jen vytřeštěně přihlížel a sotva si uvědomoval, že i on je celý zmáčený krví a vodou. Odkudsi od stropu jednotvárně lkala a naříkala Ufňukaná Uršula. Když Snape zopakoval protikletbu potřetí, chopil se Malfoye a pomohl mu vstát.

„Musím vás dopravit na ošetřovnu. Možná vám zůstanou nějaké jizvy, začnete-li ale okamžitě brát třemdavu, třeba tomu předejdeme… Pojďte…“

Převedl Malfoye přes umývárnu, u dveří se však otočil a hlasem plným chladného hněvu přikázal: „A vy, Pottere… vy tady na mne počkáte.“

Harryho ani na vteřinu nenapadlo, že by Snapea neuposlechl. Pomalu a roztřeseně vstal a pohlédl na zaplavenou podlahu. Po vodní hladině pluly krvavé skvrny podobné šarlatovým květům. Ufňukaná Uršula se zjevným potěšením kvílela a sténala čím dál hlasitěji, Harry však v sobě nenašel sílu, aby ji okřikl.

Snape byl do deseti minut zpátky. Vešel do umývárny a pečlivě za sebou zavřel.

„Ty zmiz!“ štěkl na Uršulu, která se střemhlav vrhla do toaletní mísy a zanechala po sobě jen zvonivé ticho.

„Nechtěl jsem mu takhle ublížit,“ okamžitě spustil Harry. Jeho hlas se v chladné, vodou zalité umývárně dunivě rozléhal. „Neměl jsem tušení, co to zaklínadlo dělá.“

Snape však jeho výlevy ignoroval.

„Zjevně jsem vás podcenil, Pottere,“ řekl tiše. „Koho by napadlo, že tak ovládáte černou magii? Kdo vás to zaklínadlo naučil?“

„Já – někde jsem o něm četl.“

„Kde?“

„V nějaké – v nějaké knížce z knihovny,“ vymýšlel si horečně. „Už si nevzpomínám, jak se jmenova…“

„Lháři!“ zarazil ho Snape.

Harrymu vyschlo v krku. Věděl, co se teď jeho učitel chystá udělat, a věděl také, že se mu ještě nikdy nepovedlo ubránit se…

Vtom se mu umývárna jako by zatřásla a rozvlnila před očima. Harry se ze všech sil soustředil na to, aby o ničem nepřemýšlel, ale ať se snažil jakkoli, z hlubin jeho mysli neustále vyplouvaly na povrch princovy Přípravy lektvarů pro pokročilé…

A pak už zas zíral uprostřed poničené a promáčené umývárny do černých Snapeových očí a beznadějně doufal, že Snape nezahlédl to, co se mu ze všeho nejvíc bál ukázat. Jenže…

„Přineste mi svou školní brašnu,“ přikázal tiše Snape, „a taky všechny učebnice. Myslím úplně všechny. Přineste je sem. Dělejte!“

Nemělo smysl odmlouvat. Harry se bez řečí otočil a probrouzdal se z umývárny ven. Na chodbě se tryskem rozeběhl k nebelvírské věži. Většina ostatních studentů právě kráčela opačným směrem a všichni užasle zírali na jeho oblečení prosáklé vodou a krví. Harry však na žádné otázky, které za ním volali, když je míjel, neodpovídal.

Cítil se jako omráčený, bylo to, jako by jeho milovaný domácí mazlíček zničehonic zdivočel a zaútočil na něj. Co to prince napadlo, že si do učebnice poznamenal takové zaklínadlo? A co se bude dít, až to Snape uvidí? Prozradí Křiklanovi (Harrymu se při tom pomyšlení sevřel žaludek), jakým způsobem jeho oblíbenec po celý rok dosahoval v lektvarech tak vynikajících výsledků? Zabaví nebo dokonce zničí učebnici, z níž se Harry tolik naučil? Učebnici, jež se mu stala bezmála rádcem a přítelem? Něco takového prostě nesmí připustit… to by nešlo…

„Kdes byl? Proč jsi celý mokrý? To je krev?“

Ron stál na nejvyšším schodu, a když spatřil Harryho, nechápavě vyvalil oči.

„Potřebuju tvoji učebnici!“ vyhrkl udýchaně Harry. „Učebnici lektvarů. Honem… dej ji sem!“

„A co ta od prince dvojí…“

„Vysvětlím ti to pak!“

Ron vytáhl z brašny svoje Přípravy lektvarů pro pokročilé a podal mu je. Harry znovu vyrazil a klusal do společenské místnosti. Tam popadl svoji školní brašnu, nedbal na užaslé pohledy několika studentů, kteří už byli po večeři, proskočil otvorem v portrétu a uháněl do chodby v sedmém patře.

Klouzavě zabrzdil před gobelínem s tančícími trolly, zavřel oči a začal přecházet podél zdi.

Potřebuji někam schovat svoji učebnici… Potřebuji někam schovat svoji učebnici… Potřebuji někam schovat svoji učebnici…

Třikrát přešel sem a tam před holou zdí. Pak otevřel oči a konečně je spatřil – dveře Komnaty nejvyšší potřeby. Rozrazil je dokořán, skočil dovnitř a rázně za sebou přibouchl.

Rozhlédl se a zalapal po dechu. Navzdory spěchu, panice a strachu z toho, co ho čeká, až se vrátí do umývárny, ho Komnata dokonale ohromila. Stál v místnosti rozlehlé jako katedrála, jejímiž vysokými okny dopadaly dovnitř paprsky jasného světla. Vnitřek Komnaty připomínal město plné budov tyčících se k nebi – a Harrymu bylo jasné, že vzniklo z předmětů, které sem ukryly celé generace předchozích bradavických obyvatel. Byly tu úzké uličky i široké třídy ohraničené rozkymácenými kupami rozbitého a poškozeného nábytku, který sem uložili možná lidé, kteří chtěli zakrýt stopy po nesprávně provedených kouzlech, nebo snad domácí skřítkové, kteří v hradu nesnášeli nepořádek. Byly tam tisíce a tisíce knih, nepochybně zakázaných, počmáraných nebo kradených. Byly tam okřídlené katapulty a hryzavá házedla – v některých zbývalo ještě tolik života, že nejistě poletovala nad haldami dalších zakázaných předmětů. Byly tam otlučené láhve se sraženými lektvary, klobouky, šperky a pláště, cosi, co vypadalo jako skořápky od dračích vajec, zazátkované lahvičky, jejichž obsah dosud zlověstně světélkoval, několik zrezivělých mečů a těžká zkrvavená sekera.

Harry se chvatně rozběhl jednou z mnoha uliček, jež se táhly mezi všemi těmito ukrytými poklady. Zabočil doprava kolem obrovitého vycpaného trolla, chvíli běžel rovně, u rozbité rozplývavé skříně, v níž se v předchozím školním roce ztratil Montague, se dal doleva, až konečně zastavil u velké kredence s popraskaným lakem, která vypadala, že ji někdo polil kyselinou. Otevřel jedna rozvrzaná dvířka a zjistil, že kredenc už posloužila jako skrýš někomu před ním, kdo si tam schoval klec s jakýmsi neznámým, dávno mrtvým tvorem. Kostra, která po něm zbyla, měla pět nohou. Harry zastrčil učebnici prince dvojí krve za klec a dvířka kredence přibouchl. Na chviličku si udělal přestávku, srdce mu děsivě bušilo. Rozhlížel se po nahromaděné veteši… dokáže úkryt pro princovu učebnici uprostřed všeho toho harampádí znovu najít? Sebral z nedaleko ležící bedny otlučenou bystu jakéhosi ošklivého starého čaroděje, postavil ji na kredenc s ukrytou učebnicí, nasadil sošce na hlavu zaprášenou starou paruku a ozdobil ji zašlou tiárou, aby byla co nejnápadnější. Pak se chodbičkami schovaného haraburdí rozběhl, jak nejrychleji mohl ke dveřím, vyběhl na chodbu, práskl za sebou a dveře se zas okamžitě proměnily v kámen.

Potom uháněl celou cestu až k umývárně o patro níž a v běhu si do brašny cpal Ronovy Přípravy lektvarů pro pokročilé. Minutu nato už stál před Snapem, který beze slova natáhl po brašně ruku. Harry přemohl bodavou bolest v hrudi, zadýchaně mu brašnu podal a čekal.

Snape z ní vytahoval jednu učebnici po druhé a zkoumavě si je prohlížel. Jako poslední si nechal učebnici lektvarů, kterou studoval obzvlášť pečlivě.

„Tohle je vaše učebnice, Pottere?“ zeptal se.

„Ano,“ hekl Harry. Ještě pořád lapal po dechu.

„Jste si tím naprosto jistý, Pottere?“

„Ano,“ opakoval Harry, tentokrát o něco vzdorovitěji.

„Je to ta samá učebnice, kterou jste si koupil v Krucáncích a kaňourech?“

„Ano,“ ujistil ho rozhodně Harry.

„Tak proč,“ zajímal se Snape, „je vpředu na záložce obálky napsané jméno ‚Roonil Wazlib‘?“

Harrymu se na okamžik zastavilo srdce.

„To je moje přezdívka,“ prohlásil.

„Vaše přezdívka,“ opakoval po něm Snape.

„Jo… tak mi říkají kamarádi,“ vysvětloval Harry.

„Já vím, co je to přezdívka,“ zpražil ho Snape a jeho chladné, černé oči se znovu zavrtaly do Harryho očí. Harry se pokoušel Snapeovu pohledu vyhnout. Nepouštěj si ho do hlavy… nepouštěj ho tam… Jenže právě to se nikdy pořádně nenaučil…

„Víte, co si myslím, Pottere?“ oslovil ho velice tiše Snape. „Myslím, že jste lhář a podvodník a že si zasloužíte, abych vám udělil školní trest na každou sobotu až do konce školního roku. Co vy na to, Pottere?“

„Já – já s vámi nesouhlasím, pane profesore,“ hlesl Harry a stále mu uhýbal očima.

„Nu, uvidíme, jak se na to budete dívat, až si ty tresty odpykáte,“ ušklíbl se Snape. „Tak v sobotu v deset dopoledne, Pottere. U mě v kabinetu.“

„Ale, pane profesore…“ Harry k němu zoufale zvedl oči. „Famfrpál… poslední zápas sez…“

„V deset hodin,“ šeptl Snape s úsměvem, v němž probleskly profesorovy žluté zuby. „Ubohý Nebelvír… obávám se, že letos skončí až čtvrtý…“

A bez dalších slov odešel z umývárny. Harry osaměl, civěl do prasklého zrcadla a cítil se tak mizerně, jak se podle něj Ron v životě cítit nemohl.

„Nebudu ti připomínat, že jsem tě varovala,“ poznamenala Hermiona hodinu nato ve společenské místnosti.

„Nech toho, Hermiono!“ rozčilil se na ni Ron.

Na večeři Harry nakonec vůbec nešel, úplně ho přešla chuť k jídlu. Právě dopověděl Ronovi, Hermioně a Ginny všechno, co se stalo, i když se vlastně zbytečně namáhal. Rozšířilo se to samo, vpravdě rychlostí blesku. Ufňukaná Uršula zjevně považovala za svoji povinnost oblažit umývárny v celém hradu a tu událost všude vykvílet, Malfoye už na ošetřovně navštívila Pansy Parkinsonová, která neztrácela čas a neprodleně pomlouvala Harryho na každém kroku, a Snape o celé záležitosti podrobně informoval členy učitelského sboru. Harryho také odvolali ze společenské místnosti a musel přetrpět patnáct neobyčejně nepříjemných minut u profesorky McGonagallové, která mu vysvětlila, jaké má obrovské štěstí, že ho okamžitě nevyloučili ze školy, a dodala, že se plně ztotožňuje se Snapem a s tím, že mu až do konce školního roku na každou sobotu udělil školní trest.

„Říkala jsem ti, že je na tom tvém princi něco divného,“ znovu mu zopakovala Hermiona, která si zjevně nedokázala dát pokoj. „A měla jsem pravdu, to snad teď uznáváš?“

„Ne, to tedy neuznávám,“ zavrtěl Harry zatvrzele hlavou.

Bylo mu dost bídně i bez Hermionina kázání: výraz ve tvářích spoluhráčů nebelvírského týmu, když jim sdělil, že v sobotu nebude moci nastoupit k utkání, byl pro něj tím nejhorším trestem. I teď cítil, že se na něj Ginny dívá, ale neodvážil se pohlédnout jí do očí, protože v nich nechtěl vidět zklamání či zlost. Sdělil jí pouze, že v sobotu bude hrát místo něj chytače a Dean že se k týmu připojí na jejím postu střelce. Taky ho napadlo, že kdyby vyhráli, třeba se v pozápasových oslavách dají Ginny s Deanem znovu dohromady… Ta myšlenka jím projela jako ledový nůž…

„Harry,“ domlouvala mu Hermiona, „jak na té učebnici můžeš pořád tolik viset, když to zaklínadlo…“

„Přestaň mě s tou učebnicí pořád otravovat!“ vyjel na ni Harry. „Princ to zaklínadlo jen odněkud opsal! Nikoho přece neponoukal, aby ho použil! Copak můžeme vyloučit, že si jen poznamenal něco, co naopak použili proti němu?!“

„Tomu nevěřím!“ odsekla Hermiona. „Podle mne se ho zastáváš…“

„Nesnažím se omluvit to, co jsem provedl!“ vyhrkl. „Je mi líto, že jsem to udělal, a nejen proto, že jsem za to vyfasoval tucet školních trestů. Víš přece, že takové zaklínadlo bych vědomě nepoužil, ani proti Malfoyovi ne! Nemůžeš to ale dávat za vinu princi, nenapsal přece: Tohle si vyzkoušejte, to je fakt paráda! Dělal si jen poznámky pro sebe, nebyly určené nikomu jinému…“

„Chceš snad říct,“ vyptávala se Hermiona, „že máš v úmyslu jít a…“

„A tu učebnici si zase přinést? Jasně že ano,“ přisvědčil zapáleně Harry. „Poslyš, bez prince bych nikdy nebyl vyhrál felix felicis. Nebyl bych věděl, jak Rona zachránit před otravou, nebyl bych…

„…získal pověst lektvarového génia, kterou si nezasloužíš,“ dořekla za něj jedovatě Hermiona.

„Dej mu už pokoj, Hermiono!“ vložila se do jejich slovní přestřelky Ginny a ohromený Harry k ní vděčně zvedl oči. „Podle toho, co jsme slyšeli, se proti němu Malfoy chystal použít kletbu, která se nepromíjí, tak bys měla být ráda, že měl Harry něco dobrého v záloze!“

„Prosím tě, vždyť já jsem ráda, že Harryho neproklel!“ bránila se Hermiona, které se Ginnyina výčitka zjevně dotkla. „Nemůžeš ale přece tvrdit, že je to zaklínadlo Sectumsempra dobré, Ginny! Jen se podívej, do jakého maléru ho dostalo! A když uvážím, jak tím poškodil vaše šance v tom zápase, myslela bych…“

„Ale jdi, nesnaž se najednou předstírat, že rozumíš famfrpálu!“ okřikla ji Ginny. „Jen by ses ztrapnila.“

Harry s Ronem udiveně přihlíželi – Hermiona a Ginny, které spolu odjakživa bezvadně vycházely, teď proti sobě seděly se založenýma rukama a probodávaly se zlostnýma očima. Ron střelil nervózním pohledem po Harrym, pak namátkou popadl jakousi knihu a schoval se za ni. Harryho však – i když věděl, že si to vůbec nezaslouží – zaplavil příliv neuvěřitelného štěstí, jímž se opájel, přestože nikdo už po zbytek večera nepromluvil.

Jeho dobrá nálada měla ovšem jen krátké trvání. Hned příští den musel od rána do večera čelit nejen posměškům zmijozelských, ale i značnému roztrpčení nebelvírských spolužáků, kterým se ani trochu nelíbilo, že se jejich kapitán nechal vyloučit ze závěrečného zápasu sezóny. Ať už tvrdil Hermioně cokoli, v sobotu ráno by byl s radostí vyměnil všechen felix felicis na světě za možnost kráčet s Ronem, Ginny a ostatními k famfrpálovému hřišti. Bylo téměř nesnesitelné, když se musel k davu studentů valících se z hradu ven do slunného dne obrátit zády. Všichni měli v klopách růžice, na hlavách klobouky, v rukou transparenty a šály. Sestoupil po kamenných schodech do sklepení a zkormouceně pokračoval v chůzi, dokud vzdalující se halas davu neumlkl úplně. Věděl, že ze zápasu nezaslechne jediné slůvko komentáře, jediné zvolání slávy ani zklamané zahučení diváků.

„Á, Potter,“ uvítal ho Snape, když zaklepal na dveře a vstoupil do nepříjemně dobře známého kabinetu. Snape si ho ponechal, přestože nyní učil o několik pater výš. Bylo tu jako vždy tlumeně pochmurné osvětlení a v barevných lektvarech na všech čtyřech stěnách plavaly známé slizké mrtvé vzorky. Na stole, k němuž měl zjevně usednout Harry, se zlověstně tyčila hromada krabic potažených pavučinami. Vyzařovala z nich aura namáhavé, nudné a zbytečné práce.

„Pan Filch už dlouho shání někoho, kdo by dal do pořádku tyhle staré archivy,“ oznámil tiše Snape. „Jsou to záznamy o jiných bradavických hříšnících a o trestech, které jim byly vyměřeny. Chceme, abyste tam, kde už inkoust vybledl, nebo kde karty ohlodaly myši, záznam o přestupku a uděleném trestu znovu opsal a zařadil ho zpět do krabice. Dbejte ovšem na to, aby byly karty řazeny abecedně. Máte přitom zakázáno používat kouzla.“

„Rozumím, pane profesore,“ přikývl Harry a poslední slovo vyslovil nanejvýš pohrdavě.

„Říkal jsem si,“ pokračoval Snape se zlomyslným úsměvem na rtech, „že byste mohl začít třeba s krabicemi číslo tisíc dvanáct až tisíc padesát šest. Najdete v nich některá známá jména, což by vašemu úkolu mělo dodat na zajímavosti. Tak například…“

Rozmáchlým gestem vytáhl z krabice v horní vrstvě jednu kartu a předčítal: James Potter a Sirius Black. Dopadeni při použití nepovolené kletby proti Bertramu Aubreyovi. Aubreyova hlava zvětšena oproti normální velikosti na dvojnásobek. Dvojitý školní trest.“ Snape se posměšně uchechtl. „Musí pro vás být velkou útěchou, že ačkoli jsou už oba mrtví, dochovaly se alespoň záznamy o jejich velkých činech…“

Harry ucítil v hloubi žaludku známé horkokrevné kvašení. Skousl si jazyk, aby zadržel vzteklou odpověď, posadil se ke krabicím a jednu si přitáhl k sobě.

Přesně jak předpokládal, byla to zbytečná a únavná práce. Každou chvíli ji navíc zhoršovalo bolestivé bodnutí v žaludku (což měl Snape očividně v úmyslu), když narazil na otcovo nebo Siriusovo jméno, obvykle jako účastníků různých drobných lumpáren, čas od času ještě spolu se jmény Remuse Lupina a Petra Pettigrewa. A zatímco přepisoval jejich rozmanité přestupky a tresty, přemýšlel o tom, co se asi děje venku, kde tou dobou právě začínal zápas… Ginny jako chytačka proti Cho…

Znovu a znovu pošilhával po velkých hodinách, které tikaly na zdi. Připadalo mu, že se jejich ručičky pohybují dvakrát pomaleji než ručičky normálních hodin; že by je Snape začaroval, aby šly obzvlášť pomalu? Není přece možné, aby tu byl teprve půl hodiny… hodinu… půl druhé hodiny…

Když hodiny ukazovaly půl jedné, začalo mu kručet v žaludku. Snape, který od okamžiku, kdy mu zadal práci, neřekl jediné slovo, konečně deset minut po jedné zvedl hlavu.

„Řekl bych, že to bude stačit,“ oznámil chladně. „Označte si místo, kde jste skončil. Příští sobotu v deset hodin budete pokračovat.“

„Ano, pane profesore.“

Harry nacpal zohýbanou kartu nazdařbůh do krabice a koukal si pospíšit ze dveří dřív, než si to Snape ještě rozmyslí. Vyběhl po kamenném schodišti a natahoval uši, jestli nezaslechne nějaký pokřik z hřiště, všude ale vládlo ticho. Bylo tedy už po všem…

Před zaplněnou Velkou síní na okamžik zaváhal, pak se ale rozběhl po mramorovém schodišti vzhůru. Ať už Nebelvír vyhrál nebo prohrál, tým obvykle oslavoval nebo truchlil ve své společenské místnosti.

„Quid agis?“ zeptal se zkusmo Buclaté dámy, aby aspoň náznakem zjistil, co ho čeká uvnitř.

„Uvidíte,“ odbyla ho s neproniknutelným výrazem.

Poté mu uvolnila cestu.

Z otvoru za ní vytrysklo jásavé veselí oslav. Harry chvíli koukal s otevřenou pusou, než si ho všimli a začali povykovat. Několik rukou ho vtáhlo dovnitř.

„Vyhráli jsme!“ hulákal Ron, který se odkudsi vynořil a strkal mu do ruky stříbrný pohár. „Vyhráli jsme! Čtyři sta padesát ku sto čtyřiceti! Vyhráli jsme!“

Harry se rozhlédl a uviděl, že k němu běží Ginny. Obličej jí zářil radostí a štěstím, když se mu vrhla kolem krku a objala ho. A Harry ji bez rozmýšlení, živelně a beze strachu, že to uvidí padesát lidí, políbil.

Uplynulo několik dlouhých chvil – nebo to snad bylo půl hodiny či možná řádka prosluněných dnů – než se od sebe odtrhli. V místnosti zavládlo naprosté ticho. Pak několik lidí uznale zahvízdalo a další se začali nervózně pochechtávat. Harry pohlédl přes temeno Ginnyiny hlavy a spatřil Deana Thomase, který držel v ruce rozmáčknutou sklenici, a Romildu Vaneovou, která vypadala, jako by po něm chtěla něco hodit. Hermiona celá zářila štěstím, Harryho oči ale hledaly Rona. Když ho konečně našly, Ginnyin bratr stále ještě třímal v rukou pohár a tvářil se přibližně tak, jako by ho někdo praštil do hlavy palicí. Na zlomek vteřiny si hleděli do očí, potom Ron nepatrně škubl hlavou a Harry z jeho gesta vyčetl: „No tak jo – když jinak nedáte.“

Poťouchlý tvor v Harryho hrudi vítězoslavně zařval, Harry se na Ginny usmál a beze slova ukázal na otvor v portrétu. Nepochybně nastala právě ta nejvhodnější chvíle pro dlouhou procházku po školních pozemcích, při níž – pokud na to ovšem najdou čas – si možná popovídají i o zápase.

Kapitola dvacátá pátá

Náhodně vyslechnutá jasnovidka

To, že Harry Potter chodí s Ginny Weasleyovou, vzbudilo očividně zájem spousty lidí, především děvčat. Harry však přesto během několika následujících týdnů překvapeně a s uspokojením zjišťoval, že ho kolující klepy vůbec nevyvádějí z míry. Byla to docela příjemná změna, že se o něm mluvilo kvůli něčemu, co jej dělalo šťastnějším, než kdy pamatoval, a ne kvůli tomu, že se zapletl do nějaké strašlivé černé magie.

„Člověk by řekl, že si najdou pro své drby a tlachání nějaké lepší téma,“ poznamenala Ginny, která se usadila ve společenské místnosti na podlaze, opírala se Harrymu o nohy a četla si v Denním věštci. „Tři útoky mozkomorů v jediném týdnu a Romilda Vaneová je zvědavá akorát na to, jestli máš na prsou fakt vytetovaného hipogryfa.“

Ron s Hermionou vyprskli smíchy, Harry je ale ignoroval.

„Cos jí řekla?“

„Nakukala jsem jí, že tam máš maďarského trnoocasého draka,“ odpověděla Ginny a lenivě otočila stránku novin. „To je víc frajerské.“

„Díky,“ ušklíbl se Harry. „A cos jí řekla, že má za tetování Ron?“

„Trpaslenku, neřekla jsem ale, kde ji má.“

Ron zamračeně zahlížel na Hermionu, která se svíjela smíchy.

„Tak bacha, nepřehánějte!“ zahrozil varovně prstem Harrymu a Ginny. „Že máte moje svolení, to ještě neznamená, že ho nemůžu vzít zpátky…“

„Tvoje svolení,“ pošklebovala se Ginny. „Odkdypak k něčemu potřebuju tvoje svolení? A jestli se nepletu, sám jsi říkal, že jsi radši, když chodím s Harrym než s Michaelem nebo s Deanem.“

„Jo, to je pravda,“ připustil neochotně Ron. „A dokud se nezačnete muckat všem na očích…“

„Ty pokrytče ubohá! A co ty s Levandulí, kam se člověk podíval, tam jste se muckali a mrouskali!“ vyjela na bratra Ginny.

S příchodem června však už nebyla Ronova snášenlivost vystavena tolika zkouškám, protože Harry a Ginny měli možnost trávit spolu stále méně času. Ginny se blížil termín zkoušek NKÚ, takže se musela často až do noci mořit s opakováním. Jednou večer se takhle sebrala a odešla do knihovny, zatímco Harry zůstal sedět u okna ve společenské místnosti. Původně chtěl dopsat domácí úkol z bylinkářství, ve skutečnosti byl ale zcela pohlcen vzpomínkami na obzvlášť krásnou hodinu, kterou v poledne strávil u jezera s Ginny. Vtom se na židli mezi ním a Ronem objevila Hermiona a v obličeji měla zlověstně odhodlaný výraz.

„Potřebuji s tebou mluvit, Harry.“

„O čem prosím tebe?“ zeptal se podezřívavě Harry Právě den předtím ho Hermiona peskovala, že Ginny rozptyluje, místo aby ji nechal, ať se pilně připravuje na zkoušky.

„O tom takzvaném princi dvojí krve.“

„Už zase?“ zasténal Harry. „Nech to už prosím tě plavat!“

Dosud v sobě nenašel odvahu zajít znovu do Komnaty nejvyšší potřeby a odnést si odtamtud svoji učebnici, což se projevilo i ve zhoršených výsledcích jeho práce na hodinách lektvarů (i když Křiklan, kterému se Ginny líbila, to pobaveně připisoval jeho zamilovanosti). Nepochyboval totiž o tom, že se Snape ještě nevzdal naděje, že se mu podaří nachytat ho s princovou učebnicí v brašně, a rozhodl se nechat ji v bezpečném úkrytu, dokud kolem něj bude Snape čenichat.

„To tedy nenechám,“ odsekla umíněně Hermiona, „dokud si neposlechneš, co ti chci říct. Snažila jsem se totiž o tom individuu, co se vyžívalo ve vymýšlení zakázaných zaklínadel, zjistit něco víc…“

„On se v žádných zakázaných zaklínadlech ne…“

„On, on – kdo říká, že to byl kluk?“

„To už jsme si snad vyjasnili, ne?“ zabručel nevrle Harry. „Princ, Hermiono, princ!“

„No jasně!“ odsekla a na tvářích jí naskočily červené skvrny. Vytáhla z kapsy jakýsi prastarý novinový výstřižek a vztekle ho položila před Harryho. „Tak se podívej! Koukni na tu fotku!“

Harry vzal téměř se rozpadající výstřižek do ruky a zadíval se na pohyblivou fotografii, zažloutlou stářím. Ron se přiklonil a prohlížel si ji také. Na snímku byla asi patnáctiletá hubená dívka. Nebyla nijak hezká, tvářila se podrážděně a trucovitě zároveň, měla husté obočí a protáhlý bledý obličej. Pod fotografií stálo: Eileen Prince-Lloydová, kapitánka bradavického tchoříčkového týmu.

„A co má být?“ zeptal se, když přelétl očima stručnou zprávu, k níž fotografie patřila. Byla to dost nudná informace o soutěži mezi několika školami.

„Jmenovala se Eileen Prince-Lloydová. Prince-Lloydová, Harry!“

Dívali se jeden na druhého a Harrymu konečně došlo, co se Hermiona snaží naznačit. Vyprskl smíchy.

„To snad ne!“

„Cože?“

„Chceš říct, že tohle byl princ dvojí krve? To nemyslíš vážně!“

„A proč ne? Harry, v kouzelnickém světě přece žádní opravdoví princové neexistují! Buď je to přezdívka, rádoby titul, který si někdo sám dal, nebo se tak někdo mohl skutečně jmenovat, nemyslíš? Počkej, poslouchej mě! Co když byl třeba její otec kouzelník a jmenoval se Prince, zatímco její matka Lloydová byla mudla? Pak by se mohla podepisovat buď jako Prince-Lloydová, nebo jen Prince dvojí krve!“

„No to jsi vymyslela fakt skvěle, Hermiono…“

„Ale vždyť je to tak! Třeba byla hrdá na to, že má polovinu Princeovy krve!“

„Tak hele, Hermiono, já ti říkám, že to žádná holka nebyla. To se prostě pozná.“

„Ty si zkrátka myslíš, že na něco takového nemohla být holka dost chytrá!“ vyjela na něj rozčileně.

„Jak bych si mohl myslet, že holky nejsou dost chytré, když se už pět let kamarádím s tebou?“ bránil se Harry, kterého se její obvinění dotklo. „Mám na mysli styl, kterým píše. Vím prostě, že princ byl kluk, to se fakt pozná. Tahle holka s tím neměla vůbec nic společného. Kdes vůbec k té fotce přišla?“

„V knihovně,“ odpověděla podle očekávání Hermiona. „Jsou tam celé štosy starých ročníků Věštce. No, každopádně se podívám, jestli o té Eileen Prince-Lloydové nenajdu ještě něco dalšího.“

„Příjemnou zábavu,“ popřál jí ironicky Harry.

„To si piš, že si na tom dám záležet!“ odsekla Hermiona. „A nejdřív ze všeho,“ křikla na něj už od otvoru v portrétu, „prohledám staré záznamy o cenách udělených za lektvary!“

Harry se za ní ještě chvíli zamračeně díval a pak se znovu zahleděl na tmavnoucí oblohu.

„Prostě pořád ještě nepřekousla, že jsi v lektvarech lepší než ona,“ poznamenal Ron a zahloubal se opět do Tisíce kouzelných bylin a hub.

„Nemyslíš si taky, že jsem cvok, když si tu učebnici chci zase vzít, že ne?“

„Jasně že ne,“ ubezpečil ho Ron. „Princ byl prostě génius. A kromě toho… nebýt té rady s bezoárem…“ významně si přejel prstem přes krk, „už bych tady nebyl a nebavil se tu s tebou, nemyslíš? Samozřejmě netvrdím, že by se mi líbilo zrovna to zaklínadlo, cos použil proti Malfoyovi…“

„Ani mně se nelíbilo,“ přidal se honem Harry.

„Ale dostal se z toho, ne? Než bys řekl švec, byl zase na nohou.“

„Jo,“ přikývl Harry, přestože ho trochu hryzlo svědomí. Malfoy už byl skutečně v pořádku. „Díky Snapeovi…“

„Tuhle sobotu máš u Snapea další školní trest?“ zajímal se Ron.

„Jo, a příští sobotu zase, a přespříští zrovna tak,“ povzdechl si Harry. „Navíc mi tuhle naznačoval, že jestli nebudu do konce školního roku se všemi těmi krabicemi hotový, budeme pokračovat i po prázdninách.“

Snapeovy školní tresty mu byly čím dál víc na obtíž, protože mu ukrajovaly z onoho beztak už hodně omezeného času, který mohl trávit s Ginny. Poslední dobou dokonce často přemýšlel, jestli si to náhodou neuvědomuje i Snape, protože ho nechával pracovat pokaždé o něco déle a ještě hýřil významnými narážkami, jakou má Harry smůlu, že nemůže využít skvělého počasí a nejrůznějších příjemností, které venku nabízí.

Z chmurných úvah ho vytrhl Jimmy Peakes, který se zničehonic objevil vedle něj a podával mu svitek pergamenu.

„Díky, Jimmy… hele, to je od Brumbála!“ ožil Harry, rozvinul pergamen a přečetl si vzkaz. „Mám za ním okamžitě přijít do pracovny!“

Dívali se na sebe.

„Páni!“ zašeptal Ron. „Myslíš, že to znamená… že třeba vypátral…“

„Asi bych se o tom měl jít přesvědčit, ne?“ vyskočil Harry.

Vyběhl ze společenské místnosti a utíkal chodbou v sedmém patře, co mu nohy stačily. Nepotkal nikoho kromě Protivy, který proplul kolem v opačném směru, jen jaksi ze zvyku po něm hodil pár kousků křídy a hlasitě se rozchechtal, když se úspěšně vyhnul Harryho obrannému kouzlu. Jakmile se ztratil, zavládlo na chodbě ticho – do večerky zbývala pouhá čtvrthodina a většina studentů už se vrátila do společenských místností.

A pak se k Harrymu donesl výkřik a cosi třesklo. Zastavil se a naslouchal.

„Jak se… opovažujete… ááá!“

Hluk přicházel z nedaleké chodby. Harry tam tryskem zamířil s hůlkou připravenou v ruce, vyběhl zpoza rohu a spatřil profesorku Trelawneyovou. Ležela bezvládně na podlaze, hlavu měla schovanou pod jednou ze svých nesčetných šál a kolem ní se válelo několik lahví sherry. Jedna z nich se rozbila, když s nimi jasnovidka upadla.

„Paní profesorko…“

Harry k ní přiskočil, a jak jí pomáhal na nohy, několik šňůr s blýskavými korálky se jí omotalo kolem brýlí. Profesorka Trelawneyová hlasitě škytla, načechrala si vlasy, chytila se Harryho pomocné ruky a vstala.

„Co se stalo, paní profesorko?“

„Dobrá otázka!“ vypískla ječivě. „Šla jsem tudy jen tak procházkou a přemýšlela jsem o jistých temných znameních, která jsem zahlédla…“

Harry ale jejímu vysvětlení nevěnoval přílišnou pozornost. Právě si totiž uvědomil, kde přesně se nacházejí. Po jeho pravé ruce byl gobelín s tančícími trolly a po levé ten hladký a neprostupný úsek zdi, v němž se skrývaly…

„Paní profesorko, vy jste se chtěla dostat do Komnaty nejvyšší potřeby?“

„…o předzvěstech, jež se mi ráčily… cože?“

Náhle zatékala očima.

„Do Komnaty nejvyšší potřeby,“ opakoval Harry. „Vy jste se tam chtěla dostat?“

„Já – totiž – netušila jsem, že studenti vědí o…“

„Všichni o ní nevědí,“ ujistil ji Harry. „Co se ale stalo? Vykřikla jste… měl jsem strach, že jste si ublížila…“

„No – víte,“ zaváhala profesorka Trelawneyová, omotávala se šálami jako obrannými štíty a zkoumala ho neúměrně zvětšenýma očima za skly brýlí. „Chtěla jsem – tedy – chtěla jsem uložit do Komnaty jisté – hmm… předměty osobní potřeby…“ A zamumlala ještě cosi nesrozumitelného o „ohavných pomluvách“.

„Chápu,“ přikývl Harry a pohlédl na láhve sherry. „Nepodařilo se vám ale dostat se dovnitř a schovat je.“

Připadalo mu to velice podivné: jemu samotnému se Komnata koneckonců otevřela, když do ní chtěl schovat učebnici prince dvojí krve.

„Ale ne, dostala jsem se dovnitř bez problémů,“ opravila ho profesorka Trelawneyová a vyčítavě pohlédla na zeď. „Jenom tam někdo byl.“

„Někdo byl v Ko…? Kdo?“ naléhal Harry. „Kdo tam byl?“

„Nemám ponětí,“ zavrtěla hlavou profesorka Trelawneyová a bylo na ní vidět, že ji Harryho naléhání poněkud vyvedlo z míry. „Vešla jsem do Komnaty a zaslechla jsem něčí hlas, což se mi za všechna ta léta, co tam schovávám… chci říct, co Komnatu používám, ještě nestalo.“

„Hlas? A co říkal?“

„On vlastně ani nic neříkal,“ zamyslela se profesorka Trelawneyová. „Jen… halekal.“

„Halekal?“

„Halekal radostí,“ přikývla.

Harry na ni nechápavě civěl.

„Byl to mužský nebo ženský hlas?“

„Hádala bych, že spíš mužský,“ usoudila profesorka Trelawneyová.

„A vypadalo to, že má radost?“

„Obrovskou radost,“ ohrnula nos profesorka Trelawneyová.

„Jako by něco oslavoval?“

„Přesně tak.“

„A potom…?“

„Pak jsem zavolala: Kdo je tu?“

„To jste se musela ptát, abyste to zjistila?“ vyčetl jí mírně otráveně Harry.

„Moje vnitřní oko,“ vysvětlovala důstojně profesorka Trelawneyová a urovnávala si šály i četné šňůry s blyštivými korálky, „se soustředilo na záležitosti povýšené nad všední říši halekajících hlasů.“

„Jasně,“ přisvědčil honem Harry. O vnitřním oku profesorky Trelawneyová už toho slyšel ažaž. „A řekl vám ten hlas, kdo je?“

„Ne, to tedy neřekl,“ postěžovala si. „Všude se najednou udělala černočerná tma, a než jsem si uvědomila, co se děje, letěla jsem po hlavě z Komnaty ven!“

„A jak to, že jste nepoznala, co se chystá?“ neudržel se Harry, aby se nezeptal.

„Vždyť říkám, byla tam tma jako v…“ Zarazila se a střelila po něm podezřívavým pohledem.

„Myslím, že byste o tom měla povědět profesoru Brumbálovi,“ usoudil Harry. „Měl by se dozvědět, že Malfoy něco oslavuje… chci říct, že vás někdo vyhodil z Komnaty.“

K jeho překvapení se však profesorka Trelawneyová náhle napřímila a zatvářila se povýšeně.

„Pan ředitel mi dal jasně najevo, že by byl radši, kdybych za ním nechodila tak často,“ prohlásila chladně. „Nemám ve zvyku vnucovat se lidem, kteří neumějí moji společnost ocenit. Jestliže se Brumbál rozhodl ignorovat varování, která mu vycházejí v kartách…“

Vtom Harryho popadla vyzáblou rukou za zápěstí.

„Ať je vykládám jakkoli, znovu a znovu se v nich objevuje…“

A dramaticky rozmáchlým gestem vytáhla kartu, kterou schovávala pod šálami.

„…věž v bouři,“ dořekla šeptem. „Katastrofa. Neštěstí. Čas plyne a ono se blíží…“

„Jasně,“ přitakal opět Harry. „No ale… přesto si myslím, že byste měla Brumbálovi povědět, jak jste v Komnatě slyšela ten hlas, jak se všude snesla tma a jak vás někdo vyhodil ven…“

„Myslíte?“ Profesorka Trelawneyová se v tu chvíli nad jeho slovy zjevně zamyslela a Harry na ní viděl, že se jí představa mít možnost o svém malém dobrodružství povyprávět ještě jednou docela zamlouvá.

„Já za ním zrovna jdu,“ pokračoval Harry. „Mám s ním schůzku. Můžeme jít spolu.“

„No prosím, v tom případě vás doprovodím,“ souhlasila s úsměvem profesorka Trelawneyová. Sklonila se k zemi, posbírala láhve sherry a bez okolků je zastrčila do velké modrobílé vázy v nedalekém výklenku.

„Scházíte mi na mých hodinách, Harry,“ postýskla si lítostivě, když společně vykročili. „Jako jasnovidec jste nikdy za moc nestál, zato jste byl vynikající předmět…“

Harry ani nehlesl. Být předmětem neustálých předpovědí zkázy, jimiž ho profesorka Trelawneyová zahrnovala, ho nepředstavitelně štvalo.

„Obávám se,“ pokračovala učitelka jasnovidectví, „že ten kůň – pardon, myslím ten kentaur – o věštění z karet vůbec nic neví. Ptala jsem se ho – jako svého kolegy – jestli také cítí vzdálené záchvěvy blížící se katastrofy. Téměř mi ale připadalo, jako by se mi vysmíval. Ano, vysmíval!“

Hlas jí vystoupal do téměř hysterické výše a Harry natáhl zřetelnou vůni sherry, přestože všechny láhve zůstaly schované ve váze za nimi.

„Možná se tomu koni donesly pomluvy, že jsem nezdědila nadání své praprababičky. To o mně už dlouhá léta roztrušují lidé, kteří žárlí na moje schopnosti. Víte, co takovým lidem říkám, Harry? Nechal by mě snad Brumbál učit na téhle slavné škole, věnoval by mi celá ta léta svoji důvěru, kdybych neprokázala, že jsem jí hodná?“

Harry zamumlal cosi nesrozumitelného.

„Přesně si vzpomínám na svůj první pohovor s Brumbálem,“ pokračovala chraplavým hlasem profesorka Trelawneyová. „Udělala jsem na něj samozřejmě obrovský dojem, úplně jsem ho ohromila… byla jsem tehdy ubytovaná U Prasečí hlavy, což mimochodem nedoporučuji, chlapče – mají tam v postelích štěnice – ale neměla jsem mnoho peněz. Brumbál mi prokázal tu čest, že za mnou přišel do hostince a navštívil mě v mém pokoji. Začal mi klást otázky… musím přiznat, že zpočátku se nezdál být jasnovidectví příliš příznivě nakloněn… a vzpomínám si, že jsem si po chvíli začala připadat tak trochu divně, moc jsem ten den nejedla… pak ale…“

A teď konečně Harry začal jejímu vyprávění věnovat skutečně pozornost. Věděl totiž, k čemu pak došlo. Profesorka Trelawneyová tehdy pronesla věštbu, jež změnila běh celého jeho života – věštbu týkající se jeho a Voldemorta.

„…pak nás ale zcela nevychovaně vyrušil Severus Snape!“

„Cože?“

„Ano, venku na chodbě se ozval nějaký hluk, pak se rozlétly dveře a stál v nich ten poněkud neotesaný výčepní se Snapem, který žvanil něco o tom, že se tam ocitl omylem, protože si spletl schody. Obávám se ale – a už tehdy jsem o tom byla přesvědčená – že ho ten výčepní chytil, když u dveří tajně naslouchal mému rozhovoru s Brumbálem. Abyste totiž věděl, také se tenkrát ucházel o zaměstnání a nepochybně doufal, že ode mne pochytí něco, co mu přijde vhod! No, po té příhodě Brumbál každopádně projevil mnohem větší ochotu mě zaměstnat a já jsem se nemohla ubránit dojmu, Harry, že si prostě uvědomil, jak obrovský rozdíl je mezi mnou, s mým skromným vystupováním a nenápadným talentem, a tím neomaleným a vlezlým mladíkem, který se nestyděl poslouchat u klíčové dírky… Copak se děje, Harry? Drahoušku…“

Ohlédla se přes rameno, protože si teprve v tom okamžiku uvědomila, že Harry nejde vedle ní, že se zastavil a zůstal celé tři metry za ní.

„Co se děje, Harry?“ zopakovala znejistěle.

Snad proto, že v obličeji celý zbělel, se zatvářila tak ustaraně a vystrašeně. Stál, jako by ho do země zarazil, zaplavovaly ho šokové vlny jedna za druhou – a smývaly mu z vědomí vše kromě této novinky, která mu tak dlouho zůstala utajena…

Byl to tedy Snape, kdo věštbu vyslechl. Byl to Snape, kdo zprávu o vyslovené věštbě donesl Voldemortovi. Snape společně s Petrem Pettigrewem vyslali Voldemorta za Lily, Jamesem a jejich synem…

V tu chvíli pro Harryho neexistovalo nic důležitějšího.

„Harry?“ zavolala na něj znovu profesorka Trelawneyová. „Harry – myslela jsem, že jdeme oba za ředitelem?“

„Zůstaňte tady,“ procedil Harry ztuhlými rty.

„Ale, drahoušku… Chtěla jsem mu přece povědět, jak mě někdo napadl v Komnatě…“

„Zůstaňte tady!“ zopakoval vztekle.

Tvářila se vyplašeně, když kolem ní proběhl a zabočil do Brumbálovy chodby, kde stál na stráži osamělý chrlič. Vykřikl na něj heslo, vrhl se vzhůru po pohyblivém točitém schodišti a bral schody po třech. Na dveře Brumbálovy pracovny nezaklepal, ale zabušil pěstí jako kladivem, a klidný Brumbálův hlas ho vyzval, aby vstoupil, když už do místnosti vpadl jako bouře.

Fénix Fawkes se ohlédl a v jasně černých očích se mu zableskly zlaté paprsky zapadajícího slunce. Brumbál stál u okna, shlížel na školní pozemky a v náručí držel dlouhý černý cestovní plášť.

„Nuže, Harry, slíbil jsem, že smíš jít se mnou.“

Vteřinu či dvě Harry vůbec nechápal, o čem Brumbál mluví. Rozhovor s Trelawneyovou mu vyhnal z hlavy myšlenky na všechno ostatní a mozek mu pracoval jen na pomalé obrátky.

„Jít… s vámi…?“

„Samozřejmě, jen jestli chceš.“

„Jestli…“

A pak si Harry vzpomněl, proč se původně do Brumbálovy pracovny tak nedočkavě hnal.

„Vy jste objevil další? Další viteál?“

„Domnívám se, že ano.“

Vztek a zášť v Harrym sváděly boj s překvapením a vzrušením, malou chvilku nebyl schopen slova.

„To je přirozené, že se bojíš,“ poznamenal k tomu Brumbál.

„Já nemám strach!“ ohradil se okamžitě a ani trochu nelhal. Strach byl jedním z pocitů, které mu v daný okamžik byly na hony vzdálené. „Který viteál to je? A kde je?“

„Nejsem si jistý, který z nich to bude, i když myslím, že hada můžeme vyloučit. Domnívám se ale, že je ukrytý v jisté jeskyni mnoho mil odtud – v jeskyni, kterou jsem se dlouhý čas snažil najít. V té jeskyni Tom Raddle kdysi týral dvě děti ze sirotčince, stalo se to na jejich každoročním výletě. Vzpomínáš?“

„Jistě,“ přikývl Harry. „Jak je ten viteál chráněný?“

„To nevím. Mám určitá neblahá tušení, která se mohou ukázat jako zcela mylná.“ Na okamžik zaváhal, než pokračoval dál. „Slíbil jsem ti, Harry, že mě budeš smět doprovodit, a svůj slib dodržím. Zachoval bych se ovšem velice špatně, kdybych tě nevaroval, že to bude neobyčejně nebezpečná výprava.“

„Jdu s vámi!“ vyhrkl Harry tak rychle, že Brumbála skoro nenechal domluvit. Kypěl vztekem na Snapea a jeho touha podniknout něco zoufale riskantního v posledních několika minutách desetinásobně zesílila. Zřejmě mu to bylo vidět na obličeji, protože Brumbál odstoupil od okna, pozorněji se na něj zadíval a mezi stříbrným obočím mu naskočila nepatrná vráska.

„Co se ti stalo?“

„Nic,“ zalhal pohotově Harry.

„Něco tě muselo rozčilit?“

„Nejsem rozčilený.

„Harry, nitrobrana ti nikdy doopravdy nešla…“

Nitrobrana byla jiskrou, jež v Harrym zažehla zuřivost.

„Snape!“ vyštěkl tak hlasitě, že Fawkes za jejich zády tiše vypískl. „Snape, to je to, co mě rozčililo! Pověděl Voldemortovi o té věštbě, byl to on, to on poslouchal za dveřmi, prozradila mi to Trelawneyová!“

Brumbálův výraz se nezměnil, Harry však měl dojem, že jeho tvář pod krvavě rudým přísvitem zapadajícího slunce nepatrně pobledla. Dlouhou dobu neřekl ředitel ani slovo.

„Kdy ses to dozvěděl?“ zeptal se konečně.

„Právě teď!“ zachrčel Harry a musel se ze všech sil krotit, aby se nedal do křiku. A stejně se nakonec neudržel. „A VY JSTE HO TADY NECHAL UČIT! BYL TO PŘITOM ON, KDO VOLDEMORTA POSLAL ZABÍT MOJE RODIČE!“

Oddechoval, jako by měl za sebou několik kol boxu, odvrátil se od Brumbála, který nepohnul jediným svalem, a začal přecházet po jeho pracovně sem a tam. Mnul si přitom klouby na ruce a musel maximálně zburcovat svoje sebeovládání, aby nezačal rozbíjet všechno kolem. Měl chuť vybuchnout a rozkřičet se na Brumbála, ale neméně zapáleně chtěl také jít s ním a pokusit se zničit Voldemortův viteál. Rád by Brumbálovi vyčetl, že je starý pošetilý blázen, když Snapeovi důvěřuje, měl ale hrozný strach, že pokud svůj vztek neovládne, odmítne ho ředitel vzít s sebou…

„Harry,“ ozval se tiše Brumbál. „Poslouchej mě, prosím.“

Přestat rozčileně přecházet sem a tam bylo stejně obtížné jako nedat se do křiku. Harry se zarazil na místě, skousl si ret a zahleděl se do Brumbálova vrásčitého obličeje.

„Profesor Snape se dopustil strašlivého…“

„Neříkejte mi, že šlo o omyl, pane profesore, poslouchal přece za dveřmi!“

„Nech mě prosím domluvit.“ Brumbál počkal, dokud Harry stroze nepřikývl. „Profesor Snape se dopustil strašlivého omylu. Toho večera, kdy vyslechl první polovinu věštby profesorky Trelawneyové, byl ještě ve Voldemortových službách. Přirozeně si pospíšil za svým Pánem a pověděl mu vše, co slyšel, neboť ta věštba se jeho Pána bezprostředně týkala. Nevěděl ale – a ani to vědět nemohl – kterého chlapce bude Voldemort posléze hledat a pronásledovat, a nevěděl také, že jeho rodiči, které na své vražedné výpravě zahubí, jsou lidé, s nimiž se osobně zná, jak jde právě o tvé rodiče…“

Harry se výbušně, nevesele uchechtl.

„Nenáviděl tátu stejně, jako nenáviděl Siriuse! Copak jste si toho nevšiml, pane profesore, že příliš často umírají lidé, které Snape nenávidí?“

„Nemáš vůbec tušení, jakými výčitkami profesor Snape trpěl, když si uvědomil, jak si lord Voldemort tu věštbu vyložil, Harry. Jsem přesvědčen, že je to věc, kterou si v životě vyčítá ze všeho nejvíc, a že to byl také důvod, proč se vrátil…“

„V nitrobraně je ale Snape vynikající, že, pane?“ skočil mu do řeči Harry a hlas se mu třásl úsilím, aby znovu nezačal hulákat. „A není snad Voldemort dodnes přesvědčen, že je Snape na jeho straně? Pane profesore… Jak si můžete být jistý, že Snape stojí při nás?“

Brumbál chvíli mlčel. Působil dojmem, že se v duchu rozhoduje. Konečně promluvil. „Jsem si jistý. Severusi Snapeovi absolutně důvěřuji.“

Harry několik vteřin zhluboka dýchal a snažil se zachovat klid. Nezabíralo to.

„Zato já mu nevěřím!“ prohlásil stejně halasně jako předtím. „Zrovna teď chystá s Dracem Malfoyem nějakou nepravost, přímo vám před nosem, a vy přesto…“

„Už jsme o tom přece mluvili, Harry,“ přerušil ho Brumbál. Tentokrát to už zase znělo přísně. „Svůj názor jsem ti řekl.“

„Klidně ale dnes večer odejdete ze školy a vsadím se, že vás přitom nenapadlo, že by se Snape s Malfoyem mohli rozhodnout a…“

„Rozhodnout k čemu?“ zeptal se Brumbál a povytáhl obočí. „Co přesně si myslíš, že ti dva provádějí?“

„No… nějakou špatnost!“ vyhrkl Harry a ruce se mu bezděčně sevřely v pěst. „Profesorka Trelawneyová byla před chviličkou v Komnatě nejvyšší potřeby, protože si tam chtěla schovat svoje láhve s sherry, a slyšela, jak tam Malfoy vítězoslavně haleká a oslavuje! Snažil se tam opravit nějakou nebezpečnou věc, a jestli chcete vědět, co si myslím, tak se mu to konečně podařilo, a vy se zrovna chystáte odejít ze školy a…“

„Tak dost,“ zarazil ho Brumbál. Řekl to naprosto klidně, takže Harry nakonec zmlkl – došlo mu, že překročil nějakou neviditelnou mez. „Opravdu se domníváš, že jsem třeba jen jedinkrát nechal školu nechráněnou, když jsem z ní v letošním roce odcházel někam jinam? Nenechal. A až odejdu dnes večer, opět mě nahradí dodatečná ochranná opatření. Buď tak laskav a nesnaž se mi naznačit, že neberu ochranu svých studentů dostatečně vážně, Harry.“

„Nechtěl jsem…“ zamumlal Harry trochu provinile, ale Brumbál ho ani tentokrát nenechal domluvit.

„Už se o tom nehodlám dál bavit.“

Harry spolkl slova, jež se mu drala na jazyk. Obával se, že i tak už zašel příliš daleko a že se sám připravil o možnost Brumbála doprovázet, ředitel však pokračoval. „Chceš tedy dnes večer jít se mnou?“

„Ano,“ přitakal bez váhání.

„Dobrá. Tak poslouchej.“

Brumbál se napřímil do celé své výše.

„Vezmu tě s sebou pod jednou podmínkou: že okamžitě a bez váhání uposlechneš každý rozkaz, který ti dám.“

„Samozřejmě.“

„Rozmysli si, jestli mi správně rozumíš, Harry. Chci říct, že musíš poslechnout, i když ti přikážu, abys utekl, schoval se, nebo se vrátil. Mám tvoje slovo?“

„No… ano, samozřejmě.“

„Když ti řeknu, aby ses schoval, poslechneš mě?“

„Ano.“

„Když ti řeknu, abys utekl, uděláš to?“

„Ano.“

„Když ti řeknu, abys mě nechal být a zachránil sám sebe, uděláš, co ti přikážu?“

„Já…“

„Harry?“

Chvíli si hleděli do očí.

„Ano, pane.“

„Výborně. V tom případě si běž pro svůj neviditelný plášť. Sejdeme se za pět minut ve vstupní síni.“

Brumbál se otočil a znovu se zahleděl ohnivě ozářeným oknem ven; slunce teď zalévalo celý obzor rubínově rudým přísvitem. Harry rychle vyšel z pracovny a seběhl po točitém schodišti. Bylo to zvláštní, ale v hlavě měl náhle zcela jasno. Věděl, co musí udělat.

Když se vrátil do společenské místnosti, seděli Ron s Hermionou vedle sebe. „Co ti chtěl Brumbál?“ okamžitě vyzvídala Hermiona. „Je ti dobře, Harry?“ dodala zneklidněle.

„Je mi fajn,“ ujistil ji na půl úst a proběhl kolem nich. Vylétl po schodech vzhůru, vpadl do ložnice, otevřel kufr a vytáhl z něj Pobertův plánek a smotané ponožky. Pak tryskem seběhl ze schodů do společenské místnosti a prudce zabrzdil před ohromenými Ronem a Hermionou.

„Nemám moc času,“ lapal po dechu. „Brumbál myslí, že jsem si šel pro neviditelný plášť. Poslouchejte…“

Rychle jim vypověděl, kam jde a proč, ale na zděšené Hermioniny výkřiky ani na Ronovy překotné otázky nereagoval – říkal si, že podrobnosti si mohou později domyslet sami.

„…chápete, co to všechno znamená?“ chvatně ukončil svůj výklad. „Brumbál tu dnes večer nebude, takže ať jde Malfoyovi o cokoli, bude mít další příležitost v klidu si to vyzkoušet Psst, poslouchejte mě!“ sykl rozčileně, když viděl, že se ho Ron i Hermiona chystají přerušit. „Vím, že to byl Malfoy, kdo v Komnatě nejvyšší potřeby něco oslavoval. Tumáte…“ strčil Hermioně do ruky Pobertův plánek. „Musíte Draca sledovat a taky musíte sledovat Snapea. Řekněte o tom každému z Brumbálovy armády, koho se vám podaří sehnat. Ty galeony, kterými jsme se svolávali, ještě budou fungovat, ne, Hermiono? Brumbál říká, že školu zabezpečil dalšími ochrannými kouzly, ale jestli v tom jede Snape, bude vědět, jaká kouzla Brumbál použil a jak je obejít. Zato zas nebude čekat, že ho budete hlídat vy, že?“

„Harry…“ začala Hermiona, oči vyvalené strachy.

„Nemám čas se s vámi dohadovat,“ zarazil ji. „Tohle si vezměte taky…“ Strčil Ronovi do rukou ponožky.

„Díky,“ řekl rozpačitě Ron. „Jenže k čemu mi budou ponožky?“

„Ponožky k ničemu, ale to, co je v nich, felix felicis – o ten se rozdělte a dejte taky Ginny. Rozlučte se s ní za mě. Musím už jít, Brumbál na mě čeká…“

„Ne!“ zaprotestovala Hermiona, když Ron ohromeně vybalil malou lahvičku se zlatým lektvarem. „To nechceme, vypij to sám, kdo ví, co tě tam venku čeká!“

„Mně nic nehrozí, budu s Brumbálem,“ ubezpečil ji Harry. „Chci mít jistotu, že se nic nestane vám… nekoukej tak na mě, Hermiono, uvidíme se, hned jak se vrátím…“

A tryskem se otočil, proběhl otvorem v portrétu a řítil se do vstupní síně.

Brumbál už čekal u dubové hlavní brány. Otočil se, když k němu Harry doběhl na nejvyšší stupeň kamenného schodiště, těžce oddechoval a držel se za bok, v němž ho bolestivě píchalo.

„Byl bych raději, kdyby sis oblékl ten plášť, prosím,“ vybídl ho a počkal, dokud si ho Harry nepřehodil přes ramena. „Výborně,“ pochválil ho. „Půjdeme?“

Na odpověď nečekal a začal scházet po kamenných schodech; jeho cestovní plášť se v nehybném letním vzduchu sotva rozvlnil. Harry pod neviditelným pláštěm spěchal vedle něj, stále ještě lapal po dechu a silně se potil.

„Co si ale lidé pomyslí, když vás uvidí odcházet, pane profesore?“ zeptal se, když si vzpomněl na Malfoye a na Snapea.

„Že si jdu do Prasinek dát něco k pití,“ odpověděl bezstarostně Brumbál. „Občas zajdu posedět k Rosmertě, jindy se zase stavím U Prasečí hlavy… nebo to alespoň předstírám. Je to vynikající způsob jak zamaskovat, kam doopravdy jdu.“

V houstnoucí tmě se vydali po příjezdové cestě dolů. Vzduch byl plný vůně z prosluněné trávy, jezerní vody a kouře páleného dřeva z Hagridovy hájenky. Sotvakdo by uhodl, že mají namířeno někam, kde je čeká něco nebezpečného nebo děsivého.

„Pane profesore,“ zeptal se tiše Harry, když měli na dohled bránu u dolního konce příjezdové cesty, „budeme se přemisťovat?“

„Ano,“ přikývl Brumbál. „Pokud vím, ty už to také umíš.“

„Umím,“ potvrdil Harry, „ještě k tomu ale nemám povolení.“

Považoval za nejlepší nic nezatajovat: co kdyby všechno pokazil tím, že se objeví sto mil od místa, kam by se měl dostat?

„Na tom nezáleží,“ zabručel Brumbál. „Můžu ti s tím zase pomoct.“

Prošli branou a zabočili na opuštěnou cestu do Prasinek. Kráčeli rychle se snášejícím soumrakem, a než došli na Hlavní ulici, byla už úplná tma. Z oken nad krámky zářila světla, a když se blížili k hostinci U Tří košťat, uslyšeli chraplavý křik.

„…a už mi sem nelez!“ rozčilovala se madame Rosmerta a vyhazovala ze dveří jakéhosi nevábného, špinavého kouzelníka. „Á, dobrý večer, Albusi… Vyšel jste si nějak pozdě…“

„Dobrý večer, Rosmerto, dobrý večer… Promiňte, ale mám namířeno k Prasečí hlavě. Neurazte se, ale dal bych dnes večer přednost klidnějšímu prostředí.“

O minutu později zabočili za roh do postranní uličky, kde se – přestože bylo bezvětří – s tichým vrzáním pohupoval vývěsní štít hostince U Prasečí hlavy. Na rozdíl od Tří košťat se zdálo, že je uvnitř úplně prázdno.

„Ani nebude třeba, abychom chodili dovnitř,“ zahučel Brumbál, když se rozhlédl na všechny strany. „Pokud nás nikdo neuvidí mizet… polož mi teď ruku na paži, Harry. Nemusíš mě tak mačkat, jen tě vedu správným směrem. Tak až napočítám do tří. Raz… dva… tři…“

Harry se otočil. Okamžitě se ho zmocnil onen strašlivý pocit, jako by ho někdo protlačoval tlustou gumovou hadicí. Nemohl se nadechnout, každou částečku těla měl téměř nesnesitelně stlačenou, a pak, právě když se začínal obávat, že se doopravdy udusí, neviditelná pouta jako by praskla – stál v chladné temnotě a nabíral do plic čerstvý slaný vzduch.

Kapitola dvacátá šestá

Jeskyně

Harry cítil sůl a slyšel burácející vlny. Vlasy mu pročesával lehký chladný vánek a před očima se mu rozprostíralo moře ozářené měsícem a obloha posetá hvězdami. Stál na vysoko položené, temné skalnaté výspě a zpěněná voda pod ním divoce vířila. Ohlédl se přes rameno. Za jeho zády se tyčil závratný útes, téměř kolmá, černá a jednolitá stěna. Několik velkých kamenných výběžků včetně toho, na němž s Brumbálem stáli, působilo dojmem, jako by se kdysi v dávné minulosti od stěny útesu odlomily. Byl to ponurý a bezútěšný pohled; drsnou krajinu, již tvořila jen voda a skála, neoživoval jediný strom, stéblo trávy či zrnko písku.

„Tak co tomu říkáš?“ ozval se Brumbál. Podle tónu, jakým svou otázku vyslovil, se mohlo zdát, že chce slyšet Harryho názor, jestli je to vhodné místo na výlet.

„Sem opravdu přivezli ty děti ze sirotčince?“ zeptal se nevěřícně Harry. Méně útulné výletní místo už si ani nedokázal představit.

„Ne přímo sem,“ zavrtěl hlavou Brumbál. „Asi tak v polovině toho útesu za námi je za skalami něco jako malá vesnička. Řekl bych, že sem sirotky brali, aby se trochu nadýchali mořského vzduchu a podívali se na moře. Ne, myslím, že tohle konkrétní místo navštívil pouze Tom Raddle a jeho malé oběti. Aby se na tuhle výspu dostal nějaký mudla, musel by být neobyčejně dobrým horolezcem, a čluny se k útesu nedostanou, protože zdejší vody jsou příliš nebezpečné. Podle mého názoru sem Raddle sešplhal shora – kouzla mu nepochybně posloužila lépe než lana. A přivedl s sebou dvě malé děti, nejspíš jen proto, že měl chuť je vyděsit. Mám dojem, že už samotná cesta sem je musela vystrašit k smrti, co říkáš?“

Harry znovu zvedl oči k útesu a cítil, jak mu naskakuje husí kůže.

„Cíl jeho výpravy – a naší také – se ale nachází ještě o něco dál. Pojď.“

Brumbál mu pokynul, zavedl ho k samému okraji skály a ukázal na řadu nepravidelných mělkých prohlubní, připomínajících schůdky. Vedly dolů k napolo potopeným balvanům, přiléhajícím blíž k útesu. Sestup po nich byl zrádný a Brumbál, kterého v pohybu trochu omezovala zmrzačená ruka, slézal pomalu. Níž položené kameny omývala mořská voda a byly kluzké. Harry cítil, jak ho do tváří štípou spršky slané vodní tříště.

„Lumos,“ vyslovil Brumbál zaklínadlo, když došlápl na balvan nejblíž skalní stěně. Na temné hladině vody přibližně metr pod místem, kde se přikrčil, se rozzářilo na tisíc jisker zlatého světla. Jejich záře byla tak intenzivní, že osvítily i černou skalní stěnu vedle něj.

„Vidíš?“ šeptl Brumbál a zvedl hůlku o něco výš. Harry spatřil ve skále puklinu, do níž se s hukotem valila rozvířená voda.

„Nebude ti vadit, když se trochu zmáčíš?“

„Ne,“ odpověděl Harry.

„Tak si svlékni plášť, tady už ho stejně nepotřebuješ. Jdeme se vykoupat!“

A s nečekanou hbitostí, jež by odpovídala mnohem mladšímu muži, sklouzl Brumbál z balvanu, ponořil se do mořské vody a vybroušeným stylem zamířil k temné štěrbině ve skalní stěně. Rozsvícenou hůlku přitom držel v zubech. Harry si svlékl plášť, nacpal ho do kapsy a plaval za ním.

Sevřel ho ledový chlad vody, promočené oblečení se na něm nafouklo a stahovalo ho pod hladinu. Harry zhluboka nasál mořský vzduch, jenž mu zaplnil nosní dírky ostrým pachem soli a chaluh, a vyrazil za mihotavým a zmenšujícím se světlem, nořícím se stále hlouběji do nitra skály.

Puklina se po malé chvíli rozevřela v tmavý tunel, který se při přílivu pravděpodobně plnil vodou až po strop, jak to alespoň Harrymu připadalo. Slizké stěny byly sotva metr od sebe a v mihotavém svědě Brumbálovy hůlky se leskly jako mokrý asfalt. Kousek od ústí se chodba stočila doleva a Harry spatřil, že vede daleko do hlubin útesu. Plaval dál za Brumbálem a špičkami prstů ztuhlých chladem tu a tam zadrhl o rozpukanou mokrou skálu.

Konečně uviděl dál vpředu vylézat Brumbála z vody – stříbrné vlasy i tmavý hábit se vlhce leskly. Jakmile Harry k tomu místu doplaval, objevil schody vedoucí do rozlehlé jeskyně. Vyškrábal se po nich rozklepaný neovladatelnou třesavkou, jak mu z promočeného oblečení crčely proudy vody, a vynořil se do nehybného ledového vzduchu.

Brumbál stál uprostřed jeskyně, hůlku držel vysoko nad hlavou, pomalu se otáčel na místě a bedlivě zkoumal stěny i strop.

„Je to tak, jsme tu správně,“ konstatoval.

„Jak to poznáte?“ zajímal se šeptem Harry.

„Cítím stopy kouzel,“ odpověděl prostě Brumbál.

Harry nedokázal říct, zda třesavku, která jím lomcovala, měla na svědomí zima, jež mu pronikala do morku kostí, nebo zda to bylo tím, že si i on uvědomoval přítomná kouzla a kletby. Sledoval Brumbála, který se dál otáčel na místě a zjevně se soustředil na věci, jež Harrymu zůstávaly utajeny.

„Tato jeskyně je jen předsálí, pouhá vstupní síň,“ poznamenal po chvíli. „Musíme proniknout do vnitřních prostor… a v další cestě už nám nebudou bránit přírodní překážky, ale nástrahy lorda Voldemorta.“

Přistoupil k jeskynní stěně, jemně po ní přejel špičkami zčernalých prstů a tiše zamumlal několik slov v jakémsi jazyce, jemuž Harry nerozuměl. Dvakrát jeskyni obešel kolem dokola a snažil se dotknout všech kamenných ploch, na něž dosáhl. Několikrát se na okamžik zarazil a přejížděl špičkami prstů po vybraném místě, až nakonec zůstal stát a přitiskl dlaň s roztaženými prsty ke skále.

„Tady,“ prohlásil. „Tudy se musíme dostat dovnitř. Vchod je ukrytý.“

Harry se ho neptal, podle čeho to poznal. Ještě nikdy neviděl, že by nějaký kouzelník pracoval tímto způsobem – Brumbál prostě jen zkoumané objekty prohlížel a ohmatával – zato už dávno dospěl k poznání, že okázalé zvukové a kouřové efekty bývají spíše známkou malé vynalézavosti než znalostí a obratnosti.

Brumbál od jeskynní stěny o pár kroků ustoupil a namířil na skálu hůlkou. Na okamžik se na ní objevil obrys klenutého oblouku – rozzářil se jasně bílým svitem, jako by za skulinou v kameni svítila nějaká silná lampa.

„P-p-podařilo se…!“ zajektal Harry skrze zuby, než mu ale slova stačila splynout z úst, obrys se ztratil a skalní stěna byla opět holá a neprostupná jako předtím. Brumbál se ohlédl.

„Promiň, Harry, úplně jsem zapomněl,“ omluvil se, napřáhl k němu hůlku a šaty na jeho těle byly vmžiku teplé a suché, jako by visely před plápolajícím ohněm.

„Děkuji,“ ocenil to vděčně Harry, Brumbál se však hned otočil a znovu zkoumal pevnou stěnu jeskyně. O žádné další kouzlo už se nepokusil, jen nepohnutě stál a upřeně na skálu hleděl, jako by se na ní snažil přečíst nějaký neobyčejně zajímavý nápis. Harry ani nedutal, nechtěl rušit jeho soustředění.

A pak, když uplynuly plné dvě minuty, Brumbál tiše promluvil. „No to snad ne! Něco tak primitivního.“

„Co se děje, pane profesore?“

„Mám takový dojem,“ odpověděl Brumbál, sáhl nezraněnou rukou do kapsy hábitu a vytáhl malý stříbrný nožík podobný tomu, kterým Harry krájel přísady do lektvarů, „že se po nás chce, abychom za průchod zaplatili.“

„Zaplatili?“ podivil se Harry. „Chcete říct, že těm dveřím musíte něco dát?“

„Přesně tak,“ přikývl Brumbál. „Pokud se hluboce nepletu, žádá se po nás krev.“

„Krev?“

„Vždyť říkám, že je to primitivní,“ opakoval Brumbál a znělo to pohrdavě, dokonce až zklamaně, jako by Voldemort nedostál Brumbálovým očekáváním. „Principiálně jde o to, jak už jsi sám nepochybně vyrozuměl, přimět nepřítele, aby se před vstupem oslabil. Znovu vidíme, že lord Voldemort nechápe, že existují mnohem horší věci, než je pouhé tělesné zranění.“

„Jistě, pokud je ale možné se zranění vyhnout…“ začal Harry který už dostatečně poznal, co to je bolest, a po nějaké další rozhodně netoužil.

„Občas je to ovšem nevyhnutelné,“ nenechal ho domluvit Brumbál, vykasal si rukáv hábitu a obnažil předloktí zraněné ruky.

„Pane profesore!“ zaprotestoval Harry a vrhl se k němu, když zvedal nůž k natažené ruce. „Já to udělám, jsem…“

Sám nevěděl, co vlastně chce říct – mladší, odolnější? Brumbál se jen usmál do záblesku stříbrné čepele a pramínku rudé krve – na skalní stěnu dopadla sprška temných lesklých kapek.

„Jsi velice laskav, Harry,“ pravil a přejel špičkou hůlky nad hlubokou řeznou ranou, kterou si na ruce způsobil a jež se teď okamžitě zacelila, stejně jako když Snape hojil Malfoyova zranění. „Tvoje krev je ale drahocennější než moje. A vida, zdá se, že to zabralo, co říkáš?“

Na stěně se znovu objevila zářivá stříbřitá silueta klenutého oblouku, tentokrát už ale nezmizela. Krví potřísněná skála, kterou obrys ohraničoval, prostě zmizela a na jejím místě zůstal otvor vedoucí kamsi do naprosté temnoty.

„Myslím, že půjdu první,“ řekl Brumbál a prošel obloukem. Harry v patách za ním chvatně rozsvěcel svoji hůlku.

Spatřili před sebou přízračné panoráma: stáli na okraji obrovského černého jezera, jehož plocha byla tak rozlehlá, že Harry nedohlédl na protější břeh, a sama jeskyně se tyčila do takové výše, že neviděli její strop. V dáli před nimi, zřejmě někde uprostřed jezera, zářilo mlžné nazelenalé světlo, jehož paprsky se odrážely v naprosto nehybné vodě pod nimi. Pouze tento zelenkavý přísvit a záře jejich hůlek narušovaly jednolitou, sametově černou tmu. Světlo z hůlek přitom nepronikalo ani zdaleka do takové hloubi jeskyně, jak by Harry čekal. Temnota tady uvnitř byla jaksi hustší než obvyklá tma.

„Půjdeme,“ vyzval ho tiše Brumbál. „Dávej pozor, ať nešlápneš do vody. Drž se blízko mne.“

Vyrazil podle břehu jezera a Harry mu šel těsně v patách. Jejich kroky na úzkém kamenném chodníčku podél vody vlhce pleskaly a rozléhaly se hlasitou ozvěnou. Nezastavovali se, šli pořád dál, nenaskýtal se jim však žádný nový pohled. Po jedné ruce měli rozpukanou jeskynní stěnu, po druhé nekonečnou plochu hladké a sklovité černé vody, v jejímž středu zářilo ono tajemné nazelenalé světlo. Jeskyně a ticho v ní působily na Harryho tísnivě a strašidelně.

„Pane profesore?“ zeptal se konečně. „Myslíte, že tu ten viteál někde je?“

„Určitě,“ přisvědčil Brumbál. „Ano, jsem si tím jistý. Otázkou zůstává, jak se k němu dostat.“

„Nemohli bychom… nemohli bychom prostě vyzkoušet přivolávací kouzlo?“ navrhl Harry. Nepochyboval sice, že je to úplně hloupý nápad, dokonce mnohem hloupější, než si byl ochoten přiznat, toužil však co nejrychleji z toho strašlivého místa zmizet.

„To bychom rozhodně mohli,“ přikývl Brumbál a zastavil se tak nečekaně, že do něj Harry málem vrazil. „Tak se do toho klidně pusť.“

„Já? No… dobře…“

Harry s ničím takovým nepočítal, odkašlal si ale, zvedl hůlku a hlasitě zvolal: „Accio viteál!“

Z temné vody nějakých šest sedm metrů od nich se s ohlušujícím rachotem, připomínajícím výbuch, vymrštilo cosi obrovitého a bledého. Než se Harry stačil pořádně podívat, o co jde, znovu to s burácivým cáknutím zmizelo a zanechalo po sobě jen mohutné vlny propadající se do hloubi a šířící se v kruzích po zrcadlové hladině. Harry vyděšeně uskočil a narazil do stěny. Srdce mu bušilo jako splašené.

„Co to bylo?“ obrátil se k Brumbálovi.

„Řekl bych, že něco, co je připraveno zasáhnout, kdybychom zkusili se viteálu zmocnit.“

Harry opět pohlédl na vodu: jezerní hladina už zase připomínala lesklé černé zrcadlo. Vlny se utišily nepřirozeně rychle, zatímco jemu ještě pořád zběsile tlouklo srdce.

„Věděl jste, že se to stane, pane profesore?“

„Čekal jsem, že se něco stane, jestliže se otevřeně pokusíme viteál dostat. To byl opravdu skvělý nápad, Harry, byl to zdaleka nejjednodušší způsob jak zjistit, co je tu na nás nastražené.“

„Nevíme ale, co to bylo za věc,“ řekl Harry a zadumaně zíral na zlověstně nehybnou vodu.

„Chceš říct, že nevíme, co je to za věci,“ opravil ho Brumbál. „Velice pochybuji, že by tu byla jen jedna taková. Půjdeme dál?“

„Pane profesore?“

„Ano, Harry?“

„Myslíte, že budeme muset vejít do jezera?“

„Jako do vody? Jen kdybychom měli obrovskou smůlu.“

„Takže nemyslíte, že je viteál na dně?“

„Kdepak… Myslím, že je uprostřed.“

A Brumbál ukázal směrem k mlžnému zelenému světlu ve středu jezera.

„Takže budeme muset jezero přeplout, abychom se k němu dostali?“

„Ano, myslím, že budeme muset.“

Harry na to nic neřekl. Všechny jeho myšlenky se točily kolem vodních příšer, obřích hadů, démonů, hastrmanců a různých přízraků…

„Aha,“ zabručel Brumbál a znovu se zastavil. Tentokrát do něj Harry doopravdy narazil, zavrávoral a okamžik se potácel na samém okraji tmavé vody. Brumbálova nezraněná ruka však vystřelila, pevně ho popadla za nadloktí a přitáhla ho zpět. „Moc se omlouvám, Harry, měl jsem ti dát vědět. Ustup prosím ke stěně, myslím, že jsem našel místo, které jsem hledal.“

Harry neměl sebemenší tušení, o čem Brumbál mluví. Pokud to byl schopen posoudit, byl tenhle úsek temného břehu stejný jako všechny ostatní, Brumbál na něm ale zřejmě zpozoroval něco zvláštního. Tentokrát nepřejížděl dlaní po skalnaté stěně, ale pomalu mával rukou před sebou, jako by čekal, že najde a uchopí něco neviditelného.

„To je ono,“ zahučel spokojeně o několik vteřin později. Nataženou ruku sevřel ve vzduchu kolem něčeho, co Harry vůbec neviděl, a pomalu přistoupil blíž k vodě. Znepokojeně sledoval, jak špičky Brumbálových bot s velkými přezkami zkoumají poslední milimetry okraje kamenného chodníčku. Brumbál zvedl druhou rukou hůlku a špičkou klepl do ruky se sevřenými prsty, kterou měl stále nataženou před sebou.

Kde se vzal tu se vzal, táhl se z hlubin jezera až do Brumbálovy sevřené dlaně tlustý, měděnkově zelený řetěz. Brumbál do něj ťukl hůlkou a řetěz mu začal klouzat dlaní jako had, řinčivě a s ozvěnou, jež se hlasitě odrážela od kamenných stěn, se na zemi stáčel do pravidelných smyček a z hloubi černé vody vytahoval cosi ven na břeh. Harry překvapeně zalapal po dechu, když se nad hladinu vynořila přízračná příď malého člunu, světélkující stejnou zelenou barvou jako řetěz. Člun téměř nezčeřil vodu vlnami a klouzal po ní ke břehu přímo k místu, kde Harry s Brumbálem stáli.

„Jak jste věděl, že tam ta loďka bude?“ vyptával se užasle Harry.

„Kouzla po sobě vždy zanechávají stopy,“ odpověděl Brumbál, zrovna když člun s lehkým drcnutím přirazil ke břehu, „někdy dokonce velice zřetelné stopy. Toma Raddlea jsem učil, takže znám jeho styl.“

„Je… je ten člun bezpečný?“

„Ale ano, řekl bych, že je. Voldemort si přece pro případ, že by někdy chtěl svůj viteál zkontrolovat nebo odtud odvézt, potřeboval zabezpečit nějaký prostředek, s jehož pomocí by jezero přeplul a nevyprovokoval přitom k útoku tvory, které do něj nastražil.“

„Takže to, co je ve vodě, nám neublíží, když budeme sedět ve Voldemortově člunu?“

„Musíme se nejspíš smířit s tím, že si dřív nebo později uvědomí, že v loďce sedí někdo jiný než lord Voldemort. Až doposud si ovšem vedeme velice dobře – dovolili nám vytáhnout člun z vody.“

„Proč nám to ale dovolili?“ vyzvídal ustaraně Harry. Nemohl se totiž zbavit představy chapadel, která se vynoří z temné vody v okamžiku, kdy se jim břeh ztratí z dohledu.

„Voldemort si byl nepochybně jistý, že se jeho člun nepodaří najít nikomu, leda nějakému neobyčejně schopnému kouzelníkovi,“ vysvětloval Brumbál. „Řekl bych, že proto byl ochoten riskovat podle jeho názoru i tu nanejvýš nepravděpodobnou možnost, že ho objeví někdo jiný než on sám. Byl totiž přesvědčen, že dál nastražil ještě jiné překážky, které kromě něj nedokáže překonat nikdo. A my se nyní přesvědčíme, jestli měl pravdu.“

Harry sklopil oči k člunu. Byl opravdu hrozně malý.

„Neřekl bych, že byl myšlený pro dva lidi. Unese nás oba? Nebudeme na něj příliš těžcí?“

Brumbál se tiše zasmál.

„Voldemortovi určitě nešlo o váhu, ale o míru kouzelné moci, která bude přeplouvat přes jezero. Považuji za nejpravděpodobnější, že kouzlo, kterým je člun začarován, nepřipustí, aby se v něm plavil víc než jeden kouzelník.“

„V tom případě ale…“

„Myslím, že ty se nebudeš počítat, Harry. Jsi ještě nezletilý a nejsi kvalifikovaný kouzelník. Voldemort určitě nepředpokládal, že by se sem mohl dostat šestnáctiletý kluk, a považuji za nepravděpodobné, že člun tvoje kouzelnické schopnosti vedle mých vůbec zaznamená.“

Poslední slova Harrymu rozhodně nijak nepozvedla sebevědomí. Brumbál si to možná uvědomil, protože dodal: „Voldemortův omyl, Harry, velký omyl… stáří bývá pošetilé a zapomnětlivé, takže má sklon mladé podceňovat… Tak tedy, tentokrát si nastup první ty a dávej pozor, aby ses nenamočil.“

Ustoupil o krok a Harry opatrně vlezl do člunu. Brumbál také nastoupil a svinutý řetěz uložil na dno. Museli se přitisknout k sobě – Harry se ani nemohl pohodlně usadit, skrčil se a kolena mu trčela přes okraj. Člun se okamžitě dal do pohybu. S výjimkou tichého šumění, s nímž příď prorážela vodu, nebylo slyšet žádný zvuk. Člun plul sám, jako by ho nějaké neviditelné lano táhlo ke světlu ve středu jezera. Stěny jeskyně jim brzy zmizely z dohledu – až na to, že hladinu nečeřily vlny, mohli si připadat jako na moři.

Harry sklopil oči a sledoval, jak se odražené zlaté světlo jeho hůlky mihotavě třpytí a poskakuje v černé vodě, jíž si razili cestu. Člun ve sklovité hladině prořezával hlubokou rýhu a šířící se vlny se podobaly drážkám v temném zrcadle…

A pak to Harry spatřil – pouhých pár centimetrů pod hladinou se vznášel mramorově bílý stín.

„Pane profesore!“ vyjekl a jeho ustrašený hlas zaduněl nad tichou vodou hlasitou ozvěnou.

„Ano, Harry?“

„Mám dojem, že jsem ve vodě viděl ruku – lidskou ruku!“

„Ano, nepochybně jsi ji viděl,“ přikývl nevzrušeně Brumbál.

Harry upřeně hleděl do vody pod sebou, rozhlížel se po ruce, která mezitím zmizela, a do hrdla mu stoupala pachuť nevolnosti.

„Takže ta věc, co vyskočila z vody…?“

Dočkal se však odpovědi ještě dřív, než Brumbál stačil cokoli říct. Když světlo jeho hůlky přejelo po dalším úseku vodní pláně, objevila se tentokrát v jeho záři mrtvola muže. Mrtvý ležel tváří vzhůru jen několik centimetrů pod hladinou, otevřené oči měl zamlžené, jako by byly potažené pavučinou, a vlasy i hábit kolem něj vlály jako kotouče kouře.

„V té vodě jsou lidská těla!“ zhrozil se Harry hlasem, který se jeho normálnímu hlasu vůbec nepodobal, protože zněl mnohem pisklavěji.

„Ano,“ potvrdil opět s naprostým klidem Brumbál, „v tuto chvíli se jich ale nemusíme bát“

„V tuto chvíli?“ opakoval Harry, odtrhl oči od vody a pohlédl na Brumbála.

„Myslím tím, dokud pod námi jen neškodně proplouvají,“ vysvětloval Brumbál. „Z mrtvého těla není třeba mít strach, Harry, právě tak jako není třeba mít strach ze tmy. Lord Voldemort, který se samozřejmě v skrytu duše bojí obojího, by s tím nesouhlasil. V tom se ale jen opět projevuje jeho nedostatečná moudrost. Když se díváme na smrt a na temnotu, bojíme se jen toho, co neznáme, ničeho jiného.“

Harry na to nic neřekl. Nechtěl Brumbálovi odporovat, ale představu, že všude kolem nich a pod nimi plavou mrtvoly, považoval za děsivou a navíc nevěřil, že nepředstavují žádné nebezpečí.

„Jeden z nich ale vyskočil,“ namítl a snažil se, aby jeho hlas zněl stejně vyrovnaně a klidně jako Brumbálův. „Když jsem na viteál zkoušel přivolávači kouzlo, vymrštilo se jedno tělo z jezera.“

„To ano,“ připustil Brumbál. „Nepochybuji o tom, že až viteál sebereme, už zdaleka tak neškodní nebudou. Jenže stejně jako mnozí jiní tvorové, kteří přebývají v chladu a ve tmě, se i neživí bojí světla a tepla, a právě světlo a teplo si přivoláme na pomoc, budeme-li se jich potřebovat zbavit. Oheň, Harry,“ dodal s úsměvem, když spatřil Harryho nechápavý výraz.

„Ach tak… jasně…“ vyhrkl Harry. Otočil hlavu a zadíval se na zelenou záři, k níž člun dosud nezadržitelně směřoval. Nebyl už schopen předstírat, že nemá strach. Velikánské černé jezero, hemžící se mrtvolami… Zdálo se mu, že uplynuly už hodiny a hodiny od chvíle, kdy potkal profesorku Trelawneyovou, kdy dal Ronovi a Hermioně felix felicis… náhle zalitoval, že se s nimi lépe nerozloučil… A s Ginny se dokonce neviděl vůbec…

„Už tam budeme,“ řekl povzbudivě Brumbál.

A skutečně, nazelenalé světlo jako by se konečně začalo zvětšovat a za dalších několik minut člun zastavil. Mírně narazil do něčeho, co Harry zprvu neviděl, když ale zvedl nad hlavu rozsvícenou hůlku, zjistil, že dopluli k malému ostrůvku uprostřed jezera, jehož povrch tvořila hladká skála.

„Pozor, ať nešlápneš do vody,“ opakoval Brumbál svoje varování, když Harry vylézal z člunu.

Ostrůvek nebyl větší než Brumbálova pracovna: byla to jen plochá deska tmavého kamene, na níž nestálo nic než zdroj onoho nazelenalého světla. Světlo samo při pohledu zblízka zářilo mnohem jasněji. Harry na ně pohlédl s přimhouřenýma očima. Na první pohled se mu zdálo, že je to jakási lampa, pak ale uviděl, že záře vychází z kamenné mísy připomínající myslánku a mísa že leží na podstavci.

Brumbál k míse přistoupil a Harry ho následoval. Teď stáli vedle sebe a hleděli do ní. Byla plná smaragdově zelené tekutiny, jež vydávala onu světélkující záři.

„Co je to?“ zeptal se tiše Harry.

„Ještě přesně nevím,“ odpověděl Brumbál. „Určitě nás to však potrápí víc než krev a mrtvá těla.“

Přehrnul si rukáv hábitu přes zčernalou ruku a špičkami popálených prstů se blížil k hladině lektvaru.

„Ne, pane profesore, nedotýkejte se…!“

„Nemohu se toho dotknout,“ usmál se nepatrně Brumbál. „Vidíš? Blíž než sem ruku nedostanu. Zkus to ty.“

S očima vytřeštěnýma strčil Harry ruku do mísy a pokusil se ponořit ji do lektvaru. Narazil však na neviditelnou překážku, která mu nedovolila přiblížit se k lektvaru víc než na dva či tři centimetry. Ať tlačil jakkoli silně, jeho prsty nenahmataly nic jiného než zdánlivě pevnou a nepoddajnou vzduchovou zábranu.

„Ustup prosím, Harry,“ vyzval ho Brumbál.

Zvedl hůlku, přejel jí nad hladinou lektvaru několika složitými pohyby a nehlasně přitom mumlal nějaká zaklínadla. Nestalo se nic, jen lektvar se snad rozzářil o něco jasněji. Po celou dobu, kdy Brumbál kouzlil, zachoval Harry mlčení, když ale po chvíli stáhl hůlku zpět, usoudil, že už zase může promluvit.

„Myslíte, že viteál je v té míse, pane profesore?“

„Nepochybně.“ Brumbál se k ní naklonil blíž a důkladně ji zkoumal. „Jak se k němu ale dostat? Do tohohle lektvaru nelze ponořit ruku, nepomůže odstraňovací kouzlo, nedokážeme ho vylít, vybrat ani odsát, nezabere na něj přeměňování ani žádná jiná kouzelná formule, která by změnila jeho povahu.“

Téměř nepřítomným pohybem opět napřáhl hůlku, dvakrát jí opsal složitou křivku a chytil ve vzduchu vyčarovaný křišťálový pohár.

„To mě vede k jedinému možnému závěru: tento lektvar je třeba vypít.“

„Cože?“ vyděsil se Harry „To ne!“

„Ale ano, myslím, že ano. Jen když ho vypiju a vyprázdním tu mísu, uvidím, co se v ní skrývá.“

„Ale co když – co když vás zabije?“

„To snad ne, pochybuji, že by měl smrtící účinky,“ uklidňoval ho nevzrušeně Brumbál. „Lord Voldemort určitě nemá v úmyslu osobu, která se na jeho ostrov dostane, zabít.“

Harrymu připadalo jeho tvrzení neuvěřitelné. Není to další důkaz Brumbálova šíleně tvrdohlavého odhodlání hledat v každém něco dobrého?

„Pane profesore,“ hlesl a snažil se zachovat mírný tón, „vždyť to je Voldemort, s kým máme co…“

„Omlouvám se, Harry, měl jsem asi říct, že osobu, která se na jeho ostrov dostane, nemá v úmyslu zabít ihned,“ opravil se Brumbál. „Nepochybně je v jeho zájmu udržet takového člověka při životě, dokud nezjistí, jak se mu podařilo proniknout do jeho ochranných kouzel, a především aby se dozvěděl, proč má v úmyslu vyprázdnit tuto mísu. Nezapomínej, že se lord Voldemort domnívá, že o jeho viteálech nikdo neví.“

Harry chtěl ještě něco říct, tentokrát ho ale Brumbál pohybem hůlky umlčel a s lehce svraštělým čelem se zahleděl na smaragdově zelenou tekutinu. Bylo vidět, že se hluboce zamyslel.

„Tento lektvar,“ promluvil konečně, „mi nepochybně má nějak zabránit, abych z mísy vyzvedl viteál. Je možné, že po vypití lektvaru ochrnu, zapomenu, proč jsem sem přišel, skolí mě taková bolest, že nebudu s to myslet na nic jiného, nebo mě zneschopní nějakým jiným způsobem. Jestli se něco podobného stane, Harry, bude tvým úkolem dohlédnout na to, abych pil dál, i kdybys mi ten lektvar měl vlévat do úst násilím. Rozumíš?“

Pohlédli na sebe přes mísu a jejich obličeje v tom nepřirozeném zelenavém světle bledě zářily. Harry neodpověděl. Byl snad tohle důvod, proč ho Brumbál vzal s sebou – aby ho donutil vypít lektvar, který mu bude působit nesnesitelnou bolest?

„Vzpomínáš,“ připomněl mu Brumbál, „za jakých podmínek jsem ti dovolil, abys mě doprovázel?“

Harry zaváhal a zadíval se do modrých očí, které v odraženém světle z mísy zezelenaly.

„Co když ale…“

„Nezavázal ses snad přísahou, že uposlechneš každý příkaz, který ti dám?“

„To ano, ale…“

„A nevaroval jsem tě, že to může být nebezpečné?“

„Ano,“ přiznal Harry, „ale…“

„Tak tedy,“ přerušil ho Brumbál, znovu si setřásl rukávy až k zápěstí a uchopil prázdný pohár, „ti přikazuji, abys mě poslechl.“

„Nemohl bych ten lektvar místo vás vypít já?“ napadlo Harryho zoufalé řešení.

„To nemohl, protože já jsem mnohem starší, mnohem moudřejší a mnohem méně důležitý než ty,“ odmítl ho Brumbál. „Nuže, naposledy a jednou provždy, Harry: mám tvoje slovo, že uděláš vše, co bude v tvých silách, abys mě přinutil vypít úplně všechno?“

„Nemohl bych…?“

„Mám tvoje slovo?“

„Ale…“

„Tvoje slovo, Harry!“

„No… tak dobře, ale…“

Než stačil vyslovit další námitku, ponořil Brumbál křišťálový pohár do lektvaru. Harry na zlomek vteřiny zadoufal, že se profesorovi nepodaří pohárem tekutinu nabrat, křišťálová nádoba se ale pohroužila pod hladinu, jako by jí v tom vůbec nic nebránilo, a když byla plná až po okraj, zvedl ji Brumbál k ústům.

„Na zdraví, Harry.“

A vypil pohár až do dna. Harry ho vyděšeně pozoroval a rukama svíral okraje mísy tak křečovitě, že ve špičkách prstů úplně ztratil cit.

„Pane profesore?“ vydechl ustaraně, když Brumbál odtrhl prázdný pohár od úst. „Jak vám je?“

Brumbál se zavřenýma očima pomalu zavrtěl hlavou. Harry by byl rád věděl, jestli má nějaké bolesti. Brumbál poslepu ponořil pohár znovu do mísy, nabral si další dávku lektvaru a opět začal pít.

Za oboustranného mlčení vypil tři plné poháry lektvaru. Pak, když byl v polovině čtvrtého, se náhle zapotácel a zhroutil se přímo do mísy. Oči měl stále zavřené a těžce dýchal.

„Pane profesore?“ zachraptěl vyčerpaně Harry. „Slyšíte mě?“

Brumbál neodpověděl. Obličej se mu kroutil, jako by spal hlubokým spánkem a zdál se mu nějaký příšerný sen. Ruka, v níž tiskl pohár, ochabovala a hrozilo nebezpečí, že se lektvar vylije na zem. Harry vztáhl ke křišťálové číši ruku a přidržel ji.

„Slyšíte mě, pane profesore?“ opakoval hlasitě a ozvěna nesla jeho otázku jeskyní.

Brumbál zachrčel a poté promluvil hlasem, jejž Harry vůbec nepoznával: ještě nikdy se totiž nestalo, že by z jeho slov čišel takový strach.

„Já nechci… nenuť mě…“

Harry hleděl do křídově bílé tváře, kterou tak dobře znal, díval se na zahnutý nos a půlměsícové brýle a nevěděl, co si počít.

„…nechutná mi to… už chci přestat…“ sténal Brumbál.

„Teď… teď nemůžete přestat, pane profesore,“ domlouval mu Harry. „Musíte pít dál, vzpomínáte? Sám jste říkal, že musíte vypít všechno. Tumáte…“

Nenáviděl sám sebe za to, co dělá, přitiskl mu přes zjevný odpor pohár k ústům a naklonil jej tak, že musel Brumbál vypít vše do poslední kapičky.

„Ne…“ zaúpěl, když Harry ponořil pohár do mísy a znovu ho naplnil. „Já nechci… už nechci… pusť mě…“

„To bude dobré, pane profesore,“ přesvědčoval ho Harry a ruka se mu třásla. „Všechno bude dobré, jsem tady…“

„Skonči to už, skonči to,“ škemral Brumbál.

„Ano… ano, tímhle už to skončí,“ lhal Harry a vlil mu obsah poháru do otevřených úst.

Brumbál zakvílel. Jeho naříkavý výkřik se rozlehl obrovskou jeskyní a ozvěnou se nesl přes mrtvou černou vodu.

„Ne, ne, ne… ne… už nemůžu… nemůžu, nenuť mě. Já už nechci…“

„Všechno bude dobré, pane profesore, opravdu to bude dobré!“ zoufal si Harry a ruce se mu třásly tak divoce, že byl sotva s to nabrat šestý pohár lektvaru. Mísa už byla asi z poloviny prázdná. „Tohle vám neublíží, budete v pořádku, tohle není doopravdy, přísahám, že to není doopravdy – tak to vypijte, no tak, vypijte to…“

A Brumbál poslušně pil, jako by si myslel, že mu Harry nabízí protijed. Když ale pohár vyprázdnil, klesl na kolena a neovladatelně se roztřásl.

„Všechno je to moje vina, jen moje,“ rozvzlykal se. „Už s tím prosím přestaň, vím, že jsem se zachoval špatně, přestaň s tím, prosím, a já už nikdy, nikdy…“

„Ještě tohle a přestaneme, pane profesore,“ přesvědčoval ho Harry a hlas se mu zlomil, když mu do úst vlil sedmou dávku lektvaru.

Brumbál si oběma rukama zakryl obličej a přikrčil se, jako by ho ze všech stran obklíčili neviditelní mučitelé. Rozmáchl se a málem vyrazil Harrymu z roztřesených rukou další naplněný pohár. Zakvílel: „Neubližuj jim, jen jim prosím neubližuj, prosím, je to moje vina, udělej to radši mně…“

„Tumáte, vypijte to, jen pijte a všechno bude zase dobré,“ přemlouval ho zoufale Harry, a Brumbál i tentokrát poslechl a otevřel ústa. Oči držel pevně zavřené a třásl se od hlavy až k patě.

Když dopil, padl tváří k zemi a bušil do ní pěstmi, a Harry nabíral devátý pohár.

„Prosím, prosím, prosím, ne… Tohle už ne, to ne, udělám cokoli…“

„Jen pijte, pane profesore, pijte…“

Brumbál pil jako dítě, které umírá žízní, když ale dopil, znovu se rozkřičel, jako by měl vnitřnosti v jednom ohni.

„Už ne, prosím, už ne…“

Harry nabral desátou dávku lektvaru a cítil, jak pohár škrábl okrajem o dno mísy.

„Už to skoro bude, pane profesore, jen ještě tohle vypijte, pijte…“

Přidržoval ho kolem ramen a Brumbál opět vypil pohár až do dna. Harry bez otálení vyskočil a nabíral další dávku, když vtom se Brumbál dal do křiku, v němž zaznívala ještě větší úzkost než předtím. „Já chci zemřít! Chci zemřít! Už dost, prosím, už dost, já chci zemřít!“

„Vypijte to, pane profesore, jen to vypijte…“

Brumbál pil, sotva ale dopil, rozječel se: „ZABIJ MĚ!“

„Tohle… tohle vás zabije!“ zasípěl Harry. „Jen to vypijte… pak bude po všem… po všem!“

Brumbál přisál rty k poháru, vypil jej do poslední kapky, pak chraplavě zaúpěl, svalil se a zůstal ležet tváří k zemi.

„Ne!“ vykřikl Harry, který opět stál, aby znovu naplnil pohár, namísto toho jej však upustil do mísy, vrhl se k Brumbálovi a otočil ho na záda. Brumbál měl brýle na očích nakřivo, ústa otevřená dokořán a oči zavřené. „Ne!“ opakoval Harry a zatřásl jím. „Ne, vy přece nemůžete být mrtvý, říkal jste, že to není jed! Probuďte se, tak se probuďte – Rennervate!“ vykřikl a namířil hůlkou Brumbálovi na prsa. Vyšlehl záblesk rudého světla, ale nic víc se nestalo. „Rennervate – pane profesore – prosím…“

Brumbálovi se zachvěla víčka a Harrymu poskočilo srdce úlevou.

„Pane profesore, jste…?“

„Vodu,“ zachroptěl Brumbál.

„Ano, vodu,“ opakoval po něm zadýchaně Harry, „hned to bude…“

Vyskočil a popadl pohár, který předtím upustil do mísy. Stačilo málo, aby si všiml zlatého medailonku, který ležel schovaný pod ním.

„Aguamenti!“ rozkřikl se a šťouchl do poháru hůlkou.

Pohár se v okamžení naplnil čirou vodou. Harry klesl na kolena vedle Brumbála, nadzvedl mu hlavu a přiložil mu skleněný okraj k ústům – v poháru však nic nebylo. Brumbál zasténal a zalapal po dechu.

„Vždyť jsem tu měl… počkejte… Aguamenti!“ zopakoval Harry zaklínadlo a namířil hůlkou na pohár. Opět se v něm na jedinou vteřinu zaleskla čirá voda, jakmile však přiložil pohár k Brumbálovým rtům, zmizela.

„Já se snažím, pane profesore, snažím se!“ zabědoval zoufale Harry, měl ale dojem, že ho Brumbál neslyší. Ředitel se převalil na bok, velikými doušky nasával do plic vzduch a sípěl, jako by překonával strašlivou bolest. „Aguamenti – Aguamenti – AGUAMENTI!“

Pohár se ještě jednou naplnil a okamžitě znovu vyprázdnil. Brumbálův dech pozvolna slábl. Harry cítil, jak se jeho mysli zmocňuje panická hrůza, bezděčně však pochopil, že zbývá jediná možnost, jak si opatřit vodu, protože přesně tak to Voldemort zosnoval…

Bleskurychle přiskočil k okraji skály, ponořil pohár do jezera a vytáhl ho až po okraj naplněný ledovou vodou, která tentokrát nezmizela.

„Tumáte, pane – tady!“ vykřikl, vrhl se k němu a neobratně mu vodu vylil do obličeje.

Ničeho jiného nebyl schopen, protože mrazivý chlad, který mu ochromil druhou volnou ruku bez poháru, nebyl způsoben pouhou ledovou jezerní vodou. Za zápěstí ho drapla slizká bílá ruka a tvor, jemuž patřila, ho pomalu táhl po skále zpět ke břehu. Hladina jezera už nebyla hladká jako zrcadlo. Voda se divoce rozvířila a kamkoli Harry pohlédl, všude se z temných hlubin vynořovaly bílé hlavy a ruce – muži, ženy i děti se zapadlýma nevidomýma očima mířili ke skalnatému ostrůvku. Z černých jezerních vod povstávala armáda mrtvých.

„Petrificus totalus!“ zaječel Harry. Urputně se přidržoval hladkého a mokrého skalního povrchu ostrůvku a namířil hůlkou na neživého, který ho pevně držel. Neživý ho pustil, po zádech hlasitě šplouchl do vody a převrátil se. Harry se vyškrábal na nohy, na ostrůvek už ale vylézali další neživí. Kostnatýma rukama chňapali po kluzkých kamenech, prázdnýma zamlženýma očima v propadlých rozšklebených tvářích ho bedlivě sledovali a za sebou vlekli cáry promočených hadrů.

„Petrificus totalus!“ znovu zaburácel Harry, ustoupil o několik kroků a zuřivě mával hůlkou. Šest sedm neživých se zhroutilo, mnohem víc jich ale postupovalo k němu. „Impedimenta! Pouta na vás!“

Někteří z nich zakolísali, jednoho či dva omotala pouta přivolaná kouzlem, ale ti další, kteří vylézali na břeh za nimi, jen překročili padlá těla a valili se vpřed. Harry bez ustání mával hůlkou a nakonec zavřískal: „Sectumsempra! SECTUMSEMPRA!“

V promáčených hadrech i v ledově studené kůži neživých se náhle otevřely hluboké rány, neživí však neměli krev, kterou by prolili. Nedbali utržených ran a kráčeli dál, vodou zvarhánkovatělé ruce natahovali před sebou. Harry před nimi ustupoval víc a víc a vtom pocítil, že ho zezadu omotaly jejich paže, vyzáblé a bez masa, studené jako smrt. Skála mu zmizela pod nohama, když ho vyzvedli do výše a pomalu, neodvratně ho nesli zpět k vodě. Věděl, že se jim nikdy nevyprostí, že se za okamžik utopí a promění se v dalšího mrtvého strážce zlomku Voldemortovy rozpolcené duše…

Potom do temnoty, jež ho obestírala, vyšlehl oheň: karmínově rudé a zlaté plameny vytvořily ohnivý kruh, který obtočil skálu, kde se Harry nacházel, a neživí, kteří ho drželi v tak pevném sevření, zakolísali a zastavili se. Neodvažovali se projít plameny, aby se dostali k vodě, a upustili Harryho na zem. Harry při dopadu uklouzl po mokrém kameni a odřel si obě ruce, rychle se ale vyškrábal na nohy, zvedl hůlku a rozhlédl se kolem.

Brumbál stál opět na nohou, bledý jako neživí, kteří je obléhali, zato vyšší než kdokoli z nich, a v očích mu tančily záblesky ohně. Hůlku držel zdviženou nad hlavou jako pochodeň, z její špičky tryskal plamenný příval a ovíjel útočící hordu jako mocné žhavé laso.

Neživí vráželi jeden do druhého a bezhlavě se pokoušeli uniknout ohni, který je obklopoval ze všech stran…

Brumbál sáhl na dno kamenné mísy, sebral medailonek, schoval ho do kapsy hábitu a beze slova pokynul Harrymu, aby se k němu připojil. Neživí, oslnění šlehajícími plameny, jako by si neuvědomovali, že jim kořist uniká. Brumbál vedl Harryho zpátky ke člunu, ohnivý kruh se posouval s nimi a vytvářel kolem nich neproniknutelnou hráz. Zmatení neživí je doprovodili až ke břehu, kde vděčně vklouzli do temné vody.

Harry se třásl po celém těle a na okamžik propadl obavám, zda bude mít Brumbál dost sil, aby vlezl do člunu, protože při prvním pokusu se nejistě zapotácel. Veškeré úsilí musel patrně vložit do toho, aby kolem nich udržel ochranný hořící kruh. Harry ho vzal za ruku a pomohl mu na sedátko ve člunu. Jakmile se tam oba bezpečně vmáčkli, dal se člun do pohybu, odpoutal se od skalnatého ostrůvku a v kruhu ohně zamířil přes černou hladinu ke břehu. Zdálo se, že neživí, kteří se pod vodou hemžili, už se neodváží znovu vynořit.

„Pane – profesore,“ lapal Harry po dechu, „já zapomněl – na ten oheň – šli po mně a já ztratil hlavu…“

„To úplně chápu,“ zamumlal Brumbál. Harryho vyděsilo, jak slabě zní jeho hlas.

Dopluli ke břehu, lehce k němu přirazili, Harry vyskočil z člunu a rychle se otočil, aby pomohl vystoupit i Brumbálovi. Jakmile se Brumbál vyšplhal na břeh, nechal ruku s hůlkou klesnout k zemi; ohnivý kruh zmizel, neživí už se ale z vody nevynořili. Malý člun se opět potopil pod hladinu a řetěz s řinkotem a skřípěním vklouzl do jezera za ním. Brumbál si zhluboka povzdechl a opřel se o stěnu jeskyně.

„Jsem slab…“ šeptl.

„Nemějte strach, pane profesore,“ vyhrkl Harry, přestože cítil velké znepokojení, když viděl Brumbálovu neobyčejnou bledost a zjevné vyčerpání. „Nebojte se, dostanu nás zpátky… opřete se o mě, pane…“

Přehodil si Brumbálovu nezraněnou paži kolem ramen, nechal na sobě spočinout většinu jeho váhy a vedl ho kolem jezera zpět.

„Ta ochrana byla… nakonec přece jen… dobře vymyšlená,“ mumlal nezřetelně Brumbál. „Jeden člověk by to samotný nezvládl… Vedl sis dobře, velmi dobře, Harry…“

„Radši nemluvte,“ domlouval mu, neboť se mu vůbec nelíbil Brumbálův skomíravý hlas ani jeho vrávoravá chůze. „Šetřete síly, pane profesore… za chviličku budeme venku…“

„Vstupní brána bude zase zavřená… vezmi si můj nůž…“

„Není třeba, řízl jsem se do krve o kámen,“ ubezpečil ho pevným hlasem Harry. „Jen mi ukažte, kam…“

„Tady…“

Harry přejel odřeným předloktím po skále. Jakmile kamenný oblouk dostal své krvavé mýtné, okamžitě se znovu otevřel. Prošli vnější jeskyní a Harry pomohl Brumbálovi vlézt ještě jednou do ledové mořské vody, jíž byla zaplněna puklina v útesu.

„Všechno bude zas dobré, pane profesore,“ chvíli co chvíli opakoval Harry, kterému dělalo Brumbálovo mlčení ještě větší starosti než předtím jeho skomírající hlas. „Už tam skoro jsme… dokážu nás oba přemístit zpátky… nebojte se…“

„Já se nebojím, Harry,“ ujistil ho Brumbál a navzdory ledové vodě zněl jeho hlas o něco silněji. „Jsem přece s tebou.“

Kapitola dvacátá sedmá

Věž v bouři

Když se vynořili pod hvězdnatou oblohou, Harry vytáhl Brumbála na nejbližší balvan a pak ho zvedl na nohy. Celý promočený roztřesený a zatížený váhou jeho těla, jak jej stále podpíral, soustředil se Harry jako ještě nikdy v životě na cíl, do něhož se chtěl přemístit: Prasinky. Zavřel oči, stiskl Brumbálovu paži, jak nejsilněji dokázal, a vykročil vstříc onomu pocitu příšerného stlačení.

Že se mu to podařilo, poznal, ještě než oči znovu otevřel – mořský vánek prosycený pachem soli zmizel. Stáli s Brumbálem v Prasinkách uprostřed neosvětlené Hlavní ulice, třásli se zimou a kapala z nich voda. Na kratičký děsivý okamžik měl Harry dojem, že se k němu z postranních uliček plíží podél krámků další neživí, když ale párkrát zamrkal, viděl, že se nikde nic nehýbe. Všude panoval naprostý klid a černočernou tmu protínala jen záře několika luceren a osvětlených oken v patrech nad krámky.

„Dokázali jsme to, pane profesore!“ zašeptal s námahou Harry. Teprve teď si uvědomil, že ho bolestivě píchá na prsou. „Dokázali jsme to! Máme ten viteál!“

Brumbál zavrávoral a opřel se o něj. Harry se chviličku domníval, že ředitel ztratil rovnováhu kvůli jeho neobratnosti při přemisťování, pak si ale ve světle vzdálené pouliční lucerny povšiml, že ještě nikdy neměl tak bledý a zpocený obličej.

„Je vám dobře, pane profesore?“

„Bývalo mi i líp,“ zahučel slabým hlasem Brumbál, koutky úst mu přitom ale pobaveně škubly. „Ten lektvar… rozhodně nebyl zdravotní čaj…“

A k Harryho zděšení se skácel k zemi.

„Pane profesore…! Všechno bude dobré, pane profesore, z toho se dostanete, nebojte se…“

Zoufale se rozhlížel a hledal pomoc, nikde však nikoho neviděl a sám věděl jen jediné – musí Brumbála co nejrychleji dopravit na ošetřovnu.

„Musím vás dostat do školy, pane profesore… Madame Pomfreyová…“

„Ne,“ zarazil ho Brumbál. „Musím… musím se dostat k profesoru Snapeovi… mám ale dojem… že teď právě bych tak daleko nedošel…“

„Máte pravdu… Poslyšte, pane – půjdu a někde zaklepu, najdu někoho, u koho můžete zůstat – pak poběžím do školy a přivedu madame…“

„Severuse,“ skočil mu rozhodně do řeči Brumbál. „Potřebuji Severuse…“

„No dobře, tak Snapea – budu vás tu ale muset na chviličku nechat, abych…“

Než se však stačil pohnout, zaslechl zvuk běžících kroků. Srdce mu zaplesalo: někdo je zahlédl, někdo pochopil, že potřebují pomoc. Ohlédl se a spatřil, že k nim temnou ulicí běží madame Rosmerta v chlupatých pantoflích na vysokém podpatku a v hedvábném župánku s vyšívanými draky.

„Viděla jsem, jak jste se sem přemístili, když jsem zatahovala záclony na okně v ložnici! Díky bohu, díky bohu! Vůbec jsem nevěděla, co mám – ale co je to s Albusem?“

Zarazila se, namáhavě oddechovala a překvapeně se dívala na Brumbála.

„Ublížil si,“ odpověděl Harry. „Madame Rosmerto, mohli bychom ho odvést ke Třem košťatům? Já poběžím do školy a přivedu pomoc.“

„Sám tam nahoru jít nemůžeš! Copak si neuvědomuješ – vy jste neviděli…?“

„Jestli mi s ním pomůžete,“ pokračoval Harry, který ji vůbec neposlouchal, „myslím, že ho dostaneme dovnitř…“

„Co se stalo?“ otázal se Brumbál. „Něco špatného, Rosmerto?“

„Znamení – Znamení zla, Albusi.“

A ukázala na oblohu k Bradavicím. Když to Harry uslyšel, zmocnila se ho děsivá předtucha… otočil se a pohlédl ke škole.

Uviděl je okamžitě, vznášelo se na obloze nad školou: zářivě zelená lebka s hadím jazykem, znamení, které za sebou zanechávali Smrtijedi pokaždé, když někam pronikli… pokaždé, když vraždili…

„Kdy se tam objevilo?“ zeptal se Brumbál, bolestivě zmáčkl rukou Harryho rameno a namáhavě se postavil.

„Musí to být sotva pár minut! Když jsem pouštěla ven kocoura, ještě tam nebylo, když jsem ale vyšla nahoru…“

„Musíme se neprodleně vrátit do hradu,“ prohlásil Brumbál, a přestože se nepatrně zapotácel, zdálo se, že je svrchovaným pánem situace. „Potřebujeme se tam nějak dopravit, Rosmerto, co košťata…?“

„Mám dvě schovaná za výčepním pultem,“ odpověděla a zatvářila se vystrašeně. „Mám pro ně doběhnout a…“

„Ne, Harry to zvládne.“

Harry neotálel a zvedl hůlku.

„Accio Rosmertina košťata!“

O vteřinu později zaslechli hlasité prásknutí a hlavní dveře hostince se otevřely dokořán. Na ulici vylétla dvě košťata a jako o závod se hnala k Harrymu, zastavila nad zemí ve výši pasu a nepatrně se chvěla.

„Pošlete prosím zprávu na ministerstvo, Rosmerto,“ požádal ji Brumbál a nasedl na bližší koště. „Je docela možné, že si v Bradavicích ještě nikdo neuvědomuje, co zlého se přihodilo… Harry, vezmi si neviditelný plášť.“

Harry vytáhl z kapsy plášť a přehodil si ho přes ramena, ještě než nasedl na koště. Madame Rosmerta už cupitala zpátky k hostinci, když se Harry s Brumbálem odrazili od země a vznesli se do vzduchu. Mířili k hradu a Harry koutkem oka pozoroval Brumbála, připraven chytit ho a pomoci mu, kdyby padal. Zdálo se ale, že pohled na Znamení zla vlil řediteli do žil novou sílu – nahnul se co nejníž ke svému koštěti, oči měl upřené na znamení a dlouhé stříbrné vlasy i vousy za ním v nočním vzduchu vlály jako závoj. Také Harry hleděl před sebe na vznášející se lebku, strach se v něm vzdouval jako jedovatá bublina, stlačoval mu plíce a vytěsňoval mu z hlavy všechny prožité útrapy.

Jak dlouho byli vlastně pryč? Nevyčerpali už Ron, Hermiona a Ginny svoji dávku štěstí? Je to snad někdo z nich, jehož smrt zvěstuje Znamení zla vznášející se nad školou, nebo je to Neville, Lenka či někdo z Brumbálovy armády? A pokud je to některý z nich… To přece on je požádal, aby opustili bezpečí svých ložnic… má snad znovu mít na svědomí smrt kamaráda?

Letěli nad temnou klikatou cestou, po níž zkraje večera do Prasinek přišli, a Harry přes svištění nočního vzduchu v uších slyšel, jak Brumbál opět nějakým neznámým jazykem cosi mumlá. Domyslel se, co to asi bylo, když se pod ním koště nepatrně otřáslo přesně v okamžiku, kdy přelétali zeď ohraničující školní pozemky – Brumbál uvolňoval ochranná kouzla, jimiž hrad kolem dokola sám zabezpečil, aby mohli plnou rychlostí proletět dovnitř. Znamení zla se třpytilo přímo nad astronomickou věží, nejvyšší v celém hradu. Zemřel tedy někdo právě tam?

Brumbál už přelétl zubaté cimbuří věže a slézal z koštěte. Harry přistál vedle něj o pouhých pár vteřin později a rozhlédl se na všechny strany.

Na hradební předprsni nikdo nebyl. Dveře k točitému schodišti, jež vedlo dolů do hradu, byly zavřené. Nikde žádné známky zápasu, žádné stopy po boji na život a na smrt, žádná mrtvá těla.

„Co to znamená?“ zeptal se Harry Brumbála a zvedl oči k zelené lebce, jejíž hadí jazyk se nad nimi odpudivě třpytil. „Je to skutečně pravé Znamení zla? Vážně se někdo dostal do… Pane profesore!“

V přízračném zeleném svitu znamení Harry viděl, jak se Brumbál zčernalou rukou křečovitě chytil za hruď.

„Běž vzbudit Severuse,“ přikázal Harrymu vyčerpaně, ale srozumitelně. „Pověz mu, co se stalo, a přiveď ho za mnou. Nic jiného nedělej, s nikým jiným nemluv a nesvlékej si plášť. Já počkám tady.“

„Ale…“

„Slíbils, že mě budeš poslouchat, Harry – běž!“

Harry se rozběhl ke dveřím vedoucím k točitému schodišti, sotva ale položil ruku na železný kruh, jímž se otevíraly, zaslechl z druhé strany za nimi dusot běžících nohou. Tázavě se ohlédl na Brumbála, který mu gestem naznačil, aby ustoupil. Vrátil se o několik kroků zpátky a vytáhl hůlku.

Dveře se rozlétly dokořán a na hradby se s výkřikem „Expelliarmus!“ kdosi vřítil.

V tomtéž okamžiku Harryho tělo ztuhlo a znehybnělo. Cítil, jak zády dopadá na stěnu věže, o niž zůstal opřený jako nějaká vratká socha, neschopen pohnout se či promluvit. Vůbec nechápal, jak je to možné – Expelliarmus přece není zaklínadlo zmrazovacího kouzla…

A pak ve světle znamení spatřil, že Brumbálova hůlka obloukem vylétla do vzduchu, přelétla okraj předprsně a zmizela za cimbuřím. Teď pochopil: Brumbál ho neverbálním zaklínadlem znehybnil, ovšem vteřina, kterou k tomu potřeboval, ho připravila o možnost bránit se před útokem na sebe.

Stál s obličejem bílým jako křída a zády se opíral o cimbuří, nejevil však sebemenší známku paniky či bezradnosti. Pohlédl na toho, kdo ho odzbrojil, a pozdravil: „Dobrý večer, Draco.“

Malfoy vykročil ze stínu a bleskurychle vše obhlédl, aby se přesvědčil, že jsou s Brumbálem sami. Pohled mu padl na druhé koště.

„Kdo je tu s vámi?“

„Na to bych se měl spíš zeptat já tebe. Nebo je to všechno jen tvoje dílo?“

Harry v zelenavé záři znamení sledoval, jak se Malfoyovy světlé oči vracejí k Brumbálovi.

„Ne,“ odpověděl. „Mám tady pomocníky. Vaši školu dnes v noci navštívili Smrtijedi.“

„No to se podívejme,“ poznamenal uznale Brumbál, jako by mu Malfoy ukazoval vynikajícně vypracovaný domácí úkol. „Skutečně prvotřídní práce. Našel jsi způsob, jak je dostat dovnitř, že ano?“

„Jo,“ přikývl Malfoy a zdálo se, že sotva popadá dech. „Přímo vám před nosem, vůbec o ničem jste nevěděl!“

„Opravdu důmyslné,“ přikývl Brumbál. „Jenže… promiň… kde jsou teď? Zdá se, že jsi tu sám.“

„Narazili na vaše hlídky. Právě teď s nimi dole pod námi bojují. Nepotrvá jim to dlouho… běžel jsem zatím napřed. Mám – mám svůj vlastní úkol.“

„Ovšem, v tom případě bys ale neměl na nic čekat a splnit ho, chlapče,“ podotkl tiše Brumbál.

Následovala chvíle ticha. Harry, uvězněný ve svém neviditelném a ochromeném těle, těkal pohledem od jednoho k druhému a natahoval uši, aby zaslechl vzdálené zvuky bojujících Smrtijedů. Draco Malfoy před ním jen upřeně hleděl na Albuse Brumbála, který se zcela neuvěřitelně usmíval.

„Draco, Draco, ty přece nejsi vrah.“

„Jak to víte?“ vyštěkl Malfoy.

Sám si zjevně uvědomoval, jak dětinsky to vyznělo. Harry v zeleném svědě znamení viděl, že mu ve tvářích naskočil rozpačitý ruměnec.

„Vůbec netušíte, čeho jsem schopný,“ nutil se Malfoy k ráznému tónu. „Nevíte, co všechno už jsem udělal!“

„Ale ano, vím,“ ujistil ho mírným hlasem Brumbál. „Málem jsi zabil Katii Bellovou a Ronalda Weasleyho. Celý školní rok ses čím dál zoufaleji pokoušel mne zabít. Nezlob se, že to říkám, Draco, ale byly to dost ubohé pokusy… Upřímně řečeno tak ubohé, že by mě zajímalo, jestli jsi je vůbec myslel vážně…“

„To si pište, že myslel!“ rozkřikl se Malfoy. „Pracoval jsem na tom celý rok a dnes večer…“

Odkudsi z hloubi hradu pod sebou zaslechl Harry tlumený výkřik. Malfoy ztuhl a ohlédl se.

„Někdo tam dole bojuje jako lev,“ poznamenal nevzrušeně Brumbál. „Vraťme se ale k tomu, co jsi říkal… Ano, podařilo se ti přivést do mé školy Smrtijedy, což jsem, přiznávám, považoval za nemožné. Jak jsi to dokázal?“

Malfoy ale neodpovídal, stále ještě naslouchal, co se děje pod nimi, a zdálo se, že je skoro stejně ochromený jako Harry.

„Možná by ses do toho svého úkolu měl pustit sám,“ promluvil znovu Brumbál. „Co když moji strážní tvoje pomocníky přemohli? Jak si už pravděpodobně uvědomuješ, jsou tady dnes večer i členové Fénixova řádu. A ty koneckonců ničí pomoc nepotřebuješ… jsem v tuto chvíli bez hůlky a nemohu se bránit.“

Malfoy na něj dál jen upřeně zíral.

„Chápu,“ pokračoval Brumbál laskavým tónem, když se Malfoy nepohnul ani nepromluvil. „Máš strach něco podniknout, dokud se k tobě nepřipojí ostatní.“

„Nemám strach!“ zavrčel Malfoy, nijak se ale nepokusil Brumbála ohrozit. „To vy byste se měl bát!“

„Ale čeho? Nemyslím, že mě zabiješ, Draco. Zabít někoho není ani zdaleka tak jednoduché, jak se domnívají ti, kteří to nikdy nezkusili… Tak mi zatím pověz, než se dočkáme tvých přátel… jak se ti podařilo propašovat je sem? Řekl bych, že ti trvalo hodně dlouho, než jsi konečně zjistil, jak to udělat.“

Malfoy vypadal, že přemáhá nutkání hlasitě se rozkřičet nebo zvracet. Polkl, několikrát se zhluboka nadechl a zlostně si Brumbála prohlížel. Hůlkou mu mířil přímo na srdce. Pak, jako by se z něj ta slova vydrala proti jeho vůli, odpověděl: „Musel jsem spravit tu porouchanou rozplývavou skříň, kterou už léta nikdo nepoužívá. Tu, co se v ní v loňském roce ztratil Montague…“

„Áááá!!!“

Brumbálův povzdech se napůl podobal zasténání. Ředitel na okamžik zavřel oči.

„To bylo chytré… Předpokládám, že existuje ještě jedna?“

„Druhá je u Borgina a Burkese,“ odpověděl mu Malfoy, „a obě jsou nějak propojené. Montague mi vyprávěl, že když ho zavřeli do té, kterou máme v Bradavicích, ocitl se v naprostém prázdnu, chvílemi ale slyšel, co se děje ve škole, a chvílemi k němu zase doléhaly zvuky z obchodu, jako by skříň neustále cestovala tam a zase zpátky. Na jednom ani na druhém konci ho ale nikdo neslyšel… Nakonec se mu podařilo dostat se ven tak, že se přemístil, i když ještě neměl složenou zkoušku. Málem při tom přišel o život. Všichni to považovali za zábavnou historku, jen já jsem si uvědomil, co to znamená… Dokonce ani Borgin o tom nevěděl – já byl jediný komu došlo, že kdyby se mi podařilo tu rozbitou skříň spravit, možná bych tím otevřel cestu do Bradavic.“

„Vynikající,“ zamumlal Brumbál. „Smrtijedi tedy získali možnost projít od Borgina a Burkese přímo do školy a přispět ti na pomoc… Chytrý plán, velice chytrý… a jak správně říkáš, přímo mně před nosem…“

„Jo,“ přikývl Malfoy, kterému jako by Brumbálova chvála paradoxně dodala odvahu a klid. „Jo, zatraceně chytrý plán!“

„Pokud se nemýlím,“ pokračoval Brumbál, „měl jsi i chvíle pochybností, kdy sis vůbec nebyl jistý, zda se ti podaří tu skříň opravit. A uchýlil ses k velice primitivním a chybně vypočítaným krokům. Poslal jsi mi začarovaný náhrdelník, který nutně musel skončit v nesprávných rukou… a té otrávené medoviny jsem se mohl napít jen naprostou náhodou…“

„No, jasně – ale stejně jste nepřišel na to, kdo to má všechno na svědomí, co?“ ušklíbl se posměšně Malfoy a Brumbál sjel po zdi cimbuří trochu níž k zemi, jako by mu nohy začínaly vypovídat službu. Harry mlčky a marně zápasil s kouzlem, kterým byl spoután.

„Popravdě řečeno jsem na to přišel,“ zahučel Brumbál. „Byl jsem si jistý, že je to tvoje práce.“

„Tak proč jste mě nezarazil?“ opáčil nevěřícně Malfoy.

„Pokoušel jsem se, Draco. Profesor Snape tě na můj příkaz sledoval…“

„To vůbec nebylo na váš příkaz, slíbil totiž mé matce…“

„Tak to pochopitelně vysvětlil tobě, Draco, ale…“

„Je dvojitý agent, vy senilní hlupáku, nepracuje pro vás, to si jen myslíte!“

„V tom s tebou musím nesouhlasit, Draco. Profesoru Snapeovi totiž bezvýhradně důvěřuji…“

„V tom případě už jste ztratil veškerou soudnost!“ posmíval se Malfoy. „Snape se nabízel celou dobu, že mi pomůže – chtěl si nejspíš přisvojit všechny zásluhy. Tvrdil, že chce také přispět svým dílem… ‚O co se vlastně snažíš? Ten náhrdelník, to byla tvoje práce? Taková hloupost, všechno se tím mohlo prozradit!‘ – O tom, co dělám v Komnatě nejvyšší potřeby, jsem mu neřekl ani slovo. Zítra se probudí a zjistí, že je po všem, a nebude už největším oblíbencem Pána zla. V porovnání se mnou z něj bude Nikdo, absolutní nula!“

„To je opravdu milé,“ připustil mírně Brumbál. „Každého z nás samozřejmě potěší, když někdo naši usilovnou práci dokáže řádně ocenit… přesto jsi ale musel mít nějakého komplice… v Prasinkách musel být někdo, kdo měl možnost podstrčit Katii ten… ten… áááá…“

Brumbál opět zavřel oči a přikývl – vypadalo to, jako by se o něj pokoušel spánek.

„…samozřejmě… Rosmerta. Jak dlouho už je ovládaná kletbou Imperius?“

„Konečně vám to došlo, co?“ popichoval ho Malfoy.

Zdola se ozval další výkřik, tentokrát o něco hlasitější než poprvé. Malfoy se znovu nervózně ohlédl přes rameno, pak se vrátil očima k Brumbálovi, který pokračoval. „Takže jsi přinutil chudinku Rosmertu, aby se schovala na toaletě a strčila náhrdelník první bradavické studentce, která se tam objeví bez doprovodu? A ta otrávená medovina… no ano, samozřejmě, Rosmerta měla možnost přidat do ní na tvůj příkaz jed, než láhev poslala Křiklanovi. Domnívala se totiž, že ji od něj mám dostat jako vánoční dárek… Ano, to bylo chytré, velmi chytré… chudáka pana Filche přirozeně vůbec nenapadlo, že by měl láhev od Rosmerty překontrolovat… Pověz mi, jak jste se s Rosmertou domlouvali? Byl jsem přesvědčen, že máme všechny možnosti spojení mezi školou a vnějším světem pod kontrolou.“

„Začarované mince,“ vysvětloval Malfoy, jako by ho něco nutilo, aby nepřestával mluvit, přestože ruka s hůlkou se mu divoce třásla. „Jednu jsem měl já a druhou ona, takže jsem jí mohl posílat zprávy…“

„Není to náhodou stejná metoda tajného dorozumívání, jakou v loňském školním roce používala skupina, která si říkala Brumbálova armáda?“ zajímal se Brumbál. Mluvil lehce a nenucené, Harry ale viděl, že se opět po zdi sesul o několik centimetrů níž.

„Jo, odkoukal jsem to od nich,“ přiznal Malfoy s pokřiveným úsměvem. „A nápad s otrávenou medovinou jsem zase pochytil od té mudlovské šmejdky Grangerové, slyšel jsem, jak se v knihovně bavila o tom, že Filch vůbec neumí rozeznávat jedy…“

„Buď tak laskav a to urážlivé označení přede mnou nepoužívej,“ napomenul ho Brumbál.

Malfoy se drsně zachechtal.

„Vám vadí, že říkám mudlovská šmejdka, když se vás za chvilku chystám zabít?“

„Ano, vadí,“ přikývl Brumbál a Harry viděl, že mu nohy na zemi nepatrně podklouzly, jak se snažil udržet se vzpřímeně. „A když mluvíš o mém zabití, Draco, už jsi na to měl několik dlouhých minut. Jsme tady úplně sami. Zastihl jsi mě bezbrannějšího, než jsi mohl čekat i v tom nejbujnějším snu, a přesto jsi dosud nic neudělal…“

Malfoy bezděky zkřivil ústa, jako by kousl do něčeho neobyčejně hořkého.

„Vraťme se ale k dnešnímu večeru,“ pokračoval Brumbál. „Zůstává mi tak trochu záhadou, jak k tomu vlastně došlo… Tys věděl, že odcházím ze školy? Vlastně ano, samozřejmě,“ odpověděl si sám, „Rosmerta mě viděla odcházet a nepochybně ti dala vědět pomocí těch chytře vymyšlených mincí…“

„Přesně tak,“ potvrdil jeho domněnku Malfoy. „Říkala ale, že jste si šel dát jen něco k pití a že se vrátíte…“

„Ano, dnes večer jsem se doopravdy napil… dá se také říct, že jsem se vrátil,“ zamumlal Brumbál. „A tebe napadlo, že mi nachystáš past?“

„Rozhodli jsme se, že nad věží vztyčíme Znamení zla a přinutíme vás tak, abyste se rychle vrátil podívat se, kdo byl zavražděn,“ vysvětloval Malfoy. „A zabralo to!“

„Tedy… zabralo i nezabralo…“ řekl Brumbál. „Mám tomu ovšem rozumět tak, že zatím nikdo zavražděn nebyl?“

„Někdo o život přišel,“ vyhrkl Malfoy a hlas mu poskočil o oktávu výš. „Někdo z vašich lidí… nevím, kdo to byl, byla tam tma… zakopl jsem o jeho tělo… byli jsme domluvení, že až se vrátíte, budu už na vás tady nahoře čekat, připletli se mi však do cesty lidi z toho vašeho Fénixova řádu…“

„Ano, to oni mají ve zvyku,“ přikývl Brumbál.

Zdola se ozvaly mocné rány a po nich výkřiky hlasitější než dosud – vypadalo to, že se bojuje přímo na točitém schodišti k věžnímu ochozu, kde stáli Brumbál, Malfoy a neviditelný Harry, jemuž se v neviditelné hrudi neslyšně rozbušilo srdce. Někdo je mrtvý… Malfoy zakopl o něčí tělo… kdo to asi je?

„Ať tak či onak, nezbývá mnoho času,“ promluvil znovu Brumbál. „Promluvme si tedy o tom, jaké máš možnosti, Draco.“

„Jaké mám možnosti?“ zopakoval po něm hlasitě Malfoy. „Stojím tady s hůlkou, jsem připraven vás zabít…“

„Můj drahý chlapče, přestaňme si už v této věci cokoli namlouvat. Kdybys byl doopravdy připraven mě zabít, byl bys to udělal hned v okamžiku, kdy jsi mě odzbrojil, a neztrácel bys čas tímhle příjemným tlacháním o různých způsobech a prostředcích.“

„Já žádné možnosti nemám!“ odsekl Malfoy a náhle byl stejně bílý jako Brumbál. „Musím to udělat! Jinak mě zabije! Zabije mě i celou moji rodinu!“

„Chápu, v jak obtížné jsi situaci,“ ujistil ho Brumbál. „Proč jinak myslíš, že jsem tě až do dnešního dne nechal na pokoji? Bylo mi jasné, že kdyby si lord Voldemort uvědomil, že tě podezřívám, nechal by tě zabít.“

Malfoy sebou bázlivě škubl, když zaznělo Voldemortovo jméno.

„Neodvažoval jsem se promluvit si s tebou o tvém poslání, přestože jsem věděl, čím jsi byl pověřen, protože jsem se obával, aby proti tobě nepoužil nitrozpyt,“ pokračoval Brumbál. „Teď si spolu konečně můžeme pohovořit zcela otevřeně… Nestalo se ještě nic nenapravitelného, nikomu jsi neublížil doopravdy, i když jsi měl velké štěstí, že obě tvoje nezamýšlené oběti přežily… můžu ti pomoct, Draco.“

„Ne, to tedy nemůžete,“ zavrtěl hlavou Malfoy a ruka, v níž držel hůlku, už se mu třásla jako osika. „Nikdo mi nepomůže. Řekl mi, že to musím udělat, protože jinak mě zabije. Nemám na vybranou.“

„Přidej se na správnou stranu, Draco, a můžeme tě schovat spolehlivěji, než si vůbec dokážeš představit. A co víc, můžu ještě dnes vyslat členy Řádu za tvou matkou, aby ji také ukryli. Tvůj otec je momentálně v bezpečí v Azkabanu… až přijde čas, dokážeme ochránit i jeho… přidej se na správnou stranu, Draco… nejsi přece vrah…“

Malfoy na něj upřeně zíral.

„Nakonec jsem už ale u cíle, ne?“ odtušil pak pomalu. „Všichni si mysleli, že přijdu o život, až se o to pokusím, a já jsem zatím tady… A mám vás v hrsti… to já tu stojím s hůlkou, a vy jste mi vydán na milost a nemilost…“

„Ne, Draco,“ namítl tiše Brumbál. „Teď všechno záleží na mém milosrdenství, ne na tvém.“

Malfoy na to nic neřekl. Ústa měl otevřená a hůlka se mu v ruce stále třásla. Harry měl dojem, že vidí, jak nepatrně poklesla…

Vtom se na schodišti rozlehly dunivé kroky a o chviličku později Malfoye odstrčily stranou čtyři postavy v černých hábitech, které vyrazily ze dveří a vyběhly na věžní ochoz. Harry, stále ještě ochromený kouzlem, bez mrknutí sledoval, co se bude dít. S hrůzou hleděl na čtyři neznámé – v šarvátce dole pod nimi patrně zvítězili Smrtijedi.

Jakýsi tlusťoch s nezdravou pletí a podivně škodolibým, křivým pohledem se dýchavičně zachechtal.

„Brumbál zahnaný do kouta!“ vykřikl a obrátil se k malé tlusté ženě, která vypadala jako jeho sestra a nedočkavě se zubila. „Brumbál bez hůlky! Brumbál docela sám! Dobrá práce, Draco, blahopřeji!“

„Dobrý večer, Amycusi,“ pozdravil klidně Brumbál, jako by vítal hosta na čajovém dýchánku. „A přivedl jste i Alektu, to je od vás milé…“

Žena se krátce a zlostně zasmála.

„Myslíte, že vás ty vaše vtípky spasí dokonce na smrtelné posteli?“ zeptala se posměšně.

„Vtípky? Ale ne, to je jen dobré vychování,“ opravil ji Brumbál.

„Tak už to skoncujte!“ ozval se neznámý, který stál Harrymu nejblíž – vysoký, rozložitý chlapík se slepenými špinavými šedými vlasy a kotletami, jemuž černý hábit Smrtijeda přiléhal k tělu těsně a nepohodlně. Harry ještě v životě neslyšel nikoho mluvit, jako když o sebe skřípavě drhnou dva kusy kovu. Cítil z něj pronikavou směs pachů, v níž rozeznával špínu, pot a nepochybně i lidskou krev. Na umouněných rukou měl muž dlouhé zažloutlé nehty.

„To jste vy, Fenrire?“ otázal se Brumbál.

„Přesně tak,“ zasípěl Smrtijed. „Jste rád, že mě vidíte, Brumbále?“

„Ne, to bych právě netvrdil…“

Fenrir Šedohřbet se ušklíbl a vycenil špičaté zuby. Po bradě mu stékal pramínek krve, když si pomalým, odpudivým pohybem olízl rty.

„Víte přece, jak hrozně mám rád děti, Brumbále.“

„Mám tomu rozumět tak, že je nyní napadáte, i když není úplněk? To je ovšem naprosto neobvyklé… vypěstoval jste si zálibu v lidském mase, kterou už nestačíte uspokojovat jen jednou za měsíc?“

„Uhodl jste,“ zavrčel Šedohřbet. „Šokuje vás to, co, Brumbále? Nahání vám to strach?“

„Inu, nebudu předstírat, že se mi z toho tak trochu nezvedá žaludek,“ odpověděl Brumbál. „A musím také přiznat, že mě poněkud šokuje, že ze všech lidí na světě právě vás pozval tady Draco do školy, kde žijí všichni jeho kamarádi…“

„Já ho nepozval,“ vydechl Malfoy. Nedíval se na Šedohřbeta a zdálo se dokonce, že si dává pozor, aby o něj nezavadil ani koutkem oka. „Nevěděl jsem, že se tady objeví…“

„Výlet do Bradavic bych si nenechal ujít ani zanic, Brumbále,“ zasyčel chraptivě Šedohřbet. „Je tu tolik hrdel, která mohu rozervat… úžasné, opravdu úžasné…“

Zvedl prst, žlutým nehtem se zašťoural mezi předními zuby a střelil po Brumbálovi posměšným pohledem.

„Vás bych si mohl dát jako zákusek, Brumbále…“

„Ne!“ ostře ho zarazil čtvrtý Smrtijed. Jeho tupý obličej působil krutým dojmem. „Máme svoje rozkazy. Musí to udělat Draco. Tak dělej, Draco, pospěš si!“

V Malfoyově tváři teď bylo ještě méně odhodlání než předtím. Vyděšenýma očima hleděl Brumbálovi do tváře, která bledla víc a víc a sklouzla zase o něco níž, jak se Brumbál sesouval po zdi cimbuří k zemi.

„Jak se na něj tak dívám, stejně už mu moc času nezbývá,“ poznamenal muž s beztvarým obličejem a jeho sestra se dýchavičně zasmála. „Jen se na něj koukněte – copak se vám přihodilo, Brumlo?“

„Znáte to, Amycusi, menší odolnost, pomalejší reflexy,“ odpověděl Brumbál „Jedním slovem – stáří… Jednou to možná poznáte také… budete-li ovšem mít štěstí…“

„Co tím chcete říct, sakra, jak to myslíte?“ zavřeštěl Smrtijed, kterého se náhle zmocnila zuřivost. „Jste pořád stejný, že jo, Brumlo, jen spousta řečí a skutek utek, nikdy nic neuděláte! Vůbec nechápu, proč se Pán zla s vaším zavražděním namáhá! Tak do toho, Draco, doraz ho!“

Vtom se zdola znovu ozvaly zvuky potyčky a čísi hlas zaburácel: „Zatarasili schodiště – Reducto! REDUCTO!“

Harrymu poskočilo srdce nadějí. Křik totiž znamenal, že se těmhle čtyřem nepodařilo vyřadit všechny protivníky z boje, že si mezi bojujícími pouze proklestili cestu na vrchol věže a podle toho, co bylo zdola slyšet, za sebou zahradili schodiště nějakou překážkou…

„Tak dělej, Draco, honem!“ vyštěkl muž s krutým obličejem.

Malfoyovi se ale tak strašně třásla ruka, že sotva dokázal namířit hůlkou.

„Já to udělám,“ zavrčel Šedohřbet a s nataženýma rukama a vyceněnými zuby vykročil k Brumbálovi.

„Řekl jsem ne!“ rozkřikl se muž s krutým obličejem. Vyšlehl záblesk zářícího světla a odhodil vlkodlaka stranou. Šedohřbet narazil na cimbuří, zavrávoral a zatvářil se rozzuřeně. Harrymu bušilo srdce tak divoce, že se mu zdálo nemožné, že nikdo neslyší, jak tam stojí uvězněn Brumbálovým zaklínadlem – kdybych se jen mohl pohnout, pomyslel si, vystřelil bych zpod pláště nějakou kletbu…

„Draco, tak už dělej, nebo ustup, ať může někdo z nás…“ zapištěla žena, a přesně v tu chvíli se věžní dveře znovu rozlétly dokořán. Na jejich prahu stál Snape. V ruce držel hůlku a černýma očima přejel po všech před sebou – od Brumbála bezmocně zhrouceného u zdi, přes čtyři Smrtijedy včetně běsnícího vlkodlaka, až po Malfoye.

„Máme tu problém, Snape,“ ozval se tlustý Amycus, jehož oči a namířená hůlka jako by se také nemohly odtrhnout od Brumbála, „ten kluk zřejmě nedokáže…“

Vtom pronesl Snapeovo jméno velice tiše někdo jiný.

„Severusi…“

Ten zvuk vyděsil Harryho víc než všechny hrůzy, které během celé noci zažil. Poprvé, kam jeho paměť sahala, se Brumbál doprošoval.

Snape neřekl nic, postoupil však o několik kroků kupředu a hrubě Malfoye odstrčil. Tři Smrtijedi se beze slova stáhli, dokonce i vlkodlak se zatvářil zastrašeně.

Snape se na okamžik na Brumbála zadíval a v neúprosných rysech jeho obličeje byly zřetelně znát odpor a nenávist.

„Severusi… prosím…“

Snape zvedl hůlku a namířil na Brumbála.

„Avada kedavra!“

Ze špičky jeho hůlky vytryskl paprsek zeleného světla a narazil Brumbálovi přímo do středu hrudi. Harrymu se neprodral přes rty zděšený výkřik. Němě a nehybně byl nucen přihlížet, jak kletba vymrštila Brumbála do vzduchu. Na zlomek vteřiny se zdálo, jako by byl zavěšen pod zářící lebkou, pak se pomalu převrátil na záda, jako velká hadrová panenka přepadl přes cimbuří a zmizel.

Kapitola dvacátá osmá

Princův útěk

Harry měl pocit, jako by i on padal do prázdna: To se přece nestalo… ne, to se nemohlo stát…

„Pojďme, rychle!“ vyštěkl Snape.

Popadl Malfoye za zátylek a strčil ho do dveří před všemi ostatními, Šedohřbet a oba vzrušeně oddechující zavalití sourozenci je následovali. Sotva proběhli dveřmi a zmizeli na schodišti, Harry si uvědomil, že se zase může hýbat – teď už ho nedrželo přišpendleného ke zdi žádné kouzlo, jenom hrůza a šok. Odhodil neviditelný plášť v okamžiku, kdy se do dveří nejvyššího věžního ochozu dral poslední ze Smrtijedů, muž s brutálním obličejem.

„Petrificus totalus!“

Smrtijed se zapotácel, jako by ho do zad udeřilo těžké závaží, a tuhý jako prkno se skácel k zemi. Harry sotva počkal, než tělo dopadlo – rychle je přeskočil a rozběhl se po temném schodišti dolů.

Srdce mu svíral nepopsatelný děs… Cítil, že musí najít Brumbála a chytit Snapea… oba tyto úkoly se mu v mysli jaksi spojily… Pokud se mu podaří zastihnout je pohromadě, může ještě to, k čemu došlo, zvrátit… Brumbál přece nemůže zemřít…

Posledních deset stupňů točitého schodiště zdolal Harry jediným velikým skokem, a když dopadl na zem, zastavil se s hůlkou zdviženou nad hlavou. Matně osvětlená chodba byla plná prachu, polovina stropu se zjevně propadla a přímo před jeho očima zuřila bitva. Ještě se mu ale ani nepodařilo rozeznat, kdo s kým vlastně bojuje, když zaslechl nenáviděný hlas: „Je po všem, honem pryč!“ – a zahlédl Snapea mizet za rohem na vzdáleném konci chodby. Jak se zdálo, proklestili si s Malfoyem cestu potyčkou živí a bez zranění. Harry se okamžitě vrhl za nimi, z klubka bojujících se ale oddělila čísi postava a vyrazila proti němu – byl to vlkodlak Šedohřbet. Útočníkovo tělo narazilo do Harryho dřív, než stačil zvednout hůlku. Harry se svalil na záda, do obličeje ho pleskly špinavé slepené vlasy, nos i ústa mu zaplnil pach potu a krve, hrdlo mu ovanul horký, nedočkavý dech…

„Petrificus totalus!“

Harry cítil, jak se Šedohřbet zhroutil a bezvládně na něj dopadl. Musel vynaložit obrovské úsilí, aby se mu podařilo tělo vlkodlaka odvalit, a vyskočil na nohy přesně v okamžiku, kdy k němu odkudsi zamířil paprsek zeleného světla. Přikrčil se, kletbě se vyhnul a bez rozmýšlení se vrhl přímo do středu boje. Pod nohama ucítil něco lepkavého a kluzkého a zapotácel se – pohlédl na podlahu a spatřil dvě těla ležící tváří v kaluži krve, neměl ale čas zjišťovat, o koho jde. Přímo před sebou totiž zahlédl rudé vlasy, rozevláté jako tančící plameny: Ginny zápolila se zavalitým Smrtijedem Amycusem a uskakovala před kletbami, které po ní metal jednu po druhé. Amycus se hlasitě pochechtával, jako by se náramně bavil. „Crucio – Crucio – nemůžeš takhle tancovat věčně, krasotinko…“

„Impedimenta!“ zaburácel Harry.

Kletba zasáhla Amycuse do prsou. Smrtijed zavřeštěl bolestí jako podřezávaný vepř, síla úderu ho zvedla do vzduchu a mrštila jím na protější stěnu, po níž bezvládně sklouzl a zůstal ležet za bojujícími Ronem, profesorkou McGonagallovou a Lupinem. Každý z nich proti sobě měl dalšího Smrtijeda. Za nimi uviděl Harry Tonksovou, která sváděla souboj s hromotluckým plavovlasým kouzelníkem, metajícím kolem sebe kletby na všechny strany, takže se jejich paprsky odrážely od stěn, tříštily kámen, rozbily nejbližší okno…

„Harry, kde se tu bereš?“ křikla Ginny, Harry ale neměl čas jí odpovědět. Sklonil hlavu, tryskem se rozběhl kupředu a sotva se přitom stačil vyhnout kletbě, která výbušně narazila do zdi těsně nad jeho hlavou a všechny je zasypala úlomky kamene. Snape nesmí uprchnout, musí Snapea dohonit…

„Tumáš!“ vřískla profesorka McGonagallová a Harry koutkem oka zahlédl Smrtijedku Alektu prchat chodbou pryč – oběma rukama si kryla hlavu a bratr jí pádil těsně v patách. Harry se rozběhl za nimi, chodidlem se ale do něčeho zamotal a v příštím okamžiku už ležel jak dlouhý tak široký na podlaze na něčích nohou. Podíval se, kdo to je, a spatřil Nevillův bledý kulatý obličej přimáčknutý k zemi.

„Neville, nejsi…“

„Nic mi není,“ zachrčel a držel se za břicho. „Harry… Snape a Malfoy… proběhli tudy…“

„Já vím, běžím za nimi!“ křikl Harry a vyslal z podlahy kletbu proti obrovitému plavovlasému Smrtijedovi, který působil největší spoušť. Hromotluk zavyl bolestí, když ho zaklínadlo trefilo přímo do obličeje, otočil se, zavrávoral a rozběhl se za oběma sourozenci.

Harry se vyškrábal na nohy a vyrazil chodbou za nimi. Nevšímal si hromových ran, které mu duněly za zády, neodpovídal na pokřik ostatních, aby se vrátil, a nereagoval ani na němé prosby těch, kteří leželi nehybně na zemi a o jejichž osudu zatím nic nevěděl…

Smykem prosvištěl za roh chodby, tenisky nasáklé krví mu klouzaly. Snape měl před ním velikánský náskok – je snad možné, že už stačil skočit do skříně v Komnatě nejvyšší potřeby, nebo se Řádu podařilo tuhle únikovou cestu zabezpečit a zabránit tak Smrtijedům, aby jí uprchli do bezpečí? Neslyšel nic kromě dusotu vlastních nohou a hlasitého bušení srdce ve své hrudi. Jako o závod se hnal další prázdnou chodbou, když vtom zahlédl na zemi krvavou stopu, která mu prozrazovala, že přinejmenším jeden z prchajících Smrtijedů měl namířeno k hlavní bráně hradu… Možná že Komnata nejvyšší potřeby je doopravdy zablokovaná…

Bez zastavení vybral zatáčku kolem dalšího rohu a nad hlavou mu prolétla čísi kletba. Skokem se ukryl za brněním, které vzápětí rozmetal výbuch na kusy. Zahlédl zavalitého Smrtijeda a jeho sestru, jak sbíhají po mramorovém schodišti, a vyslal za nimi několik kleteb, trefil ale jen pár čarodějek v ozdobných parukách na jednom z portrétů na odpočívadle, které se s jekotem rozběhly schovat do sousedních obrazů. Přeskočil úlomky brnění a slyšel sílící křik a lomoz – bitevní vřava patrně probudila další obyvatele hradu.

Zamířil k jedné ze svých zkratek a doufal, že se mu podaří sourozence předběhnout a dostihnout Snapea s Malfoyem, kteří už nepochybně museli být venku na školních pozemcích. Včas si vzpomněl a přeskočil mizící schod v polovině skrytého schodiště, prolétl kolem gobelínu na jeho spodním konci a vynořil se na chodbě, kde postávalo v pyžamech několik užaslých mrzimorských studentů.

„Harry! Slyšeli jsme děsný randál a kdosi říkal něco o Znamení zla…“ začal Ernie Macmillan.

„Uhněte mi!“ zařval Harry, odstrčil dva chlapce stranou, hnal se k odpočívadlu a pak dál po zbývajících stupních mramorového schodiště. Dubová hlavní brána hradu byla vyvrácená z pantů, na dlažebních kamenech se leskly krvavé šmouhy a u stěn vstupní síně se bázlivě krčilo několik vyděšených studentů – jeden nebo dva si rukama zakrývali obličej. Obří nebelvírské přesýpací hodiny trefila nějaká kletba a na dlaždice pod nimi se dosud chřestivě sypaly rubíny…

Harry přeletěl vstupní síň a vyřítil se ven na temné školní pozemky. Daleko před ním se nezřetelně rýsovaly tři postavy, které se zběsile hnaly po trávníku a mířily k bráně, za níž by se mohly přemístit a zmizet. Měl dojem, že poznává hromotluckého plavovlasého Smrtijeda a kus před ním Snapea s Malfoyem.

Harry přidal – rozehnal se za nimi a v plicích ho zaštípal studený noční vzduch. V dáli před ním vybuchl světelný záblesk a na okamžik ozářil siluety prchajících. Harry nevěděl, co se tam děje, běžel ale dál. Pořád ještě nebyl dost blízko, aby mohl s dostatečnou přesností zamířit…

Znovu se zablesklo – zazněly výkřiky a vyšlehly odvetné světelné paprsky. Teď Harrymu došlo, co se děje: z hájenky vyšel Hagrid a snažil se Smrtijedům zabránit v úniku. Přestože měl pocit, že každý další nádech mu roztrhne plíce a na prsou ho snad pálí pekelný oheň, Harry ještě přidal na rychlosti a hnal se kupředu. Jakýsi hlásek v hlavě mu samovolně našeptával: Hagrida ne… nesmějí zabít taky Hagrida…

Vtom ho něco tvrdě udeřilo do kříže. Svalil se na zem, tváří se zaryl do trávy a z nosních dírek se mu vyvalila krev. Překulil se s hůlkou připravenou k akci – došlo mu, že se k němu zezadu blíží tlustí sourozenci, které předběhl, když použil svoji zkratku.

„Impedimenta!“ vykřikl, ještě jednou se překulil a zůstal ležet přitisknutý k temné zemi. Viděl, že kletba jako zázrakem neminula cíl – jeden ze sourozenců zavrávoral, upadl a srazil přitom pod sebe druhého. Harry vyskočil a znovu se rozběhl za Snapem.

Teď už před sebou viděl obrovitou Hagridovu siluetu ozářenou světlem půlměsíce, který se náhle vynořil z mraků.

Plavovlasý Smrtijed metal po bradavickém šafářovi jednu kletbu za druhou, Hagridova nadlidská síla a kůže jako houžev, kterou zdědil po své matce obryni, ho však zřejmě dostatečně chránily. Snape s Malfoyem ale běželi dál a Harry viděl, že za chviličku proběhnou branou a budou se moci přemístit.

Jako blesk prolétl kolem Hagrida a jeho protivníka, zamířil na Snapeova záda a vykřikl: „Mdloby na tebe!“

Minul. Paprsek rudého světla syčivě prosvištěl kolem Snapeovy hlavy. „Utíkej, Draco!“ zahulákal Snape a otočil se. Stáli s Harrym dvacet metrů od sebe, hleděli si do očí a pak oba současně pozvedli hůlky.

„Cruc…“

Snape ale kletbu odrazil, a ještě než Harry stačil zaklínadlo doříct, srazil ho na záda do trávy. Harry se převalil a vyškrábal se na nohy v okamžiku, kdy za ním hromotlucký Smrtijed zahulákal: „Incendio!“ Harrymu zazněl v uších výbušný třesk a celé okolí náhle zalilo poskakující oranžové světlo. Hagridova hájenka hořela.

„Je tam Tesák, ty zatracenej…!“ zavyl Hagrid.

„Cruc…“ chtěl podruhé vykřiknout Harry a namířil na postavu před sebou, kterou tančící plameny jasně osvětlily, Snape však zaklínadlo znovu zablokoval. Harry viděl jeho posměšný úšklebek.

„Na neprominutelné kletby si nechte zajít chuť, Pottere!“ zahulákal do praskotu plamenů, Hagridova řevu a vystrašeného štěkotu uvězněného Tesáka. „Na to nemáte dost odvahy ani schopností…“

„Pouta na v…!“ zaburácel Harry, Snape ale kletbu odrazil téměř lenivým mávnutím paže.

„Bojujte!“ zavřeštěl na něj Harry „Tak přece bojujte, vy zbabělá sketo…“

„Vy mi budete říkat zbabělče, Pottere?“ rozkřikl se Snape. „Váš otec se mě nikdy neodvážil napadnout, pokud nebyl v přesile čtyř proti jednomu, tak jak byste asi nazval jeho?“

„Mdloby…“

„Zase vás zastavím a znovu a ještě znovu, dokud se nenaučíte držet jazyk za zuby a mysl mít zavřenou, Pottere!“ vysmíval se Snape a kletbu opět lehce odvrátil. „Tak dělej!“ zahulákal na rozložitého Smrtijeda za Harrym. „Je načase zmizet, než dorazí posily z ministerstva…“

„Impedi…“

Než ale Harry stačil zaklínadlo dokončit, zachvátila ho vlna nesnesitelné bolesti. V křečích se svalil do trávy, někde někdo zoufale kvílel – bylo mu jasné, že ho ta agónie zabije, že ho Snape bude mučit tak dlouho, dokud nezemře nebo nepřijde o rozum…

„Ne!“ rozlehl se burácivý Snapeův hlas a bolest ustala stejně náhle, jako se ho zmocnila. Stočený do klubíčka ležel v temné trávě, v ruce pevně svíral hůlku a lapal po dechu. Kdesi nad ním Snape vztekle křičel: „Zapomněls, jaké jsou rozkazy? Potter patří Pánovi zla – my ho máme nechat na pokoji! Tak už běž, běž!“

A Harry cítil, jak se země pod jeho obličejem zachvěla, když oba sourozenci i obrovitý Smrtijed poslechli a rozběhli se k bráně. Harrymu se z prsou vydral přerývaný vzteklý řev. V tom okamžiku mu bylo úplně jedno, jestli zůstane naživu nebo zemře, namáhavě se znovu postavil na nohy a poslepu se vrávoravě rozběhl ke Snapeovi, k muži, kterého teď nenáviděl stejně jako samotného Voldemorta…

„Sectum…“

Snape švihl hůlkou a kletbu opět odrazil, Harry ale stál pouhých pár metrů od něj a konečně mu jasně viděl do obličeje. Profesor už neměl ve tváři pohrdavý úsměv ani úšklebek – zuřící plameny osvětlovaly grimasu plnou zběsilého vzteku. Harry zmobilizoval všechny svoje síly a soustředil se na jedinou myšlenku. Levi…

„Ne, Pottere!“ zařval divoce Snape. Ozvala se hromová rána, Harry se pozpátku vznesl do vzduchu, opět tvrdě dopadl na zem a hůlka mu tentokrát při nárazu vylétla z ruky. Slyšel Hagridův křik a Tesákovo vytí a díval se, jak Snape přistupuje blíž a sklání se k němu. Ležel a bez hůlky byl stejně bezbranný jako předtím na věži Brumbál. Snapeova bledá tvář byla ve svitu hořící hájenky zkřivená podobnou nenávistí, jaká v ní plála, než vyslal smrtící kletbu na Brumbála.

„Jak se opovažujete používat proti mně má vlastní zaklínadla, Pottere? To já je vymyslel – já, princ dvojí krve! A vy byste stejně jako váš ubohý otec chtěl proti mně obrátit mé vlastní zbraně? To by asi nešlo… ne!“

Harry skočil a hmátl po hůlce. Snape po ní střelil zaklínadlem, hůlka odlétla několik metrů daleko a ztratila se ve tmě.

„Tak mě tedy zabijte,“ zasípěl Harry, který necítil ani stín strachu, svírala ho jen nenávist a pohrdání. „Zabijte mě, jako jste zabil jeho, zbabělče…“

„NEŘÍKEJTE MI…“ Snape zaječel a jeho obličej byl náhle zcela smyslů zbavený a nelidský, stejně plný bolesti jako štěkot a vytí Tesáka, uvězněného v hořícím srubu za nimi, „…ZBABĚLČE!“

A prudce mávl rukou. Harry cítil, jak ho přes tvář švihlo cosi, co se podobalo doběla rozpálenému biči, a mohutná síla jím po zádech mrštila o zem. Před očima se mu rozprskly vějíře jisker a na okamžik měl dojem, že mu úder vyrazil všechen dech z těla. Pak nad sebou zaslechl zašustění křídel a hvězdy zakryl hrozitánsky veliký mrak. Proti Snapeovi se rozlétl Klofan a spáry ostrými jako břitva na něj zaútočil tak prudce, že profesor zavrávoral a málem upadl. Harry se pracně posadil – hlava se mu po posledním pádu na zem stále ještě točila, viděl ale, že Snape prchá jako o život. Obrovský hipogryf se hnal s mávajícími křídly za ním a vřeštěl tak zuřivě, jak ho ještě Harry nikdy vřeštět neslyšel.

Postavil se namáhavě na nohy, omámeně se rozhlížel a hledal hůlku, aby mohl pokračovat v pronásledování. Když prsty pročesával trávu a odhazoval větévky, na které narážel, uvědomoval si, že už bude pozdě. A bylo: když konečně hůlku nahmátl a postavil se, viděl pouze hipogryfa kroužícího nad branou. Snapeovi se podařilo přemístit se, jakmile opustil hranice školního pozemku.

„Hagride,“ mumlal Harry, stále ještě napůl omámený, a otáčel se kolem dokola. „HAGRIDE?“

Klopýtavě se rozběhl k hořící hájence právě ve chvíli, kdy se z plamenů vynořila obří postava a nesla na zádech Tesáka. Harry vykřikl úlevou a klesl na kolena. Třásl se po celém těle, každičký sval ho bolel a dech se mu z hrudi dral v bolestných, přerývaných stenech.

„Jseš v pořádku, Harry? Nic se ti nestalo? Tak řekni něco, Harry…“

Hagridova veliká vlasatá hlava se nad ním vznášela a zastiňovala hvězdy. Harry cítil spálené dřevo a psí chlupy. Natáhl ruku a nahmatal vedle sebe Tesákovo konejšivě teplé, živé a chvějící se tělo.

„Nic mi není!“ vyhrkl. „A co ty?“

„Jo, dobrý, samozřejmě… takový polechtání mi nemůže ublížit.“

Hagrid ho oběma rukama popadl pod rameny a zabral takovou silou, že se Harryho nohy na okamžik odlepily od země, než ho na ně postavil do trávy. Harry viděl, že Hagridovi po tváři stéká krev z hluboké řezné rány pod jedním okem, které začínalo rychle natékat.

„Měli bychom uhasit srub,“ řekl Harry, „je na to zaklínadlo Aguamenti…“

„No jo, já věděl, že to tak nějak je,“ zahučel Hagrid, napřáhl před sebe očouzený růžový deštník s květinovým vzorem a přikázal: „Aguamenti!“

Ze špičky deštníku vytryskl proud vody. Harry zvedl ruku s hůlkou, a přestože mu hůlka připadala těžká, jako by byla z olova, také zamumlal Aguamenti. Společně pak stříkali na hájenku tak dlouho, dokud neuhasl poslední plamínek.

„Není to tak zlý,“ usoudil optimisticky Hagrid několik minut nato, když obhlížel dýmající spáleniště. „Nic, co by Brumbál nedokázal dát zase do pořádku.“

Když Harry zaslechl Brumbálovo jméno, sevřel se mu žaludek nečekanou prudkou bolestí. V panujícím tichu a klidu kolem na něj dolehla prožitá hrůza.

„Hagride…“

„Zrovna jsem vobvazoval párku kůrolezů nohy, když jsem slyšel Smrtijedy přibíhat,“ rozpomněl se smutně Hagrid a upřeně zíral na zničený srub. „Shořeli tam vevnitř na škvarek, ty mý chudinky ubohý…“

„Hagride…“

„Co se vlastně stalo, Harry? Já viděl, jak se sem Smrtijedi ženou vod hradu, ale co tu s nima u všech zatracenejch rarachů dělal Snape? A kam se vůbec poděl – taky je pronásledoval?“

„Snape…“ Harry si musel odkašlat, v krku mu z paniky a kouře úplně vyschlo. „Hagride, on je mrtvý!“

„Mrtvej?“ opakoval zvýšeným hlasem Hagrid a přímo se do Harryho vpíjel pohledem. „Snape že je mrtvej? Co to povídáš, Harry?“

„Brumbál,“ zachroptěl Harry. „Snape… zabil Brumbála.“

Hagrid na něj shlížel celý strnulý a ten kousek obličeje, na který Harry dohlédl, měl zcela nepřítomný a nechápavý výraz.

„Cože je s Brumbálem, Harry?“

„Je mrtvý! Snape ho zabil.“

„To neříkej,“ zarazil ho drsně Hagrid. „Snape že zabil Brumbála? Taková pitomost, Harry. Pročpak vykládáš takový věci?“

„Viděl jsem ho, když to udělal.“

„To není možný.“

„Já to viděl, Hagride!“

Hagrid zavrtěl hlavou. Tvářil se sice nevěřícně, zároveň ale soucitně a Harrymu bylo jasné, co si o něm myslí: že nejspíš utrpěl nějakou ránu do hlavy a teď neví, co mluví. Hagrid to možná považuje za doznívající účinky nějaké kletby…

„Jak já to vidím, Brumbál nejspíš Snapeovi nařídil, aby se k těm Smrtijedům připojil,“ rozumoval sebejistě Hagrid. „Nejspíš proto, aby je přesvědčil, že pořád patří k nim. Hele, vodvedu tě radši zpátky do školy. Tak pojď, Harry.“

Harry se nepokoušel protestovat ani mu cokoli vysvětlovat. Stále ještě se nepřestal třást, nedokázal to potlačit. Věděl, že Hagrid si brzy, velice brzy sám uvědomí, jak to všechno doopravdy je… Zamířili k hradu a Harry viděl, že se teď v mnoha oknech svítí. Živě si dokázal představit, co se uvnitř děje. Jeho obyvatelé nejspíš pobíhají z jedné místnosti do druhé a sdělují si navzájem, že do hradu pronikli Smrtijedi, že nad Bradavicemi září Znamení zla, a to znamená jedno jediné: někdo zemřel…

Dubová hlavní brána před nimi byla dokořán a světlo ze vstupní síně ozařovalo příjezdovou cestu i trávník. Bradavičtí v županech sestupovali pomalu a nejistě po schodech a nervózně se rozhlíželi, zda někde nespatří nějakou stopu po Smrtijedech, kteří uprchli do noci. Harry se však upínal očima jen ke kousíčku země pod nejvyšší věží. Měl dojem, že tam v trávě vidí ležet nehybnou černou hmotu, přestože ve skutečnosti byl ještě příliš daleko, aby něco podobného rozeznal na takovou vzdálenost. Beze slova hleděl k místu, kde by podle něj mělo ležet Brumbálovo tělo, a po chvíli si všiml, že se tam postupně shlukují lidé.

„Na co to tam koukaj?“ zabručel Hagrid, když se blížili k průčelí hradu. Tesák se jim motal pod nohama a nechtěl se od nich ani na chvíli vzdálit. „Co se to válí tam v tý trávě?“ dodal podezřívavě, změnil směr a vyrazil k astronomické věži, pod níž se už seběhli zvědavci. „Vidíš to, Harry? Támhle přímo pod věží? Přesně tam bylo to znamení… Zatraceně… neříkej mi, že někoho shodili…?“

Hagrid se zarazil v půli věty. Ta představa pro něj zjevně byla natolik hrozná, že ji nedokázal vyslovit nahlas. Harry šel vedle něj a v obličeji i na nohou pociťoval bolavá a zanícená místa, do nichž ho v uplynulé půlhodině zasáhly nejrůznější kletby. Připadal si ale podivně netečný, jako by těmi bolestmi trpěl někdo jiný v jeho blízkosti. Zato až neuvěřitelně skutečně a nezvratně pociťoval hroznou tíhu, která ho tlačila na prsou…

Jako ve snu se s Hagridem proplétali mezerou v tiše mumlajícím davu ohromených studentů a učitelů.

Postupovali pozvolna dopředu a Harry zaslechl, jak Hagrid bolestně a šokovaně zasténal. Nezastavil se však a kráčel dál, až k místu, kde Brumbál ležel. Přidřepl si k němu.

Že nezbývá ani špetička naděje, mu bylo jasné od chvíle, kdy povolilo kouzlo úplného spoutání, jímž ho Brumbál znehybnil. Věděl, že něco takového může nastat pouze v případě, kdy ten, jenž zaklínadlo vyslovil, zemře. A přesto nebyl připravený na chvíli, kdy ho před sebou uvidí ležet potlučeného, s roztaženýma rukama a nohama – Brumbála, největšího kouzelníka, jakého kdy poznal či měl poznat.

Ležel před ním se zavřenýma očima a nebýt nepřirozeně rozhozených paží a nohou, mohlo se zdát, že spí. Harry natáhl ruku, narovnal Brumbálovi na zahnutém nose půlměsícové brýle a rukávem mu z úst setřel pramínek krve. Pak se zahleděl do jeho moudré staré tváře a pokoušel se přijmout tu neuvěřitelnou a nepochopitelnou pravdu, že s ním už Brumbál nikdy v životě nepromluví, že mu už nikdy v ničem nepomůže…

V davu za Harrym to šumělo. Po chvíli, která mu připadala neskutečně dlouhá, si uvědomil, že klečí na něčem tvrdém, a podíval se, co to je.

Byl to medailonek, který se jim před bůhvíkolika hodinami podařilo ukořistit. Vypadl Brumbálovi z kapsy, a jak prudce dopadl na zem, samovolně se otevřel. A přestože už Harry nemohl zdánlivě pocítit větší šok, hrůzu či smutek, jakmile sebral medailonek ze země, ihned poznal, že tu něco není v pořádku.

Napřed si medailonek několikrát přehodil z ruky do ruky. Nebyl tak velký jako ten, na který si vzpomínal z myslánky a také nebyl zdoben žádnými ornamenty. Nikde na něm nebylo ono velké vyumělkované S, údajná Zmijozelova značka A uvnitř nebylo nic kromě kousku několikrát přeloženého pergamenu, zastrčeného pevně na místo, kde měla být podobizna.

Automaticky, aniž by přemýšlel o tom, co dělá, Harry pergamen vytáhl, rozložil si jej a přečetl při světle mnoha hůlek které svítily za ním.

Pánovi zla

Vím, že budu mrtev dávno předtím,

než si přečtete tato slova,

chci ale, abyste věděl, že sem to byl já,

kdo odhalil Vaše tajemství.

Skutečný viteál jsem ukradl a hodlám ho zničit,

jakmile k tomu budu mít příležitost.

Očekávám smrt v naději, že až narazíte na někoho,

kdo bude schopen se Vám postavit,

stanete se opět obyčejným smrtelníkem.

R. A. B.

Harry nevěděl, co vzkaz znamená, a ani mu na tom nezáleželo. Pro něj bylo důležité jediné: tohle nebyl viteál. Brumbál se vysílil úplně zbytečně, když vypil ten strašlivý lektvar. Harry zmačkal pergamen do kuličky a v očích ho zaštípaly slzy, když Tesák za jeho zády teskně zavyl.

Kapitola dvacátá devátá

Fénixův nářek

„Pojď, Harry.“

„Ne.“

„Tady zůstat nemůžeš, Harry. Tak už pojď.“

„Ne.“

Harry se odmítal od Brumbála odloučit, odmítal kamkoli jít. Hagridova obrovská ruka, jež mu spočívala na rameni, se třásla. Pak se ozval jiný hlas: „Pojď, Harry.“

Za paži ho tentokrát uchopila drobná a mnohem teplejší ruka a přitahovala si ho k sobě. Podvolil se jejímu stisku, aniž by si doopravdy uvědomoval, co se děje. Teprve když se bezmyšlenkovitě prodíral shromážděným davem, došlo mu podle lehkého závanu květinové vůně, že je to Ginny, kdo ho odvádí do hradu. Odevšud na něj dorážely nesrozumitelné hlasy, noční tmou se nesly vzlyky a výkřiky, Harry a Ginny ale kráčeli dál a vyšli po schodišti do vstupní síně. Harry koutkem oka matně vnímal spousty tváří, všichni si ho zvědavě prohlíželi, šeptem si vyměňovali vzrušené poznámky, a na podlaze, po níž kráčel s Ginny k mramorovému schodišti, se jako kapky krve třpytily rubíny z nebelvírských přesýpacích hodin.

„Jdeme na ošetřovnu,“ směrovala ho Ginny.

„Mně ale nic není,“ bránil se Harry.

„Je to na příkaz McGonagallové,“ vysvětlovala Ginny. „Všichni už tam čekají, Ron, Hermiona, Lupin a všichni, co…“

Harrymu sevřel srdce další záchvěv strachu: vždyť úplně zapomněl na nehybné postavy, které zůstaly tam někde za ním.

„Kdo ještě je mrtvý, Ginny?“

„Jen klid, z našich nikdo.“

„Ale to Znamení zla – Malfoy říkal, že zakopl o něčí tělo…“

„Zakopl o Billa, ten ale bude v pořádku, žije.“

Jak Harry vytušil, v hlase jí přesto zaznělo cosi, co nevěstilo nic dobrého.

„Víš to jistě?“

„Jistěže to vím… on je jen… jen trochu pošramocený, nic víc. Napadl ho Šedohřbet. Madame Pomfreyová říká, že – že už nikdy nebude vypadat jako dřív…“ Ginnyin hlas se nepatrně zachvěl. „Zatím pořádně nevíme, jaké to pro něj bude mít důsledky. Chci říct, že Šedohřbet je sice vlkodlak, ovšem teď nebyl proměněný do vlčí podoby.“

„A co ti ostatní… viděl jsem jich na zemi ležet víc…“

„Neville je na ošetřovně, madame Pomfreyová ale myslí, že se z toho dostane bez následků, a profesor Kratiknot, kterého omráčili, už je taky v pořádku, jen maličko otřesený. Trval dokonce na tom, že se musí jít podívat na své svěřence z Havraspáru. Mrtvý je jen jeden Smrtijed, trefila ho nějaká z těch vražedných kleteb, co kolem sebe metal ten veliký blondýn. Řeknu ti, Harry, že nebýt tvého šťastlivého lektvaru, byli bychom teď nejspíš všichni mrtví, takhle jako by nás nikdo nedokázal trefit…“

Dorazili k ošetřovně. Když otevřeli dveře, spatřil Harry na posteli hned za nimi Nevilla, který zjevně spal. Ron, Hermiona, Lenka, Tonksová a Lupin stáli v kruhu kolem dalšího lůžka téměř na opačném konci místnosti. Když zaslechli vrznutí otevíraných dveří, zvedli všichni hlavu. Hermiona se rozběhla k Harrymu a objala ho. Také Lupin k němu vykročil a tvářil se ustaraně.

„Jsi v pořádku, Harry?“

„Nic mi není… co je s Billem?“

Nikdo se neměl k odpovědi. Harry se podíval Hermioně přes rameno a uviděl na polštáři ležet jakýsi obličej, který vůbec nepoznával – byl tak strašlivě potrhaný a rozdrásaný, že působil téměř groteskně. Madame Pomfreyová nanášela Billovi na jeho rány nějakou ohavně páchnoucí zelenou mastičku. Harry si vzpomněl, jak snadno vyléčil Snape hůlkou rány, které Malfoyovi způsobilo zaklínadlo Sectumsempra.

„Neznáte nějaké kouzlo, které by se na to dalo použít?“ zeptal se ošetřovatelky.

„Na tahle zranění žádné kouzlo nezabírá,“ zavrtěla hlavou madame Pomfreyová. „Vyzkoušela jsem už všechno, co znám, ale na pokousáni vlkodlaka žádný lék neexistuje.“

„Nepokousal ho přece za úplňku,“ namítl Ron, který na bratrův obličej upíral oči, jako by ho chtěl už jen tím pohledem donutit, aby se začal uzdravovat. „Šedohřbet nebyl proměněný, tak se snad z Billa nestane opravdový – opravdový…“

Nejistě pohlédl na Lupina.

„Ne, nemyslím, že by se z Billa stal opravdový vlkodlak,“ zavrtěl hlavou Lupin. „To ovšem ještě neznamená, že se z něj alespoň částečně něco nepřeneslo. Takovéhle rány bývají prokleté. Sotvakdy se zahojí úplně a… Bill v sobě možná už navždy bude mít něco z vlka.“

„Třeba by o něčem, co může zabrat, věděl Brumbál,“ uvažoval Ron. „Kde vůbec je? Bill s těma šílencema bojoval na jeho příkaz, Brumbál je za něj zodpovědný, nemůže ho takhle nechat…“

„Rone,“ řekla Ginny, „Brumbál je mrtvý.“

„Ne!“ Lupin vyjeveně těkal očima mezi Ginny a Harrym, jako by doufal, že Harry tu zprávu popře. Když se tak nestalo, zhroutil se na židli u Billovy postele a skryl svůj obličej do dlaní. Harry ještě nikdy nezažil, že by se Lupin takto přestal ovládat, a připadal si, jako by se mu nevychovaně vtíral do soukromí. Proto se od Lupina raději odvrátil a na Ronův tázavý pohled němě přikývl, že má Ginny pravdu.

„Jak zemřel?“ šeptla Tonksová. „Jak se to stalo?“

„Zabil ho Snape,“ vysvětloval Harry. „Byl jsem u toho, viděl jsem to. Když jsme se vrátili, přistáli jsme na astronomické věži, protože právě nad ní se vznášelo znamení… Brumbálovi nebylo dobře, byl strašně zesláblý. Podle mě mu došlo, když jsme slyšeli někoho běžet po schodech nahoru, že na nás někdo nastražil past. Znehybnil mě, takže jsem nemohl nic dělat. Byl jsem schovaný pod neviditelným pláštěm – a vtom ze dveří vyběhl Malfoy a odzbrojil ho…“

Hermiona si přitiskla ruku k ústům a Ron zasténal. Lence se třásly rty.

„A potom dorazili další Smrtijedi – a po nich Snape – a Snape to udělal. Avada kedavra.“ Harry nebyl s to ve svém líčení pokračovat.

Madame Pomfreyová se rozplakala. Nikdo si jí nevšímal, až na Ginny, která sykla: „Pst! Poslouchejte!“

Madame Pomfreyová namáhavě polkla a s vykulenýma očima si zakryla ústa dlaní. Kdesi venku ve tmě zazněl fénixův zpěv a Harry si uvědomil, že tuhle melodii ještě nikdy v životě neslyšel: byl to beznadějný nářek děsuplné krásy. A Harry stejně jako dřív při fénixově zpěvu pocítil, že nepřichází zvenčí, ale tryská z jeho vlastního nitra – že to se jeho žal kouzlem proměnil v píseň, jež se nese školními pozemky a proniká hradními okny.

Nevěděl, jak dlouho tam všichni stáli a naslouchali, a netušil ani, jak je možné, že smutek vyjádřený písní přece jen trochu tišil jejich bolest, měl však pocit, že uplynulo mnoho času, než se dveře ošetřovny znovu otevřely a než do ní vešla profesorka McGonagallová. Podobně jako ostatní byla poznamenána přestálou bitvou. Na tvářích měla několik šrámů a její hábit byl celý potrhaný.

„Molly s Arturem už jdou,“ oznámila a kouzlo melodie se rázem zlomilo. Všichni sebou škubli a zatvářili se jako vytržení z transu. Někteří znovu stočili pohled na Billa, jiní si protírali oči a kroutili hlavou. „Co se stalo, Harry? Hagrid říkal, že jsi s profesorem Brumbálem byl, když ho… když k tomu došlo. Prý je do toho nějak zapletený profesor Snape…“

„To Snape Brumbála zabil,“ vyhrkl Harry.

Profesorka McGonagallová z něj chvíli nespustila oči a pak dost nebezpečně zavrávorala. Madame Pomfreyová se mezitím zjevně vzpamatovala, přiskočila k ní, vyčarovala ze vzduchu křeslo a podstrčila je pod ni.

„Snape,“ opakovala neslyšně McGonagallová a klesla do křesla. „Všem nám to bylo divné… a on mu tak důvěřoval… vždycky… Snape… to je k nevíře…“

„Snape mimořádně vynikal v nitrobraně,“ poznamenal Lupin neobvykle drsným tónem. „To jsme věděli odjakživa.“

„Brumbál se ale zapřísahal, že Snape stojí při nás,“ šeptala Tonksová. „Vždycky jsem si myslela, že o něm musí vědět něco, co my ostatní nevíme…“

„Pokaždé naznačoval, že pro to má neotřesitelný důvod, aby mu věřil,“ zahučela profesorka McGonagallová a otírala si koutky uslzených očí kapesníkem s kostkovaným vzorem na okrajích. „Chci říct, že… při Snapeově minulosti… všichni jsme o něm pochopitelně pochybovali… Brumbál mi výslovně zdůrazňoval, že Snape projevil naprosto nefalšovanou lítost… Nechtěl proti němu slyšet jediné slovo…“

„Hrozně ráda bych věděla, co mu Snape napovídal, že ho tak přesvědčil,“ zabručela Tonksová.

„Já to vím,“ ozval se Harry a pohledy všech se rázem stočily k němu. „Snape pověděl Voldemortovi o věštbě, kvůli které Voldemort vypátral a zabil moje rodiče. Potom Brumbálovi řekl, že si neuvědomoval, co tím způsobí, a že doopravdy lituje, že kvůli tomu přišli moji máma s tátou o život.“

„A tomu že Brumbál uvěřil?“ žasl Lupin. „Brumbál uvěřil Snapeovi, když mu tvrdil, že lituje Jamesovy smrti? Snape Jamese nenáviděl…“

„A ani o mé matce si nemyslel nic pěkného,“ dodal Harry, „protože pocházela z mudlovské rodiny. Mluvil o ní jako o mudlovské šmejdce…“

Nikdo se Harryho nezeptal, jak se to dozvěděl. Všichni byli šokováni a pokoušeli se přijmout obludnou pravdu toho, co se stalo.

„Všechno je to moje vina!“ zasténala náhle profesorka McGonagallová. Vypadala naprosto zmateně a zoufale mačkala rukama zmáčený kapesník. „To já za to můžu! Poslala jsem dnes večer Filiuse, aby Snapea přivedl. Představte si, poslala jsem pro něj, aby nám přišel na pomoc! Kdybych ho sama neupozornila, že se něco děje, možná by se vůbec k Smrtijedům nepřidal. Myslím, že ani nevěděl, že tady jsou, dokud mu to Filius neřekl. Nejspíš vůbec netušil, že se sem chystají.“

„Za to vy nemůžete, Minervo,“ ujistil ji pevným hlasem Lupin. „Všichni jsme chtěli další posily a byli jsme rádi, že nám jde Snape na pomoc…“

„A když dorazil na místo boje, tak se hned přidal na stranu Smrtijedů?“ vyzvídal Harry, který chtěl vědět o jeho podlosti a zradě všechno dopodrobna a horečně sbíral každičký důvod pro svoji nenávist, jen aby mu mohl přísahat pomstu.

„Vlastně sama přesně nevím, jak se to seběhlo,“ prohlásila roztěkaně profesorka McGonagallová. „Všechno bylo hrozně zmatené… Brumbál nám oznámil, že se musí na několik hodin ze školy vzdálit, a nařídil nám, abychom pro všechny případy hlídkovali na chodbách… Remus, Bill a Nymfadora se k nám měli připojit… a tak jsme se rozdělili do hlídek. Všude se zdál být klid. Všechny tajné chodby zvenčí do hradu byly zabezpečené. Věděli jsme, že na koštěti se dovnitř také nikdo nedostane. Všechny přístupové cesty do hradu byly chráněné mocnými kouzly. Pořád mi není jasné, jak se sem Smrtijedi mohli dostat…“

„Já to vím,“ řekl Harry a stručně všem pověděl o páru rozplývavých skříní a o čarodějné cestě, kterou mezi sebou vytvářely. „Takže do hradu pronikli přes Komnatu nejvyšší potřeby.“

Téměř proti své vůli sjel pohledem k Ronovi a Hermioně, kteří se tvářili, jako by do nich uhodilo.

„Všechno jsem to zbodal, Harry,“ posteskl si nešťastně Ron. „Udělali jsme, cos nám přikázal. Podívali jsme se na Pobertův plánek, a protože jsme na něm Malfoye neviděli, mysleli jsme si, že musí být v Komnatě nejvyšší potřeby. Tak jsme tam šli s Ginny a s Nevillem hlídat, jenže… Malfoyovi se podařilo projít kolem nás.“

„Asi půl hodiny po tom, co jsme se postavili na hlídku, vyšel z Komnaty,“ ujala se slova Ginny. „Byl sám a nesl si tu ohavnou scvrklou hnátu…“

„Svoji Ruku slávy,“ dodal na vysvětlenou Ron. „Svítí na cestu jen tomu, kdo ji nese, pamatuješ?“

„Tak či tak,“ pokračovala Ginny, „zřejmě se jen chtěl přesvědčit, jestli je čistý vzduch, aby mohl pustit ven Smrtijedy, protože jakmile nás uviděl, něco kolem sebe rozhodil a všude se udělala tma jako v pytli…“

„Peruánský instantní zatmívací prášek,“ ucedil hořce Ron. „Od Freda a George. Budu si s nimi muset vážně promluvit, komu všemu ty svoje krámy prodávají.“

„Vyzkoušeli jsme všechno – Lumos, Incendio i další zaklínadla,“ vyprávěla Ginny. „Tou tmou ale nic neproniklo. Tápali jsme kolem sebe, abychom z chodby našli cestu ven poslepu, a slyšeli jsme, jak kolem nás běží nějací lidé. Malfoy zřejmě díky té zatracené ruce viděl a vedl je, my se ale neodvážili použít žádné kletby ani jiná kouzla, protože jsme se báli, že bychom trefili jeden druhého. Když jsme se konečně dostali do chodby, kde bylo světlo, byli už všichni pryč.“

„Naštěstí,“ zachraplal Lupin, „na nás Ron, Ginny a Neville narazili prakticky vzápětí a řekli nám, co se stalo. Trvalo jen pár minut, než jsme Smrtijedy objevili – měli namířeno k astronomické věži. Malfoy očividně nepočítal s tím, že narazí na další hlídky. Každopádně už všechny zásoby zatmívacího prášku vyčerpal. Střetli jsme se, Smrtijedi se dali na útěk a my se pustili za nimi. Jeden z nich, Gibbon, se od ostatních oddělil a rozběhl se ke schodům do věže…“

„Aby vypustil znamení?“ zeptal se Harry.

„Ano, určitě to udělal on, zjevně měli všechno připravené, ještě než vyšli z Komnaty nejvyšší potřeby,“ přikývl Lupin. „Nemyslím si, že se Gibbonovi zamlouvalo, že by nahoře měl čekat na Brumbála sám, protože hned zase seběhl dolů, zapojil se do bitky a trefila ho vražedná kletba, které jsem já stačil jen o vlásek uhnout.“

„To znamená, že když Ron s Ginny a s Nevillem hlídali u Komnaty nejvyšší potřeby,“ otočil se Harry k Hermioně, „tys byla…“

„Ano, byla jsem před Snapeovým kabinetem,“ zašeptala Hermiona a v očích se jí zaleskly slzy. „Ještě s Lenkou, čekaly jsme tam celou věčnost a pořád se nic nedělo… a o tom, k čemu došlo nahoře, jsme vůbec nevěděly. Pobertův plánek měl u sebe Ron… Byla už skoro půlnoc, když se do sklepení přihnal profesor Kratiknot. Křičel něco, že se do hradu dostali Smrtijedi, a myslím, že vůbec nevnímal, že tam s Lenkou stojíme. Vrazil rovnou do Snapeova kabinetu a hulákal, že s ním Snape musí okamžitě běžet nahoru na pomoc ostatním. Pak zarachotila taková dutá rána, Snape se vyřítil z kabinetu, uviděl nás a – a…“

„Co?“ pobídl ji Harry.

„Udělala jsem hroznou pitomost, Harry!“ zašeptala pisklavě Hermiona. „Zařval na nás, že se profesor Kratiknot zhroutil, ať jdeme dovnitř a postaráme se o něj, a on… on sám že běží na pomoc, do boje proti Smrtijedům…“

Zahanbeně si zakryla obličej a dál mluvila skrz prsty, takže jí bylo sotva rozumět.

„Vešly jsme k němu do kabinetu, abychom se podívaly, jestli můžeme profesoru Kratiknotovi nějak pomoct. Ležel na podlaze v bezvědomí… a pak – ach bože, teď je všechno tak jasné! Snape musel Kratiknota zneškodnit ochromujícím kouzlem, ale my jsme si to neuvědomily, Harry, nedošlo nám to, prostě jsme nechaly Snapea běžet!“

„To není vaše chyba,“ ujistil ji rázně Lupin. „Kdybyste Snapea neposlechly a neuhnuly mu z cesty, Hermiono, pravděpodobně by tebe i Lenku zabil.“

„A když tedy vyběhl nahoru,“ nenechal se rozptýlit Harry, který Snapea v duchu sledoval a viděl, jak se žene po mramorovém schodišti, černý hábit jako vždy rozevlátý za sebou a zpod pláště v běhu vytahuje hůlku, a když našel chodbu, kde jste všichni bojovali…“

„Byli jsme na tom mizerně, prohrávali jsme,“ přiznala tiše Tonksová. „Gibbon byl sice vyřízený, ale ostatní Smrtijedi vypadali, že jsou odhodlaní bojovat dál, i kdyby je to mělo stát život. Neville byl raněný, Billa pokousal krvežíznivý Šedohřbet… všude byla tma… kletby létaly sem a tam… ten Malfoyovic kluk někam zmizel, zřejmě kolem nás proklouzl a dostal se ke schodům na věž… Pak se za ním rozběhli další, ale jeden z nich za sebou schodiště zablokoval nějakou kletbou… Neville do té zábrany narazil a odmrštilo ho to do vzduchu jako kus hadru…“

„Nikdo tím nedokázal prorazit,“ doplnil ji Ron, „a ten blonďatý kolohnát kolem sebe v jednom kuse metal kletby a zaklínadla, odrážely se od zdí a každou chvíli nás některá jen těsně minula…“

„A potom se najednou objevil Snape,“ dodala Tonksová, „a v příští chvíli už tam zas nebyl…“

„Viděla jsem, jak k nám běží,“ vzpomínala Ginny, „jenže vtom mě o vlásek minula kletba toho blonďatého hromotluka, uskočila jsem a Snapea jsem ztratila z očí.“

„Já zase viděl, jak tou začarovanou zábranou proběhl, jako by tam vůbec nebyla,“ líčil dál Lupin. „Rozběhl jsem se za ním, ale odmrštilo mě to stejně jako Nevilla…“

„Musel znát nějaké zaklínadlo, které my neznáme,“ zašeptala profesorka McGonagallová. „Učil koneckonců obranu proti černé magii… Považovala jsem prostě za samozřejmé, že se tak žene – přece aby dostihl Smrtijedy, kterým se podařilo uniknout na věž…“

„Jo, hnal se,“ vyštěkl zuřivě Harry, „jenže proto, aby jim pomohl, ne aby je zastavil… a vsadím se, že k tomu, aby se vám podařilo projít tou zábranou, byste museli mít na ruce Znamení zla. Co se stalo pak, když se vrátil dolů?“

„No, ten hromotlucký Smrtijed odpálil těsně předtím nějaké kouzlo, po kterém se propadla polovina stropu, a také zrušil kletbu, co zablokovala přístup ke schodišti,“ znovu se ujal slova Lupin. „Všichni jsme se tam rozběhli – tedy každý, kdo ještě stál na nohou – a náhle se z prachu vynořil Snape a ten kluk. Nikdo z nás na ně pochopitelně nezaútočil…“

„Nechali jsme je klidně projít,“ přitakala dutým hlasem Tonksová. „Mysleli jsme, že je pronásledují Smrtijedi – a taky než jsme se stačili rozkoukat, byli Smrtijedi i s Šedohřbetem zase zpátky a my se znova pustili do boje… Měla jsem dojem, že Snape něco křičí, ale nerozuměla jsem mu…“

„Křičel: Je po všem!“ řekl Harry. „Splnil, co měl vykonat.“

Všichni se odmlčeli. Venku nad temnými školními pozemky se dosud vznášel Fawkesův nářek. Lkavá melodie se nesla vzduchem a Harrymu se s ní do mysli vkrádaly nezvané a nevítané myšlenky… Už někdo odnesl z trávy u věže Brumbálovo tělo? Co se bude dít dál? Kam bude Brumbál uložen k odpočinku? Pevně zaťal ruce zastrčené v kapsách do pěsti. Klouby pravé ruky ucítily malý, studivý medailonek falešného viteálu.

Vtom se dveře ošetřovny rozlétly tak prudce dokořán, až sebou všichni škubli. Místností k nim kráčeli rázně pan a paní Weasleyovi a za nimi Fleur, jejíž krásný obličej byl zkřivený hrůzou.

„Molly – Arture!“ vyhrkla profesorka McGonagallová, vyskočila a pospíchala se s nimi pozdravit. „Je mi to tak líto…“

„Bille,“ šeptla paní Weasleyová a prosmýkla se kolem profesorky McGonagallová, když uviděla synův znetvořený obličej. „Ach, Bille!“

Lupin s Tonksovou spěšně vstali a ustoupili stranou, aby se oba Weasleyovi dostali blíž k posteli. Paní Weasleyová se sklonila k synovi a přitiskla mu rty ke zkrvavenému čelu.

„Říkala jste, že ho napadl Šedohřbet?“ zeptal se pan Weasley nepřítomně profesorky McGonagallové. „Nebyl ale přeměněný. Co to tedy znamená? Co s Billem bude?“

„To ještě nevíme,“ odpověděla profesorka McGonagallová a bezmocně pohlédla na Lupina.

„Něco z Šedohřbeta se na něj pravděpodobně přeneslo, Arture,“ řekl Lupin. „Jde o hodně zvláštní případ, možná zcela ojedinělý… nevíme, jak se bude Bill chovat, až se probere k vědomí…“

Paní Weasleyová si vzala z rukou madame Pomfreyové páchnoucí mast a začala jí potírat synovy rány.

„A Brumbál…“ hlesl pan Weasley. „Minervo, je to pravda… je doopravdy…?“

Profesorka McGonagallová přikývla a Harry ucítil, jak se Ginny vedle něj pohnula. Podíval se na ni. Měla lehounce přimhouřené oči a upírala je na Fleur, která si se zkamenělým výrazem v obličeji prohlížela ležícího Billa.

„Brumbál je mrtvý,“ zašeptal pan Weasley, ale paní Weasleyová měla oči jen pro svého nejstaršího syna. Rozvzlykala se a slzy jí kanuly na Billovy zohavené tváře.

„Ovšemže nezáleží na tom, jak vypadá… to přece v-vůbec není důležité… b-byl to ale takový pěkný k-kluk… vždycky mu to moc slušelo… a ještě ke všemu se m-měl ženit!“

„A tím mysslíte co?“ rozkřikla se nečekaně Fleur. „Co tím mysslíte, když rršíkáte, že se měl šenit?“

Paní Weasleyová k ní pozvedla uslzený obličej a zatvářila se překvapeně.

„No – jen to, že…“

„Vy ssnad mysslíte, že Bill si mě ušš nebude chtít vzít?“ dorážela na ni Fleur. „Mysslíte, že pro pár kousanců ušš mě nebude milovat?“

„Ale ne, tak jsem to vůbec…“

„Prrotoše on bude chtít!“ vypjala se Fleur do plné výše a pohodila dlouhou hřívou stříbrných vlasů. „Na to je nějaký vlkodlak krrátký, aby mě Bill prršestal milovat!“

„No ano, to je jistě pravda,“ připustila paní Weasleyová, „myslela jsem ale, že vzhledem k tomu – k tomu, jak – jak…“

„Mysslela jste, že si já nebudu chtít vzít jeho? Nebo jste sspíš doufala?“ obořila se na ni Fleur a chřípí se jí chvělo rozčilením. „Prroč by mi sálešelo na tom, jak vypadá? Mysslím, že vypadám dosst hezky sa nás sa oba! Ty jissvy jsou jen důkassem, jak je můj manšel statečný! A tohle udělám já!“ dodala vztekle, odstrčila paní Weasleyovou a vytrhla jí mastičku z ruky.

Paní Weasleyová se opřela o svého manžela a s velice zvědavým výrazem pozorovala, jak Fleur ošetřuje jejímu Billovi rány. Nikdo ani nedutal a Harry se neopovažoval pohnout. Stejně jako všichni ostatní čekal, kdy dojde k výbuchu.

„Naše pratetička Muriel,“ ozvala se po dlouhé chvíli mlčení paní Weasleyová, „má překrásnou čelenku, je to skřetí práce.

Určitě se mi podaří ji přesvědčit, aby ti ji na svatbu půjčila. Má totiž Billa moc ráda a ta čelenka ti báječně půjde k vlasům.“

„Děkuji,“ odpověděla chladně Fleur. „To bude urršitě moc milé.“

A pak najednou – Harry ani nepostřehl, kdy přesně k tomu došlo – se obě ženy navzájem objímaly a plakaly. Dokonale ho to zmátlo a přemítal, jestli se náhodou celý svět nezbláznil. Otočil se: Ron se tvářil stejně ohromeně jako on, a Ginny s Hermionou si vyměňovaly užaslé pohledy.

„Tak vidíš!“ ozval se rozechvělý hlas. Tonksová probodávala Lupina rozčileným pohledem. „Pokousal ho vlkodlak, a stejně si ho chce vzít! Je jí to jedno!“

„To je něco jiného,“ bránil se Lupin tak tiše, že sotva hýbal ústy, a vypadal náhle nervózně. „Z Billa nebude stoprocentní vlkodlak. Jeho případ je úplně…“

„Mně je to ale taky jedno, nezáleží mi na tom!“ rozkřikla se Tonksová, popadla Lupina za hábit na hrudi a třásla jím. „Už jsem ti říkala nejmíň miliónkrát…“

A v tu chvíli Harrymu došlo, co znamená nová podoba jejího Patrona, její myší šedivé vlasy, i proč se rozběhla za Brumbálem, když se doslechla, že Šedohřbet opět někoho pokousal. Tonksová totiž vůbec nebyla zamilovaná do Siriuse…

„A já zase tobě nejmíň miliónkrát říkal,“ vykrucoval se Lupin, uhýbal setkání s jejíma očima a raději koukal sveřepě do země, „že jsem pro tebe moc starý, moc chudý… a taky moc nebezpečný…“

„Od samého začátku tvrdím, že je směšné, jak k téhle věci přistupuješ, Remusi,“ ozvala se paní Weasleyová přes Fleuřino rameno. Stále ji ještě objímala a poplácávala po zádech.

„Na tom není nic směšného,“ odporoval Lupin. „Tonksová si zaslouží mladého a celého chlapa.“

„Až na to, že chce tebe,“ pousmál se pan Weasley. „A koneckonců, Remusi, chlap nemusí zůstat mladý a celý napořád,“ ukázal smutně na Billa na lůžku mezi nimi.

„Tohle není… není to zrovna vhodná chvíle probírat takové věci,“ namítl Lupin, pečlivě se vyhnul očím všech přítomných a bezradně se rozhlédl kolem. „Brumbál je mrtvý…“

„Brumbála by víc než koho jiného potěšilo, kdyby se dozvěděl, že je na světě o trochu víc lásky,“ poznamenala stroze profesorka McGonagallová a přesně v tom okamžiku se dveře znovu otevřely a na ošetřovnu vstoupil Hagrid.

Tu nepatrnou část obličeje nepokrytou vlasy ani vousy měl celou mokrou a opuchlou. Vzlykal, slzel a v ruce žmoulal velikánský puntíkovaný kapesník.

„Už jsem… už jsem to zařídil, paní profesorko,“ vypravil ze sebe přidušeně. „Vo-vodnes jsem ho. Profesorka Prýtová zahnala děcka zpátky do postelí. Profesor Kratiknot si šel lehnout, ale povídal, že hnedle bude zas jako rybička, a profesor Křiklan vzkazuje, že dal vědět ministerstvu.“

„Děkuji, Hagride,“ přikývla profesorka McGonagallová, bez otálení vstala, otočila se a pohlédla na hlouček u Billova lůžka. „Budu se muset s ministerskými sejít, až sem dorazí. Hagride, vyřiďte prosím ředitelům kolejí – za Zmijozel může přijít Křiklan – že s nimi potřebuji ihned mluvit, u sebe v pracovně. A chci, abyste přišel i vy.“

Hagrid přikývl, otočil se a šouravým krokem vyšel z ošetřovny. Profesorka McGonagallová se sklonila k Harrymu.

„Než se s nimi sejdu, ráda bych si chviličku pohovořila s vámi, Harry. Pojďte prosím se mnou.“

Harry vstal, zamumlal Ronovi, Hermioně a Ginny, že se za chvíli vrátí, a vyšel za profesorkou McGonagallovou ven. Chodby před ošetřovnou byly liduprázdné a do jejich ticha zaznívala jen vzdálená fénixova píseň. Až po několika minutách si Harry uvědomil, že nejdou ke kabinetu profesorky McGonagallové, ale k Brumbálově pracovně, a teprve za dalších pár vteřin mu došlo, že se asi dosavadní zástupkyně ředitele nyní stala ředitelkou… Pracovna za chrličem teď tedy patří jí…

Mlčky vyjeli po pohyblivém točitém schodišti a vešli do kruhové pracovny. Harry netušil, co ho čeká: například jestli celá místnost nebude zahalená v černém, nebo jestli v ní dokonce nebude ležet Brumbálovo tělo. Pracovna však vypadala prakticky stejně, jako když z ní před pouhými několika hodinami s Brumbálem odcházel: stříbrné přístroje na stolcích na pavoucích nožkách tiše vrčely a vyfukovaly obláčky kouře, Nebelvírův meč ve skleněné vitríně se třpytil v měsíčním světle a Moudrý klobouk odpočíval na polici za stolem. Jen Fawkesovo bidýlko bylo prázdné – fénix dosud vyplakával svůj žal venku na školních pozemcích. A v řadě zesnulých bradavických ředitelů a ředitelek přibyl nový portrét… Přímo nad stolem dřímal ve zlatém rámu Brumbál a s půlměsícovými brýlemi na zahnutém nose vypadal klidně a vyrovnaně.

Profesorka McGonagallová vrhla na portrét jediný pohled a učinila jakýsi podivný pohyb, kterým jako by si chtěla dodat odvahu, pak obešla stůl a očima v ustarané vrásčité tváři pohlédla na Harryho.

„Harry,“ oslovila ho. „Přála bych si vědět, co jste s profesorem Brumbálem dělali, když jste dnes večer odešli ze školy.“

„To vám nemůžu říct, paní profesorko,“ odpověděl jí. Čekal tuto otázku a odpověď na ni měl připravenou předem. Právě zde, v této místnosti, mu Brumbál důrazně kladl na srdce, že s nikým jiným než s Ronem a Hermionou nesmí mluvit o tom, co dělá na hodinách, na které k němu chodí.

„Může to být důležité, Harry,“ domlouvala mu profesorka McGonagallová.

„Je to důležité,“ přisvědčil, „dokonce velmi důležité, ale on si nepřál, abych to komukoli pověděl.“

Profesorka McGonagallová na něj zachmuřeně pohlédla.

„Pottere…“ (Harry si všiml, že mu opět začala říkat příjmením) „vzhledem k tomu, že profesor Brumbál zemřel, si zajisté uvědomujete, že se situace poněkud změnila…“

„Ani bych neřekl,“ pokrčil rameny Harry. „Profesor Brumbál nikdy nemluvil o tom, že bych se měl jeho příkazy přestat řídit, kdyby zemřel.“

„Ale…“

„Akorát jednu věc byste měla vědět, než sem dorazí lidi z ministerstva. Madame Rosmerta je očarovaná kletbou Imperius a pomáhala Malfoyovi a Smrtijedům. Ten náhrdelník i otrávená medovina byly jejím…“

„Rosmerta?“ žasla profesorka McGonagallová, než však stačila ještě něco dodat, ozvalo se zaklepání na dveře a do pracovny se nahrnuli profesorka Prýtová, profesoři Kratiknot a Křiklan a za nimi Hagrid, který dosud ronil slzy velké jako hrách a jeho obrovité tělo se celé chvělo.

„Snape!“ zavyl Křiklan. Byl celý pobledlý a zpocený a vypadal ze všech nejvíc otřesen. „Snape! Vždyť já ho učil! Myslel jsem, že ho znám!“

Nikdo na jeho slova nestačil zareagovat, protože ze stěny vysoko nad nimi se ozval pronikavý hlas. Jakýsi sinale bledý kouzelník s krátce zastřiženými černými vlasy právě vstoupil na opuštěné plátno svého portrétu.

„Minervo, ministr tu bude co nevidět, právě se přemisťuje z ministerstva.“

„Děkuji, Everarde,“ přikývla profesorka McGonagallová a rychle se otočila ke svolaným učitelům.

„Než přijde, chci se s vámi poradit, co dál s Bradavicemi,“ spustila honem. „Osobně nejsem ani trochu přesvědčená, že bychom měli školu v příštím roce vůbec otevírat. To, že ředitele zavraždil náš kolega, je pro celou historii Bradavic strašlivou poskvrnou. Je to příšerné.“

„Podle mého názoru by si Brumbál určitě přál, aby škola zůstala otevřená,“ prohlásila profesorka Prýtová. „Domnívám se, že i kdyby o ni projevil zájem jeden jediný student, měla by mu tato škola zůstat přístupná.“

„A budeme mít po tom všem aspoň toho jednoho studenta?“ zapochyboval Křiklan a otřel si zpocené čelo hedvábným kapesníkem. „Rodiče si raději nechají děti doma a já musím říct, že jim to ani nemám za zlé. Osobně si nemyslím, že by nám v Bradavicích hrozilo větší nebezpečí než kdekoli jinde, těžko ovšem můžeme očekávat, že budou takhle uvažovat matky studentů. Ty budou chtít mít celou rodinu pohromadě, což je jen přirozené.“

„Souhlasím,“ přikývla profesorka McGonagallová. „A krom toho nelze tvrdit, že Brumbál nikdy nepočítal s tím, že by někdy mohla nastat situace, v níž by bylo nutno výuku v Bradavicích ukončit. Uvažoval o zavření školy už tenkrát, kdy se znovu otevřela Tajemná komnata – a musím říct, že podle mne je zavraždění profesora Brumbála mnohem znepokojivější než představa, že někde v útrobách hradu žije neobjevený Zmijozelův netvor.“

„Budeme se muset poradit se správní radou,“ ozval se pisklavým hláskem profesor Kratiknot. Na čele měl sice ošklivý šrám, jinak ale při pádu ve Snapeově kabinetu patrně žádnou další újmu neutrpěl. „Musíme dodržovat oficiální postup. Rozhodnutí by se mělo přijmout co nejrychleji.“

„Ještě vy jste nic neřekl, Hagride,“ poznamenala profesorka McGonagallová. „Jaký je váš názor, mělo by se v Bradavicích dál učit?“

Hagrid, který během celé debaty tiše plakal do svého velkého puntíkovaného kapesníku, zvedl opuchlé zarudlé oči a chraptivě zaskřehotal: „Já nevím, paní profesorko… vo takový věci musej rozhodnout ředitelé kolejí a vy jako ředitelka…“

„Profesor Brumbál si vašeho názoru vždy velice cenil,“ ujistila ho laskavým hlasem profesorka McGonagallová, „a já si ho cením také.“

„No, já tu každopádně zvostanu,“ prohlásil a z očí se mu dál kutálely slzy a stékaly mu do zcuchaných vousů. „Todle je můj domov, jsem tu doma už vod třinácti let. A esli se najdou nějaký děcka, co budou stát vo to, abych je učil, budu je učit. Jenže… nevím, nevím… Bradavice bez Brumbála…“

Polkl, znovu zmizel za kapesníkem a už nepromluvil.

„Tak dobrá,“ přikývla profesorka McGonagallová a zadívala se oknem na školní pozemky, jestli už se neblíží ministr. „V tom případě musím souhlasit s Filiusem, že nejlepší bude přednést celou záležitost správní radě, která s konečnou platností rozhodne.

A nyní k tomu, kdy vypravit studenty domů… Myslím, že by bylo rozumné udělat to co nejrychleji. Bude-li třeba, můžeme zařídit, aby bradavický spěšný vlak přijel hned zítra…“

„A co Brumbálův pohřeb?“ ozval se konečně Harry.

„Tedy…“ profesorka McGonagallová zaváhala, a protože se jí roztřásl hlas, zněl dál o něco méně rozhodně. „Vím – vím, že si Brumbál přál, aby byl uložen k odpočinku tady, v Bradavicích…“

„Pak není o čem dál mluvit, nemyslíte?“ skočil jí do řeči Harry.

„Pokud to bude ministerstvo považovat za vhodné,“ pokrčila rameny profesorka McGonagallová. „Žádný ředitel ani ředitelka ještě nikdy nebyli…“

„Žádnej jinej ředitel ani ředitelka taky nikdy pro tudle školu neudělali tolik jako Brumbál,“ zavrčel Hagrid.

„Bradavice by měly být místem jeho posledního odpočinku,“ mínil profesor Kratiknot.

„Bezpochyby,“ přitakala profesorka Prýtová.

„V tom případě ale,“ znovu se ozval Harry, „byste měli studenty poslat domů až po pohřbu. Budou se s ním chtít…“

Poslední slovo mu zadrhlo v krku, profesorka Prýtová to dořekla za něj.

„Rozloučit.“

„Správně řečeno,“ vypískl profesor Kratiknot. „Velice správně! Naši studenti by měli uctít jeho památku, to by se opravdu slušelo. Odjezd domů můžeme zařídit po pohřbu.“

„Souhlasím,“ přidala se úsečně profesorka Prýtová.

„Nejspíš… ano…“ přitakal poněkud nervózním hlasem Křiklan, a Hagrid na znamení souhlasu jen přiškrceně vzlykl.

„Už je tady,“ oznámila profesorka McGonagallová, která stále shlížela dolů na školní pozemky. „Ministr… a vypadá to, že si s sebou vede celou delegaci…“

„Smím odejít, paní profesorko?“ zareagoval okamžitě Harry.

Nijak netoužil po tom, aby se ještě teď v noci setkal s Rufusem Brouskem a musel odpovídat na jeho otázky.

„Běžte,“ přikývla profesorka McGonagallová, „a raději si pospěšte.“

Vykročila ke dveřím a přidržela mu je otevřené. Harry seběhl po točitém schodišti a uháněl opuštěnou chodbou. Neviditelný plášť nechal nahoře v astronomické věži, což mu teď zrovna nevadilo – na chodbách nebyl nikdo, kdo by ho viděl, dokonce ani Filch, paní Norrisová či Protiva. Celou cestu až do chodby k nebelvírské společenské místnosti nepotkal živou duši.

„Je to pravda?“ šeptla Buclatá dáma, když se k ní blížil. „Je to vážně pravda, že je Brumbál – mrtvý?“

„Ano, je,“ přisvědčil Harry.

Buclatá dáma zakvílela, nečekala na heslo, ustoupila a nechala ho projít.

Jak Harry předpokládal, byla ve společenské místnosti hlava na hlavě. Když prolezl otvorem v portrétu, rozhostilo se okamžitě ticho. Nedaleko zahlédl v jedné skupince sedět Deana a Seamuse, což znamenalo, že v jejich ložnici nejspíš nikdo nebo skoro nikdo není. Nepromluvil s nikým jediné slovo, dokonce se na nikoho ani nepodíval, přešel celou místnost, aniž by se zastavil, a zmizel ve dveřích k chlapeckým ložnicím.

Jak doufal, Ron na něj čekal – ještě oblečený seděl na posteli. Harry se posadil na svoji postel s nebesy a oba si chvíli mlčky hleděli do očí.

„Probírají, jestli by se škola neměla zavřít,“ oznámil Harry.

„Lupin říkal, že ji možná zavřou,“ přikývl Ron.

Následovala chvíle ticha.

„Tak co?“ zeptal se co nejtišeji Ron, jako by se bál, že i nábytek může mít uši. „Našli jste ho? Přinesli jste ho? Myslím – ten viteál.“

Harry zavrtěl hlavou. Všechny události, k nimž došlo u černého jezera, mu teď připadaly jako vzdálená noční můra – doopravdy se to všechno stalo, a to před pouhými několika hodinami?

„Vy jste ho nenašli?“ vydechl zklamaně Ron. „On tam nebyl?“

„Ne,“ hlesl Harry. „Někdo už ho odnesl a nechal tam místo něj obyčejnou napodobeninu.“

„Někdo ho odnesl…?“

Harry beze slova vytáhl z kapsy falešný medailonek, otevřel ho a podal ho Ronovi. Podrobnosti mohly počkat na později… dnes v noci na nich nezáleželo… Dnes v noci bylo důležité jen to, jak všechno skončilo, jak skončilo jejich nesmyslné dobrodružství, jak skončil Brumbálův život…

„R. A. B.,“ zašeptal Ron. „Kdo to je?“

„Nemám ponětí,“ zavrtěl hlavou Harry, oblečený se natáhl na postel a tupě zíral do stropu. Absolutně ho nezajímalo, kdo je nějaký R. A. B., a pochyboval, že ještě někdy pocítí zvědavost. Jak tak nehybně ležel, najednou si uvědomil, že ticho zavládlo i venku. Fawkes přestal zpívat.

A Harrymu bylo jasné, aniž by si uvědomoval, jak to ví, že fénix odletěl, že navždy opustil Bradavice, stejně jako Brumbál opustil školu, opustil tento svět… opustil Harryho.

Kapitola třicátá

Bílá hrobka

Veškerá výuka byla přerušena a všechny zkoušky odloženy. Někteří rodiče si v následujících několika dnech narychlo odváželi svoje děti domů – dvojčata Parvati a Padma Patilovy zmizela hned ráno po Brumbálově smrti ještě před snídaní a Zachariáše Smithe si z hradu odvedl jeho namyšlený otec. Naproti tomu Seamus Finnigan rozhodně odmítl vrátit se domů – pohádal se s matkou ve vstupní síni a křičeli na sebe tak dlouho, dokud mu matka nedovolila, že smí zůstat na pohřeb. Harry a Ron se pak od Seamuse dozvěděli, že se jí jen s velkými problémy podařilo sehnat v Prasinkách ubytování, protože se do vesničky ze všech stran hrnou kouzelníci a čarodějky, kteří se chystající vzdát Brumbálovi naposledy úctu.

Mezi mladšími studenty, kteří dosud nic podobného neviděli, zavládl den před pohřbem značný rozruch, když se náhle v pozdním odpoledni objevil na obloze šmolkově modrý kočár velikosti domu, tažený tuctem velikánských okřídlených běloušů, snesl se k zemi a přistál na okraji Zapovězeného lesa. Harry z okna sledoval, jak po schůdcích vystoupila z kočáru obrovitá pohledná žena s olivově snědou pletí a černými vlasy a vrhla se do náruče čekajícímu Hagridovi. Delegace ministerských úředníků včetně samotného ministra kouzel se ubytovala přímo na hradě. Setkání s kýmkoli z přijíždějících hostů se ovšem Harry pečlivě vyhýbal. Nepochyboval o tom, že dříve nebo později po něm někdo z nich bude chtít, aby jim znovu vylíčil Brumbálovu poslední výpravu mimo Bradavice.

Harry, Ron, Hermiona a Ginny trávili veškerý čas spolu. Nádherné počasí jako by se jim škodolibě vysmívalo: Harry si dokázal živě představit, jaké by to bylo, kdyby Brumbál nezemřel a oni by společné chvíle na konci školního roku mohli prožívat s vědomím, že Ginny má zkoušky za sebou a nikoho z nich už nečekají žádné domácí úkoly… A hodinu po hodině odkládal to, co jí prostě musí říct, aby udělal podle svého názoru jedinou správnou věc. Strašně se mu nechtělo připravit se o největší útěchu ve svém žalu.

Dvakrát denně chodili na ošetřovnu. Nevilla už madame Pomfreyová propustila, Billa si ale stále nechávala ve své péči. Jizvy se mu ani trochu nehojily, popravdě řečeno se nyní nápadně podobal Pošukovi Moodymu, i když mu naštěstí zůstaly obě oči a obě ruce. Na jeho chování se ale zjevně nezměnilo vůbec nic. Jediná viditelná změna spočívala v tom, že si nyní nezřízeně liboval v co nejkrvavějších biftecích.

„…takže má obrrovské štěstí, že si berre prrávě mě,“ komentovala to spokojeně Fleur a natřásala mu polštář, „prrotože u vás v Brritánii všechno maso děláte pršíšerrně prropečené, to já ršíkám odjakšiva.“

„Nejspíš se budu muset smířit s tím, že se s ní Bill doopravdy ožení,“ povzdechla si Ginny téhož dne večer, když seděla s Harrym, Ronem a Hermionou u otevřeného okna v nebelvírské společenské místnosti a pozorovala, jak se nad školními pozemky snáší soumrak.

„Vždyť přece není tak hrozná,“ namítl Harry. „I když je samozřejmě děsně ošklivá,“ dodal honem, když viděl, jak Ginny významně pozdvihla obočí. Teprve pak se tomu váhavě zasmála.

„No, když to překousne mamka, musím to nejspíš překousnout i já.“

„Umřel zas někdo, koho známe?“ vyptával se Ron Hermiony, která listovala ve Večerním věštci.

Hermiona sebou trhla, když slyšela jeho strojeně drsný tón.

„Ne,“ odpověděla káravě a složila noviny. „Pořád ještě pátrají po Snapeovi, ale zatím nemají jedinou stopu…“

„Kde by ji taky vzali,“ zavrčel Harry, kterého dokázala rozčilit i sebemenší zmínka na toto téma. „Snapea nenajdou, dokud nenajdou Voldemorta, a vzhledem k tomu, že to se jim ani po tak dlouhé době nepodařilo…“

„Jdu si lehnout,“ zívla Ginny. „Pořádně jsem se nevyspala od té doby, co… no… prostě se mi chce spát.“

Políbila Harryho (její bratr se od nich okázale odvrátil), mávla Ronovi a Hermioně a zamířila k dívčím ložnicím. Jakmile se za Ginny zavřely dveře, naklonila se Hermiona k Harrymu s výrazem, který u ní působil naprosto nezvykle.

„Harry, narazila jsem dnes dopoledne v knihovně na něco, co…“

„R. A. B.?“ napřímil se Harry.

Nenacházel v sobě ani kapku toho pocitu, který se ho dřív zmocňoval, nehořel vzrušením, zvědavostí ani touhou přijít nějaké záhadě na kloub. Věděl jen, že pravdu o skutečném viteálu bude muset odhalit dřív, než postoupí o pár kroků kupředu po oné temné a spletité cestě, která se mu teď ztrácí v dáli, po cestě, na kterou se vydali s Brumbálem a po níž teď bude muset kráčet sám. Někde tam venku ve světě jsou stále ještě možná až čtyři další viteály a Harry věděl, že všechny musí objevit a zneškodnit, aby získal alespoň nepatrnou naději, že se mu podaří Voldemorta zabít. Znovu a znovu si v duchu předpokládané viteály opakoval v přehledném pořadí, jako by se k nim tak mohl přiblížit na dosah: „medailonek… šálek… had… něco, co patřilo Godriku Nebelvírovi nebo Roweně z Havraspáru… medailonek… šálek… had… něco, co patřilo Godriku Nebelvírovi nebo Roweně z Havraspáru…“

Tenhle opakující se výčet mu bušil v hlavě pokaždé, když večer usínal, a jeho sny se hemžily šálky, medailonky a záhadnými předměty, které ustavičně zůstávaly těsně mimo jeho dosah. A když mu Brumbál nabídl provazový žebřík, aby mu pomohl, proměnily se jeho příčky v hady, jakmile po něm začal Harry šplhat…

Lístek, který našel v medailonku, ukázal Hermioně ráno po Brumbálově smrti. Iniciály jí sice nepřipomněly jméno žádného kouzelníka, o kterém by třeba kdysi někde četla, ale od té doby chodila do knihovny o něco častěji, než nutně musel někdo, kdo už neměl žádné domácí úkoly.

„Ne,“ zavrtěla sklesle hlavou. „Snažím se, Harry, ale zatím jsem nic nenašla… objevila jsem pár poměrně známých kouzelníků, ke kterým by ty iniciály seděly – třeba Rosalindu Antigonu Bungsovou nebo Ruperta Anarchistu Brookstantona. Žádný z nich to ale podle mého názoru být nemůže. Podle toho vzkazu spíš soudím, že ten, kdo viteál ukradl, se s Voldemortem znal, a já nemůžu najít sebemenší důkaz, že s ním Bungsová nebo Brookstanton měli někdy něco společného. Ne, abych pravdu řekla, jde mi teď o… no, o Snapea.“

Zatvářila se znepokojeně, už když vyslovila jeho jméno.

„Co je s ním?“ zeptal se otráveně Harry a sklouzl zase do křesla.

„Víš, chci ti jen říct, že s tím princem dvojí krve jsem měla v jistém smyslu pravdu,“ prohlásila váhavě.

„Snad bys to nemusela ještě rozmazávat, Hermiono. Jak myslíš, že si teď připadám?“

„Ne, ne, Harry, takhle jsem to nemyslela!“ vysvětlovala honem a rozhlížela se, aby se přesvědčila, že je nikdo neslyší. „Jde jen o to, že jsem měla pravdu, když jsem říkala, že ta učebnice možná kdysi patřila nějaké holce. Totiž… byla to Snapeova matka, Eileen Prince-Lloydová.“

„Vždyť jsem říkal, že to není žádná krasavice,“ ozval se Ron. Hermiona však jeho poznámku ignorovala.

„Procházela jsem staré ročníky Věštce, které jsem ještě nečetla, a našla jsem nenápadné oznámení o svatbě Eileen Prince-Lloydové a jakéhosi Tobiáše Snapea a pak další, kde stálo, že se Eileen narodil…“

„Vrah,“ sykl Harry.

„No… ano,“ přikývla Hermiona. „Takže… takže jsem v jistém smyslu měla pravdu. Snape byl nejspíš hrdý na to, že je poloviční Prince, chápeš? Podle toho, co se psalo ve Věštci, byl Tobiáš Snape mudla.“

„Jo, to by souhlasilo,“ uvažoval Harry. „Určitě chtěl zdůraznit, že je po matce čistokrevného původu, aby se dostal do společnosti Luciuse Malfoye a těch ostatních… V tom je úplně stejný jako Voldemort. Matka z čistokrevného kouzelnického rodu a mudlovský otec… za příbuzenstvo z otcovy strany se oba styděli, v černé magii hledali prostředek, jak lidem kolem sebe nahánět strach, dali si působivá nová jména – lord Voldemort, princ dvojí krve… Jak je možné, že si Brumbál neuvědomil…?“

Nedopověděl a mlčky hleděl z okna. Neustále musel přemýšlet o ničím neomluvitelné Brumbálově víře ve Snapea… a teď ho Hermiona bezděčně upozornila na to, že on sám se nechal oklamat úplně stejně… nedbal na stupňující se podlost a nebezpečnost těch rukou psaných zaklínadel, odmítal vidět něco špatného na chlapci, který mu připadal tak chytrý, který mu tolik pomohl…

Tolik mu pomohl… Tohle pomyšlení teď pro něj bylo téměř nesnesitelné.

„Pořád nedokážu pochopit, proč tě přede všemi neobvinil, že používáš tu učebnici,“ přemítal Ron. „Musel přece vědět, kam na to všechno chodíš.“

„To víš, že to věděl,“ ušklíbl se hořce Harry „A stoprocentně to musel vědět od chvíle, kdy jsem použil zaklínadlo Sectumsempra. Ani nepotřeboval nitrozpyt… řekl bych, že si to uvědomil dokonce ještě dřív, když mě Křiklan vychvaloval, jak jsem v lektvarech skvělý… Neměl ovšem nechat na dně té skříně svou starou učebnici válet, že ne?“

„Proč na tebe ale nežaloval?“

„Podle mě nechtěl, aby se vědělo, že má s tou učebnicí něco společného,“ prohlásila Hermiona. „Řekla bych, že kdyby se o ní dozvěděl Brumbál, určitě by se mu to nelíbilo. A i kdyby Snape předstíral, že mu nepatřila, Křiklan by hned poznal jeho rukopis. Tak či tak, ta učebnice zůstala zapomenutá ve Snapeově bývalé třídě a Brumbál nepochybně věděl, jak se jmenovala jeho matka.“

„Měl jsem tu učebnici Brumbálovi ukázat,“ vyčítal si Harry. „Celou dobu mi předváděl svědectví o tom, že Voldemort propadl zlu už v době, kdy chodil do školy, a já měl v ruce důkaz, že mu propadl i Snape…“

„Zlo je možná příliš silné slovo,“ namítla tiše Hermiona.

„Sama jsi mě přece v jednom kuse varovala, že je ta učebnice nebezpečná!“

„Snažím se jen říct, Harry, že si vyčítáš příliš mnoho věcí. Měla jsem dojem, že ten tvůj princ měl poněkud zvrácený smysl pro humor, v životě by mě ale nenapadlo, že by se z něj mohl vyklubat vrah…“

„Nikdo z nás přece nemohl tušit, že Snape… však víš,“ hlesl Ron.

Zavládlo mezi nimi mlčení. Všichni tři se pohroužili do vlastních myšlenek, Harry nepochyboval o tom, že i oni myslí na zítřejší ráno, kdy bude Brumbálovo tělo uloženo k poslednímu odpočinku. Harry ještě nikdy na žádném pohřbu nebyl – když totiž zemřel Sirius, nezanechal po sobě tělo, které by bylo možno pohřbít. Nevěděl tedy, co může čekat, a trochu mu dělalo starosti, co asi při pohřbu uvidí a jak se bude cítit. Byl by rád věděl, jestli mu po pohřbu bude Brumbálova smrt připadat skutečnější. Přestože prožíval okamžiky, kdy měl dojem, že se tím strašlivým faktem jeho úmrtí zahltí a zalkne, střídala je období prázdné otupělosti. Ačkoli v celém hradu nikdo nemluvil o ničem jiném, Harrymu se v takových chvílích nechtělo věřit, že je Brumbál doopravdy navždy pryč. Na rozdíl od Siriusovy smrti už však ze zoufalství nehledal nějakou zapomenutou skulinku či snad nepravděpodobnou možnost, že by se Brumbál mohl vrátit. Nahmatal v kapse studivý řetízek falešného viteálu, který teď u sebe neustále nosil – ne jako talisman, ale jako připomínku toho, co jeho nalezení stálo a co ještě zbývá udělat.

Druhý den ráno Harry brzy vstal, aby měl čas se sbalit. Odjezd bradavického spěšného vlaku byl stanoven na jednu hodinu po pohřbu. Když sešel dolů, panovala ve Velké síni pochmurná nálada. Všichni si oblékli společenské hábity a nikdo zjevně neměl valnou chuť k jídlu. Profesorka McGonagallová nechala velké, trůnu podobné křeslo uprostřed učitelského stolu prázdné. Také Hagridova židle zůstala neobsazená – Harry si pomyslel, že se Hagrid nejspíš na snídani neodvážil přijít. Na Snapeovo místo si zato bez okolků sedl Rufus Brousek. Harry se záměrně vyhýbal jeho žlutavým očím, jež pátravě přejížděly po celé síni, a měl nepříjemný pocit, že Brousek hledá právě jeho. V ministrově doprovodu zahlédl i rudé vlasy a brýle s kostěnou obroučkou, patřící Percymu Weasleymu. Ron ani náznakem nedal najevo, že si je Percyho přítomnosti vědom, jen bodal vidličkou obzvlášť zuřivě do slanečka na talíři.

U zmijozelského stolu si něco huhlali Crabbe s Goylem. Byli to sice ramenáči, teď však působili podivně opuštěným dojmem, když mezi sebou neměli vytáhlého bledého Malfoye, který by je komandoval, co mají dělat. Úvahami o Malfoyovi se však Harry příliš nezabýval. Veškerou svoji nenávist soustředil na Snapea, ovšem nezapomínal ani na strach, který tam nahoře v astronomické věži zaslechl z Malfoyova hlasu, ani na to, že Malfoy před příchodem ostatních Smrtijedů sklonil hůlku. Nevěřil, že by byl Malfoy nakonec Brumbála zabil. Stále vůči němu cítil nevraživost za to, že se zapletl do černé magie, teď se ale do jeho nepřátelských pocitů vmísila i drobná kapička soucitu. Byl by rád věděl, kde asi Malfoy právě je a k čemu ho Voldemort nutí pod hrozbou, že zabije jeho samého i jeho rodiče.

Ze zamyšlení ho vytrhla Ginny, která ho šťouchla do žeber. Profesorka McGonagallová vstala a zasmušilý šum v síni okamžitě utichl.

„Už je skoro čas,“ oznámila. „Jděte prosím ven a následujte ředitele svých kolejí. Nebelvírští půjdou za mnou.“

Téměř neslyšně vstali z lavic a seřadili se. V čele zmijozelského průvodu zahlédl Harry Křiklana v nádherném smaragdově zeleném hábitu se stříbrnými výšivkami. Profesorku Prýtovou, ředitelku Mrzimoru, ještě nikdy neviděl tak čistou a upravenou, neměla na klobouku jedinou šmouhu od hlíny. Když pak došli do vstupní síně, uviděli tam stát madame Pinceovou s Filchem. Knihovnice byla zahalena hustým černým závojem, který jí spadal až na kolena, školník měl na sobě starodávný černý oblek s kravatou a byl celý pročpělý naftalínem.

Vyšli na schodiště před hlavní bránou a Harry zjistil, že všichni směřují k jezeru. Po tvářích ho laskaly teplé sluneční paprsky, když mlčky kráčeli za profesorkou McGonagallovou ke břehu, kde byly v pravidelných řadách rozestaveny stovky židlí. Jejich středem se táhla ulička, na jejímž konci stál vpředu před židlemi mramorový katafalk. Byl nádherný letní den.

Polovinu židlí už obsadila neobyčejně pestrá a různorodá společnost: byli tu lidé ošumělí i elegantní, staří i mladí. Většinu z nich Harry nepoznával, zahlédl ale i několik známých tváří, včetně členů Fénixova řádu. Seděli tam Kingsley Pastorek, Pošuk Moody, Tonksová s vlasy už zase jako zázrakem přebarvenými na ten nejkřiklavější růžový odstín, Remus Lupin, který se s ní zjevně držel za ruku, pan a paní Weasleyovi, Bill přidržovaný Fleur a za nimi Fred s Georgem, kteří na sobě měli černá saka z dračí kůže. Byla tu i madame Maxime, která obsadila celé dvě židle a ještě půlku třetí, hostinský Tom od Děravého kotle, Harryho motácká sousedka Arabella Figgová, vlasatý baskytarista z kouzelnické hudební skupiny Sudičky, řidič záchranného autobusu Ernie Bourák, madame Malkinová z prodejny hábitů v Příčné ulici a pár dalších lidí, které Harry znal jen od vidění, jako například výčepní od Prasečí hlavy a čarodějka, která v bradavickém spěšném vlaku nabízela z vozíku občerstvení. Přítomni byli i hradní duchové, v prudkém slunečním svědě sotva viditelní; rozeznat je bylo možné jen tehdy, když se pohnuli a jejich nehmotné siluety se zaleskly v prozářeném vzduchu.

Harry, Ron, Hermiona a Ginny se usadili na kraji jedné řady přímo u jezera. Shromáždění si tiše šeptali – znělo to jako vánek v rozvlněné trávě, ale ptačí zpěv byl mnohem hlasitější. Dav smutečních hostů se stále rozrůstal. Harry zahlédl Nevilla a Lenku, která mu pomáhala posadit se, a zalil ho náhlý příval láskyplného vděku. Jako jediní dva z celé Brumbálovy armády se toho večera, kdy Brumbál zemřel, dostavili na Hermioninu výzvu a Harry věděl, proč přišli. Právě jim totiž BA nejvíc chyběla… Pravděpodobně kontrolovali svoje mince pravidelně, protože doufali, že bude svolána další schůzka…

Cestou kamsi do předních řad kolem nich prošel se zkormouceným výrazem Kornelius Popletal a jako obvykle v rukou otáčel svou zelenou buřinkou. Za ním Harry rozeznal Ritu Holoubkovou a popuzeně si všiml, že v ruce s dlouhými rudými nehty svírá zápisník. Mnohem víc ho ale dopálilo, když o chvíli později zahlédl Dolores Umbridgeovou s nepřesvědčivou maskou zármutku na ropuší tváři a s černou sametovou mašlí v ocelově šedých kadeřích. Když uviděla kentaura Firenzeho, který jako na stráži stál u břehu jezera, poplašeně sebou škubla a honem odcupitala k židli co nejdál od něj.

Jako poslední se usadili členové profesorského sboru. Harry viděl Brouska, který zasedl s vážným a důstojným výrazem do první řady vedle profesorky McGonagallové. Byl by rád věděl, jestli Brousek nebo kdokoli další z těch významných osobností nad Brumbálovou smrtí skutečně upřímně truchlí. Pak ale zaslechl hudbu – podivné tóny, jež přicházely jakoby z jiného světa – a v tu ránu na nevraživost vůči ministerstvu zapomněl a začal pátrat, odkud se line. Nebyl sám, poněkud vylekaně se otáčely i mnohé další hlavy.

„Támhle odtud,“ šeptla mu do ucha Ginny.

A pak je Harry uviděl – byli v průzračně zelené a sluncem prozářené vodě – a pouhých pár centimetrů pod hladinou mu na okamžik děsivě připomněli neživé. Sbor jezerních lidí zpíval v neznámém jazyce píseň, jíž nerozuměl, bledé tváře se jim pod vodou vlnily a načervenalé vlasy vířily kolem dokola. Z nápěvu té písně se Harrymu ježily vlasy v zátylku, ačkoli nebyl nepříjemný, jen velmi výrazně vyjadřoval ztrátu a zoufalství. Když Harry shlížel do divých tváří zpěváků, měl pocit, že alespoň oni také upřímně želí Brumbálova odchodu. Pak do něj znovu šťouchla Ginny a Harry se otočil.

Uličkou mezi židlemi pomalu kráčel Hagrid. Nehlasně plakal, tváře se mu leskly slzami a v náručí nesl břímě zahalené pláštěm z purpurového sametu posetého zlatými hvězdami – Harry věděl, že je pod ním Brumbálovo tělo. V hrdle mu při pohledu na něj zadrhlo pronikavou bolestí: na okamžik se mu zdálo, že ta nepozemská melodie a blízkost Brumbálova těla připravují letní den o všechno teplo. Otřesený Ron v obličeji úplně zbělel a Ginny i Hermioně kanuly do klína proudy slz. Neviděli přesně, co se vepředu děje, Hagrid zřejmě položil tělo opatrně na katafalk. Teď se už vracel uličkou zpět a troubil do kapesníku tak silně, že si vysloužil pohoršené pohledy několika přítomných, včetně – jak si Harry všiml – Dolores Umbridgeové… Harry ovšem věděl, že Brumbálovi by nějaké troubení vůbec nevadilo. Když šel Hagrid kolem něj, pokusil se mu přátelsky mávnout, Hagridovy oči byly ale tak opuchlé pláčem, že bylo téměř nepochopitelné, jak vůbec vidí, kam jde. Harry se ohlédl do poslední řady, kam Hagrid mířil, a uvědomil si, podle čeho se orientuje: v saku a kalhotách velikosti menšího cirkusového stanu tam totiž seděl obr Dráp. S ošklivou hlavou, která se podobala obrovskému balvanu a již měl poslušně skloněnou, vypadal téměř lidsky. Hagrid si k nevlastnímu bratrovi přisedl a Dráp ho popleskal po hlavě takovou silou, až se židle pod ním zabořila do země. Na kratičký nádherný okamžik měl Harry chuť hlasitě se rozesmát. Vtom hudba ustala, a tak se opět zadíval před sebe.

Jakýsi mužík s chomáčovitými vlasy se zvedl ze židle a nyní stál před Brumbálovým tělem. Harry neslyšel, co říká, přes stovky hlav k němu jen sem a tam dolétlo pár slov. „Ušlechtilost ducha“… „intelektuální přispění“… „velké srdce“… Žádná z řečníkových frází pro něj mnoho neznamenala. S tím Brumbálem, kterého znal, měly pramálo společného. Najednou si vzpomněl na pár výrazů typických pro Brumbálovo stručné, neokázalé vyjadřování – „trouba“, „haraburdí“, „blábol“ a „tahat za nos“ – a znovu musel potlačit pobavený úsměšek… Co se to s ním proboha děje?

Potom se zleva ozvalo tlumené šplouchání a Harry viděl, že se jezerní lidé vynořili nad hladinu a také poslouchají. Vzpomněl si, jak se před dvěma lety Brumbál krčil u kraje vody velice blízko místa, kde teď právě seděl, a jezersky rozmlouval s náčelnicí jezerních lidí. Přemýšlel, kde se asi ředitel naučil jezersky. Bylo tolik věcí, na které se ho nikdy nezeptal, a tolik dalších, které mu chtěl povědět…

Náhle na něj bez sebemenšího varování mnohem důrazněji a nepopiratelněji dolehla ta strašlivá pravda: Brumbál je mrtvý, už tu není… Sevřel v dlani studený medailonek tak pevně, až ho to zabolelo, nedokázal však zastavit horké slzy, jež se mu valily z očí. Odvrátil se od Ginny i od ostatních, zahleděl se přes jezero do dáli k Zapovězenému lesu, a zatímco mužík v černém mluvil a mluvil, Harry zahlédl mezi stromy nějaký pohyb. To kentaurové přišli vzdát mrtvému čest. Nevyšli ven na volné prostranství, Harry viděl, jak stojí nehybně jako sochy, napůl ukrytí v lesních stínech, s luky skloněnými po boku, a pozorují shromážděné kouzelníky. Vzpomněl si na svou první strašidelnou výpravu do lesa, na své první setkání s tím, co tehdy bylo Voldemortem, a jak tomu stanul tváří v tvář, i na to, jak s Brumbálem posléze rozmlouvali, proč je třeba svést i zdánlivě prohranou bitvu. Brumbál tehdy tvrdil, že důležité je bojovat a znovu bojovat, nikdy v boji neustávat, protože jen tak je možné zlo alespoň omezit, třebaže je nikdy nevymýtíme úplně…

Harry tu seděl pod pražícím sluncem a najednou zřetelně viděl, jak ti, kterým na něm záleželo, nasazovali vlastní život, aby ho ochránili: nejprve matka s otcem, pak jeho kmotr a nakonec i Brumbál. S tím už je teď ale konec. Nemůže nikomu dalšímu dovolit, aby se ho snažil před Voldemortem ochraňovat, musí se jednou provždy zbavit iluze, že rodičovská náruč znamená, že mu nic nemůže ublížit. O tu iluzi měl správně přijít už dávno, když mu byl jeden rok. Neexistuje nic, co by ho mohlo z jeho noční můry probudit, žádné konejšivé šeptání ve tmě ho nepřesvědčí, že mu nic nehrozí a že všechno je jen výplod jeho fantazie. Poslední a největší jeho ochránce zemřel a on je teď tak sám, jak si to dřív ani nedokázal představit.

Mužík v černém konečně domluvil a šel se posadit. Harry předpokládal, že budou následovat další projevy a možná promluví i ministr, nikdo se však nehýbal.

Pak zaznělo několik vylekaných výkřiků. Kolem Brumbálova těla a katafalku, na němž spočívalo, vyšlehly zářivě bílé plameny, jež stoupaly výš a výš, dokud tělo úplně nezakryly. Do vzduchu se ve spirálách vznášel bílý dým a stáčel se do podivných tvarů – Harrymu se na okamžik málem zastavilo srdce, protože měl dojem, že vidí k modré obloze jásavě vzlétat velkého fénixe, avšak v příští vteřině plameny pohasly. Na jejich místě se tyčila bílá mramorová hrobka, jež do sebe pojala katafalk s Brumbálovým tělem.

A znovu se ozvaly bázlivé výkřiky – to prořízla vzduch sprška šípů, všechny se ale zaryly do země daleko před smutečním shromážděním. Harry věděl, že to kentauři vystřelili čestnou salvu, a viděl, jak se právě otočili a zmizeli mezi chladivými stromy. Také jezerní lidé se opět ponořili do zelené vody a ztratili se v ní.

Harry se zadíval na Ginny, Rona a Hermionu. Ron kroutil obličejem, jako by ho oslepovaly sluneční paprsky, a Hermioniny tváře se leskly slzami. Ginny už neplakala. Podívala se na Harryho stejně tvrdýma a planoucíma očima jako tenkrát, kdy získali školní pohár ve famfrpálu i bez něj, a věděl, že právě teď si dokonale rozumějí. Až jí řekne, co má nyní v úmyslu, nebude ho nabádat k opatrnosti a nebude mu jeho plány rozmlouvat. Smíří se s jeho rozhodnutím, protože nic míň by od něj ani nečekala. A tak tedy sebral veškerou odvahu, aby dokázal vyslovit to, co už ode dne Brumbálovy smrti věděl, že musí vyslovit.

„Ginny,“ šeptl tichounce, když lidé kolem nich začali vstávat a všude šuměl čím dál hlasitější hovor. „Já už s tebou nemůžu chodit. Musíme se přestat stýkat. Nesmíme být spolu.“

Podívala se na něj s podivně pokřiveným úsměvem: „A máš pro to jistě nějaký připitomělý ušlechtilý důvod, co?“

„Víš, připadal jsem si… těch posledních pár týdnů s tebou jsem si připadal, že žiju v nějakém jiném světě,“ vysvětloval jí. „Nemůžu ale… nemůžeme… Na to, co teď budu dělat, musím být sám.“

Neplakala, prostě se na něj jen dívala.

„Voldemort využívá lidi, kteří jsou jeho nepřátelům blízcí. I tebe už kdysi použil jako návnadu, a to jen proto, žes byla sestra mého nejlepšího kamaráda. Zkus si představit, jaké by ti hrozilo nebezpečí, kdybychom spolu dál chodili. Dozvěděl by se o tom, určitě by to zjistil. A pak by se pokusil dostat se mi pod kůži přes tebe.“

„A co když je mi to jedno?“ rozhorlila se Ginny.

„Mně to není jedno,“ zarazil ji. „Jak myslíš, že bych si připadal, kdyby tohle byl tvůj pohřeb… a já bych na tom měl vinu…“

„Nikdy jsem se tě doopravdy nevzdala,“ řekla pevně. „Nikdy. Vždycky jsem doufala… Hermiona mi radila, ať si prostě žiju podle svého, ať třeba klidně chodím s někým jiným, abych se naučila vedle tebe chovat trochu uvolněněji, protože když jsem s tebou byla v jedné místnosti, nikdy jsem ze sebe nedostala kloudné slovo, pamatuješ? Ona si totiž myslela, že si mě možná spíš všimneš, když budu trochu víc… víc sama sebou.“

„Hermiona je chytrá holka,“ přikývl Harry a pokusil se usmát. „Škoda jen, že jsem se neosmělil dřív. Mohli jsme pro sebe mít celou věčnost… měsíce… dokonce roky…“

„Jenže tys měl pořád plno práce se zachraňováním kouzelnického světa,“ napůl se zasmála Ginny. „No a co… Vlastně mě to nijak nepřekvapuje. Tušila jsem, že to takhle skončí. Věděla jsem, že nebudeš v klidu, dokud Voldemorta nedostaneš. Možná právě proto tě mám tak ráda.“

Harry už to nemohl poslouchat – vždyť si ani nebyl jistý, zda jeho odvaha nevyprchá, pokud vedle Ginny zůstane sedět. Viděl, jak Ron objímá Hermionu, hladí ji po vlasech a nechává ji, aby se mu vyplakala na rameni. Ostatně Ronovi z dlouhého nosu také odkapávaly slzy, jak si všiml. Nakonec sklíčeně vstal, otočil se k Ginny i k Brumbálově hrobce zády a vyrazil k jezeru. Hýbat se mu připadalo mnohem snesitelnější než nečinně sedět. Stejně měl pocit, že udělá nejlépe, když nebude na nic čekat a vydá se co nejdřív pátrat po viteálech a zabije Voldemorta, než…

„Harry!“

Otočil se. Po břehu k němu rychlou chůzí kulhal Rufus Brousek a opíral se o vycházkovou hůl.

„Doufal jsem, že se najde chvilka, abychom si spolu promluvili… nebude ti vadit, když tě kousek doprovodím?“

„Ne,“ zabručel lhostejně Harry a znovu vyrazil.

„Tohle všechno je strašlivá tragédie, Harry,“ začal tiše Brousek. „Ani ti nedokážu vypovědět, jak mě sebralo, když mě o tom informovali. Brumbál byl vynikající kouzelník. Jak víš, v některých věcech jsme spolu nesouhlasili, ale nikdo neví líp než já…“

„O co vám jde?“ skočil mu do řeči Harry.

Brousek se zatvářil popuzeně, avšak stejně jako při minulém setkání i tentokrát honem nasadil lítostivě chápavý výraz.

„Ovšemže tě to úplně zdrtilo,“ pokývl. „Vím, že jsi byl Brumbálovi velice blízký, možná jsi dokonce byl nejoblíbenějším žákem, jakého kdy měl. Pouto mezi vámi dvěma…“

„Tak o co vám jde?“ opakoval Harry a zastavil se.

Brousek také zůstal stát, opřel se o hůl a zadíval se na Harryho vypočítavýma očima.

„Kolují řeči, že tu noc, kdy zemřel, jsi byl s ním, když odcházel z Bradavic.“

„Kdo to říká?“ chtěl vědět Harry.

„Když Brumbál zemřel, zneškodnil někdo na astronomické věži jednoho Smrtijeda ochromujícím kouzlem. Taky se tam nahoře našla dvě košťata. Ministerstvo si umí dát dvě a dvě dohromady, Harry.“

„To rád slyším,“ přikývl Harry. „Jinak ale – kam jsem s Brumbálem šel a co jsme dělali, to je jen moje věc. Nechtěl, aby se o tom někdo dozvěděl.“

„Taková věrnost je samozřejmě obdivuhodná,“ ocenil Harryho Brousek, přestože zjevně jen stěží držel na uzdě svoji podrážděnost, „jenže Brumbál už není mezi námi, Harry. Opustil nás.“

„Tuhle školu opustí teprve tehdy, až se tu nenajde nikdo, kdo mu byl a je věrný,“ prohlásil Harry a bezděčně se pousmál.

„Chlapče drahý… vždyť ani Brumbál se nedokáže vrátit z…“

„Já neříkám, že to dokáže. Tomu byste však nerozuměl. Nemám vám prostě co říct.“

Brousek zaváhal. Když po chvíli znovu promluvil, zvolil tón, který zřejmě považoval za ohleduplný. „Měl bys vědět, Harry, že ti ministerstvo může nabídnout všemožnou ochranu. Já osobně pro tebe s největším potěšením vyčlením dva bystrozory, aby ti byli k dispozici…“

Harry se rozesmál.

„Mě chce přece zabít sám Voldemort, v tom mu nějací bystrozorové nezabrání. Takže díky za nabídku, nemám zájem.“

„Čili,“ Brousek teď už nasadil chladný tón, „ta žádost, se kterou jsem se na tebe obrátil o Vánocích…“

„Jaká žádost? Ach tak… abych do celého světa vytruboval, jak skvěle si vedete, výměnou za…“

„V zájmu všeobecného posílení morálky!“ štěkl Brousek.

Harry se na chvíli zamyslel.

„Už jste pustili Stana Silničku?“

Brousek v obličeji zrudl tak nepěkně, až připomínal nápadně strýce Vernona.

„Vidím, že jsi…“

„Skrz naskrz Brumbálův člověk,“ dořekl za něj Harry. „Přesně tak.“

Brousek ho ještě provrtal rozzuřeným pohledem, pak se otočil a mlčky odkulhal. Harry viděl, že na něj čeká Percy i celý zbytek ministerské delegace a že všichni nervózně pokukují po vzlykajícím Hagridovi a Drápovi, kteří dosud seděli na svých místech. Postřehl také, jak kolem vracejícího se Brouska proběhli Ron s Hermionou a spěchají k němu. Harry se otočil a jen zvolna šel dál, aby ho dohonili, což se jim podařilo právě ve stínu velkého stromu, pod nímž ve šťastnějších dobách často sedávali.

„Co ti Brousek chtěl?“ šeptla Hermiona.

„Totéž co o Vánocích,“ pokrčil rameny Harry. „Důvěrné informace o Brumbálovi a to, abych se stal novým ministerským maskotem.“

Ron se chvíli tvářil, jako by sám se sebou těžce bojoval, a pak se obrátil na Hermionu: „Hele, nech mě, ať se tam vrátím a dám Percymu jednu do nosu!“

„To tedy ne!“ odmítla rozhodně a chňapla ho za ruku.

„Ale mně by se ulevilo!“

Harry se rozesmál a pousmála se i Hermiona, jakmile však zvedla oči k hradu, její úsměv se vytratil.

„Nedokážu se smířit s myšlenkou, že už se sem možná nikdy nevrátíme,“ hlesla tiše. „Jak můžou dát Bradavice zavřít?“

„Třeba je nezavřou,“ utěšoval ji Ron. „Nejsme tu o nic víc ohrožení, než bychom byli doma, ne? Dneska je to přece všude stejné. Řekl bych dokonce, že jsou Bradavice bezpečnější, protože je tu víc kouzelníků, kteří mohou hrad bránit. Co myslíš ty, Harry?“

„Já se sem nevrátím – i kdyby to tu v novém školním roce přece jen zase otevřeli,“ prohlásil Harry.

Ron na něj zůstal ohromeně zírat, Hermiona smutně kývla hlavou. „Věděla jsem, že to řekneš. Co ale budeš dělat?“

„Ještě naposledy se vrátím k Dursleyovým, protože si to Brumbál přál,“ odpověděl. „Bude to jen krátká návštěva, pak od nich odejdu navždy.“

„Kam ale půjdeš, když se nevrátíš do školy?“

„Říkal jsem si, že bych se mohl vrátit do Godrikova dolu,“ zahučel Harry. Tahle představa se ho držela už od oné noci, kdy zemřel Brumbál. „Tam to pro mě začalo, úplně všechno. Mám prostě takový pocit, že bych se tam měl vypravit. A můžu přitom navštívit hroby svých rodičů, to udělám moc rád.“

„A dál?“ zajímal se Ron.

„Potom musím vypátrat ty zbývající viteály, nemyslíš?“ odpověděl Harry a zadíval se na Brumbálovu bílou hrobku, jež se odrážela na hladině na protějším konci jezera. „To si totiž Brumbál přál, abych to udělal, proto mi o nich všechno pověděl. Pokud měl pravdu – a já nepochybuju, že ji měl – jsou ještě čtyři z nich někde ukryté. Musím je najít a zničit a pak musím pátrat i po sedmém kousku Voldemortovy duše, který zůstává v jeho těle, protože já jsem ten, kdo má Voldemorta zabít. A jestli někde při svém pátrání narazím na Severuse Snapea,“ dodal, „tím líp pro mě a tím hůř pro něj.“

Následovala dlouhá chvíle ticha. Smuteční hosté už se téměř rozešli a pár opozdilců se širokým obloukem vyhýbalo Drápovi, který konejšil v náručí Hagrida, jehož žalostný pláč se nesl přes vodu až k nim.

„Budeme s tebou, Harry,“ ozval se Ron.

„Cože?“

„Budeme s tebou u Dursleyových,“ vysvětloval mu, „a pak tě budeme provázet, ať půjdeš kamkoli.“

„To ne…“ vyhrkl Harry. S něčím takovým nepočítal a chtěl jim dát jasně najevo, že tuhle nejnebezpečnější výpravu musí podniknout sám.

„Už jednou jsi nám říkal,“ připomněla mu tiše Hermiona, „že když budeme chtít, můžeme ještě couvnout. Času jsme měli dost, nemyslíš?“

„Zůstaneme s tebou, ať se stane cokoli,“ přidal se Ron. „Ale kamaráde, úplně nejdřív ze všeho, ještě než se vypravíš do Godrikova dolu, se budeš muset podívat k nám domů.“

„Proč?“

„Přece na Billovu a Fleuřinu svatbu, ty jsi zapomněl?“

Harry se na něj překvapeně podíval. Představa, že ještě může existovat něco tak normálního, jako je svatba, mu připadala neuvěřitelná, ale také naprosto báječná.

„No tak tu bychom neměli zmeškat,“ ozval se konečně.

Automaticky stiskl v ruce falešný viteál. Navzdory všemu, navzdory spletité a trnité cestě, jejíž zákruty před sebou viděl, navzdory konečnému střetu s Voldemortem, k němuž nevyhnutelně dojde, ať už za měsíc, za rok nebo za deset let, však cítil, jak mu srdce v hrudi radostně poskočilo. Ještě mu zbývá jeden poslední, zlatý den krásného klidu, který si může s Ronem a Hermionou vychutnat.

Joanne K. Rowlingová

Z anglického originálu

Harry Potter and the Half-Blood Prince,

vydaného nakladatelstvím Bloomsbury,

Londýn, 2005, přeložil Pavel Medek

Ilustrace na obálce Mary GrandPré

Upraveno podle grafické osnovy Václava Rytiny

V Klubu mladých čtenářů vydal jako svou 9726. publikaci

Albatros nakladatelství, a. s., právní nástupce, Praha, 2005

Odpovědní redaktoři Jiřina Novotná a Ondřej Müller

Výtvarná redaktorka Jana Mikulecká

Technická redaktorka Arnoštka Svobodová

Sazba Amos Typografické studio spol. s r. o.

Vytiskl Ueberreuter Print, spol. s r. o.

1. vydání

13-895-KMČ-005

14/55

Pro odvážné zvědavce

již od 9 let

KNIHKUPECTVÍ Albatros

Vinohradská 125, Praha 3, tel. 222 714 837

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai