7 Harry Potter a Relikvie smrti

J. K. Rowling

(2007)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Potterovská fantasy-sága se uzavírá, sedmým dílem nelítostný zápas dobra se zlem vrcholí. Trojice věrných kamarádů - Harry, Hermiona a Ron - tentokrát do posledního ročníku bradavické školy nenastoupí. Plní úkol, který po zásahu smrtící kletbou nemohl splnit moudrý Albus Brumbál. Vypátrání a zničení viteálů, do nichž Pán zla rozdrobil svou duši, je jedinou zárukou vítězství nad ním. Na trojlístek hrdinů číhají nebezpečné nástrahy na každém kroku, ale ani v nucených úkrytech neztrácejí podporu oddaných přátel a tajné spojení s nimi. Závěrečná bitva s Voldemortem a jeho přívrženci se odehraje v Bradavicích. Sedmička prý přináší řešení problémů - a tak si věrní fanouškové vychutnají kromě dobrodružství i "odtajnění" dosud nevyjasněných záhad a dostanou odpověď na četné nezodpovězené otázky. A ještě bonus nakonec: dočtou se, jak si hrdinové ságy stojí O devatenáct let později.

Joanne K. Rowlingová

Harry Potter

a Relikvie smrti

ALBATROS PRAHA

Text copyright © 2007 by J. K. Rowling

Cover illustration © by Mary GrandPré

Cover artwork © Warner Bros.

A Division of Time Warner Entertainment Company L. P.

HARRY POTTER, characters, names and related indicia are trademarks of and © Warner Bros. Entertainment Inc.

Translation © Pavel Medek, 2008

Chcete vědět víc?

www.albatros.cz/harry

ISBN: 978-80-00-02122-5

Tato kniha je věnována sedmi různým lidem:

Neilovi, Jessice, Davidovi, Kenzie, Di, Anne a vám,

pokud jste s Harrym vydrželi až do úplného konce.

Neštěstí vrozené,

krvavá ráno bludu,

nepravé loudíš tóny!

Toť sten strastí, jež nelze vystát,

a rmut doráží bez oddechu!

Připraviž dům náš sám

hojivé masti, aniž

cizince zve; však lékem

je svár krvavý, lítý. Platiž

náš zpěv podzemním božským vládcům!

Kéž blažená důlní vyslechne moc

mé vzývání; dětem přispěti rač,

by s nimi vítězství bylo!

Aischylos, Oběť na hrobě

(Oresteia, 2. část, překlad Julius Enders)

Smrt je jen pouť světem, jako když přátelé odplují za moře; jeden v druhém žijí dál. Jejich láska i jejich život totiž stále zůstávají v tom, co je všudypřítomné. V tomto božském zrcadle se vidí tváří v tvář a jejich rozhovor je svobodný a čistý. V tom tkví útěcha pro přátele, protože byť údajně zemřeli, jejich přátelství a společnost jsou v tom nejlepším smyslu všudypřítomné, neboť jsou nesmrtelné.

William Penn, Další plody samoty

Kapitola první

Pán zla nabírá síly

Kde se vzali, tu se vzali, objevili se na úzké, měsíčním svitem zalité silničce pár metrů od sebe dva muži. Na okamžik zůstali oba nehybně stát a mířili si navzájem hůlkami na prsa; pak ale jeden druhého poznali, schovali hůlky pod pláště a rychlým krokem se společně vydali stejným směrem.

„Něco nového?“ zeptal se vyšší z nich.

„Nesu vynikající zprávy,“ odpověděl Severus Snape.

Po levé straně lemovaly silničku divoce rostoucí nízké ostružinové keře, vpravo byl vysoký, úhledně zastřižený živý plot. Dlouhé pláště oběma mužům za chůze povlávaly kolem kotníků.

„Už jsem se bál, že to nestihnu,“ ozval se Yaxley. Drsné rysy jeho tváře vystupovaly v paprscích měsíce a ustupovaly ve stínech stromů, jejichž větve se vzpínaly nad silničkou. „Bylo to trochu složitější, než jsem čekal. Doufám ale, že bude s výsledkem spokojený. Vy jste přesvědčen, že ho vaše zprávy potěší?“

Snape přikývl, k žádnému bližšímu vysvětlení se ale neměl. Zabočili doprava na širokou příjezdovou cestu, která ze silničky odbočovala. Vysoký živý plot zatáčel tímtéž směrem a táhl se do dáli za impozantní dvoukřídlou bránu z tepaného železa, která jim zahrazovala cestu. Ani jeden z nich nezpomalil; oba beze slova zvedli levou paži gestem připomínajícím vojenský pozdrav a prošli bránou, jako by tmavý kov byl pouhým dýmem.

Živý tisový plot tlumil zvuk jejich kroků. Někde napravo od nich cosi tiše zašustilo. Yaxley znovu vytáhl hůlku a namířil ji svému společníkovi nad hlavu, vzápětí se ale ukázalo, že zdrojem hluku nebylo nic nebezpečnějšího než sněhobílý páv, majestátně se nakrucující na vrcholku živého plotu.

„Lucius si to vždycky uměl zařídit. Pávi…“ Yaxley si pohrdavě odfrkl a zastrčil hůlku pod plášť.

Na konci rovné příjezdové cesty se ze tmy vynořilo pohledné venkovské sídlo; za kosočtvercovými okenními tabulkami v přízemí zářilo světlo. Odněkud z temné zahrady za živým plotem k nim doléhalo zurčení fontány. Snapeovi a Yaxleymu zaskřípěl pod nohama štěrk, když rázným krokem zamířili k hlavnímu vchodu. Ještě než k němu došli, dveře se před nimi otevřely dovnitř, přestože nebylo vidět nikoho, kdo by je obsluhoval.

Ocitli se v rozlehlé, spoře osvětlené, zato ale bohatě zařízené vstupní hale, jejíž kamennou podlahu z velké části pokrýval nádherný koberec. Z portrétů na zdech sledovaly procházejícího Snapea a Yaxleyho oči v bledých obličejích. Oba muži se zastavili u masivních dřevěných dveří vedoucích do přilehlé místnosti, na kratičký okamžik zaváhali a pak Snape zmáčkl bronzovou kliku.

Společenský salon byl plný mlčících lidí, kteří seděli kolem dlouhého, ozdobně vyřezávaného stolu. Všechen ostatní nábytek byl ledabyle odsunut ke stěnám. Místnost spoře osvětlovaly plameny ohně pod elegantní mramorovou krbovou římsou, nad níž viselo zrcadlo v pozlaceném rámu. Snape a Yaxley zůstali vteřinku stát na prahu. Když jejich oči přivykly nedostatku světla, oba mimoděk vzhlédli vzhůru na nejpodivnější součást celého výjevu: na zjevně bezvědomou lidskou postavu, která se vznášela hlavou dolů nad stolem, pomalu se otáčela, jako by visela na neviditelné šňůře, a odrážela se v zrcadle i dole na ploše leštěné stolní desky. Nikdo z lidí kolem stolu se na zavěšence nedíval, s výjimkou bledého mladíka, který se nacházel prakticky přímo pod ním. Mladík se nedokázal ovládnout a co minutu k němu zvedal oči.

„Yaxley a Snape,“ ozval se vysoký jasný hlas od čela stolu. „Málem jste se opozdili.“

Muž, který promluvil, seděl přímo před krbem, takže příchozí zpočátku stěží rozeznávali víc než pouhou siluetu. Když ale přistoupili blíž, zazářil na ně z ponurého přítmí mužův obličej: holá lebka připomínající hadí hlavu, nozdry jako dvě úzké štěrbiny a zářící rudé oči se svislými zorničkami. Pleť měl tak bledou, že se zdálo, jako by perlově světélkovala.

„Ty pojď sem, Severusi,“ ukázal Voldemort na židli po své pravé ruce. „A Yaxley si sedne vedle Dolohova.“

Oba se usadili na určená místa. Většina přítomných kolem stolu sledovala Snapea, a na něj se také Voldemort obrátil jako na prvního.

„Tak co?“

„Můj pane, Fénixův řád má v úmyslu přestěhovat Harryho Pottera z jeho momentálního bezpečného úkrytu příští sobotu za soumraku.“

Tato zpráva vyvolala u stolu zjevný zájem; někteří z přítomných ztuhli, jiní se nepokojně zavrtěli, všichni ale hleděli na Snapea a na Voldemorta.

„V sobotu… za soumraku,“ opakoval Voldemort. Rudé zorničky se zavrtaly do Snapeových černých očí tak pronikavě, že se někteří z přihlížejících odvrátili, jako by měli strach, že je divokost černokněžníkova pohledu popálí. Snape však na rozdíl od nich klidně hleděl Voldemortovi do tváře a po vteřině či dvou se Voldemortova ústa beze rtů zkřivila v cosi, co připomínalo úsměv.

„Dobře. Velmi dobře. A tato zpráva pochází…“

„Ze zdroje, o němž jsme mluvili,“ potvrdil Snape.

„Můj pane!“ Yaxley se předklonil a zadíval se přes dlouhý stůl na Voldemorta a Snapea. Obličeje všech přítomných se obrátily k němu. „Já jsem slyšel něco jiného, můj pane.“

Chvíli čekal, když ale Voldemort nic neřekl, rozhodl se pokračovat. „Dawlish, to je ten bystrozor, se mezi řečí zmínil, že budou Pottera stěhovat až třicátého, to znamená v předvečer jeho sedmnáctých narozenin.“

Snape se pousmál. „Můj zdroj mi prozradil, že mají v plánu vypustit nějakou falešnou zprávu, a to je nepochybně ona. Dawlish je určitě pod vlivem matoucího kouzla. Nebylo by to poprvé, je o něm známo, že je snadno ovlivnitelný.“

„Ujišťuji vás, můj pane, že si tím byl Dawlish zjevně naprosto jistý,“ trval na svém Yaxley.

„Pokud na něj použili matoucí kouzlo, je si tím přirozeně jistý,“ ušklíbl se Snape. „Já mohu zase ujistit vás, Yaxley, že oddělení bystrozorů nebude v další ochraně Harryho Pottera hrát žádnou roli. Řád je přesvědčen, že máme na ministerstvu svoje lidi.“

„Alespoň v jedné věci se tedy Řád nemýlí, co?“ poznamenal přihrbený muž, který seděl jen kousek od Yaxleyho. Dýchavičně se zachichotal a zasmálo se i několik dalších lidí kolem stolu.

Voldemort se nezasmál. Zalétl pohledem vzhůru k tělu, které se jim pomalu otáčelo nad hlavami, a budil dojem, že o něčem intenzivně přemýšlí.

„Můj pane,“ pokračoval Yaxley, „Dawlish je přesvědčen, že přesun toho chlapce bude zajišťovat celý oddíl bystrozorů…“

Voldemort zvedl velkou bílou ruku a Yaxley okamžitě zmlkl; podrážděně sledoval, jak se Voldemort znovu obrací ke Snapeovi.

„Kde chtějí toho kluka schovat pak?“

„Doma u některého z členů Řádu,“ odpověděl Snape. „Podle informací mého zdroje zabezpečili vybrané místo veškerými ochranami, které mohou Potterovi poskytnout Řád i ministerstvo dohromady. Domnívám se, že jakmile se tam dostane, budeme mít jen nepatrnou šanci odvést ho odtamtud, můj pane, pokud samozřejmě ministerstvo do příští soboty nepadne. To by nám snad dalo možnost odhalit a zneškodnit dostatek ochranných kouzel, abychom ta zbylá dokázali prorazit.“

„Co vy na to, Yaxley?“ zavolal Voldemort přes stůl a v rudých očích mu podivně zasvítil odraz plamenů z krbu. „Padne ministerstvo do příští soboty?“

Hlavy všech přítomných se znovu otočily k Yaxleymu, který se napřímil v ramenou.

„Můj pane, v tomto ohledu mám dobré zprávy. Podařilo se mi – s obtížemi a po vynaložení značného úsilí – podrobit kletbě Imperius Piuse Břichnáče.“

Na mnohé Smrtijedy sedící kolem Yaxleyho učinilo toto prohlášení zjevně velký dojem. Jeho nejbližší soused Dolohov, muž s protáhlým pokřiveným obličejem, ho poplácal po zádech.

„To je slušný začátek,“ připustil Voldemort. „Břichnáč je ale jen jeden člověk. Než přikročím k akci, musí být Brousek našimi lidmi obklíčen. Jediný nezdařený pokus o jeho odstranění by pro mne znamenal velký krok zpátky.“

„Jistě – to je pravda, můj pane. Jak ale víte, jako ředitel odboru pro uplatňování kouzelnických zákonů je Břichnáč ve stálém kontaktu nejen se samotným ministrem, ale i s řediteli všech ostatních odborů ministerstva. Podle mého názoru bude teď, kdy ovládáme jednoho z tak vysoce postavených ministerských úředníků, docela snadné podrobit si i ostatní jeho kolegy. Všichni pak s námi budou moci spolupracovat na Brouskově odstranění.“

„Pokud ovšem našeho přítele Břichnáče někdo neodhalí dřív, než se mu podaří získat ostatní na naši stranu,“ podotkl Voldemort. „Každopádně je velice nepravděpodobné, že by bylo ministerstvo už do příští soboty moje. A nedostaneme-li se k tomu klukovi v místě, kam ho chtějí přestěhovat, musíme se ho zmocnit cestou tam.“

„K tomu jsou vytvořeny příznivé podmínky, můj pane,“ ubezpečil ho Yaxley, jemuž zjevně záleželo na tom, aby se dočkal alespoň nějaké pochvaly. „V odboru pro kouzelnou přepravu máme hned několik svých lidí. Jakmile se Potter někam přemístí nebo použije letaxovou síť, okamžitě se o tom dozvíme.“

„Nepoužije přemisťování ani letaxovou síť,“ skočil mu do řeči Snape. „Řád se vyhýbá všem způsobům přepravy, které jsou pod kontrolou nebo pod dohledem ministerstva. Nevěří nikomu, kdo s ním má něco společného…“

„Tím líp,“ ušklíbl se Voldemort. „Bude muset cestovat normálně, takže bude mnohem snazší se ho zmocnit.“

Znovu vzhlédl k pomalu se otáčejícímu tělu a pokračoval: „Vezmu si toho kluka na starost osobně. V případu Harryho Pottera už došlo k příliš mnoha omylům. Některé z nich jsem zavinil já sám. Za to, že je stále ještě naživu, vděčí Potter spíš mým chybám než svým triumfům.“

Společnost kolem stolu Voldemorta napjatě sledovala; soudě podle jejich výrazů se každý z přítomných bál, aby právě jemu Pán zla nekladl za vinu, že Harry Potter dosud žije. Zdálo se však, že Voldemort spíše než ke svým společníkům mluví sám k sobě, nebo že svá slova adresuje bezvědomému tělu nad sebou.

„Nebyl jsem dostatečně opatrný, a stal jsem se proto obětí smůly a náhody, okolností, které dokážou překazit všechny, kromě těch nejlépe vymyšlených plánů. Teď už jsem se ale poučil. Pochopil jsem některé věci, jimž jsem dříve nerozuměl. Musím to být já, kdo zabije Harryho Pottera, a tak se také stane.“

Reakcí na tato slova bylo náhlé zakvílení, děsivý táhlý sten plný utrpení a bolesti. Mnozí ze Smrtijedů kolem stolu překvapeně sklopili oči k zemi, protože to působilo dojmem, že se nářek ozývá někde pod jejich nohama.

„Červíčku!“ sykl Voldemort stále stejně tichým a zamyšleným tónem, aniž na jediný okamžik odtrhl oči od těla, jež se otáčelo ve vzduchu nad ním. „Nenařídil jsem ti snad, že se máš postarat o to, aby byla naše zajatkyně zticha?“

„Ano, m-můj pane,“ zakoktal drobný mužík přibližně v polovině stolu, krčící se na židli tak nízko, až se na první pohled zdálo, že je volná. Teď z ní seskočil a vyběhl z místnosti tak spěšně, že po něm nezůstalo nic než podivný stříbřitý záblesk.

„Jak jsem říkal,“ pokračoval Voldemort a znovu přelétl očima po napjatých tvářích svých stoupenců, „už jsem se poučil. Budu například potřebovat vypůjčit si od někoho z vás hůlku, než konečně Pottera zabiju.“

Ve všech obličejích, jimiž byl obklopen, se zračil absolutní šok. Právě tak jim mohl sdělit, že si chce vypůjčit od někoho ruku.

„Žádní dobrovolníci?“ vyštěkl Voldemort. „Tak tedy… ty, Luciusi – nevidím jediný důvod, proč bys měl mít hůlku.“

Lucius Malfoy zvedl hlavu. Jeho pleť působila ve světle plamenů zažloutle voskovým dojmem a oči měl propadlé a kalné. Když promluvil, zněl jeho hlas chraptivě.

„Můj pane?“

„Tvoji hůlku, Luciusi. Chci tvoji hůlku.“

„Já…“

Malfoy koutkem oka pohlédl na manželku. Ta se dívala před sebe, v obličeji stejně bledá jako on, dlouhé plavé vlasy jí splývaly po zádech. Pod stolem se však její štíhlé prsty na kratičký okamžik sevřely kolem jeho zápěstí. Když Malfoy pocítil její dotek, zašátral rukou pod hábitem, vytáhl hůlku a podal ji Voldemortovi. Černokněžník si ji přidržel před rudýma očima a chvíli ji pozorně zkoumal.

„Z čeho je?“

„Z jilmu, můj pane,“ šeptl Malfoy.

„A jádro?“

„Drak – blána z dračího srdce.“

„Dobrá,“ přikývl Voldemort, vytáhl svoji hůlku a porovnal její délku s Malfoyovou.

Lucius Malfoy učinil bezděčný pohyb rukou; na zlomek vteřiny to vypadalo, jako by čekal, že za svoji hůlku dostane od Voldemorta výměnou tu jeho. Voldemortovi neuniklo škubnutí Malfoyovy ruky a jeho oči se škodolibě rozšířily.

„Mám ti snad dát svoji hůlku, Luciusi? Svoji hůlku?“

Někteří z přítomných se posměšně zachichotali.

„Dal jsem ti svobodu, Luciusi, cožpak to ti nestačí? Všiml jsem si ale, že ty ani ostatní členové tvé rodiny se poslední dobou netváříte právě šťastně… Co ti vlastně na mé přítomnosti ve vašem sídle vadí, Luciusi?“

„Nic – vůbec nic, můj pane!“

„Takhle lhát, Luciusi…“

Tichý hlas jako by syčel ještě dlouho poté, co se krutá ústa přestala pohybovat. Jeden či dva z přítomných kouzelníků stěží potlačili bázlivé zachvění, když se sykot ozval ještě hlasitěji; jasně bylo slyšet, jak se cosi těžkého plazí po podlaze pod stolem.

Obrovský had, který se vzápětí objevil, pomalu vylezl po Voldemortově židli. Zdánlivě nekonečné smyčky jeho těla vlnivě stoupaly vzhůru a uvelebily se na Voldemortových ramenou – krk měl plaz tlustý jako mužské stehno a oči se svislými štěrbinami místo zorniček bez mrknutí hleděly kolem. Voldemort stvůru roztržitě pohladil dlouhými štíhlými prsty a dál sledoval Luciuse Malfoye.

„Pročpak se Malfoyovým jejich úděl tolik nezamlouvá? Není snad můj návrat a můj opětovný vzestup k moci právě tím, po čem podle svých vlastních slov tolik let tak toužili?“

„Samozřejmě, můj pane,“ vyhrkl Lucius Malfoy. Roztřesenou rukou si otřel pot z horního rtu. „Toužili jsme po tom – a stále toužíme.“

Malfoyova manželka prkenně a nepřirozeně přikývla, oči ale měla od Voldemorta i od jeho hada odvrácené. Draco, který seděl po otcově pravici a neustále zvedal oči k nehybnému tělu nad sebou, letmo na Voldemorta pohlédl a honem se zase zadíval jinam, jako by se děsil jeho očí.

„Můj pane,“ ozvala se rozechvělým hlasem tmavovlasá žena sedící přibližně v polovině stolu, „je pro nás ctí mít vás tady, v našem rodinném sídle. Žádné větší potěšení si neumím představit.“

Seděla vedle sestry, od níž se výrazně lišila nejen tmavou barvou vlasů a přimhouřenýma očima, ale také držením těla a chováním. Zatímco Narcisa seděla nehybně a odevzdaně, Belatrix se nakláněla k Voldemortovi, protože pouhými slovy nedokázala vyjádřit touhu být k němu co nejblíž.

„Žádné větší potěšení,“ opakoval po ní Voldemort a s hlavou nepatrně nakloněnou na stranu si Belatrix pozorně prohlížel. „Od tebe, Belatrix, to znamená opravdu hodně.“

Tmavovlásce se tváře rozzářily ruměncem a z očí jí vytryskly slzy nelíčené radosti.

„Můj pán ví, že to, co říkám, je pravda.“

„Žádné větší potěšení… ani v porovnání s tou šťastnou událostí, k níž podle toho, co jsem slyšel, právě tento týden ve vaší rodině došlo?“

Zírala na něj s rozevřenými rty a se zjevně zmateným výrazem v obličeji.

„Nevím, co máte na mysli, můj pane.“

„Mluvím o tvé neteři, Belatrix. A také o vaší, Luciusi a Narciso. Právě se provdala za vlkodlaka, za Remuse Lupina. Určitě jste na ni nesmírně pyšní.“

Kolem stolu to vybuchlo jízlivým smíchem. Mnozí se vyklonili, aby si mohli vyměnit výsměšné pohledy, a někteří dokonce zabušili pěstmi do stolu. Velký had, jemuž se nenadálý rozruch nezamlouval, otevřel tlamu dokořán a vztekle zasyčel, Smrtijedi ale byli tak rozjařeni ponížením, kterého se Belatrix a Malfoyovým dostalo, že ho vůbec neslyšeli. Belatrixin obličej, ještě před chviličkou zčervenalý štěstím, se zalil ošklivou, skvrnitě rudou barvou.

„Není to naše neteř, můj pane,“ vykřikla do halasu všeobecného veselí. „Od té doby, co se naše sestra provdala za toho mudlovského šmejda, jsme se s ní – Narcisa ani já – neviděly. Ten spratek nemá ani s jednou z nás nic společného, a to zvíře, které si vzala, teprve ne.“

„Co ty na to, Draco?“ zeptal se Voldemort, a přestože mluvil zcela tiše, jeho hlas se jasně nesl mezi pískotem a posměšnými poznámkami. „Budeš po večerech hlídat malá vlčata?“

Veselí kolem stolu dosáhlo vrcholu; Draco Malfoy se vyděšeně podíval na otce, který klopil oči do klína, a poté zachytil matčin pohled. Narcisa téměř nepostřehnutelně zavrtěla hlavou a pak znovu upřela bezvýrazné oči na protější stěnu.

„Dost,“ houkl Voldemort a pohladil rozzlobeného hada. „Už dost.“

Smích okamžitě utichl.

„Mnohé z našich starobylých rodů postihla v běhu času drobná nákaza,“ prohlásil Voldemort, sledovaný Belatrixiným bezdechým a úpěnlivým pohledem. „Musíš svou rodinu pročistit, abys zajistila její další zdravý vývoj, nemám pravdu? Vyříznout ty části, které ohrožují zdraví ostatních.“

„Ano, můj pane,“ šeptla Belatrix a oči se jí znovu zalily slzami vděčnosti. „Při první příležitosti!“

„Dostane se ti jí,“ ujistil ji Voldemort. „A stejně jako v tvé rodině se tak stane na celém světě… Vyřízneme tu rakovinnou sněť, která nás všechny otravuje, až zbudou jen ti, kdo jsou čisté krve…“

Zvedl hůlku Luciuse Malfoye, namířil ji přímo na otáčející se postavu, která se vznášela nad stolem, a lehce jí švihl. Zajatá hlasitě zasténala, jak se probrala z bezvědomí, a začala zápasit s neviditelnými pouty.

„Poznáváte našeho hosta, Severusi?“ zeptal se Voldemort.

Snape zvedl oči k obličeji visícímu nad ním. Na zajatou ženu teď hleděli i všichni ostatní Smrtijedi, jako by dostali svolení k tomu, aby dali průchod zvědavosti. Když se nešťastnice přetočila tváří do světla z krbu, zachroptěla přerývaným a vyděšeným hlasem: „Severusi! Pomozte mi!“

„Ale zajisté,“ přikývl Snape, zatímco se od něj zajatkyně opět pomalu odvracela.

„A co ty, Draco?“ otázal se Voldemort a rukou, v níž nedržel hůlku, pohladil hada po tlamě. Draco trhaně zavrtěl hlavou. Zdálo se, že teď, když se žena probrala k vědomí, už se na ni nedokáže podívat.

„Ty jsi ovšem na její přednášky určitě nechodil,“ usoudil Voldemort. „Těm z vás, kteří ji neznáte, chci představit Charitu Burbageovou, která se k nám dnes večer připojila a která byla donedávna profesorkou na Škole čar a kouzel v Bradavicích.“

Kolem stolu zahučel tichý šepot porozumění. Jakási rozložitá přihrbená žena vycenila zašpičatělé zuby a krákavě se zachechtala.

„Ano… profesorka Burbageová učila děti kouzelníků a čarodějek všechno možné o mudlech… vysvětlovala jim, že se od nás zase tolik neliší…“

Jeden ze Smrtijedů si odplivl na podlahu. Charita Burbageová se znovu otočila tváří k Snapeovi.

„Severusi… prosím… prosím…“

„Ticho,“ okřikl ji Voldemort, znovu nepatrně švihl Malfoyovou hůlkou a Charita zmlkla, jako by jí nasadil roubík. „Paní profesorce nestačilo, že otravuje a špiní mysl kouzelnických dětí, a minulý týden napsala do Denního věštce článek, v němž zaníceně obhajovala práva mudlovských šmejdů. Podle jejího mínění je třeba, aby čarodějové takovéhle lupiče svých znalostí a kouzel přijali mezi sebe. Pokles počtu čistokrevných kouzelníků paní profesorka Burbageová označuje za maximálně pozitivní jev… takže podle toho, co napsala, bychom se všichni měli pářit s mudly… nebo nepochybně i s vlkodlaky…“

Tentokrát se nikdo nezasmál; ve Voldemortově hlase až příliš zřetelně zněla zlost a pohrdání. Charita Burbageová se potřetí přetočila obličejem k Snapeovi. Z očí jí do vlasů stékaly slzy. Snape jí věnoval naprosto lhostejný pohled a sledoval, jak se od něj znovu pomalu odvrací.

„Avada kedavra!“

Záblesk zeleného světla ozářil všechny kouty místnosti. Charita dopadla na stůl, jen to třísklo, a stůl se zatřásl a zavrzal. Několik Smrtijedů uskočilo i s židlemi dozadu. Draco ze své židle spadl a zůstal ležet na podlaze.

„Večeře, Nagini,“ utrousil tiše Voldemort a obrovský had se zavlnil a sklouzl mu z ramenou na leštěné dřevo stolu.

kapitola druhá

In memoriam

Harry krvácel. Levou rukou si přidržoval poraněnou pravici, tiše zaklel, ramenem strčil do dveří své ložnice a otevřel je. Ozvalo se křupnutí tříštícího se porcelánu – rozšlápl šálek vychladlého čaje, který stál přede dveřmi na podlaze.

„Co to…?“

Rozhlédl se, avšak na odpočívadle schodiště domu číslo čtyři v Zobí ulici nikdo nebyl. Domyslel se, že takhle si Dudley nejspíš představoval vychytrale nastraženou past. S krvácející pravou rukou zdviženou nad hlavu shrnul levačkou na hromádku střepy, posbíral je a hodil do beztak už přeplněného odpadkového koše za dveřmi ložnice. Pak rychle přeběhl do koupelny a strčil prst pod vodovodní kohoutek.

Bylo absolutně pitomé, nesmyslné a neuvěřitelně popuzující, že stále ještě zbývaly čtyři dny, kdy nesměl používat žádná kouzla… Na druhou stranu si ale musel přiznat, že s tou rozšklebenou ránou na prstu by si stejně neporadil. Nikdy se totiž nenaučil léčit různá poranění, a když o tom teď přemýšlel – zejména z hlediska svých bezprostředních plánů – uvědomil si, že je to v jeho studiu čar a kouzel vážný nedostatek. Slíbil si v duchu, že v téhle věci požádá o pomoc Hermionu, utrhl velký kus toaletního papíru a setřel jím z podlahy většinu rozlitého čaje. Pak se vrátil do ložnice a zabouchl za sebou dveře.

Celé dopoledne strávil tím, že poprvé ode dne, kdy si před šesti lety sbalil věci do svého školního kufru, vyprázdnil jeho obsah. Na začátku každého školního roku totiž vždycky jen zběžně probral horní tři čtvrtiny, vyměnil nebo doplnil to, co potřeboval, a na dně ponechával vrstvu všemožné nepotřebné veteše – staré brky, sušené broučí oči, obnošené ponožky, jimž chyběla druhá do páru. Před několika minutami se do tohohle kompostu zabořil oběma rukama, pocítil v pravém prsteníku bodavou bolest, a když ruku vytáhl, valila se mu z prstu proudem krev.

Tentokrát už si dával o něco větší pozor. Znovu přiklekl ke kufru a opatrně šmátral po dně. Vytáhl starý odznak, na kterém dosud chabě blikaly střídavé nápisy Podporujte Cedrika Diggoryho a Potter je hnusák, otlučený a odřený lotroskop a zlatý medailonek, v němž byla ukryta zpráva podepsaná iniciálami R. A. B., až konečně nahmatal ostrý střep, o který se poranil. Okamžitě poznal, co je zač. Byl to pět centimetrů dlouhý úlomek kouzelného zrcátka, které mu věnoval jeho mrtvý kmotr Sirius. Harry střípek odložil stranou, obezřetně prohmatával dno kufru a hledal další kousky, z posledního kmotrova daru ale nezbývalo nic víc než skleněná drť, jíž byla nejspodnější vrstva haraburdí v kufru prosypaná jako lesklými flitry.

Harry se narovnal, posadil se na podlahu a zadíval se do zubatého střípku, o který se řízl. Neviděl v něm však nic kromě odrazu svého jasně zeleného oka. Odložil úlomek na ranní vydání Denního věštce, které dosud nepřečtené leželo na posteli, pokusil se potlačit náhlý příval hořkých vzpomínek, bodavé lítosti a smutné touhy, kterou v něm nalezené rozbité zrcátko vyvolalo, a odhodlaně se pustil do vyklizení zbývajícího harampádí v kufru.

Trvalo mu celou další hodinu, než kufr úplně vyprázdnil. Vyhodil všechno, co už mu nebylo k ničemu, a zbytek roztřídil na hromádky podle toho, co v budoucnosti bude nebo nebude potřebovat, jak se domníval. Školní a famfrpálový hábit, kotlík, pergamen, brky a většinu učebnic naskládal do kouta, kde je hodlal zanechat. Chviličku uvažoval o tom, co s nimi asi teta a strýc udělají, a napadlo ho, že to všechno nejspíš někdy za hluboké noci spálí, jako by to byly předměty doličné, svědčící o nějakém strašlivém zločinu. Mudlovské oblečení, neviditelný plášť, soupravu pro přípravu lektvarů, několik knih, album s fotografiemi, které mu kdysi dávno věnoval Hagrid, svazek dopisů a hůlku si už dřív zabalil do starého batohu.

V jeho přední kapse měl zastrčený Pobertův plánek a medailonek se zprávou podepsanou R. A. B. Medailonek si toto čestné místo nevysloužil svou cenou – měřeno obvyklými hledisky byl doslova bezcenný – ale spíše cenou, kterou bylo nutné zaplatit za jeho získání.

Poslední, co ještě zbývalo, byl vysoký štos novin na psacím stole vedle klece se sněžnou sovou Hedvikou; na každý den, který Harry letos v létě strávil v Zobí ulici, připadalo jedno číslo.

Harry se zvedl z podlahy, protáhl se a přešel ke stolu. Hedvika se ani nehnula, když se začal hromádkou novin probírat a jedno číslo po druhém házel na kupu k vyhození. Buď spala, nebo možná jen spánek předstírala. Zlobila se na Harryho, protože ji v posledních dnech pouštěl z klece vždy jen na kratičkou chvíli.

Když se propracoval hromadou novin skoro až dolů, zpomalil a hledal jedno konkrétní číslo, o němž věděl, že přišlo krátce poté, co se na léto vrátil do Zobí ulice. Vzpomínal si, že v něm tehdy četl stručnou zmínku o rezignaci Charity Burbageové, profesorky studia mudlů v Bradavicích. Konečně ho objevil. Našel desátou stránku, posadil se na židli u psacího stolu a ještě jednou si článek přečetl.

Vzpomínka na Albuse Brumbála

(Elfias Dóže)

S Albusem Brumbálem jsem se seznámil v jedenácti letech, prvního dne po příjezdu do Bradavic.

Tím, co nás svedlo dohromady, byla nepochybně skutečnost, že jsme si oba připadali, jako bychom nepatřili mezi ostatní studenty. Já sám jsem krátce před nástupem do školy ochořel dračími spalničkami, a přestože se ode mne už spolužáci nemohli nakazit, poďobané tváře a nazelenalá pleť je příliš nelákaly k tomu, aby se se mnou družili. Albus zase do Bradavic přijel zatížený břemenem nežádoucí popularity. Uplynul sotva rok ode dne, kdy byl jeho otec Percival odsouzen za brutální a v tisku rozsáhle komentovaný útok na tři mladé mudly.

Albus se nikdy nepokoušel popírat, že se jeho otec (který později zemřel v Azkabanu) zmíněného zločinu skutečně dopustil. Když jsem konečně sebral dost odvahy a zeptal jsem se ho na to, ujistil mě naopak, že si je otcovy viny dobře vědom. Jinak ovšem o té smutné záležitosti odmítal mluvit, přestože se ho na ni mnozí lidé vyptávali. Našli se mezi nimi dokonce i takoví, kteří čin Brumbálova otce zjevně schvalovali a předpokládali, že i on sám chová vůči mudlům nenávist. Hluboce se však mýlili: jak mohl dosvědčit každý, kdo ho znal, neprojevil Albus nikdy sebemenší protimudlovské sklony. Důsledným úsilím, s nímž se zastával mudlovských práv, si naopak v následujících letech nadělal četné nepřátele.

Po pouhých několika měsících ovšem Albusova vlastní sláva začala zastiňovat otcovu neblahou proslulost. Koncem prvního ročníku už ho nikdo neznal jako syna známého nepřítele mudlů, ale pouze a výhradně jako nejbrilantnějšího studenta, jaký kdy navštěvoval bradavickou školu. Ti z nás, jimž se dostalo té cti, že patřili k jeho přátelům, těžili z jeho příkladu, vůbec už nemluvě o pomoci a povzbuzení, které vždy rozdával hojnou měrou. V pozdějších letech se mi svěřil, že si byl už tehdy vědom, že mu největší potěšení přináší možnost učit druhé.

Nejenže získal všechny významné ceny, které škola vypisovala, ale brzy vedl pravidelnou korespondenci s nejproslavenějšími kouzelnickými osobnostmi tehdejší doby, mezi jinými i s proslulým alchymistou Nicolasem Flamelem, s uznávanou historičkou Batyldou Bagshotovou a s teoretikem kouzel Adalbertem Wafflingem. Několik jeho pojednání bylo zveřejněno v takových učených publikacích, jako jsou Moderní přeměňování, Zapeklitá zaklínadla či Lekce z lektvarů. Zdálo se jisté, že ho čeká raketová kariéra, a jedinou otázkou zůstávalo, kdy se stane ministrem kouzel. Přestože se v pozdějších letech často předpovídalo, že mu tato funkce bude určitě svěřena, sám Brumbál nikdy ministerské ambice neměl.

Tři roky poté, co jsme společně přišli do Bradavic, se ve škole objevil i Albusův bratr Aberforth. Nebyli si vůbec podobní; Aberforth si nikdy neliboval v knihách a spory řešil raději soubojem než diskuzí a logickými argumenty. Bylo by ovšem naprosto nesprávné připojovat se k lidem, kteří tvrdí, že mezi oběma bratry nepanovaly přátelské vztahy. Vycházeli spolu tak dobře, jak to jen mezi dvěma natolik rozdílnými chlapci bylo možné. Aberforthovi je ovšem třeba spravedlivě přiznat, že život v Albusově stínu pro něj určitě nebyl ničím příliš radostným. Být ve společnosti někoho, kdo vás neustále ve všech směrech převyšuje, bylo z profesního hlediska rizikem i pro mne jako jeho přítele, a pro bratra to nepochybně nebylo o nic příjemnější.

Když jsme s Albusem ukončili studium v Bradavicích, měli jsme v úmyslu vypravit se na tehdy tradiční cestu po světě, navštívit a pozorovat zahraniční kouzelníky a teprve po návratu jít každý za vlastní kariérou. Tyto plány však zhatila tragédie. Doslova v předvečer našeho odjezdu zemřela Albusova matka Kendra a Albus se tak stal hlavou a jediným živitelem rodiny. Odložil jsem svůj odjezd, abych se mohl zúčastnit Kendřina pohřbu, a pak jsem do světa vyrazil sám.

V situaci, kdy se Albus musel starat o mladšího bratra a sestru, jimž po rodičích zbylo jen velmi málo zlata, absolutně nepřipadalo v úvahu, že by mě mohl doprovázet.

V tomto období jsme spolu byli nejméně v kontaktu. Psal jsem Albusovi a možná s poněkud nemístným nadšením jsem mu líčil úžasné zážitky ze svých cest počínaje tím, jak jsem v Řecku jen stěží unikl chimérám, až po pokusy egyptských alchymistů. Z dopisů, které mi psal on, jsem se dozvěděl jen málo o jeho každodenním životě, domníval jsem se ale, že pro tak skvělého kouzelníka musí být zoufale nudný. Zaujat vlastními zážitky jsem se až ke konci svého ročního putování s hrůzou dozvěděl, že Brumbálovu rodinu postihla další tragédie: zemřela jeho sestra Ariana.

Přestože Ariana trpěla dlouhou a vleklou nemocí, tato rána, která přišla tak brzo po matčině smrti, oba bratry hluboce šokovala. Všichni Albusovi nejbližší přátelé – a já mám to štěstí, že jsem se mezi ně mohl počítat – se shodují v tom, že Arianina smrt spolu s Albusovým přesvědčením (byť absolutně neopodstatněným), že je za ni osobně zodpovědný, poznamenala celý jeho další život.

Když jsem se vrátil domů, našel jsem mladého muže, který prošel utrpením, jaké by zlomilo i mnohem staršího člověka. Albus byl rezervovanější než dřív a ztratil značnou část svého optimismu. Jeho strádání navíc prohlubovala i skutečnost, že místo aby Arianina smrt vedla k upevnění sounáležitosti mezi ním a Aberforthem, zavinila naopak jejich odcizení.

To časem přešlo; v pozdějších letech znovu navázali ne-li úzký bratrský vztah, pak přinejmenším vztah srdečného přátelství. Od té doby však Albus jen zřídkakdy mluvil o rodičích či o Arianě a jeho přátelé se naučili nezmiňovat se o nich vůbec.

Jiné brky jsou povolanější k tomu, aby popsaly triumfy následujících let. Brumbálovy nesčetné příspěvky do pokladnice kouzelnických znalostí, k nimž patří například objev dvanácti způsobů použití dračí krve, přinesou prospěch mnoha budoucím generacím, stejně jako moudrost, již projevil v četných případech svých rozhodnutí ve funkci Nejvyššího divotvorce ve Starostolci. Dodnes se tvrdí, že žádný kouzelnický souboj se nevyrovná tomu, který Brumbál roku 1945 svedl s Grindelwaldem. Očití svědkové popsal i hrůzu a posvátný úžas, který cítili, když sledovali bitvu těchto dvou pozoruhodných čarodějů. Brumbálovo vítězství a jeho důsledky pro celý kouzelnický svět se považují za historický mezník v dějinách čar a kouzel, srovnatelný s vyhlášením Mezinárodního zákoníku pro utajení kouzel či s pádem Toho, jehož jméno nesmíme vyslovit.

Albus Brumbál nikdy netrpěl pýchou či marnivostí; dokázal v každém člověku, byť zdánlivě jakkoli bezvýznamném či ubohém, najít něco dobrého a cenného a jsem přesvědčen, že ztráty, jež v raném věku utrpěl, v něm pomohly vypěstovat velikou lidskost a schopnost soucitu. Jeho přátelství mi bude chybět víc, než jsem schopen vyjádřit, moje ztráta však není ničím v porovnání s tím, co ztratil kouzelnický svět. O tom, že byl nejpodnětnějším a nejoblíbenějším ze všech bradavických ředitelů, není vůbec sporu. Zemřel stejně, jako žil: neustále usiloval o nastolení většího dobra a do své poslední hodinky byl stejně ochoten podat pomocnou ruku malému chlapci s dračími spalničkami jako toho dne, kdy jsem ho poznal.

Harry dočetl, dál měl ale oči upřené na fotografii, která smuteční oznámení doprovázela. Brumbál měl ve tváři dobře známý laskavý úsměv, jak se ale díval přes obroučky svých brýlí ve tvaru půlměsíce, vzbuzoval i na novinovém snímku dojem, že Harryho, jehož žal se mísil s pocitem zahanbení, prosvěcuje rentgenovými paprsky.

Harry se domníval, že Brumbála poměrně dobře znal, když si ale přečetl uvedený nekrolog, byl nucen přiznat, že o něm nevěděl skoro vůbec nic. Ani jedinkrát si ho nepředstavil v dětství či mládí – jako by se prostě objevil na světě už v té podobě, v jaké ho on sám poznal, úctyhodný, šedovlasý a starý. Představa Brumbála jako holobradého mladíka prostě nebyla normální; právě tak dobře by se mohl pokoušet představit si hloupou Hermionu nebo přátelsky naladěného třaskavého skvorejše.

Nikdy ho nenapadlo zeptat se Brumbála na něco z jeho minulosti. Bylo by mu to samotnému nepochybně připadalo divné či dokonce nezdvořilé, ale to, že Brumbál svedl onen legendární souboj s Grindelwaldem, bylo koneckonců všeobecně známo. A přesto Harrymu vůbec nepřišlo na mysl zeptat se, jaké to bylo, nebo se zajímat o některý z Brumbálových dalších slavných úspěchů. Ne, bavili se vždy jen o Harrym, o Harryho minulosti, o Harryho budoucnosti, o Harryho plánech… A tak měl teď pocit, byť byla jeho budoucnost nesmírně nebezpečná a nejistá, že promeškal nenahraditelné příležitosti, při nichž se mohl o Brumbálovi dozvědět něco víc. Měl ten dojem i přesto, že jediná osobní otázka, kterou kdy řediteli bradavické školy položil, byla zároveň jedinou, na niž mu pravděpodobně Brumbál neodpověděl zcela upřímně:

„Co vidíte vy, když se do toho zrcadla podíváte?“

„Já? Vidím sám sebe, jak držím v ruce tlusté vlněné ponožky.“

Po několika minutách přemýšlení Harry nekrolog z Věštce vytrhl, pečlivě ho složil a zastrčil do prvního dílu Praktických obranných kouzel a jejich použití proti černé magii. Zbytek novin pak odhodil na hromadu odpadků a otočil se čelem do ložnice. Jediné, co ještě nebylo na svém místě, bylo poslední číslo Denního věštce, které dosud leželo na posteli, a střípek rozbitého zrcátka na něm.

Harry přešel k posteli, odsunul zrcadlový úlomek stranou a rozevřel noviny. Když si po ránu vzal stočené noviny od poštovní sovy, jen letmo pohlédl na hlavní titulek a pak Věštce odhodil, protože se v něm nepsalo nic o Voldemortovi. Harry si byl naprosto jistý, že ministerstvo na Věštce tlačí a nutí ho, aby zprávy o Voldemortovi zamlčoval. Teprve teď si tedy všiml, co mu ráno uniklo.

Přes celou spodní polovinu titulní strany se táhl o něco menší titulek, pod nímž byla fotografie Brumbála, který někam chvátal s utrápeným výrazem v obličeji:

Brumbál – konečně pravda?

Již příští týden vychází šokující příběh pokryteckého génia, který je mnohými považován za největšího kouzelníka své generace. Rita Holoubková tak strhává oblíbenou masku rozvážné stříbrovousé moudrosti a odhaluje narušené dětství, zákony nerespektující mládí, celoživotní zášť a provinilá tajemství, která si Brumbál odnesl do hrobu. PROČ se muž, kterému předpovídali ministerskou budoucnost, spokojil s funkcí pouhého ředitele školy? CO bylo skutečným cílem tajné organizace známé pod názvem Fénixův řád? JAKÉ byly skutečné okolnosti Brumbálovy smrti?

Odpovědi na tyto a mnohé další otázky hledá v novém senzačním životopise nazvaném Život a lži Albuse Brumbála Rita Holoubková. Exkluzivní rozhovor s ní přináší Betty Braithwaiteová na straně 13.

Harry noviny spěšně rozevřel a nalistoval třináctou stránku. Článku vévodila fotografie, z níž na něj hleděl další známý obličej: žena v brýlích posázených drahokamy, s umně vyčesanými kadeřavými plavými vlasy a se zuby vyceněnými ve výrazu, který zjevně považovala za svůdný úsměv, na něj přátelsky mávala prsty. Harry potlačil nechuť, již v něm její tvář vyvolávala, a četl dál.

V osobním styku je Rita Holoubková mnohem příjemnější a milejší osobou, než by mohly naznačovat portréty vykreslované jejím proslaveným nelítostným brkem. Vítá mě ve vstupní hale svého útulného domku a vede mě rovnou do kuchyně, kde už čeká šálek čaje, kousek domácího moučníku a samozřejmě i překypující porce nejčerstvějších novinek.

„No samozřejmě, Brumbál je snem každého životopisce,“ tvrdí Holoubková. „Takový dlouhý a naplněný život! Nepochybuji o tom, že moje kniha bude jen první z hodně dlouhé řady.“

Holoubková si se svým dílem doopravdy pospíšila. Knihu o rozsahu devíti set stran dokončila za pouhé čtyři týdny od Brumbálovy nevyjasněné smrti letos v červnu. Ptám se, jak se jí podařilo zvládnout to tak úžasně rychle.

„Víte, když někdo píše do novin tak dlouho jako já, stává se pro něj práce v krkolomných termínech druhou přirozeností. Bylo mi jasné, že kouzelnický svět bude požadovat Brumbálův příběh od A do Z, a chtěla jsem být první, kdo tuto poptávku uspokojí.“

Zmiňuji se o nedávném široce publikovaném komentáři Elfiase Dóžete, zvláštního poradce Starostolce a dlouholetého přítele Albuse Brumbála, který se nechal slyšet, že „kniha Holoubkové obsahuje méně skutečných faktů než karty v čokoládových žabkách“.

Holoubková pohodí hlavou a rozesměje se.

„Drahoušek Dóžínek! Vzpomínám, jak jsem s tím dobrákem před pár lety dělala interview o právech vodních lidí. Byl úplně mimo, evidentně měl dojem, že sedíme na dně Windermerského jezera, a neustále mě vybízel, abych dávala pozor na pstruhy.“

A přece se k obviněním z nepřesnosti, která Elfias Dóže vznesl, přidávají četní další lidé. Skutečně se Holoubková domnívá, že jí čtyři krátké týdny stačily k tomu, aby si udělala ucelenou představu o Brumbálově dlouhém a neobyčejném životě?

„Ach můj bože,“ rozzáří se Holoubková a přátelsky mě klepne přes ruku, „víte přece právě tak dobře jako já, kolik informací lze získat, máte-li váček plný zlatých galeonů, nespokojíte se s odmítavou odpovědí a jste vyzbrojená ostře ořezaným rychlobrkem! Lidé se ostatně sami předháněli v tom, kdo na Brumbála vysype víc špíny. Ne všichni ho totiž považovali za tak báječného člověka – přišlápl prsty obrovské spoustě důležitých osobností. Staroušek Dóžínek si ale ty své povýšené komentáře může odpustit, protože jsem získala přístup ke zdroji, za který by většina novinářů ochotně vyměnila vlastní hůlku, ke zdroji, který dosud nikdy veřejně nepromluvil a který byl Brumbálovi velice blízký v nejbouřlivějších a nanejvýš znepokojivých dobách jeho mládí.“

Publicita, která doprovází přípravu vydání knihy Rity Holoubkové, jednoznačně naznačuje, že všechny ty, kdo věří, že Brumbál vedl zcela bezúhonný život, čekají mnohá šokující překvapení. Ptám se tedy, jaká jsou její nejsenzačnější odhalení.

„No tak, Betty, nechte toho, nemohu přece všechna překvapení prozradit dřív, než si knihu vůbec někdo koupí?“ směje se Holoubková. „Mohu ale slíbit, že se každý, kdo dosud věří, že byl Brumbál čistý jak jeho bílý plnovous, dočká velice drsného vystřízlivění! Řekněme jen, že nikoho, kdo ho slyšel hřímat proti Vy-víte-komu, by určitě ani ve snu nenapadlo, že si sám v mládí zahrával s černou magií! A třebaže svá pozdější kouzelnická léta zasvětil hlásání tolerance, rozhodně nebyl v mladých letech vzorem snášenlivosti! Ano, Albus Brumbál měl pozoruhodně pochybnou minulost, i když pominu jeho neobyčejně podezřelou rodinu, jejíž existenci se tak usilovně snažil utajit.“

Ptám se, jestli má Holoubková na mysli Brumbálova bratra Aberfortha, jehož počínání vyvolalo drobný skandál, když ho před patnácti lety Starostolec odsoudil za zneužívání čar a kouzel.

„Kdepak,“ směje se Holoubková, „Aberforth je jen na vrcholu té hromady hnoje. Ne, ne, mám na mysli něco mnohem horšího než jen bratra se sklony mazlit se s kozami, a dokonce horšího než otce mrzačícího mudly – jednoho ani druhého by ostatně Brumbál nemohl zatajit, protože je oba soudil Starostolec. Ne, mne zaujaly spíš jeho matka a sestra, a když jsem se jimi zabývala trochu důkladněji, narazila jsem na opravdové hnízdo smrdutých vajec – jak jsem ale říkala, na všechny podrobnosti si budete muset počkat a najdete je v kapitolách devět až dvanáct. Na tomto místě mohu jen říct, že není divu, že Brumbál nikdy nemluvil o tom, jak přišel ke svému přeraženému nosu.“

Necháme-li stranou zakopaná rodinná tajemství, chce snad Holoubková popřít, že četné Brumbálovy kouzelnické objevy byly výsledkem jeho geniality?

„Rozhodně byl inteligentní,“ připouští, „přestože se dnes najde řada lidí, kteří pochybují, zda si zásluhy za všechny své údajné úspěchy připisoval po právu. Jak odhaluji v šestnácté kapitole, Ivor Dillonsby tvrdí, že osm způsobů využití dračí krve už měl objeveno, když si Brumbál vypůjčil jeho poznámky.“

Důležitost některých Brumbálových činů ale jistě popřít nelze, odvažuji se namítnout. Co třeba jeho slavné vítězství nad Grindelwaldem?

„Ach ano, jsem ráda, že se zmiňujete právě o Grindelwaldovi,“ odpovídá Holoubková s provokativním úsměvem. „Obávám se, že lidé, jimž se při vzpomínce na Brumbálovo okázalé vítězství zamlží oči dojetím, by se měli připravit na bombu – přímo na bombu hnojůvku. To byla skutečně špinavá záležitost. Řeknu k tomu jen tolik, že by vůbec neměli být přesvědčeni o tom, že skutečně došlo k velkolepému a legendárnímu souboji. Až si lidé přečtou moji knihu, dospějí pravděpodobně k přesvědčení, že Grindelwald prostě na konci své hůlky vyčaroval bílý kapesník a bez odporu se vzdal?“

Holoubková odmítá na toto velezajímavé téma prozradit cokoli navíc, a přecházíme proto ke vztahu, který bude nepochybně její čtenáře zajímat víc než všechno ostatní.

„Ano, jistě,“ přikyvuje rázně, „vztahu mezi Potterem a Brumbálem jsem věnovala celou jednu kapitolu. Některé zdroje ho označují za nezdravý a jiné dokonce za hrozivý. Vaši čtenáři si opět budou muset koupit moji knihu, aby se dočetli o všem dopodrobna, není ale pochyb o tom, že se Brumbál o Pottera od samého začátku zajímal až nepřirozeně. Jestli to skutečně bylo v chlapcově nejlepším zájmu… no, to uvidíme. Rozhodně je veřejným tajemstvím, že měl Potter v pubertálním věku četné problémy.“

Ptám se, zda Holoubková nadále zůstává v kontaktu s Harrym Potterem, s nímž v loňském roce udělala svůj slavný rozhovor: senzační interview, v němž Potter mluvil výhradně o svém přesvědčení, že se Vy-víte-kdo vrátil.

„Ach ano, navázali jsme vztah úzké spolupráce,“ přikyvuje Holoubková. „Chudák Potter má málo opravdových přátel a seznámili jsme se při jedné z nejtěžších zkoušek jeho dosavadního života – na turnaji tří kouzelnických škol. Jsem pravděpodobně jedním z mála dosud žijících lidí, kteří mohou říct, že skutečného Harryho Pottera znají.“

Což nás velice příhodně přivádí k mnoha pověstem, které dosud kolují ohledně posledních hodin Brumbálova života. Patří Holoubková k těm, kdo věří, že byl Potter přítomen Brumbálově smrti?

„No, nechci tady prozrazovat příliš mnoho – všechno je v knize – ale očití svědkové v bradavickém hradu viděli Pottera utíkat z dějiště jen kratičký okamžik poté, co Brumbál spadl, skočil nebo byl shozen. Potter později obvinil Severuse Snapea, profesora, vůči němuž už léta hoří notorickou záští. Je všechno tak, jak se zdá být? O tom musí rozhodnout kouzelnické společenství – až si přečte moji knihu.“

Po těchto provokativních slovech se s Holoubkovou loučím. Není pochyb o tom, že se její kniha okamžitě stane bestsellerem. Řady Brumbálových obdivovatelů se zatím mohou třást v očekávání toho, co o jejich hrdinovi brzy vyjde najevo.

Harry dočetl článek do konce, dál však nepřítomně civěl na novinovou stránku. Odpor a vztek se v něm zvedaly jako příval zvratků; zmuchlal noviny do koule a vší silou jimi mrštil proti zdi, kde rozhojnily ostatní harampádí kolem přeplněného odpadkového koše.

Začal slepě přecházet po místnosti sem a tam, otevíral prázdné zásuvky a zvedal knihy, načež je téměř okamžitě zase vracel na tytéž hromádky. Sotva si byl vědom vlastního počínání, protože mu v hlavě ozvěnou zněly útržky vět z Ritina rozhovoru: vztahu mezi Potterem a Brumbálem jsem věnovala celou jednu kapitolu… některé zdroje ho označují za nezdravý a jiné dokonce za hrozivý… sám si v mládí zahrával s černou magií… získala jsem přístup ke zdroji, za který by většina novinářů ochotně vyměnila vlastní hůlku…

„Lži!“ zaburácel Harry a oknem viděl, jak soused z vedlejšího domu, který se právě chystal znovu nastartovat sekačku, nervózně vzhlédl.

Harry se těžce posadil na postel. Střípek rozbitého zrcátka sklouzl a odtančil stranou; vzal ho do ruky, otáčel jím mezi prsty a přemýšlel – stále přemýšlel o Brumbálovi a o lžích, jimiž ho Rita Holoubková očerňovala…

Záblesk té nejjasnější modři ve střípku! Harry ztuhl a opět se řízl do prstu, který mu sklouzl po zubatém okraji zrcátka. Určitě se mu to jen zdálo, nic jiného nebylo možné. Ohlédl se přes rameno, zeď byla ale vymalovaná nechutnou broskvovou barvou, kterou vybrala teta Petunie. Nebylo na ní nic modrého, co by se mohlo v zrcátku odrážet. Znovu se do úlomku podíval, neviděl v něm ale nic kromě odrazu svých jasně zelených očí.

Jen se mu to zdálo, jiné vysvětlení neexistuje. A zdálo se mu to proto, že myslel na mrtvého ředitele své školy. Pokud si něčím mohl být jistý, pak tím, že ho zářivě modré oči Albuse Brumbála svým pronikavým pohledem už nikdy neprobodnou.

kapitola třetí

Rozloučení s Dursleyovými

Po schodech se nahoru donesla ozvěna přibouchnutých domovních dveří a za ní zvolání: „Hej! Ty tam!“

Šestnáctileté zkušenosti s touto formou oslovení nenechaly Harryho na pochybách, na koho jeho strýc volá, přesto však nezareagoval okamžitě. Stále ještě se díval do střípku zrcátka, v němž se mu na zlomek vteřiny zdálo, že vidí Brumbálovo oko. Teprve když strýc zahřměl: „Kluku!“, postavil se pomalu na nohy a zamířil ke dveřím ložnice. Zastavil se jen na okamžik, aby střípek rozbitého zrcátka zastrčil do batohu plného věcí, které si hodlal vzít s sebou.

„Že sis ale dal na čas!“ zaryčel Vernon Dursley, když se Harry objevil na vrcholu schodiště. „Pojď sem dolů, chci si s tebou promluvit!“

Harry pomalu scházel ze schodů s rukama zabořenýma hluboko v kapsách džínsů. Když došel do obývacího pokoje, našel tam všechny tři Dursleyovy. Byli už oblečení na cestu: strýc Vernon měl na sobě žlutohnědou bundu na zip, teta Petunie elegantní lososově růžový plášť a Harryho velký a silný plavovlasý bratranec Dudley obvyklou koženou bundu.

„Ano?“ zeptal se Harry.

„Posaď se!“ přikázal mu strýc Vernon a Harry zvedl obočí. „Prosím!“ dodal strýc Vernon a nepatrně sebou škubl, jako by se mu to slovo vzpříčilo v krku.

Harry se posadil. Napadlo ho, že ví, co bude dál. Jeho strýc začal přecházet po pokoji sem a tam a teta Petunie i Dudley s nervózním výrazem sledovali jeho pohyby. Konečně se strýc Vernon zastavil přímo před Harrym, soustředěně zkřivil velký rudý obličej a spustil.

„Rozmyslel jsem si to,“ oznámil.

„To je mi ale překvapení,“ zamumlal Harry.

„Nemluv tímhle tónem?“ vyjekla na něho pisklavým hlasem teta Petunie, strýc Vernon ji ale mávnutím ruky umlčel.

„Je to všechno jen hromada nesmyslných žvástů,“ prohlásil strýc Vernon a upřel na Harryho zlostná malá prasečí očka. „Dospěl jsem k závěru, že ti nevěřím ani slovo. Zůstaneme tady a nikam nepojedeme.“

Harry zvedl ke strýci oči a pocítil směsici vyčerpávajícího rozčilení a pobavení. Vernon Dursley v uplynulých čtyřech týdnech měnil své rozhodnutí každých čtyřiadvacet hodin a pokaždé, když si svoje počínání rozmyslel, balil, vybaloval, opět balil a nosil zavazadla do auta. Harry si obzvlášť rád připomínal okamžik, kdy strýc Vernon netušil, že si Dudley po posledním vybalení přibalil do kufru svoje činky, a když kufr popadl a pokusil se ho zvednout do zavazadlového prostoru, zhroutil se s bolestným výkřikem a hlasitým klením na zem.

„Podle toho, co tvrdíš,“ pokračoval Vernon Dursley a začal zase přecházet po pokoji, „nám – Petunii, Dudleymu a mně – hrozí nějaké nebezpečí. Od… od…“

„Od někoho z toho mého spolku, správně,“ přikývl Harry.

„Jenže já tomu nevěřím,“ opakoval strýc Vernon a opět se zastavil před Harrym. „Polovinu noci jsem byl vzhůru, všechno jsem si to znovu promýšlel a jsem přesvědčený, že je to trik, jak se zmocnit domu.“

„Domu?“ opakoval po něm Harry. „Jakého domu?“

„Tohohle!“ zaječel strýc Vernon a žíla na čele mu začala pulzovat. „Našeho domu! Ceny nemovitostí všude tady kolem šplhají do neuvěřitelných výšek! Chceš se nás zbavit, pak tady provedeš pár těch svých hokus pokusů, a než si stačíme uvědomit, co se děje, budou všechny papíry psané na tvoje jméno a…“

„Copak jste se zbláznil?“ vyjel na něj Harry. „Trik, jak se zmocnit vašeho domu? To jste doopravdy tak pitomý, jak vypadáte?“

„Jak se můžeš?!“ pípla teta Petunie, ale Vernon ji opět mávnutím ruky umlčel: urážky jeho osobního vzhledu byly zjevně zanedbatelné ve srovnání s nebezpečím, které se mu podařilo odhalit.

„Kdybyste to náhodou zapomněli,“ pokračoval Harry, „tak já už jeden dům mám, ten, který mi odkázal můj kmotr. Proč bych chtěl ještě tenhle? Že by kvůli všem těm šťastným vzpomínkám?“

Chvíli bylo ticho. Harry měl dojem, že tenhle argument na strýce alespoň trochu zapůsobil.

„Takže ty tvrdíš,“ znovu spustil strýc Vernon a opět začal přecházet sem a tam, „že tenhle lord…“

„Voldemort,“ dořekl za něj netrpělivě Harry, „a už jsme to probírali nejmíň stokrát. Není to jen moje tvrzení, je to fakt. Brumbál vám to říkal už vloni, a Kingsley i pan Weasley…“

Popuzený Vernon Dursley se celý nahrbil a Harrymu došlo, že se pravděpodobně pokouší zahnat vzpomínky na to, jak jeho dům několik dnů po začátku letních prázdnin neohlášeně navštívili hned dva dospělí kouzelníci. Skutečnost, že se na jejich prahu objevili Kingsley Pastorek a Artur Weasley, způsobila Durseyovým velmi nepříjemný šok. Harry ovšem musel uznat, že když si strýc Vernon vzpomněl na to, jak mu pan Weasley kdysi zdemoloval polovinu obývacího pokoje, nebylo od něj možné čekat, že ho příště uvítá s otevřenou náručí.

„Kingsley i pan Weasley vám také všechno vysvětlili,“ pokračoval Harry bez slitování. „Jakmile oslavím sedmnácté narozeniny, ochranná kouzla, která zajišťují moje bezpečí, přestanou fungovat, takže budeme v ohrožení všichni, vy i já. Řád si je jistý, že po vás Voldemort půjde, buď aby vás mučením přinutil prozradit, kde jsem, anebo se domnívá, že když vás bude držet jako rukojmí, vrátím se a pokusím se vás osvobodit.“

Pohledy strýce Vernona a Harryho se setkaly. Harry si byl jistý, že v tom okamžiku oba přemýšlejí o tomtéž. Pak se strýc Vernon opět pohnul a Harry pokračoval: „Musíte se někde schovat, a Řád je ochoten vám pomoci. Nabízí vám důkladnou ochranu, nejlepší, jaká existuje.“

Strýc Vernon na to nic neřekl, jen dál přecházel ode zdi ke zdi. Venku už slunce viselo nízko nad živými ploty ptačího zobu. Trávní sekačka souseda z vedlejšího domu zase vysadila.

„Myslel jsem, že existuje nějaké ministerstvo kouzel,“ ozval se náhle Vernon Dursley.

„Samozřejmě že existuje,“ připustil překvapeně Harry.

„Tak proč nás nemůže ochránit to ministerstvo? Řekl bych, že jako nevinné oběti, které se neprovinily ničím jiným než tím, že přechovávaly někoho poznamenaného, bychom měli mít na vládní ochranu nárok!“

Harry se rozesmál, nedokázal se prostě ovládnout. Pro strýce bylo naprosto příznačné, že se dovolával pomoci státního aparátu, a to i v jinosvětě, jehož existence se mu příčila a kterému nedůvěřoval.

„Slyšel jste přece, co říkali pan Weasley a Kingsley,“ připomněl mu Harry. „Myslíme si, že jsou na ministerstvu nasazeni Voldemortovi lidé.“

Strýc Vernon přešel ke krbu a zase zpátky, oddechoval tak těžce, že se mu velký černý knír vlnil, a obličej měl stále soustředěně zamračený. „Pořád ještě nechápu, proč nás nemůže hlídat ten tvůj Kingsley.“

Harry se jen s velkým vypětím sil dokázal ovládnout a neotočit oči v sloup. I na to už se strýc Vernon ptal nejméně pětkrát.

„Jak jsem vám už říkal,“ procedil mezi zaťatými zuby, „Kingsley chrání mud… chci říct vašeho ministerského předsedu.“

„To je přesně ono – je ze všech nejlepší!“ prohlásil strýc Vernon a ukázal na zčernalou televizní obrazovku. Dursleyovi si Kingsleyho všimli ve zprávách, když diskrétně šel za mudlovským ministerským předsedou při návštěvě nějaké nemocnice. To spolu s faktem, že Kingsley zvládl umění oblékat se jako mudla, nemluvě o jisté uklidňující kvalitě jeho pomalého hlubokého hlasu, způsobilo, že Dursleyovým padl do oka mnohem víc než kterýkoli jiný kouzelník. Byla ovšem pravda, že ho ještě neviděli s nasazenou náušnicí.

„Jenže už je zadaný,“ odsekl Harry. „Hestie Jonesová a Dedalus Kopál jsou ale pro tenhle úkol víc než dostačující…“

„Kdyby nám alespoň předložili nějaké kvalifikační osvědčení…“ začal strýc Vernon, ale Harrymu už došla trpělivost. Vstal, došel ke strýci a tentokrát sám ukázal na televizor.

„Ty nehody, co vidíte v televizi, ve skutečnosti žádné nehody nejsou – srážky, výbuchy, vykolejené vlaky a bůhvíco dalšího se ještě stalo od té doby, co jsme se naposledy dívali na zprávy. Lidé mizí, umírají a za tím vším je on – Voldemort. Opakuji vám znovu a znovu, že zabíjí mudly jen tak pro zábavu. Dokonce i ty mlhy – vyvolávají je mozkomorové, a pokud už si nepamatujete, co ti jsou zač, zeptejte se synáčka.“

Dudley vystrašeně škubl rukama a zakryl si ústa. Sledován pohledem rodičů i Harryho je pomalu zase spustil do klína a zeptal se:

„Ono… ono je jich víc?“

„Víc?“ uchechtl se Harry. „Myslíš víc než ti dva, co nás napadli? Samozřejmě že jich je víc, jsou jich stovky a teď už možná tisíce, protože se živí strachem a zoufalstvím…“

„No dobrá, dobrá,“ vyštěkl Vernon Dursley. „Už jsi nám to vysvětlil…“

„To doufám,“ zahučel Harry, „protože jakmile mi bude sedmnáct, všichni – Smrtijedi, mozkomorové a možná i neživí, což jsou mrtvá těla očarovaná zlým černokněžníkem – vás budou schopni najít a nepochybně na vás zaútočí. A jestli si vzpomínáte, jak to dopadlo, když jste naposledy chtěli před čaroději utéct, budete nejspíš souhlasit, že vám pomoc přijde vhod.“

Následoval kratičký okamžik ticha, v němž jako by se k nim přes uplynulá léta donesla vzdálená chvějivá ozvěna rachotu, s nímž Hagrid vyrazil dřevěné domovní dveře. Teta Petunie se dívala na strýce Vernona a Dudley upřeně hleděl na Harryho. Konečně strýc Vernon vyhrkl: „Ale co moje práce? Co Dudleyho škola? Počítám, že s něčím takovým si banda povalečských kouzelníků hlavy neláme…“

„Nerozuměl jste mi?“ rozkřikl se Harry. „Budou vás mučit a zabijou vás, jako zabili mé rodiče!“

„Tati,“ ozval se hlasitě Dudley. „Tati – já s těmi lidmi z Řádu půjdu.“

„Dudley,“ obrátil se k němu Harry, „poprvé v životě jsi řekl něco rozumného.“

Věděl, že bitva je už vyhraná. Pokud je Dudley natolik vyděšený, že je ochoten přijmout pomoc Řádu, rodiče ho nepochybně doprovodí: absolutně nepřipadalo v úvahu, že by se od svého Dudlánka nechali odloučit. Pohlédl na stojací hodiny na krbové římse.

„Budou tady asi tak za pět minut,“ oznámil, a když mu ani jeden z Dursleyových neodpověděl, vyšel z obývacího pokoje. S vyhlídkou na to, že se – pravděpodobně navždy – rozloučí s tetou, strýcem i bratrancem – se dokázal smířit vcelku klidně a radostně, přesto se ve vzduchu vznášel jakýsi stín rozpaků. Co si mají lidé říct, když se rozcházejí po šestnácti letech trvalých vzájemných antipatií?

Když se vrátil do své ložnice, chvíli si bezmyšlenkovitě pohrával s nacpaným batohem a pak prostrčil mřížemi Hedvičiny klece několik sovích oříšků. Dutě bouchly o dno klece a Hedvika si jich okázale nevšímala.

„Už brzy odtud zmizíme, opravdu brzy,“ ujišťoval ji Harry. „A pak zase budeš moct létat.“

Zazněl zvonek u domovních dveří. Harry zaváhal, pak se zvedl, vyšel z pokoje a sešel do přízemí; přece jen by bylo přehnané čekat, že si Hestie a Dedalus s Dursleyovými poradí bez jeho pomoci.

„Harry Potter!“ vypískl vzrušený hlas v okamžiku, kdy Harry otevřel dveře. Stál tam drobný mužík ve fialovém cylindru a hluboce se mu ukláněl. „Je mi ctí, jako vždy!“

„Díky, Dedalusi,“ odpověděl Harry a s drobným rozpačitým úsměvem pohlédl na tmavovlasou Hestii. „Je od vás vážně moc hezké, že jste se toho ujali… čekají tady, teta, strýc i bratranec…“

„Dobrý den vám všem, příbuzní Harryho Pottera,“ pozdravil radostně Dedalus a rázně vešel do obývacího pokoje. Dursleyovi se při tomto oslovení naopak vůbec netvářili radostně a Harry napůl čekal, že si své rozhodnutí zase rozmyslí. Dudley se při pohledu na kouzelníka a čarodějku přitiskl blíž k matce.

„Jak vidím, jste už sbalení a připravení. Výtečně! Jak vám už Harry vysvětlil, náš plán je velice jednoduchý,“ švitořil Dedalus, vytáhl z vesty obrovité kapesní hodinky a zadíval se na ně. „Odjedeme ještě před Harrym. Vzhledem k tomu, že je ve vašem domě nebezpečné provádět kouzla a čáry – Harry stále ještě není plnoletý a ministerstvu by to mohlo poskytnout záminku, aby ho zatkli – pojedeme nejprve nějakých deset mil autem a pak se přemístíme do bezpečného úkrytu, který jsme pro vás vybrali. Předpokládám, že umíte řídit?“ zeptal se zdvořile strýce Vernona.

„Jestli umím…? Samozřejmě že umím řídit, zatraceně!“ zajíkl se rozčileně strýc Vernon.

„To jste tedy nesmírně šikovný, pane, nesmírně šikovný! Já osobně bych si se všemi těmi knoflíky a páčkami vůbec neuměl poradit,“ přiznal Dedalus. Měl zjevně dojem, že Vernonovi Dursleymu lichotí, strýc ale s každým dalším slovem, které Dedalus pronesl, viditelně ztrácel v únikový plán důvěru.

„Ani neumí řídit,“ zahučel tiše a knír se mu pobouřeně zavlnil, Dedalus ani Hestie ho ale naštěstí neslyšeli.

„Ty, Harry,“ pokračoval Dedalus, „tady počkáš na naši hlídku. V organizaci tvého přesunu došlo k jedné drobné změně…“

„K jaké změně?“ nastražil se okamžitě Harry. „Myslel jsem, že pro mne přijde Pošuk a že mě odvede pomocí asistovaného přemístění.“

„To nepůjde,“ zavrtěla nervózně hlavou Hestie. „Pošuk ti to vysvětlí.“

Dursleyovi, kteří jejich debatě naslouchali s absolutní nechápavostí ve tváři, ustrašeně nadskočili, když se odněkud nenadále ozvalo hlasité zavřeštění: „Pospěšte si!“ Harry se rozhlédl po celém pokoji, než mu došlo, že hlas vyšel z Dedalusových kapesních hodinek.

„Přesně tak, máme jen velice málo času,“ přidal se Dedalus, kývl na hodinky a zastrčil si je zpátky do vesty. „Pokoušíme se tvůj odchod z domu načasovat tak, aby se shodoval s přemístěním tvých příbuzných, Harry. To znamená, že kouzlo přestane působit v okamžiku, kdy už budete všichni mířit do bezpečí.“

Otočil se k Dursleyovým. „Tak co, máte sbaleno a můžete vyrazit?“

Ani jeden z nich mu neodpověděl; strýc Vernon pořád jen užasle zíral na bouli v kapse Dedalusovy vesty.

„Možná bychom raději měli počkat v předsíni, Dedalusi,“ zamumlala Hestie; měla očividně pocit, že by bylo netaktní zůstávat v místnosti, až se spolu budou Harry a Dursleyovi srdceryvně, možná i s pláčem loučit.

„To nebude třeba,“ zahučel Harry a strýc Vernon předešel potřebě jakéhokoli dalšího vysvětlování hlasitým: „Tak tedy sbohem, kluku.“

Začal zvedat pravici, aby Harrymu potřásl rukou, v posledním okamžiku ale jako by si uvědomil, že to nedokáže, takže jen sevřel ruku v pěst a začal jí kývat dozadu a dopředu jako metronomem.

„Připraven, Dudlo?“ zeptala se teta Petunie a horlivě kontrolovala sponu kabelky, aby se na Harryho nemusela ani podívat.

Dudley neodpověděl, jen zůstal stát s pusou mírně pootevřenou, takže Harrymu trochu připomínal obra Drápa.

„Tak jdeme,“ pobídl ho strýc Vernon.

Dokráčel už ke dveřím obývacího pokoje, když vtom Dudley zahuhlal: „Já tomu nerozumím.“

„Čemupak nerozumíš, drahoušku?“ zeptala se teta Petunie a zvedla oči k synovi.

Dudley ukázal velkou, jako šunka masitou rukou na Harryho.

„Proč nejde s námi?“

Strýc Vernon i teta Petunie zůstali stát jako přimražení a zírali na Dudleyho, jako by právě projevil přání stát se baletkou.

„Cože?“ vyštěkl strýc Vernon.

„Proč nejde taky s námi?“ opakoval Dudley.

„No, protože… protože nechce,“ odsekl strýc Vernon, pak se otočil, zlostně pohlédl na Harryho a zeptal se: „Nechceš jít s námi, že ne?“

„Ani v nejmenším,“ ujistil ho Harry.

„Tak vidíš,“ obrátil se strýc Vernon k Dudleymu. „A dělej, už musíme vyrazit.“

Vyšel ven z místnosti; slyšeli, jak se otevírají domovní dveře, Dudley se ale ani nepohnul a teta Petunie se po několika váhavých krocích také zastavila.

„Co je zas?“ vyštěkl strýc Vernon, který se znovu objevil ve dveřích.

Zdálo se, jako by Dudley zápasil s myšlenkami příliš složitými na to, aby je dokázal vyjádřit slovy. Po několika okamžicích zjevně bolestivého vnitřního boje vykoktal: „Kam ale půjde?“

Teta Petunie a strýc Vernon se po sobě podívali. Bylo zřejmé, že si o Dudleyho dělají velké obavy. Ticho přerušila Hestie Jonesová.

„Ale… vy přece jistě víte, kam má váš synovec namířeno?“ zeptala se a zatvářila se zmateně.

„Samozřejmě že to víme,“ ušklíbl se Vernon Dursley. „Chystá se odejít s někým z toho vašeho spolku, že ano? No tak, Dudley, běž do auta, slyšels, co říkal ten pán. Máme naspěch!“

Vernon Dursley opět došel až k domovním dveřím, Dudley za ním ale nezamířil.

„S někým z našeho spolku?“ ozvala se Hestie pobouřeně. Nebylo to poprvé, co se Harry s podobným přístupem setkal – kouzelníky a čarodějky zjevně ohromovalo, že se jediní žijící příbuzní o proslulého Harryho Pottera tak málo zajímají.

„To je v pořádku,“ ujistil ji Harry. „Nezáleží na tom, vážně ne.“

„Že na tom nezáleží?“ opakovala po něm Hestie a hlas jí hrozivě zesílil. „Copak si tihle lidé neuvědomují, co všechno už jsi vytrpěl? Jaké ti hrozí nebezpečí? Nevědí, jak jedinečné místo zaujímáš v srdcích všech členů protivoldemortovského hnutí?“

„No – totiž, nevědí,“ vysvětloval Harry. „Vlastně mě považují jen za zbytečnou přítěž, ale na to už jsem zvyklý…“

„Já tě nepovažuju za zbytečnou přítěž.“

Nebýt toho, že Harry viděl, jak se Dudleyho rty pohnuly, nebyl by tomu nejspíš věřil. Takhle na něho jen několik vteřin užasle zíral, než uznal, že to musel být jeho bratranec, kdo to vyslovil. Dudley navíc úplně zčervenal a sám Harry byl také údivem na rozpacích.

„No – tedy – díky, Dudley.“

Bratranec znovu vypadal, že se potýká s hledáním slov, až konečně zamumlal: „Zachránils mi život.“

„Vlastně ani ne,“ opravil ho Harry. „Ten mozkomor by si byl odnesl tvoji duši…“

Zvědavě si bratrance prohlížel. Letos ani loni v létě spolu prakticky nepřišli do styku, protože se Harry vždy vrátil do Zobí ulice jen na krátkou dobu a po většinu času zůstával ve svém pokoji. Teď teprve mu došlo, že ten šálek studeného čaje, na který ráno šlápl, možná vůbec nebyl zamýšlený jako past. Byť ho to trochu dojalo, potěšilo ho zároveň, že Dudley už svou schopnost vyjadřovat city slovně zcela vyčerpal. Ještě jednou dvakrát otevřel ústa a pak se celý zrudlý odmlčel.

Teta Petunie propukla v pláč. Hestie Jonesová jí věnovala pochvalný pohled, který však vystřídalo pobouřené zamračení, když se teta Petunie rozběhla a místo Harryho popadla do náručí Dudleyho.

„T-to bylo tak h-hezké, Dudlánku,“ vzlykala do jeho rozložité hrudi, „jsi t-tak hodný ch-chlapec… jak jsi mu k-krásně poděkoval…“

„Ale vždyť mu vůbec nepoděkoval!“ zaprotestovala rozhořčeně Hestie. „Řekl jen, že Harryho nepovažuje za zbytečnou přítěž!“

„Jo, jenže od Dudleyho to zní, jako by mi vyznal lásku,“ poznamenal Harry, který kolísal mezi rozhořčením a touhou rozchechtat se, když viděl, jak k sobě teta Petunie Dudleyho tiskne, jako by právě Harryho zachránil z hořícího domu.

„Tak jdeme nebo ne?“ zaburácel strýc Vernon, který se ještě naposledy objevil ve dveřích obývacího pokoje. „Myslel jsem, že máme málo času!“

„Ano… ano, to je pravda,“ připustil Dedalus Kopál, který předchozí výstupy sledoval s ohromeným výrazem a teprve teď se znovu sebral. „Vážně už musíme jít. Harry…“

Klopýtavě přiskočil k Harrymu a stiskl mu ruku v obou svých dlaních.

„…hodně štěstí. Doufám, že se znovu setkáme. Naděje celého kouzelnického světa spočívají na tvých bedrech!“

„Jo,“ přikývl Harry, „jasně. Díky.“

„Sbohem, Harry,“ přidala se Hestie a také mu potřásla rukou. „Budeme na tebe myslet.“

„Doufám, že bude všechno v pořádku,“ dodal Harry a zašilhal po tetě Petunii s Dudleym.

„Ale ano, jsem si jistý, že se z nás stanou nejlepší přátelé,“ ujistil ho s úsměvem Kopál a při odchodu z pokoje mu mávl kloboukem. Hestie šla za ním.

Dudley se šetrně vymanil z matčina pevného objetí a zamířil k Harrymu, který měl co dělat, aby bratránkovi nepohrozil nějakým kouzlem, když k němu napřáhl velkou růžovou ruku.

„No ne, Dudley,“ podivil se Harry do nového poryvu vzlyků tety Petunie. „Co se stalo? Vdechli snad do tebe ti mozkomorové nového člověka?“

„To nevím,“ zahučel Dudley. „Tak ahoj, Harry.“

„Jo…“ pravil Harry, uchopil Dudleyho za ruku a stiskl ji. „Možná někdy. A dávej na sebe pozor, vazoune.“

Dudley se málem usmál a kolébavým krokem vyšel z pokoje. Harry slyšel jeho těžké kroky na příjezdové cestě vysypané štěrkem a poté prásknutí dvířek od auta.

Teta Petunie, která si schovávala obličej do kapesníku, se při tom zvuku rozhlédla. Zatvářila se, jako by ji překvapilo, že tu zůstala s Harrym sama. Rychle zastrčila mokrý kapesník do kapsy, vyhrkla: „Tak tedy – sbohem,“ a vyrazila ke dveřím, aniž na svého synovce pohlédla.

„Sbohem,“ odpověděl Harry.

Zastavila se a ohlédla se na něj. Harryho se na okamžik zmocnil velice zvláštní pocit, že mu snad chce něco říct: zadívala se na něj nezvykle ostýchavě, užuž pohnula rty, pak ale nepatrně škubla hlavou a spěšně vyšla ven za manželem a synem.

kapitola čtvrtá

Sedm Potterů

Harry vyběhl po schodech do ložnice a dorazil k oknu právě včas, aby ještě viděl, jak auto Dursleyových opouští příjezdovou cestu a vyjíždí na silnici. Mezi tetou Petunií a Dudleym zahlédl na zadním sedadle Dedalusův cylindr. Na konci Zobí ulice auto zabočilo doprava, jeho okna se v záři nyní už zapadajícího slunce na okamžik rudě zaleskla, a pak zmizelo.

Harry zvedl Hedvičinu klec, svůj Kulový blesk a batoh, naposledy se po nepřirozeně uklizené ložnici důkladně rozhlédl a obtížen zavazadly sešel neohrabaně dolů do předsíně, kde klec, koště i batoh položil na zem pod schody. Rychle se už stmívalo a předsíň byla ve večerním šeru plná stínů. Byl to nesmírně zvláštní pocit, takhle tu stát obklopen tichem a vědět, že za okamžik z domu odejde navždy. Když v něm kdysi dávno občas zůstal sám, zatímco si Dursleyovi vyrazili někam za zábavou, byly pro něj takové hodiny samoty vzácným darem: zdržel se vždy jen na okamžik, aby si z ledničky vzal něco dobrého, a pak pospíchal do prvního patra, kde si hrál na Dudleyho počítači nebo si pustil televizi a přepínal na různé kanály, jak se mu právě zachtělo. Když na ty časy teď vzpomínal, vzbuzovalo to v něm podivný pocit prázdnoty; připadal si, jako by vzpomínal na mladšího bratra, kterého ztratil.

„Nechceš se tady ještě naposledy porozhlédnout?“ zeptal se Hedviky, která stále ještě trucovala s hlavou schovanou pod křídlem. „Už se sem nikdy nevrátíme. Nechceš si připomenout všechny ty báječné časy? Podívej se třeba na tuhle rohož na podlaze. Je plná vzpomínek… Dudley se na ni vyzvracel, když jsem ho zachránil před těmi mozkomory… Nakonec se ukázalo, že mi přece jen byl vděčný, věřila bys tomu?… A loni v létě sem těmihle domovními dveřmi vešel Brumbál…“

Harry na okamžik ztratil nit svých vzpomínek, ale Hedvika neprojevila sebemenší snahu pomoci ji zase navázat; dál seděla s hlavou zastrčenou pod křídlem. Harry se k domovním dveřím otočil zády.

„A tady dole, Hedviko…“ Harry otevřel dveře přístěnku pod schody, „tady jsem kdysi spával! To jsi mě ještě neznala – zatraceně, už jsem zapomněl, jak málo je tady místa…“

Harry přejel pohledem po naskládaných párech bot a deštnících a vzpomněl si, jak se každé ráno probouzel s pohledem na spodní stranu schodiště, z níž většinou viseli jeden či dva pavouci. To bylo v dobách, kdy ještě neměl sebemenší ponětí, co je vlastně zač; ještě předtím, než se dozvěděl, jak zemřeli jeho rodiče a proč v jeho okolí tak často dochází k různým podivným jevům. Dodnes si ale vzpomínal na sny, které ho už v té době pronásledovaly: zmatené vidiny plné záblesků zeleného světla a jednou do konce – strýc Vernon málem naboural auto, když mu o tom Harry vyprávěl – viděl létající motocykl.

Někde poblíž se ozvalo ohlušující zaburácení. Harry sebou škubl, napřímil se a narazil přitom temenem do nízké dveřní zárubně. Zůstal chviličku stát, aby si ulevil několika vybranými kletbami ze slovníku strýce Vernona, chytil se za hlavu a vrávoravě se vrátil do kuchyně, kde vyhlédl oknem do zahrádky za domem.

Tma venku jako by se rozvlnila a okolní vzduch se rozechvěl. Pak se na zahrádce začaly jedna po druhé vynořovat lidské postavy zbavující se zastíracího kouzla. Celému výjevu vévodil Hagrid, který s helmou na hlavě a v brýlích seděl rozkročmo na obrovitém motocyklu s černým přívěsným vozíkem. A další lidé sesedali kolem něj z košťat a ve dvou případech z kostnatých černých okřídlených koní.

Harry rozrazil zadní dveře a nedočkavě vyběhl mezi ně. Všichni se pozdravili a volali na sebe, Hermiona popadla Harryho do náruče, Ron ho poplácal po zádech a Hagrid na něho houkl: „Jseš v pořádku, Harry? Připravenej vyrazit?“

„To si piš!“ ujistil ho Harry a s úsměvem se po všech rozhlížel. „Jenom jsem nečekal, že vás přiletí tolik!“

„Změna plánu,“ zavrčel Pošuk, který v rukou držel dva obrovské nadité pytle a jehož čarodějné oko se otáčelo od stmívající se oblohy k domu a znovu k zahrádce tak rychle, až z toho šla Harrymu hlava kolem. „Pojďme se někam schovat, než ti to všechno vysvětlíme.“

Harry je všechny zavedl do kuchyně, kde si rozesmátí a vesele klábosící dřepli na židle, posadili se na zářivě čistou kuchyňskou linku tety Petunie, nebo se opřeli o její dokonale naleštěné domácí spotřebiče: vytáhlý a štíhlý Ron, Hermiona s hustými vlasy spletenými do dlouhého copu, naprosto stejně se zubící Fred s Georgem, ošklivě zjizvený Bill s dlouhými vlasy, pan Weasley s laskavou tváří, řídnoucími vlasy a trochu nakřivo nasazenými brýlemi, bitvami ošlehaný jednonohý Pošuk, jehož jasně modré čarodějné oko se v očním důlku protáčelo kolem dokola, Tonksová s krátkými vlasy přebarvenými na její oblíbený světle růžový odstín, o něco šedivější a vrásčitější Lupin, štíhlá a krásná Fleur s dlouhými, stříbřitě plavými vlasy, holohlavý a ramenatý Kingsley, Hagrid s divoce rozcuchanými vlasy a vousy, který musel stát přihrbený, aby se neuhodil do hlavy o strop, a nešťastně se tvářící malý a špinavý Mundungus Fletcher s povislýma očima baseta a slepenými vlasy. Harryho srdce jako by se při pohledu na ně zvětšilo a zahořelo pocitem neuvěřitelných sympatií k nim ke všem, dokonce i k Mundungusovi, kterého při jejich posledním setkání divže vlastníma rukama nezaškrtil.

„Myslel jsem, že máš na starosti ochranu mudlovského ministerského předsedy, Kingsley,“ halekal přes celou místnost.

„Jeden večer to vydrží i beze mne,“ opáčil Kingsley. „Ty jsi důležitější.“

„Hádej, co je nového, Harry,“ hecovala ho Tonksová, která se uvelebila na myčce nádobí a zatřepala mu před očima levou rukou. Třpytil se na ní prsten.

„Vy jste se vzali?“ vyjekl Harry a přelétl od ní pohledem k Lupinovi.

„Omlouvám se, že jsi u toho nemohl být, Harry, ale byla to velice tichá svatba.“

„To je skvělé, gratulu…“

„Dobrá, dobrá, na to, abychom si v klidu popovídali o všem, co je nového, bude dost času později!“ zahřímal Moody do všeobecné vřavy a v kuchyni okamžitě zavládlo ticho. Moody upustil pytle k nohám na podlahu a otočil se k Harrymu. „Jak ti už Dedalus nejspíš řekl, od plánu A jsme museli upustit. Pius Břichnáč přešel k nepříteli, což pro nás představuje velký problém. Vydal nařízení, podle kterého se pod trestem vězení zakazuje připojit tenhle dům k letaxové síti, umístit do něj přenášedlo a použít k příchodu nebo k odchodu přemisťování. Všechna ta opatření přijal pro tvoji údajnou ochranu, aby se k tobě Ty-víš-kdo nedostal. Absolutně zbytečně, protože to už plně zajišťuje kouzlo tvé matky. Ve skutečnosti to ovšem udělal proto, aby ti zabránil bezpečně se odtud dostat.

Druhý problém – nejsi plnoletý, a to znamená, že pořád ještě máš hlídáček.“

„Já ne…“

„Hlídáček,“ opakoval netrpělivě Pošuk. „Hlídáček, kouzlo, které sleduje kouzelnickou aktivitu vyvíjenou v blízkosti čarodějů, kterým ještě nebylo sedmnáct. Ministerstvo jeho prostřednictvím zjišťuje případy kouzlení nezletilých! Kdybys ty sám nebo někdo v tvé blízkosti použil kouzlo, jehož pomocí by tě odtud chtěl dostat, Břichnáč by se to dozvěděl a informoval by Smrtijedy.

Nemůžeme čekat, až hlídáček přestane působit, protože v okamžiku, kdy dovršíš sedmnácti let věku, přijdeš o veškerou ochranu, kterou ti matka poskytla. Stručně řečeno: Pius Břichnáč je přesvědčen, že tě má v pasti, z níž není úniku.“

Ať se na to díval jakkoli, byl Harry nucen s neznámým Břichnáčem souhlasit.

„Tak co budeme dělat?“

„Použijeme jediný způsob přepravy, který nám zbývá, jediné dopravní prostředky, které uniknou pozornosti hlídáčku, protože abychom na nich odletěli, nemusíme kouzlit: košťata, testrály a Hagridův motocykl.“

Harry na tom plánu viděl jisté nedostatky, zůstal ale zticha a dal Pošukovi možnost, aby se k nim nejprve vyjádřil sám.

„Tak tedy, kouzlo tvé matky ztratí účinnost v jednom ze dvou případů: až dosáhneš plnoletosti, nebo…“ Moody opsal rukou kruh kolem panensky čisté kuchyně „až tenhle dům nebudeš považovat za svůj domov. Dnes večer jste se se strýcem a s tetou definitivně rozloučili a všichni jste si plně vědomi toho, že už nikdy nebudete bydlet společně, je to tak?“

Harry přikývl.

„To znamená, že až tentokrát dům opustíš, nebudeš se moct vrátit a kouzlo přestane fungovat v okamžiku, kdy překročíš hranice jeho působnosti. Rozhodli jsme se je přerušit raději dřív, protože jedinou alternativou je čekat, že si pro tebe Ty-víš-kdo přijde a drapne tě, jakmile ti bude sedmnáct.

Jediné, co nám hraje do karet, je skutečnost, že Ty-víš-kdo neví, že se tě chystáme přestěhovat dnes večer. Vypustili jsme na ministerstvu falešnou informaci. Domnívají se, že tě chceme odvést až třicátého. Máme ovšem co do činění Ty-víš-s-kým, takže se nemůžeme prostě spolehnout na to, že bude čekat na klamavé datum. Nepochybně tu pro všechny případy nechává pár Smrtijedů, kteří v okolí patrolují na obloze. Zabezpečili jsme proto tucet různých domů všemi ochrannými kouzly, jaká máme k dispozici. Každý ten dům vypadá, že by mohl být tím pravým místem, kde tě hodláme ukrýt, a všechny nějakým způsobem souvisí s Řádem: je to u mne doma, u Kingsleyho, u Mollyiny tetičky Muriel – no, to asi pro představu stačí.“

„Jasně,“ přikývl Harry, přestože o tom nebyl úplně přesvědčen; stále totiž v Moodyho plánu spatřoval jeden obrovský nedostatek.

„Ty poletíš k rodičům Tonksové. Jakmile se ocitneš v poli působnosti ochranných kouzel, která jsme kolem jejich domu rozmístili, budeš moct použít přenášedlo a pokračovat do Doupěte. Chceš se na něco zeptat?“

„No – ano,“ odpověděl Harry. „Možná že zpočátku nebudou vědět, do kterého z těch dvanácti zabezpečených domů mám namířeno, ale nebude to tak nějak – řekl bych očividné, až se k rodičům Tonksové rozletí…“ rychle v duchu přepočítal přítomné, „hned čtrnáct lidí?“

„Ach ano,“ přikývl Moody. „Zapomněl jsem se zmínit o jednom klíčovém detailu. K rodičům Tonksové nás nepoletí čtrnáct. Po obloze se dnes bude pohybovat sedm Harry Potterů, každý bude mít jednoho průvodce a každý poletí do jiného zabezpečeného domu.“

Nato sáhl Moody do vnitřní kapsy pláště a vytáhl z ní láhev plnou čehosi, co vypadalo jako bahno. Dál už nemusel nic říkat, Harry zbytek jeho plánu okamžitě pochopil.

„Ne!“ zaprotestoval a jeho hlas se zvonivě rozlehl celou kuchyní. „To ani náhodou!“

„Říkala jsem jim, že na to budeš takhle reagovat,“ utrousila s jistým zadostiučiněním Hermiona.

„Jestli si myslíte, že dovolím, aby šest lidí riskovalo život…“

„Bude to totiž pro nás pro všechny poprvé,“ podotkl Ron.

„Tohle je ale něco jiného, vydávat se za mne…“

„No, nikdo z nás z toho taky nemá velkou radost, Harry,“ ubezpečil ho vážným tónem Fred. „Jen si představ, že by se něco zvrtlo a do konce života by z nás zůstali brejlatí vyzáblí moulíci.“

Harryho to nerozesmálo. „Nemůžete to udělat, pokud s vámi nebudu spolupracovat! Potřebujete, abych vám dal pár vlasů.“

„No, v tom případě můžeme ten plán zabalit,“ povzdechl si George. „Samozřejmě že pokud s námi nebudeš spolupracovat, nemáme šanci získat pár tvých vlasů.“

„Jo, je nás jen třináct na jednoho mládenečka, co ani nesmí používat kouzla,“ přidal se Fred.

„Moc vtipné,“ zahučel Harry. „Vážně k popukání.“

„Pokud to budeme muset udělat násilím, uděláme to,“ zavrčel Moody a jeho čarodějné oko se teď v důlku nepatrně chvělo, když přísně hleděl na Harryho. „Všichni ostatní tady jsou už zletilí a svéprávní a jsou ochotní to riziko podstoupit.“

Mundungus pokrčil rameny a ušklíbl se; Moodyho čarodějné oko se stočilo stranou a pohlédlo na něj výstražně z boku.

„Tak už dost toho dohadování! Čas utíká. Chci pár tvých vlasů, chlapče, a to hned.“

„Ale to je šílenství, není přece třeba…“

„Tak ono není třeba!“ odfrkl si

Moody. „Když tam venku číhá Ty-víš-kdo a polovina ministerstva je na jeho straně? Když budeme mít štěstí, Pottere, tak tu falešnou návnadu spolkne a bude se připravovat na to, že tě přepadne a unese třicátého. Byl by ale úplný blázen, kdyby tu nenechal jednoho nebo dva Smrtijedy, aby tě hlídali. Já bych to tak alespoň udělal. Možná proti tobě ani proti tomuhle domu nemohou nic podniknout, dokud kouzlo tvé matky působí, už brzy ale povolí a oni tvoji přibližnou polohu znají. Jediná naše šance je použít dvojníky. Ani Ty-víš-kdo se nedokáže rozdělit na sedm částí.“

Harry zachytil Hermionin pohled a honem odvrátil oči.

„Takže, Pottere, dej mi laskavě pár vlasů.“

Harry pohlédl na Rona, který se jen ušklíbl, jako by chtěl říct, že nic jiného mu prostě nezbývá.

„Teď hned!“ štěkl Moody.

Sledován očima všech přítomných zvedl Harry ruku k hlavě, popadl chomáč vlasů a zatáhl.

„Výborně,“ pochválil ho Moody, kulhavě k němu přistoupil a vytáhl z láhve s lektvarem zátku. „Hoď je prosím rovnou dovnitř.“

Harry vhodil vlasy do bahnité tekutiny. Jakmile se dotkly hladiny, začal lektvar bublat, pěnit a dýmat, pak se náhle pročistil a získal jasně zlatou barvu.

„No ne, vypadáš mnohem chutněji než Crabbe a Goyle, Harry,“ poznamenala Hermiona. Všimla si Ronova významně zdviženého obočí, lehce se začervenala a dodala: „No, víte, jak to myslím, ten Goyleův lektvar vypadal jako nudle z nosu.“

„Tak prosím, všichni nepraví Potterové si stoupnou tady do řady,“ zavelel Moody.

Ron, Hermiona, Fred, George a Fleur se seřadili vedle sebe před nablýskaným dřezem tety Petunie.

„Jeden nám chybí,“ poznamenal Lupin.

„Tady je,“ zavrčel Hagrid, popadl Mundunguse za zátylek, zvedl ho a upustil na podlahu vedle Fleur, která okázale nakrčila nos, odtáhla se od něj a postavila se raději mezi Freda a George.

„Řikal sem přece, že bysem rači dělal vochránce,“ postěžoval si Mundungus.

„Sklapni!“ okřikl ho Moody. „Jak už jsem ti říkal, ty bezpáteřný červe, pokud narazíme na nějaké Smrtijedy, budou chtít Pottera zajmout a ne zabít. Brumbál vždycky tvrdil, že Ty-víš-kdo bude chtít s Potterem skoncovat osobně. Budou to právě ochránci, kterým bude hrozit největší nebezpečí, protože ty se budou Smrtijedi snažit zabít.“

Mundunguse to zjevně nijak neuklidnilo, Moody už ale z vnitřní kapsy pláště vytahoval půltucet sklenic vejčitého tvaru, které nejprve všem rozdal a pak do každé nalil trochu mnoholičného lektvaru.

„A teď všichni najednou…“

Ron, Hermiona, Fred, George, Fleur i Mundungus vypili obsah svých sklenic. Jakmile jim lektvar sklouzl do krku, zalapali po dechu a zašklebili se – rysy jejich obličejů začaly okamžitě bublat a roztékat se jako horký vosk. Hermiona a Mundungus se vytahovali do výše, Ron, Fred a George se naopak scvrkávali. Vlasy jim tmavly a u Hermiony a Fleur se zdálo, jako by jim zarůstaly zpět do hlavy.

Moody zatím naprosto nezúčastněně povoloval šňůry, jimiž byly zavázány oba obrovské pytle, které přinesl s sebou. Když se znovu napřímil, stálo před ním šest zadýchaných a hekajících Harry Potterů.

Fred s Georgem se otočili k sobě a naráz vykřikli: „No ne – jsme úplně stejní!“

„No, nevím,“ dodal ještě Fred a prohlížel si svůj odraz v konvici, „řekl bych, že pořád vypadám o něco líp.“

„Fuj,“ ulevila si Fleur, která se kontrolovala v dvířkách mikrovlnné trouby. „Nedívej se na mě, Bille – vypadám prršíššerrně.“

„Pro ty, kterým je oblečení moc volné, tady mám něco menšího,“ oznámil Moody a ukázal na první pytel, „a naopak také. Nezapomeňte na brýle, v postranní kapse najdete šestery. A až budete oblečeni, v tom druhém pytli jsou zavazadla.“

Pravý Harry si pomyslel, že je to pravděpodobně ten nejbizarnější pohled, jaký se mu kdy naskytl, přestože už v životě viděl různé prapodivné věci. Sledoval, jak se šest jeho dvojníků přehrabuje v pytlích, vytahuje z nich oblečení, nasazuje si brýle a svoje vlastní věci naopak strká dovnitř. Měl chuť požádat je, aby prokázali trochu víc úcty k jeho soukromí, když se všichni začali bez okolků svlékat; očividně jim mnohem míň vadilo vystavovat pohledu všech přítomných jeho tělo než svoje vlastní.

„Já věděl, že Ginny si s tím tetováním vymýšlí,“ poznamenal Ron a zkoumal si nahou hruď.

„Ty tedy opravdu strašně mizerně vidíš, Harry,“ podotkla Hermiona, když si nasazovala brýle.

Když byli nepraví Harryové oblečeni, začali z druhého pytle vytahovat batohy a klece. V každé kleci byla vycpaná sněžná sova.

„Výborně,“ přikývl Moody, když před ním konečně stálo sedm oblečených, obrýlených a zavazadly obtěžkaných Harryů. „Složení jednotlivých párů bude následující: Mundungus poletí se mnou na koštěti…“

„Proč zrovna s váma?“ zabručel ten z Harryů, který stál nejblíž zadních dveří.

„Protože na tebe si musíme dávat největší pozor,“ zavrčel Moody. A skutečně, jeho čarodějné oko nespustilo Mundunguse z dohledu, zatímco on sám pokračoval. „Artur vezme Freda…“

„Já jsem George,“ ohradilo se dvojče, na které Moody ukazoval. „Copak nás od sebe nerozeznáš, ani když jsme za Harryho?“

„Promiň, Georgi…“

„Jen tě tahám za hůlku, jsem opravdu Fred…“

„Tak už dost toho šaškování!“ vyštěkl Moody. „Ten druhý – Fred, George nebo co jsi zač – poletí s Remusem. Slečna Delacourová…“

„Fleur beru já na testrálovi,“ ozval se Bill. „Nemá košťata právě v oblibě.“

Fleur přešla k němu, stoupla si mu po bok a obdařila ho zamilovaným, oddaně sentimentálním pohledem; Harry z celého srdce zadoufal, že se podobný výraz v jeho pravém obličeji už nikdy neobjeví.

„Slečna Grangerová poletí s Kingsleyem, také na testrálovi…“

Hermiona se zatvářila uklidněně a opětovala Kingsleyho úsměv; Harry věděl, že ani Hermiona si na koštěti nepřipadá příliš jistě.

„Což znamená, že ty zbýváš na mě, Rone!“ rozzářila se Tonksová, zamávala na něj a převrhla přitom stojánek na hrnečky.

Ron vypadal o něco méně potěšeně než Hermiona.

„A ty poletíš se mnou, Harry. Vyhovuje ti to?“ zeptal se Hagrid a zatvářil se poněkud nervózně. „Poletíme na motorce, protože košťata ani testrálové neunesou moji váhu, to je jasný. Na sedadle za mnou už ale moc místa nezbejvá, takže si budeš muset sednout do vozejku.“

„To bude skvělé,“ přikývl Harry, byť ne zcela upřímně.

„Smrtijedi budou podle našeho názoru počítat s tím, že poletíš na koštěti,“ vysvětloval Moody, který Harryho pocity patrně uhodl. „Snape měl spoustu času na to, aby jim o tobě pověděl úplně všechno, k čemu se možná dřív nedostal, takže jestli někde na Smrtijedy narazíme, sázíme na to, že se pustí za některým z Potterů, který jim bude připadat, že je na koštěti jako doma. Takže,“ zavázal pytel s oblečením nepravých Potterů a rázoval v čele ostatních ke dveřím, „podle mých hodinek zbývají do předpokládaného odletu tři minuty. Nemá smysl zadní dveře zamykat, až tě sem přijdou Smrtijedi hledat, stejně by je nezadržely… Pojďme tedy…“

Harry rychle vyběhl do předsíně pro batoh, Kulový blesk a Hedvičinu klec a připojil se k ostatním, kteří už čekali na temné zahrádce za domem. Tam už skákala jeho přátelům do rukou košťata a Hermioně pomohl Kingsley vylézt na hřbet velkého černého testrála, na druhého Bill vysadil Fleur. Hagrid stál s nasazenými brýlemi připraven u motocyklu.

„To je ona? Siriusova motorka?“

„Jasně že jo,“ přikývl Hagrid a široce se na Harryho usmál. „Když jsem tě na ní vez naposled, Harry, vešel ses mi celej do jedný ruky!“

Když si Harry vlezl do postranního vozíku, chtě nechtě se cítil poněkud méněcenně. Všichni ostatní byli o pořádný kus výš než on. Ron na něj posměšně zamrkal, když viděl, jak tam sedí jako malé děcko v pouťovém autíčku. Harry si batoh a koště zastrčil na podlážku k nohám a klec s Hedvikou si vecpal mezi kolena. Sedělo se mu neobyčejně nepohodlně.

„Artur si s ní pohrál a kapánek ji vylepšil,“ poznamenal Hagrid a jeho nepohodlí zjevně neviděl. Usadil se rozkročmo na sedadlo, motocykl tiše zasténal a zabořil se několik centimetrů do země. „Mám teď mezi řídítkama schovanejch pár zajímavejch triků. Tohle byl například můj nápad,“ ukázal tlustým prstem na jasně červené tlačítko hned vedle rychloměru.

„Buď prosím opatrný, Hagride,“ domlouval mu pan Weasley, který stál vedle nich a v ruce držel koště. „Pořád si nejsem jistý, jestli to bylo rozumné, a rozhodně by se to mělo používat jen v nejnaléhavějších situacích.“

„Tak to bychom měli,“ ozval se Moody. „Všichni se prosím připravte. Chci, abychom vyrazili přesně ve stejném okamžiku, protože jinak celá tahle akce ztratí smysl.“

Část jich nasedla na košťata.

„Pevně se mě chyť, Rone,“ zavelela Tonksová a Harry viděl, jak Ron střelil kradmým provinilým pohledem po Lupinovi, než ji oběma rukama popadl kolem pasu. Hagrid nakopl motocykl, který se rozeřval jako drak, a postranní vozík začal vibrovat.

„Zlomte všichni vaz!“ zahulákal Moody. „Sejdeme se asi tak za hodinu v Doupěti. Budu počítat do tří. Raz – dva – tři!“

Motocykl ohlušujícně zaburácel a Harry cítil, jak sebou postranní vozík ošklivě smýkl; rychlým tempem stoupal do vzduchu, oči mu začaly lehce slzet a vítr mu odhrnul vlasy z obličeje. Kolem dokola se k obloze zvedala i košťata a jen těsně je minul dlouhý černý ocas jednoho z testrálů. Nohy, které měl Harry ve vozíku nacpané vedle Hedvičiny klece a batohu, už ho teď celé bolely a navíc začínaly dřevěnět. Připadal si tak nepohodlně, že se málem zapomněl naposledy ohlédnout na dům číslo čtyři v Zobí ulici; když konečně vykoukl přes okraj vozíku, nedokázal už určit, který z domů pod ním to je. Stoupali stále výš a výš k obloze…

A pak náhle, jako když blesk udeří z čistého nebe, byli obklíčeni. Přinejmenším třicet postav s hlavami zahalenými v kápích se vznášelo ve vzduchu kolem nich a vytvářelo obrovský kruh, v jehož středu se nic netušící členové Řádu vynořili…

Ozvaly se výkřiky a všude kolem vyšlehovaly záblesky zeleného světla. Hagrid mocně zařval a motocykl se obrátil vzhůru nohama. Harry absolutně ztratil orientaci: lampy pouličního osvětlení byly nad ním, vzduch kolem se naplnil jekotem a on sám se ze všech sil zoufale držel vozíku. Hedvičina klec, Kulový blesk i batoh mu proklouzly mezi koleny…

„Ne – Hedviko!“

Koště se krouživým letem snášelo k zemi, Harrymu se ale v poslední chvíli podařilo zachytit řemen batohu a vrcholek klece právě v okamžiku, kdy se motocykl přetočil do správné polohy. Na vteřinku byl klid, pak ale vyšlehl další paprsek zeleného světla. Sova zavřeštěla a spadla na podlahu klece.

„Ne – Ne!“

Motocykl prudce vyrazil vpřed. Harry koutkem oka zahlédl, jak se několik zakuklených Smrtijedů rozlétlo na všechny strany, když Hagrid prorazil jejich kruhem.

„Hedviko – Hedviko…“

Sova ale nehybně ležela na dně klece, dojímavá jako opuštěná hračka. Padl na něj nevýslovný smutek, a nebezpečí, které hrozilo ostatním, ho naplňovalo nezvladatelnou hrůzou. Ohlédl se přes rameno a viděl řítící se roj lidských postav, záblesky zeleného světla a dva páry na košťatech kvapem mizící v dáli, nedokázal však rozeznat, které dva to jsou…

„Musíme se vrátit, Hagride, musíme se vrátit!“ hulákal, aby překřičel burácivý řev motoru, vytáhl hůlku a nacpal Hedvičinu klec zpátky na podlážku, protože odmítal uvěřit, že je mrtvá. „Hagride, otoč to!“

„Mám úkol tě dopravit do bezpečí, Harry!“ houkl Hagrid a přidal plyn.

„Stůj – Stůj!“ ječel Harry. Když se ale znovu ohlédl za sebe, prolétly mu těsně kolem levého ucha dva paprsky zeleného světla: čtyři Smrtijedi se odtrhli od kruhu, aby je pronásledovali, a mířili hůlkami na Hagridova široká záda. Hagrid prudce strhl řízení na stranu, Smrtijedi se ale pořád drželi za motocyklem. Rozlétly se za nimi další kletby a Harry se musel ve vozíku přikrčit co nejníž, aby ho nezasáhly. Namáhavě se přetočil, vykřikl „Mdloby na tebe!“ a z jeho hůlky vytryskl záblesk rudého světla, který proťal mezi pronásledovateli mezeru. Smrtijedi se rychle rozptýlili, aby zaklínadlu unikli.

„Drž se, Harry, todle jim ukáže!“ zařval Hagrid a Harry k němu zvedl oči právě ve chvíli, kdy tlustým prstem mačkal zelené tlačítko poblíž ukazatele paliva.

Z výfukové roury vyletěla zeď – solidní cihlová zeď. Harry natáhl krk a viděl, že zůstala viset ve vzduchu a stále se rozšiřuje. Tři ze Smrtijedů strhli košťata stranou a vyhnuli se jí, čtvrtý ale takové štěstí neměl: na okamžik se Harrymu ztratil ze zorného úhlu a pak se za zdí zřítil k zemi jako kámen, s koštětem roztříštěným napadrť. Jeden z jeho společníků zpomalil a rozlétl se za ním, aby ho zachránil, pak je ale oba i se zdí pohltila mlha, Hagrid se sklonil těsně k řídítkům a uháněl dál.

Harrymu prolétlo kolem hlavy několik dalších vražedných kleteb z hůlek obou zbývajících Smrtijedů; všechny mířily na Hagrida. Harry jim oplácel svými omračujícími kouzly – rudé a zelené paprsky na sebe ve vzduchu narážely ve fontánách pestrobarevných jisker. Připomnělo mu to ohňostroje a bezděčně si uvědomil, že mudlové nemají vůbec tušení, co se nad nimi děje…

„Teď vyzkoušíme něco jinýho, Harry, drž se!“ křikl Hagrid a zmáčkl druhé tlačítko. Tentokrát vylétla z výfukové roury motocyklu obrovská síť, Smrtijedi už na ni ale byli připravení. Nejenže oba zakličkovali a vyhnuli se jí, ale navíc se k nim připojil i jejich společník, který předtím zpomalil, aby zachránil bezvědomého kumpána. Vynořil se náhle ze tmy, takže teď za motocyklem letěli tři pronásledovatelé a všichni po něm pálili kletby.

„Todle je vyřídí raz dva, Harry, pořádně se drž!“ zařval Hagrid a Harry viděl, jak celou plochou obrovské ruky udeřil do červeného tlačítka u rychloměru.

Z výfuku vyrazilo nezaměnitelné zuřivé burácení a vyšlehl dračí oheň, rozžhavený doběla a domodra, a motocykl s řinkotem kroutícího se plechu vyrazil vpřed jako vystřelená kulka. Harry viděl, jak se Smrtijedi snaží vyhnout smrtícímu plamennému paprsku – strhli košťata stranou a ztratili se jim z dohledu. Současně ale cítil, že se vozík hrozivě zakymácel. Kovové konzoly, jimiž byl připojen k motocyklu, při prudkém zrychlení praskly.

„To bude dobrý, Harry!“ hulákal Hagrid, kterého tlak vzduchu při zrychleném letu převrátil na záda. Motocykl teď nikdo neřídil a vozík se v jeho větrném proudu začal prudce stáčet na stranu.

„Hned to bude, Harry, neboj se!“ zařval Hagrid a vytáhl z kapsy kabátu svůj květinově růžový deštník.

„Ne, Hagride! Udělám to sám!“

„Reparo!“

Zaburácela ohlušující rána a vozík se od motocyklu utrhl úplně. Harry se řítil kupředu, hnán setrvačností letu motocyklu, pak ale vozík začal ztrácet výšku…

Harry na něj v zoufalství namířil hůlkou a vykřikl: „Wingardium leviosa!“

Vozík vylétl vzhůru jako zátka ze šampaňského – nebylo možné řídit směr jeho letu, alespoň však zůstával ve vzduchu. Harry však získal sotva vteřinku oddechu, vzápětí kolem něj prolétly další kletby. Trojice Smrtijedů se k němu opět blížila.

„Už letím, Harry!“ ozvalo se ze tmy Hagridovo volání, Harry ale cítil, že vozík znovu začíná klesat. Přikrčil se co nejníž, zamířil doprostřed přilétajících postav a vykřikl: „Impedimenta!“

Vyslané kouzlo udeřilo prostředního Smrtijeda do prsou. Muž zůstal na okamžik směšně viset ve vzduchu s roztaženýma rukama a nohama, jako by narazil na nějakou neviditelnou překážku, a jeden z jeho společníků se s ním málem srazil…

Pak ale začal vozík doopravdy padat a třetí Smrtijed vypustil kletbu, která prolétla těsně kolem Harryho a přinutila ho schovat se pod okraj vozíku tak prudce, že si o roh sedadla vyrazil zub.

„Už letím, Harry, už letím!“

Obrovitá ruka ho popadla zezadu za hábit a vytáhla ho z vozíku, který se teď nekontrolovatelně řítil k zemi. Harry ještě stačil chytit batoh a hned na to se vyškrábal na sedadlo motocyklu a posadil se zády k Hagridovi. Když začali znovu nabírat výšku a zamířili pryč od obou Smrtijedů, vyplivl z úst chuchvalec krve, namířil hůlkou na padající vozík a vykřikl: „Confringo!“

Pocítil bodnutí strašlivé, srdcervoucí bolesti, když se vozík i s Hedvikou rozletěl na kusy. Výbuch smetl bližšího z obou Smrtijedů z koštěte, jeho společník zpomalil a ztratil se ve tmě.

„Vomlouvám se ti, Harry, hrozně se vomlouvám,“ zachroptěl Hagrid. „Neměl jsem ten vozejk zkoušet vopravit sám. Teď pro sebe nemáš místo…“

„Na tom nezáleží, hlavně leť dál!“ křikl Harry, protože z temnoty se vynořili další dva Smrtijedi a přibližovali se k nim.

Když prostor mezi nimi opět zaplnily vystřelované kletby, Hagrid točil řídítky doprava doleva a kličkoval sem tam. Harrymu bylo jasné, že se neodvažuje znovu použít tlačítko dračího ohně, protože se bojí, aby ho neshodil z vratké pozice na sedadle. Opětoval palbu pronásledovatelů, vysílal na ně jedno omračovací kouzlo za druhým a s vypětím všech sil se mu dařilo udržet je v uctivé vzdálenosti. Vypálil po nich zadržovací kletbu, bližší Smrtijed strhl koště na stranu, aby se jí vyhnul, kápě mu sklouzl a z hlavy a Harry v rudém světle dalšího omračovacího kouzla spatřil podivně bezvýrazný obličej Stana Silničky… Stana…

„Expelliarmus!“ zaječel Harry.

„To je on, to je on, to je ten pravý!“

Výkřik zakukleného Smrtijeda k Harrymu dolehl i přes hřmotné rachocení motocyklu; v příštím okamžiku oba pronásledovatelé zpomalili a zmizeli jim z dohledu.

„Co se stalo, Harry?“ zaburácel Hagrid. „Kam se poděli?“

„Nevím!“

Harry měl ale strach. Ten zakuklený Smrtijed vykřikl: „To je ten pravý!“ Jak to mohl poznat? Rozhlížel se kolem dokola a cítil, že ze zdánlivě prázdné temnoty čiší děsivá hrozba. Kde jsou?

Přetočil se na sedadle tak, že seděl čelem dopředu, a pevně se chytil Hagridova kabátu.

„Použij znovu ten dračí oheň, Hagride, musíme odtud zmizet!“

„Tak se teda pořádně drž, Harry!“

Opět se ozvalo to ohlušující vřeštivé zaburácení a z výfukové roury vystřelil modrobílý oheň. Harry však ucítil, jak klouže a sjíždí z toho kousíčku sedadla, který měl pod sebou, když Hagrida odmrštilo prudké zrychlení dozadu na něj a jen taktak udržel ruce na řídítkách.

„Myslím, že jsme je setřásli, Harry! Řek bych, že se nám to podařilo!“ hulákal.

Harry o tom ale nebyl přesvědčen. Strach na něj útočil ze všech stran, když se rozhlížel doprava doleva a pátral po pronásledovatelích, o nichž si byl jistý, že se každou chvíli musí objevit… Proč se zastavili a neletí za nimi? Jeden z nich přece ještě měl hůlku… To je on, to je ten pravý… Vykřikl to těsně poté, co se pokusil Stana zneškodnit odzbrojovacím kouzlem…

„Už jsme skoro tam, Harry, brzo to budem mít za sebou!“ křikl Hagrid.

Harry cítil, že se motocykl spouští o něco níž, přestože světla dole na zemi mu stále připadala vzdálená jako hvězdy.

Pak se jizva na jeho čele rozpálila ohnivou bolestí. V tomtéž okamžiku, kdy se u motocyklu objevil z každé strany jeden Smrtijed, minuly Harryho o pouhé milimetry dvě vražedné kletby vyslané odněkud zezadu…

A pak ho uviděl: Voldemort letěl po obloze jako větrem unášený dým a neměl pod sebou koště ani testrála, který by ho držel ve vzduchu. Jeho lesknoucí se hadí obličej na něj zářil ze tmy a bílé prsty opět zvedaly hůlku…

Hagrid vyděšeně vykřikl a zamířil s motocyklem střemhlav k zemi. Harry se jako klíště držel sedadla a nazdařbůh vysílal do vířící noci jedno omračující kouzlo za druhým. Viděl, jak kolem něj prolétlo něčí tělo, a věděl, že jednoho z nepřátel zasáhl, pak ale uslyšel ránu jak z děla a uviděl sršet jiskry z motoru. Motocykl se neovladatelně řítil vývrtkou k zemi…

A znovu kolem nich prolétly paprsky zeleného světla. Harry neměl ponětí, kde je nahoře a kde dole, jizva ho neúprosně pálila a on čekal, že každým okamžikem zemře. Zakuklená postava na koštěti byla sotva metr od něj, viděl, jak zvedá ruku…

„Ne!“

Hagrid rozzuřeně zařval a skočil ze sedadla motocyklu po Smrtijedovi. Harry s hrůzou sledoval, jak oba padají a mizí mu z očí, když koště neuneslo váhu obou těl…

Jen ztěžka se mu dařilo udržet se sevřenými koleny na motocyklu – a vtom k němu dolehl Voldemortův výkřik: „Je můj!“

To je konec! Neviděl ani neslyšel, kde Voldemort je, koutkem oka zahlédl, jak další ze Smrtijedů chvatně uhýbá z cesty, a zaslechl: „Avada…“

Jizvou mu projela taková bolest, že musel zavřít oči, jeho hůlka však zareagovala sama o své vůli. Cítil, jak se otáčí a jako velký magnet táhne za sebou jeho ruku, napůl zavřenýma očima zahlédl záblesk zlatého světla, zaslechl hromovou ránu a po ní vzteklé zaječení. Zbývající Smrtijed něco vykřikl a Voldemort zařval: „Ne!“ Harry si uvědomil, že má nos sotva pár centimetrů od tlačítka dračího ohně a rukou, v níž nedržel hůlku, je zmáčkl. Z výfuku vystřelily další plameny a motocykl se řítil rovnou k zemi.

„Hagride!“ křikl Harry a držel se motocyklu zuby nehty. „Hagride – Accio Hagrid!“

Motocykl, přitahovaný zemskou gravitací, neustále zrychloval. Harry, který měl obličej mezi řídítky, neviděl nic než vzdálená a rychle se přibližující světla. Věděl, že spadne a že tomu nemůže nijak zabránit. A za sebou zaslechl další ječivý výkřik…

„Hůlku, Selwyne, dej mi svoji hůlku!“

Vycítil Voldemorta dřív, než ho spatřil. Pohlédl stranou a zíral do rudých očí. Byl si jistý, že jsou tím posledním, co kdy uvidí: Voldemort se chystal vyslat další kletbu…

A pak zmizel. Harry sklopil oči a na zemi pod sebou spatřil bezvládného Hagrida. Prudce cukl řídítky, aby na něj nespadl, a zašmátral po brzdě, to už se ale s ohlušujícím rachotem zřítil do bahnitého jezírka, jehož plocha se celá rozechvěla.

kapitola pátá

Padlý bojovník

„Hagride?“

Harry se pracně pokoušel vyprostit z kovových trosek a kousků kůže ze sedadla, v nichž uvízl, a ponořil ruce do mělké kalné vody, aby se mohl opřít o zem a postavit se. Nechápal, kam se Voldemort poděl, a čekal, že se k němu každým okamžikem snese z tmavé oblohy. Z čela mu stékalo a z brady odkapávalo cosi horkého a mokrého. Vyškrábal se z jezírka a klopýtavě zamířil k velké temné hroudě na zemi, v niž se proměnil Hagrid.

„Hagride? Řekni něco, Hagride…“

Temná hrouda se ale nepohnula.

„Kdo je tam? Je to Potter? Jsi Harry Potter?“

Byl to mužský hlas, který nepoznával. Pak nějaká žena vykřikla: „Oni se zřítili, Tede! Spadli na zahrádku!“

Harrymu se zatočila hlava.

„Hagride,“ opakoval přihlouple a podlomila se mu kolena.

Když později přišel k sobě, ležel na zádech na něčem, co mu připadalo jako polštáře, a cítil pálení v žebrech a v pravé paži. Vyražený zub už mu znovu narostl. V jizvě na čele mu vytrvale pulzovalo dál.

„Hagride?“

Otevřel oči a viděl, že leží na pohovce v nepovědomém, lampami osvětleném obývacím pokoji. Kousek od pohovky se na podlaze válel jeho mokrý a zabahněný batoh. Nějaký světlovlasý muž s objemným břichem pozoroval Harryho nervózním pohledem.

„Hagrid je v pořádku, synku,“ uklidňoval ho tlouštík, „manželka ho má právě v práci. Jak se cítíš? Nemáš zlomeného ještě něco? Vyspravil jsem ti žebra, zub a ruku. Mimochodem, já se jmenuju Ted, Ted Tonks – jsem Dořin otec.“

Harry se až příliš překotně posadil – před očima mu zajiskřilo, zvedal se mu žaludek a motala se mu hlava.

„Voldemort…“

„Jen klid,“ šeptl konejšivě Ted Tonks, položil mu ruku na rameno a přitlačil ho zpátky na polštáře. „Ošklivě jste se vybourali. Co se vlastně stalo? Něco se vám na tom motocyklu porouchalo? Artur Weasley to zas jednou s těmi svými mudlovskými hračičkami přehnal?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Harry a jizva ho zabolela jako otevřená rána. „Smrtijedi, spousty Smrtijedů… pronásledovali nás…“

„Smrtijedi?“ sykl ostře Ted. „Jak to myslíš, Smrtijedi? Domníval jsem se, že nevědí, že se dnes večer stěhuješ. Myslel jsem…“

„Věděli to,“ opáčil Harry.

Ted Tonks zvedl oči ke stropu, jako by si skrz něj mohl prohlédnout oblohu nad sebou.

„No, alespoň jsme se přesvědčili, že naše ochranná kouzla jsou dostatečně silná, nemám pravdu? Neměli by se z žádné strany dostat k domu blíž než na sto metrů.“

Teď už Harry chápal, proč Voldemort zmizel; ztratil se v okamžiku, kdy motocykl minul hranici ochranné kouzelné bariéry Řádu. Doufal jen, že budou kouzla fungovat i nadále. V duchu viděl Voldemorta, jak se právě v tuto chvíli vznáší sto metrů nad nimi a hledá způsob, jak proniknout do prostoru, který si Harry představoval jako velkou průhlednou bublinu.

Shodil nohy z pohovky. Dřív než byl ochoten uvěřit, že Hagrid doopravdy žije, potřeboval ho vidět na vlastní oči. Sotva se ale stačil postavit, otevřely se dveře a Hagrid se jimi protlačil dovnitř. Obličej měl zamazaný blátem a krví, trochu pokulhával, ale jako zázrakem byl skutečně naživu.

„Harry!“

Převrhl dva malé elegantní stolečky a květináč s aspidistrou, dvěma obrovskými kroky překonal vzdálenost, která je dělila, a sevřel Harryho v náručí takovou silou, že mu málem zpřelámal čerstvě napravená žebra. „U všech hromů, Harry, jak ses z tý šlamastyky dostal? Já už myslel, že jsme voba vodepsaný.“

„Jo, to já taky. Nechce se mi věřit…“

Zarazil se v půli věty. Právě si totiž všiml ženy, která vcházela do pokoje za Hagridem.

„Vy!“ vykřikl a zajel rukou do kapsy, zjistil však, že je prázdná.

„Hůlku máš tady, synku,“ upozornil ho Ted a poklepal mu jí na rameno. „Ležela na zemi hned vedle tebe, a tak jsem ji sebral. A ta paní, na kterou křičíš, je moje manželka.“

„Já – promiňte, omlouvám se.“

Když paní Tonksová vešla a přistoupila o něco blíž, nebyla už její podobnost s Belatrix, její sestrou, zdaleka tak výrazná: měla světlehnědé hebké vlasy a oči širší a laskavější. Přesto ji asi Harryho výkřik poněkud vyvedl z míry a popudil.

„Co se stalo s naší dcerou?“ zeptala se. „Hagrid říkal, že na vás čekali a přepadli vás. Kde je Nymfadora?“

„To nevím,“ odpověděl Harry. „Nevíme, co se stalo s ostatními.“

Žena si vyměnila pohled s Tedem. Když Harry viděl, jak se oba zatvářili, zaplavila ho směsice strachu a provinilosti; jestli někdo z ostatních přišel o život, je to jeho vina. Jen a jen jeho. Souhlasil s jejich plánem, poskytl jim svoje vlasy…

Náhle si na něco vzpomněl. „Přenášedlo,“ vyhrkl. „Musíme se dostat do Doupěte a zjistit, co se stalo. Pak vám budeme moct poslat vzkaz… nebo to udělá Tonksová, až se…“

„Dora to zvládne, Dromedo,“ prohlásil Ted. „Umí se o sebe postarat a byla už s bystrozory ve spoustě ošemetných situací. K přenášedlu musíme tudy,“ obrátil se k Harrymu. „Mělo by odletět za tři minuty, pokud ho budete chtít použít.“

„Jo, to budeme,“ přitakal Harry. Popadl batoh a hodil si ho na záda. „Rád bych…“

Podíval se na paní Tonksovou a chtěl se omluvit za to, že ji nechávají ve stavu takového strachu a nejistoty, za který osobně cítil strašlivou zodpovědnost, nenapadala ho však žádná slova, která by mu nepřipadala prázdná a neupřímná.

„Povím Tonksové – Doře – aby vám dala vědět, až se… Děkujeme, že jste nás dali dohromady, děkujeme za všechno. Já…“

Byl rád, že může z pokoje odejít, a následoval Teda Tonkse krátkou předsíní do ložnice. Hagrid šel za nimi a shýbal se, aby se neuhodil do hlavy o překlad nade dveřmi.

„Támhle je to, synku. To je přenášedlo.“

Pan Tonks ukazoval na malý kartáč na vlasy se stříbrným hřbetem, který ležel na toaletním stolku.

„Díky,“ přikývl Harry a natáhl ruku, aby na něj položil prst a připravil se k odletu.

„Počkej chviličku,“ zarazil ho Hagrid a rozhlížel se kolem. „Kde je Hedvika, Harry?“

„Hedviku… trefili ji,“ zamumlal Harry.

To vědomí ho zasáhlo jako rána do hlavy; sám za sebe se styděl, když cítil, jak ho v očích štípou slzy. Sova byla jeho věrnou společnicí, jediným jeho velkým spojovacím článkem s kouzelnickým světem pokaždé, když byl nucen vrátit se k Dursleyovým.

Hagrid vztáhl obrovskou ruku a bolestivě ho poplácal po rameni.

„S tím nic nenaděláš,“ utěšoval ho chraplavě. „Nebuď smutnej. Měla skvělej život…“

„Hagride!“ houkl varovně Ted Tonks. Kartáč se jasně modře rozzářil a Hagrid na něj jen taktak stačil včas položit ukazovák.

Harry pocítil prudké trhnutí, jako by byl vlečen kupředu na neviditelném vlasci a háčku zaraženém do břicha někde za pupíkem, a vtáhlo ho to do nicoty; bezmocně se otáčel kolem dokola a prst měl jako přilepený k přenášedlu, když se i s Hagridem obrovskou rychlostí řítili od pana Tonkse pryč. O pár vteřin později narazil nohama tak tvrdě na zem, že dlaněmi i koleny dopadl na dvorek Doupěte. Zaslechl nějaké výkřiky. Odhodil stranou kartáč, který už přestal modře světélkovat, vstal, nepatrně se zapotácel a uviděl, jak k němu po schodech u zadních dveří sbíhají paní Weasleyová a Ginny. Hagrid, který sebou při přistání také plácl na zem, se zatím pracně zvedal na nohy.

„Harry? Jsi ten pravý Harry, že ano? Co se stalo? Kde jsou ostatní?“ vyptávala se hlasitě paní Weasleyová.

„Co tím myslíte? Copak se ještě nikdo jiný nevrátil?“ vypravil ze sebe udýchaně Harry.

Odpověď měla paní Weasleyová jasně vepsanou v pobledlém obličeji.

„Smrtijedi už na nás čekali,“ sdělil jí Harry. „Ocitli jsme se v obklíčení, sotva jsme stačili odstartovat – věděli, že to bude dnes večer… Nevím, co se stalo s ostatními. Nás pronásledovali čtyři Smrtijedi, jen taktak jsme se jich dokázali zbavit, jenže pak nás dostihl Voldemort…“

Slyšel ve vlastním hlase omluvný tón, jako by ji úpěnlivě prosil, aby pochopila, jak je možné, že neví, co se stalo s jejími syny, ale…

„Díky bohu, že se tobě nic nestalo,“ vydechla a sevřela ho v objetí, které si podle svého mínění vůbec nezasloužil.

„Asi bys tady neměla kapičku brandy, co říkáš, Molly,“ zeptal se trochu roztřeseně Hagrid. „Čistě z medicinálních důvodů?“

Mohla láhev přivolat kouzlem, když se ale otočila a spěšně zamířila zpět ke křivému domu, bylo Harrymu jasné, že to dělá proto, aby jí neviděli do obličeje. Otočil se k Ginny, která jeho nevyslovené prosbě o informace okamžitě vyhověla.

„První se měli vrátit Ron s Tonksovou, ale nestihli svoje přenášedlo, vrátilo se bez nich,“ ukázala na zrezivělou plechovku od oleje, která ležela na zemi kousek od nich. „A támhle s tím,“ ukázala na starou ošlapanou tenisku, „se měli vrátit taťka a Fred, byli druzí na řadě. Ty s Hagridem jste byli třetí a George s Lupinem,“ podívala se na hodinky, „pokud to stihnou, by se měli vrátit asi za minutu.“

Paní Weasleyová už byla zpátky, v ruce nesla láhev brandy a podala ji Hagridovi. Hagrid vytáhl zátku a napil se přímo z láhve.

„Mamko!“ vyjekla Ginny a ukázala na místo pár metrů od sebe.

V temnotě zablikalo modré světélko. Zvětšovalo se a rozjasňovalo, až se objevili Lupin s Georgem, ještě chvíli se točili a pak upadli. Harrymu bylo okamžitě jasné, že něco není v pořádku – Lupin podpíral George, který byl v bezvědomí a celý obličej měl zalitý krví.

Harry k nim přiběhl a popadl George za nohy. Společně s Lupinem ho odnesli do domu a kuchyní prošli do obývacího pokoje, kde ho položili na pohovku. Když hlavu bezvědomého ozářilo světlo lampy, Ginny vyděšeně zalapala po dechu a Harrymu se sevřely útroby: Georgeovi chybělo jedno ucho. Celou stranu hlavy i krk měl pokryté vlhkou, hrůzostrašně karmínovou krví.

Sotva se paní Weasleyová k synovi sklonila, popadl Lupin Harryho v nadloktí a nepříliš ohleduplně ho odtáhl zpátky do kuchyně, kam se Hagrid stále ještě snažil protlačit své objemné tělo zadními dveřmi.

„Hej!“ křikl Hagrid rozčileně. „Nech ho bejt! Koukej Harryho pustit!“

Lupin ho ignoroval.

„Jakého tvora viděl Harry Potter v koutě, když poprvé v Bradavicích navštívil můj kabinet?“ zeptal se a trochu s Harrym zatřásl.

„Odpověz!“

„Myslím – myslím, že to byl ďasovec v akváriu, ne?“

Lupin Harryho pustil a vyčerpaně se opřel o kuchyňský příborník.

„Co to mělo znamenat?“ zahřměl Hagrid.

„Promiň, Harry, ale musel jsem se přesvědčit,“ omlouval se úsečným tónem Lupin. „Někdo nás zradil. Voldemort věděl, že se tě chystáme dnes večer přestěhovat, a to mu mohl prozradit jedině někdo z lidí, kteří byli do našeho plánu přímo zapojení. Mohl jsi být nastrčený dvojník.“

„Tak proč si neprověříš taky mě?“ zachroptěl Hagrid, který se stále ještě neprotáhl dveřmi.

„Ty jsi poloviční obr,“ vysvětlil Lupin a vzhlédl k němu. „Mnoholičný lektvar je určený k použití výhradně na lidech.“

„Nikdo z členů Řádu by Voldemortovi určitě neprozradil, že odlétáme dnes večer,“ prohlásil Harry. Byla to pro něj naprosto strašlivá představa a nedokázal uvěřit, že by toho byl někdo z nich schopen. „Voldemort mě dostihl až těsně před koncem, nejdřív vůbec nevěděl, který z nás je ten pravý. Kdyby ho byl někdo s vaším plánem seznámil, byl by od samého začátku věděl, že poletím s Hagridem.“

„Voldemort že tě dostihl?“ zeptal se ostře Lupin. „Co se stalo? Jak jsi mu unikl?“

Harry mu stručně vylíčil, jak v něm Smrtijedi, kteří za nimi letěli, zjevně poznali pravého Harryho Pottera, jak je přestali pronásledovat a jak museli přivolat Voldemorta, který se objevil těsně před tím, než se s Hagridem dostali do bezpečného útočiště u rodičů Tonksové.

„Poznali tě? Ale jak? Co jsi dělal?“

„No…“ Harry pátral v paměti; celý ten let mu ve vzpomínkách připadal jako rozmazaná směsice paniky a chaosu. „Viděl jsem Stana Silničku… víte, koho myslím, toho kluka, co dělal průvodčího Záchranného autobusu. A pokusil jsem se ho odzbrojit, místo abych – totiž, on podle mě neví, co dělá, nemyslíte? Určitě je pod kletbou Imperius!“

Lupin se zatvářil vyděšeně.

„Harry, čas pro odzbrojování už minul! Ti lidé tě chtějí zajmout a zabít! Když už nechceš také zabíjet, přinejmenším používej omračovací kouzlo!“

„Byli jsme stovky metrů vysoko! Stan není sám sebou, a kdybych ho omráčil, byl by spadl z koštěte a zabil se stejně jistě, jako kdybych řekl Avada kedavra! Ostatně zaklínadlo Expelliarmus mě před dvěma lety zachránilo před Voldemortem,“ dodal Harry vzdorovitě. Lupin mu připomínal nafoukaného Zachariáše Smithe z Mrzimoru, který se mu vysmíval, když chtěl odzbrojovacímu kouzlu naučit Brumbálovu armádu.

„Jistě, Harry,“ přisvědčil s vynaložením viditelného sebeovládání Lupin, „a obrovská spousta Smrtijedů byla u toho a viděla to! Promiň, ale v situaci, kdy ti bezprostředně hrozila smrt, to byl i tehdy velice neobvyklý manévr. A když jsi ho dnes zopakoval před Smrtijedy, kteří u toho prvního případu byli nebo o něm slyšeli, rovnalo se to málem sebevraždě!“

„Vy si tedy myslíte, že jsem měl Stana Silničku zabít?“ vyjel na něj vztekle Harry.

„Samozřejmě že ne,“ klidnil ho Lupin, „jenže Smrtijedi – a upřímně řečeno i většina ostatních lidí – by čekali, že na jejich útok odpovíš vlastním útokem! Expelliarmus je užitečné zaklínadlo, Harry, ale Smrtijedi je zjevně považují za něco jako tvůj podpis, a já ti velice důrazně radím, abys nedovolil, aby se tak skutečně stalo!“

Lupinovy argumenty způsobily, že si Harry začínal připadat jako idiot, přesto v něm však dál zůstávala špetka vzdoru.

„Nehodlám nikoho zabíjet jen proto, že mi stojí v cestě,“ prohlásil. „Tak to dělá Voldemort.“

Lupinova odpověď zanikla v rachotu. Hagrid, kterému se konečně podařilo vmáčknout se do dveří, dovrávoral k nim a posadil se na židli, ta však pod jeho váhou povolila. Harry jeho klení i omluvy ignoroval a znovu se obrátil na Lupina.

„Bude George v pořádku?“

Při té otázce jako by všechno Lupinovo rozčilení nad Harryho počínáním rázem zmizelo.

„Myslím, že bude, i když není naděje, že by mohl dostat nové ucho, to rozhodně ne, když ho o ně připravila kletba…“

Zvenčí se ozval jakýsi nezřetelný hluk. Lupin se vrhl k zadním dveřím, Harry přeskočil Hagridovy nohy a vyběhl ven.

Na dvorku se objevily dvě postavy, a když se k nim Harry rozběhl, poznal v nich Hermionu, jíž se mezitím vrátila její normální podoba, a Kingsleyho. Oba se drželi zohýbaného ramínka na šaty. Hermiona se vrhla Harrymu do náruče, zato Kingsley neprojevil sebemenší potěšení, že je oba zas vidí. Harry přes Hermionino rameno zahlédl, jak zvedá hůlku a míří jí Lupinovi na prsa.

„Poslední slova, která nám dvěma řekl Albus Brumbál?“

„Harry je naše největší naděje. Věřte mu,“ odpověděl klidně Lupin.

Kingsley otočil hůlku na Harryho, ale Lupin ho zarazil. „Je to on. Už jsem ho prověřil.“

„Dobrá, dobrá,“ zabručel Kingsley a zastrčil si zase hůlku pod plášť. „Někdo nás ale zradil! Věděli o nás, věděli, že to bude dnes večer!“

„Vypadá to tak,“ přitakal Lupin, „zjevně ale nevěděli, že budeme mít Harryho sedmkrát.“

„To je chabá útěcha!“ zavrčel Kingsley. „Kdo se ještě vrátil?“

„Jen Harry, Hagrid, George a já.“

Hermiona potlačila rukou tiché zasténání.

„Jak to proběhlo s vámi?“ zeptal se Lupin Kingsleyho.

„Letělo jich za námi pět, dva jsem zranil a jednoho možná zabil,“ odpověděl stručně Kingsley. „A viděli jsme Vy-víte-koho. Připojil se k pronásledovatelům asi v polovině, za chviličku se ale zase ztratil. Remusi, on umí…“

„Létat,“ dořekl za něj Harry. „Taky jsem ho viděl, letěl za Hagridem a za mnou.“

„Tak proto nás nechal být – rozlétl se za tebou!“ konstatoval Kingsley. „Vůbec jsem nechápal, proč zmizel. Proč si ale tak najednou vybral jiný terč?“

„Harry se zachoval trochu příliš milosrdně ke Stanu Silničkovi,“ vysvětloval Lupin.

„Ke Stanu Silničkovi?“ opakovala Hermiona. „Já myslela, že ten je v Azkabanu.“

Kingsley se nevesele zasmál.

„Očividně došlo k hromadnému útěku, který ministerstvo ututlalo, Hermiono. Traversovi spadla z hlavy kápě, když ho zasáhla moje kletba, a přitom by také měl být v Azkabanu. Co se ale stalo s vámi, Remusi? Kde je George?“

„Přišel o ucho,“ odpověděl Lupin.

„Přišel o…?“ vypískla Hermiona.

„Snapeova práce,“ dodal Lupin.

„Snape?“ vyjekl Harry. „Neříkal jste…“

„Taky mu spadla kápě, když nás pronásledoval. Kletba Sectumsempra byla odjakživa jeho specialitou. Moc bych si přál vám říct, že jsem mu oplatil stejnou mincí, ale měl jsem plné ruce práce s Georgem, abych ho s tím jeho zraněním udržel na koštěti, protože ztrácel spoustu krve.“

Nato se všichni čtyři odmlčeli a zahleděli se na oblohu. Hvězdy na ně shlížely s lhostejností, strnule, a oni nikde neviděli jedinou známku pohybu. Kde je Ron? Kam se ztratili Fred a pan Weasley? Co se stalo s Billem, Fleur, Tonksovou, Pošukem a Mundungusem?

„Pojď mi pomoct, Harry!“ zakřičel chraptivě Hagrid ze dveří, v nichž už zase uvízl. Potěšen, že se může něčím zaměstnat, ho Harry vytáhl ven a sám se pak přes prázdnou kuchyni vrátil do obývacího pokoje, kde paní Weasleyová a Ginny stále ještě ošetřovaly George. Paní Weasleyové se už podařilo zastavit krvácení a Harry ve světle lampy spatřil v místech, kde George míval ucho, jasně viditelnou zející díru.

„Jak mu je?“

Paní Weasleyová se ohlédla. „Nemůžu mu ho nechat znovu narůst,“ povzdechla si, „protože ho o ně připravila černá magie. Mohlo to ale dopadnout mnohem hůř… alespoň je naživu.“

„Jo,“ přikývl Harry. „Díky bohu.“

„Nezaslechla jsem na dvorku ještě někoho?“ zeptala se Ginny.

„Hermionu a Kingsleyho,“ odpověděl Harry.

„Zaplať bůh,“ šeptla Ginny. Pohlédli si do očí; Harry měl sto chutí obejmout ji a pevně ji držet a příliš mu ani nezáleželo na tom, že je s nimi v místnosti paní Weasleyová, než ale stačil svou touhu proměnit v čin, ozvala se z kuchyně rána jako hrom.

„Dokážu ti, co jsem zač, Kingsley, ale nejdřív chci vidět syna. Takže mi ustup z cesty, jestli víš, co je pro tebe dobré!“

Harry ještě nikdy neslyšel pana Weasleyho takhle křičet. Když vrazil do obývacího pokoje, lysina na hlavě se mu leskla potem a brýle měl nakřivo. Fred mu běžel v patách, oba byli bledí, ale nezranění.

„Arture!“ zavzlykala paní Weasleyová. „Ach, díky bohu!“

„Jak je na tom?“

Pan Weasley padl vedle George na kolena. Fred poprvé od chvíle, kdy ho Harry poznal, zjevně ztratil řeč. Vykulenýma očima zíral přes opěradlo pohovky na bratrovo zranění, jako by nevěřil vlastním očím.

Možná George probral k vědomí hluk, který jeho otec a bratr nadělali, ale každopádně se zavrtěl.

„Jak se cítíš, Georgi?“ zašeptala paní Weasleyová.

George si přejel prsty po spánku.

„Jako nočník,“ hekl.

„Co je to s ním?“ zachroptěl Fred a zatvářil se vyděšeně. „Zakalilo mu to rozum?“

„Jako nočník,“ opakoval George, otevřel oči a vzhlédl k bratrovi. „Copak nerozumíš? Jsem jako nočník… ten má taky jen jedno ucho, Frede, chápeš?“

Paní Weasleyová se rozvzlykala ještě hlasitěji. Do Fredova pobledlého obličeje se vrátila barva.

„Ubohost,“ ušklíbl se na Fred. „Absolutní ubohost! Existuje taková spousta skvělých vtipů, které by se na ztracené ucho daly použít, a ty si vzpomeneš na nočník?“

„Co se dá dělat,“ zazubil se George na uslzenou paní Weasleyovou. „Aspoň nás teď od sebe rozeznáš, mamko.“

Rozhlédl se kolem.

„Ahoj, Harry – jsi doufám Harry, ne?“

„Jo, jsem to já,“ ujistil ho a přistoupil blíž k pohovce.

„No, alespoň že jsme tě sem v pořádku dostali,“ oddechl si

George. „A jakpak to, že u lůžka nemocného nevidím Rona a Billa?“

„Ještě se nevrátili, Georgi,“ sdělila mu paní Weasleyová. Georgeův úsměv se vytratil. Harry pohlédl na Ginny a gestem ruky jí naznačil, aby s ním vyšla ven. „Ron a Tonksová už tu měli být,“ sdělila mu tichým hlasem, když procházeli kuchyní. „Neměli to nijak daleko, tetička Muriel bydlí kousek odtud.“

Harry na to nic neřekl. Snažil se nepřipouštět si velké obavy už od okamžiku, kdy dorazili do Doupěte, teď na něj ale strach padal ze všech stran. Měl pocit, jako by mu přebíhal po kůži, pulzoval v hrudi a dusil ho v hrdle. Když scházeli po zadních schodech do temného dvora, chytila ho Ginny za ruku.

Kingsley přecházel sem a tam a pokaždé, když se otáčel, zvedl oči k obloze. Harrymu připomněl strýce Vernona, který před milionem let podobně rázoval po obývacím pokoji. Hagrid, Hermiona a Lupin stáli bok po boku a mlčky hleděli do výše. Ani jeden z nich se neohlédl, když se k jejich tiché hlídce připojili Harry a Ginny.

Minuty se vlekly a protahovaly tak, že jim připadalo, jako by tam stáli už celé roky. Při sebemenším závanu větru sebou všichni škubli a otočili se k šeptajícímu keři nebo stromu v naději, že se z jeho listí vynoří nezraněný některý z dosud chybějících členů Řádu…

A pak se téměř přímo nad nimi zjevilo koště a prudkým obloukem se sneslo k zemi…

„To jsou oni!“ vřískla Hermiona.

Tonksová přistála dlouhým smykem, při němž se na všechny strany rozlétla sprška hlíny a oblázků.

„Remusi!“ vykřikla, vrávoravě seskočila z koštěte a vrhla se k Lupinovi. Lupin měl bílý obličej jako z kamene; zdálo se, že není schopen slova. Ron omámeně klopýtal k Harrymu a Hermioně.

„Jste v pořádku,“ zamumlal, ještě než se na něj Hermiona vrhla a pevně ho stiskla v objetí.

„Myslela jsem… myslela jsem…“

„Nic mi není,“ vyhekl Ron a poplácal ji po zádech. „Nic mi není.“

„Ron byl skvělý,“ prohlásila pochvalně Tonksová a propustila Lupina ze svého objetí. „Báječný! Omráčil jednoho ze Smrtijedů, trefil ho přímo do hlavy, a když z letícího koštěte míříte na pohyblivý cíl…“

„Tos vážně udělal?“ zahleděla se Hermiona na Rona a rukama ho pořád držela kolem krku.

„Proč vždycky ten užaslý tón?“ opáčil poněkud nabručeně Ron a vyvinul se z jejího objetí. „Jsme poslední?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Ginny, „ještě čekáme na Billa s Fleur a na Pošuka s Mundungusem. Jdu říct mamce a taťkovi, že jsi v pořádku, Rone…“

Rozběhla se zpět do domu.

„Tak co vás zdrželo? Co se stalo?“ Znělo to téměř, jako by se Lupin na Tonksovou zlobil.

„Belatrix,“ oznámila suše Tonksová. „Touží po mé hlavě skoro stejně jako po Harryho, Remusi, dělala, co mohla, aby mě zabila. Jen je mi líto, že jsem ji naopak nedostala já, mám s ní nevyřízené účty. Rozhodně jsme ale zranili Rodolfuse… Pak jsme doletěli k Ronově tetičce Muriel a promeškali jsme přenášedlo, tetička nás chvíli obskakovala…“

Lupinovi škubalo kolem úst. Přikývl, zjevně ze sebe ale nedokázal vypravit jediné slovo.

„A jak jste si vedli vy?“ zeptala se Tonksová a otočila se k Harrymu, Hermioně a Kingsleymu.

Začali líčit, co každého z nich na vlastní kůži postihlo, ale skutečnost, že Bill, Fleur, Pošuk a Mundungus dosud nedorazili, je neustále tížila jako příkrov jinovatky, jehož ledové mrazení bylo čím dál obtížnější ignorovat.

„Budu se muset vrátit do Downing Street, měl jsem tam být už před hodinou,“ prohlásil konečně Kingsley a naposledy přejel pohledem oblohu. „Až budou zpátky, dejte mi vědět.“

Lupin přikývl. Kingsley ostatním mávl na rozloučenou a pěšky zamířil temnotou k bráně. Harry měl dojem, že slyší nezřetelnou ránu, která se ozvala v okamžiku, kdy se Kingsley těsně za hranicí Doupěte přemístil.

Objevili se pan Weasley s manželkou, seběhli po zadních schodech a Ginny jim byla v patách. Oba rodiče se objali s Ronem a pak se otočili k Lupinovi a Tonksové.

„Děkujeme vám,“ ozvala se paní Weasleyová, „za naše syny.“

„Nebuď pošetilá, Molly,“ zarazila ji okamžitě Tonksová.

„Jak je Georgeovi?“ zeptal se Lupin.

„Co se mu stalo?“ vypískl Ron.

„Přišel o…“

Konec odpovědi paní Weasleyové ale zanikl ve všeobecném vzrušeném pokřiku: na obloze se právě objevil letící testrál, který vzápětí přistál pár metrů od nich. Bill a Fleur mu sklouzli z hřbetu, ošlehaní větrem, ale nezranění.

„Bille! Díkybohu, díkybohu…“

Paní Weasleyová se k nim rozběhla, Bill se s ní ale jen letmo kratičce objal. Pohlédl zpříma na otce a oznámil: „Pošuk je mrtvý.“

Nikdo nepromluvil, všichni zůstali stát jako zkamenělí. Harry měl pocit, jako by v něm něco padalo, propadlo se do země a nikdy se už nemělo vrátit.

„Viděli jsme to,“ pokračoval Bill a Fleur přikývla. Ve světle z kuchyňského okna se jí na tvářích zaleskly pramínky slz. „Stalo se to, hned jak jsme prorazili jejich kruhem: Pošuk s Mundungusem byli blízko nás a měli také namířeno na sever. Voldemort – mimochodem, umí létat – se pustil rovnou za nimi. Dung zpanikařil. Slyšel jsem, jak zaječel, Pošuk se ho pokoušel zastavit, ale Dung se přemístil. Voldemortova kletba Pošuka zasáhla přímo do obličeje, zřítil se po zádech z koštěte a… Nemohli jsme nic udělat, vůbec nic, sami jsme měli v zádech půltucet dalších…“

Billovi se zlomil hlas.

„Samozřejmě že jste nemohli nic udělat,“ uklidňoval ho Lupin.

Všichni stáli a dívali se po sobě. Harry si to pořád ještě odmítal připustit. Pošuk přece nemůže být mrtvý, to ne… Pošuk, tak houževnatý a statečný, přece přežije všechno…

Konečně jim došlo, přestože to nikdo nevyslovil nahlas, že nemá smysl dál čekat na dvorku, takže všichni mlčky následovali pana a paní Weasleyovy zpátky do Doupěte. Došli do obývacího pokoje, kde se Fred s Georgem něčemu svorně smáli.

„Co se děje?“ vyhrkl Fred, když příchozím pohlédl do obličeje. „Stalo se něco? Kdo…?“

„Pošuk,“ hlesl pan Weasley. „Je mrtvý.“

Rozesmáté tváře dvojčat se zkřivily v grimasy šoku. Nikdo jako by nevěděl, co si má počít. Tonksová tiše plakala do kapesníku; Harry věděl, že byla Pošukovi nesmírně blízká, že byla na ministerstvu kouzel jeho oblíbenkyní a chráněnkou. Hagrid, který se usadil do kouta na podlahu, kde měl kolem sebe dostatek místa, si otíral oči kapesníkem velikosti ubrusu.

Bill přešel k příborníku, vytáhl z něj láhev ohnivé whisky a několik sklenic.

„Tumáte,“ zahučel, mávnutím hůlky poslal vzduchem každému jednu z dvanácti nalitých sklenic a třináctou zvedl k přípitku. „Na Pošuka.“

„Na Pošuka!“ přidali se všichni sborem a napili se.

„Na Pošuka!“ ozval se jako ozvěna Hagrid a škytl.

Ohnivá whisky sežehla Harrymu hrdlo: pálila tak, až mu jako by vrátila do těla cit, zahnala otupělost i dojem neskutečna a vdechla mu něco, co se podobalo odvaze.

„Mundungus tedy zmizel?“ nahodil Lupin, který svoji sklenici vyprázdnil jediným lokem.

Atmosféra se okamžitě změnila. Všichni se zatvářili napjatě, upnuli se k Lupinovi a Harry měl dojem, že si přejí, aby mluvil dál, zároveň ale mají tak trochu strach z toho, co by mohli uslyšet.

„Vím, co si myslíš,“ pravil Bill, „a sám jsem o tom cestou sem taky přemýšlel, protože to vypadalo, jako by na nás už čekali, že ano? Jenže Mundungus nás určitě nezradil. Nevěděli, že bude sedm Harryů. V okamžiku, kdy jsme se objevili, je to zmátlo, a pokud jste náhodou zapomněli, byl to právě Mundungus, kdo s tímhle malým mazaným trikem přišel. Proč by jim v tom případě tak zásadní věc zamlčel? Řekl bych, že Dung prostě zpanikařil, nic jiného v tom nebylo. Od samého začátku se mu do toho nechtělo, ale Pošuk ho přinutil. A když se pak Vy-víte-kdo zaměřil přímo na ně, zpanikařil by skoro každý.“

„Vy-víte-kdo se zachoval přesně tak, jak Pošuk čekal,“ povzdechla si Tonksová. „Pošuk říkal, že si bude myslet, že je pravý Harry s některým z nejtvrdších a nejzkušenějších bystrozorů. Nejdřív pronásledoval Pošuka, a když je pak Mundungus prozradil, pustil se za Kingsleym…“

„Áno, to je ssice vššechno moc esské,“ skočila mu do řeči Fleur, „ale porršád to nevyssvětluje, jak mohli vědět, še chceme Arryho prršestěhovat prrávě dnes večerr, še ano? Někdo mussel být neopatrrný. Někdo mussel to datum prrozradit někomu cissímu. Jen tak je moššné vysvětlit, še snali datum, ale ne ccelý plán.“

Zamračeně se po všech rozhlédla – v krásném obličeji měla stále ještě znatelné stopy slz – a beze slova čekala, jestli se jí někdo odváží odporovat. Nikdo se neodvážil. Jediným zvukem, který se do ticha ozýval, bylo Hagridovo tlumené škytání do kapesníku. Harry na Hagrida, který před chvílí nasazoval vlastní život, aby zachránil ten jeho, pohlédl – na Hagrida, kterého miloval, kterému důvěřoval a kterého kdysi Voldemort lstí přiměl, aby mu výměnou za dračí vejce prozradil životně důležitou informaci…

„Ne,“ ozval se hlasitě a všichni se po něm překvapeně podívali – bylo to, jako by ohnivá whisky dodala jeho hlasu větší sílu. „Chci říct… jestli někdo udělal chybu,“ pokračoval Harry, „a uklouzla mu nějaká informace, vím, že to neudělal schválně. Nebyla to jeho chyba,“ opakoval, opět o něco hlasitěji, než by byl mluvil za jiných okolností. „Musíme si navzájem věřit. A já vám všem věřím, jsem o tom přesvědčen, že nikdo z vás, kdo jste tady se mnou, by mě za žádných okolností Voldemortovi neprodal.“ Domluvil a následovala další chvíle ticha. Všichni se na něj dívali; Harryho opět polila horkost, a aby se nějak zaměstnal, usrkl ještě trochu ohnivé whisky. Když ji pil, vzpomněl si na Pošuka. Ten vždy kousavě kritizoval Brumbálův sklon věřit lidem.

„Dobře řečeno, Harry,“ ozval se znenadání Fred.

„Jo, jsem jedno ucho,“ přidal se George a nenápadně koukl po Fredovi, jemuž zaškubaly koutky úst.

Lupin se díval na Harryho a v očích se mu zračil zvláštní výraz, který téměř hraničil se soucitem.

„Myslíte, že jsem hlupák?“ vyjel na něj Harry.

„Ne, myslím jen, že jsi stejný jako James,“ prohlásil Lupin. „Ten by byl také považoval za vrchol bezcharakternosti, kdyby nevěřil vlastním přátelům.“

Harry věděl, na co Lupin naráží – chtěl mu připomenout, že jeho otce zradil právě jeden z jeho přátel, Petr Pettigrew. Opanovala ho zcela nesmyslná zlost. Chtěl se začít hádat, Lupin už se od něj ale odvrátil, odložil sklenici na stoleček vedle sebe a oslovil Billa: „Ještě nás čeká práce. Můžu se zeptat Kingsleyho, jestli…“

„Ne,“ zarazil ho okamžitě Bill. „Já to zvládnu. Půjdu s tebou.“

„Kam jdete?“ zeptaly se jednohlasně Tonksová a Fleur.

„Pro Pošukovo tělo,“ vysvětlil Lupin. „Musíme ho najít.“

„Nemohlo by to…?“ začala paní Weasleyová a vrhla na Billa prosebný pohled.

„Počkat?“ dořekl za ni Bill. „Nemohlo, pokud totiž nechceš, aby ho odnesli Smrtijedi.“

Nikdo nepromluvil. Lupin s Billem se rozloučili a odešli.

Ostatní se mezitím rozsadili na židle – všichni až na Harryho, který zůstal stát. Nečekaná a neodvolatelná smrt se mezi ně vmísila jako přízrak.

„Také musím jít,“ prohlásil Harry.

Otočilo se k němu deset párů překvapených očí.

„Nemluv hlouposti, Harry,“ napomenula ho paní Weasleyová. „Co tím chceš říct?“

„Tady zůstat nemůžu.“

Promnul si čelo. Jizva už ho zase pálila; takhle silně se neozvala víc než rok.

„Dokud tady zůstanu, budete všichni v nebezpečí. A já nechci…“

„Ale nebuď přece takový hlupáček,“ zarazila ho paní Weasleyová. „Jediným cílem těch dnešních večerních manévrů přece bylo dostat tě bezpečně sem, a to se díkybohu podařilo. A Fleur souhlasila, že se místo ve Francii bude vdávat tady, zařídili jsme všechno tak, abychom mohli všichni zůstat pohromadě a postarat se o tebe…“

Nechápala, o co mu jde. Místo aby mu její slova ulevila, cítil se ještě hůř.

„Jestli Voldemort zjistí, že jsem tady…“

„Proč by to ale měl zjistit?“ podivila se paní Weasleyová.

„Mohl bys teď být na tuctu různých míst, Harry,“ připomněl mu pan Weasley. „Nemá podle čeho zjistit, v kterém ze zabezpečených domů doopravdy jsi.“

„Nebojím se o sebe!“ namítl Harry.

„To víme,“ ujistil ho klidně pan Weasley. „Kdybys teď ale odešel, bylo by veškeré úsilí, které jsme dnes večer vynaložili, poněkud bezúčelné.“

„Nikam nepudeš!“ zavrčel Hagrid. „U všech hromů, Harry, po tom všem, co jsme zakusili, jen abysme tě sem dostali?“

„Jo, co moje ucho, zatraceně?“ přidal se George a nadzvedl se na polštářích.

„Já vím, že…“

„Pošuk by nechtěl…“

„Já vím!“ zahřměl Harry.

Připadal si, jako by se proti němu všichni spolčili a vydírali ho – domnívají se snad, že neví, co všechno pro něj udělali? Nechápou, že přesně z toho důvodu teď chce odejít, ztratit se dřív, než je kvůli němu postihne ještě nějaké další utrpení? Následovalo dlouhé rozpačité ticho, během kterého ho jizva dál škubavě pálila a které nakonec přerušila paní Weasleyová.

„Kde máš Hedviku, Harry?“ zeptala se chlácholivým tónem. „Můžeme ji odnést k Papušíkovi a dát jí něco k jídlu.“

Vnitřnosti jako by mu sevřela obrovská pěst. Nedokázal jí povědět pravdu. Aby se vyhnul odpovědi, dopil zbytek ohnivé whisky ve své sklenici.

„Jen počkej, až se roznese, žes to zas dokázal, Harry,“ zabručel Hagrid. „Žes mu zas utek a že ses mu dokázal ubránit, i když tě měl před sebou jak na dlani!“

„Já se mu neubránil,“ opravil ho mdle Harry. „To moje hůlka. Udělala to sama od sebe.“

„To přece není možné, Harry,“ ozvala se po několika vteřinách laskavě Hermiona. „Chceš asi říct, že jsi udělal kouzlo, aniž ses k němu vědomě připravoval. Zareagoval jsi prostě instinktivně.“

„Ne,“ odporoval jí Harry. „Motocykl padal, vůbec jsem neměl tušení, kde Voldemort je, hůlka se mi ale přetočila v ruce, našla ho a vystřelila po něm nějaké kouzlo. Dokonce jsem ani nepoznal, jaké kouzlo to bylo. Nikdy v životě jsem ještě z hůlky nevyslal zlaté paprsky.“

„Často se stává,“ vložil se do hovoru pan Weasley, „že když se ocitneš v nějaké hodně nebezpečné situaci, dokážeš dělat kouzla, o jakých se ti v životě nesnilo. Malé děti jsou často, ještě než se začnou učit, schopné…“

„Tak to nebylo,“ procedil Harry pevně zaťatými zuby. Jizva mu jen hořela, byl rozčilený a zoufalý, příčila se mu představa, že ho všichni považují za kouzelníka stejně mocného, jako je Voldemort.

Nikdo už nic neřekl. Bylo mu jasné, že mu přátelé nevěří. A když o tom teď přemýšlel, uvědomil si, že také nikdy neslyšel o hůlce, která by dokázala kouzlit sama o své vůli.

Jizvou mu projela palčivá bolest; musel vynaložit veškeré úsilí, aby hlasitě nezasténal. Zamumlal něco o čerstvém vzduchu, odložil sklenici a vyšel z místnosti.

Když kráčel přes temný dvorek, zvedl k němu velký kostnatý testrál hlavu, zašustil obrovskými netopýřími křídly a znovu se sklonil k pastvě. Harry se zastavil u zahradní branky, zadíval se na přerostlou úrodu, mnul si pulzující čelo a myslel na Brumbála.

Věděl, že by mu věřil. Brumbál by věděl, jak a proč jeho hůlka jednala nezávisle na jeho vůli, protože měl vždy odpověď na všechno. Vyznal se v hůlkách, vysvětlil Harrymu, jaké zvláštní spojení existuje mezi jeho a Voldemortovou hůlkou… Jenže Brumbál je mrtvý. Stejně jako Pošuk, jako Sirius, jako jeho rodiče a jeho ubohá sova odešel někam, kde si s ním už nikdy nemůže promluvit. Cítil, že to pálení v hrdle nijak nesouvisí s ohnivou whisky…

A pak, zcela nečekaně a znenadání, bolest v jizvě vyvrcholila. Chytil se oběma rukama za čelo, zavřel oči a v hlavě mu zaječel zuřivý hlas.

„Tvrdil jsi mi, že ten problém vyřeším, když použiju hůlku někoho jiného!“

A v mysli se mu náhle promítla podoba vyzáblého starce ležícího v hadrech na kamenné podlaze a vyrážejícího strašlivý táhlý skřek, nářek nesnesitelného utrpení…

„Ne! Ne! Prosím vás, prosím…“

„Lhal jsi lordu Voldemortovi, Ollivandere!“

„Nelhal jsem… Přísahám, že jsem nelhal…“

„Přispěl jsi na pomoc Potterovi, pomohl jsi mu, aby mi utekl!“

„Přísahám, že to není pravda… Byl jsem přesvědčený, že jiná hůlka bude fungovat…“

„Tak mi tedy vysvětli, co se stalo. Luciusova hůlka je zničená!“

„Nechápu to… ta souvislost… existuje jen… mezi vašimi dvěma hůlkami…“

„Lžeš!“

„Prosím… snažně prosím…“

A Harry viděl, jak bílá ruka zvedá hůlku, cítil příliv zuřivého Voldemortova vzteku, viděl, jak se vetchý stařec svíjí na podlaze v agónii…

„Harry?“

Vidění zmizelo stejně rychle, jak přišlo. Harry stál ve tmě a třásl se, pevně svíral zahradní branku, srdce mu bušilo jako splašené. Jizva ho stále ještě pobolívala. Chvilku trvalo, než si uvědomil, že vedle něj stojí Ron s Hermionou.

„Pojď dovnitř, Harry,“ vybídla ho šeptem Hermiona. „Doufám, že už tě to přešlo, že bys odešel.“

„Jo, musíš tady zůstat, kamaráde,“ přidal se Ron a poplácal ho po zádech.

„Jsi v pořádku?“ starala se Hermiona, která teď viděla Harrymu do obličeje zblízka. „Vypadáš příšerně!“

„Asi ano,“ připustil roztřeseně. „Pořád jsem ale na tom snad líp než Ollivander…“

Když jim vypověděl všechno, co viděl, vypadal Ron ohromeně, Hermiona se však tvářila absolutně vyděšeně.

„Vždyť už to přece mělo přestat! Ta tvoje jizva – už ti to neměla dělat! Nesmíš připustit, aby se spojení mezi vámi zase obnovilo – Brumbál chtěl, abys před ním svoji mysl uzavřel!“

Když nic neříkal, popadla ho za ruku.

„Harry, vždyť on se zmocňuje vlády nad ministerstvem, nad novinami a nad polovinou kouzelnického světa! Nedovol, aby se dostal i tobě do hlavy!“

kapitola šestá

Ghúl v pižamu

Šok, jejž způsobila Pošukova smrt, visel v následujících dnech nad celým domem. Harry neustále čekal, že Pošuka uvidí, jak kulhavě vstupuje dveřmi do domu jako ostatní členové Řádu, kteří přicházeli s nejrůznějšími novinkami a zase odcházeli. Byl přesvědčen, že jeho pocity provinilosti a žalu neutiší nic než nějaká aktivní činnost a že by se měl co nejrychleji vydat za svým posláním nalézt a zničit viteály.

„Hele, stejně s těmi…“ Ron naznačil ústy slovo viteály, „nemůžeš nic podniknout, dokud ti nebude sedmnáct. Pořád ještě máš v sobě hlídáček. A plány můžeme sestavovat tady zrovna tak dobře jako kdekoli jinde, nemyslíš? Nebo snad,“ ztišil hlas v pouhý šepot, „máš dojem, že už víš, kde tyhle ty-víš-co jsou?“

„Ne,“ přiznal Harry.

„Mám dojem, že Hermiona se tím problémem trochu zabývala,“ sdělil mu Ron. „Říkala, že si to šetří pro tebe, až dorazíš.“

Seděli u stolu a snídali. Pan Weasley s Billem právě odešli do práce, paní Weasleyová šla do prvního patra probudit Hermionu a Ginny, a Fleur se tiše vytratila a šla se vykoupat.

„Hlídáček přestane fungovat jedenatřicátého,“ konstatoval Harry. „To znamená, že tady musím zůstat už jen čtyři dny. Pak můžu…“

„Pět dnů,“ opravil ho neúprosně Ron. „Musíme tady počkat na svatbu. Zabily by nás, kdybychom zmizeli.“

Harrymu bylo bez říkání jasné, že má na mysli Fleur a paní Weasleyovou.

„Je to jen jeden den navíc,“ dodal Ron, když se Harry zatvářil rebelantsky.

„Copak si neuvědomují, jak důležitou…?“

„Samozřejmě že ne,“ nenechal ho domluvit Ron. „Nemají přece tušení, o co jde. A když už ses o tom zmínil, chci si s tebou na tohle téma promluvit.“

Ron střelil pohledem ke dveřím do předsíně, aby se ubezpečil, že se paní Weasleyová ještě nevrací, a pak se naklonil blíž k Harrymu.

„Mamka se to snaží z Hermiony a ze mě vypáčit. Co se chystáme podnikat, až odejdeme. Teď to bude zkoušet na tebe, tak se na to připrav. Taťka a Lupin už se nás taky ptali, když jsme jim ale řekli, že ti o tom Brumbál zakázal mluvit s kýmkoli kromě nás dvou, nechali toho. Jenže mamka toho nenechá. Je rozhodnutá to zjistit.“

Ronova předpověď se vyplnila za pouhých několik hodin. Krátce před obědem oddělila paní Weasleyová Harryho od ostatních pod záminkou, že potřebuje, aby jí pomohl určit, komu patří zatoulaná lichá ponožka, která podle ní nejspíš vypadla Harrymu z batohu. Jakmile se s ním ocitla sama v malé umývárně a prádelně vedle kuchyně, dala se do toho.

„Ron s Hermionou jsou zřejmě přesvědčení, že ani jeden z vás tří už letos do Bradavic nepojede,“ začala lhostejným a nenuceným tónem.

„Hmm,“ zabručel Harry. „Tedy, ano, to je pravda.“

„Smím se zeptat, proč jste se rozhodli odejít ze školy?“ zajímala se paní Weasleyová.

„Totiž, Brumbál mi nechal… nějakou práci, kterou musím dokončit,“ huhlal Harry. „Ron a Hermiona vědí, o co jde, a chtějí mi pomoct.“

„Co je to za práci?“

„Je mi líto, ale nesmím…“

„Tak poslyš, upřímně řečeno se domnívám, že máme s Arturem právo to vědět, a nepochybuji o tom, že Grangerovi by se mnou souhlasili!“ prohlásila paní Weasleyová. Přesně takového útoku z pozice ‚znepokojených rodičů‘ se Harry obával. Přinutil se pohlédnout jí přímo do očí a všiml si přitom, že mají přesně stejný hnědý odstín jako Ginnyiny oči. To mu příliš nepomohlo.

„Brumbál nechtěl, aby o tom věděl kdokoli jiný, paní Weasleyová. Je mi líto. Ron ani Hermiona nic dělat nemusejí, rozhodli se tak sami…“

„Podle mého názoru nemusíš nic dělat ani ty!“ vyštěkla a veškeré předstírání šlo už definitivně stranou. „Vždyť jste všichni tři sotva plnoletí! Je to absolutní nesmysl, pokud Brumbál potřeboval něco zařídit, měl přece na povel celý Řád! Určitě jsi mu špatně rozuměl, Harry. Nejspíš s tebou mluvil o něčem, co potřeboval udělat, a ty sis to vyložil tak, že chce po tobě…“

„Nevyložil jsem si to špatně,“ ubezpečil ji rozhodně Harry. „Musím to udělat já.“

Strčil jí do ruky lichou ponožku, kterou měl údajně identifikovat a jež měla vpletený vzor zkřížených zlatých papyrů.

„A ta ponožka není moje, já puddlemerským nefandím.“

„No vidíš, samozřejmě,“ opáčila paní Weasleyová; poněkud Harryho zaskočila tím, že se náhle a nečekaně vrátila k předchozímu nenucenému tónu. „To mě taky mělo napadnout. No dobrá, Harry, dokud tě tu ještě máme, budeš tak hodný a pomůžeš nám s přípravami na Billovu a Fleuřinu svatbu, že ano? Pořád ještě nám zbývá hrozná spousta práce.“

„Jistě – já – samozřejmě,“ vykoktal Harry, kterého náhlá změna tématu vyvedla z míry.

„To od tebe bude moc hezké,“ usmála se na něj a odešla z prádelny.

Od toho okamžiku zaměstnávala paní Weasleyová Harryho, Rona i Hermionu přípravami svatby natolik, že měli sotva čas přemýšlet o něčem jiném. Nejlaskavějším možným vysvětlením tohoto jejího počínání bylo, že je chce maximálně rozptýlit, aby nevzpomínali na Pošuka ani na hrůzy, které prožili při nedávné cestě do Doupěte. Po dvou dnech, jež strávil nepřetržitě cíděním příborů, tříděním různobarevných konfet, fáborů a květin a odtrpaslíkováním zahrady, když právě paní Weasleyové nepomáhal s přípravou obrovského množství chuťovek, začal mít Harry podezření, že pro to má úplně jiné důvody. Veškeré úkoly zadávala zjevně tak, aby se Harry, Ron a Hermiona ani na okamžik neocitli pohromadě. Od toho prvního večera, kdy jim vyprávěl, jak Voldemort mučil Ollivandera, neměl jedinou příležitost promluvit si s nimi o samotě.

„Mamka si zřejmě myslí, že pokud vám třem dokáže zabránit, abyste se sešli a dali dohromady nějaký plán, podaří se jí oddálit váš odchod,“ pošeptala Harrymu tiše Ginny, když třetího večera v Doupěti společně prostírali stůl k večeři.

„A co si myslí, že se stane pak?“ zahučel Harry. „Že se najde někdo jiný, kdo Voldemorta zabije, zatímco my tady budeme dělat záviny z lístkového těsta?“

Řekl to zcela bezmyšlenkovitě a viděl, že Ginny zbledla jako stěna.

„Takže je to pravda?“ hlesla. „Doopravdy se ho chceš pokusit zabít?“

„Já – ale ne, to byl jen vtip,“ zamumlal vyhýbavě.

Hleděli si do očí a v Ginnyině výrazu bylo něco víc než pouhý šok. Harry si znenadání uvědomil, že je to poprvé, co se s ní ocitl o samotě od oněch několika málo hodin, které se jim podařilo pro sebe uloupit v zastrčených zákoutích bradavických školních pozemků. Nepochyboval o tom, že Ginny na ně právě také vzpomíná. Oba sebou škubli, když se otevřely dveře a do místnosti vešli pan Weasley, Kingsley a Bill.

Na večeři se k nim v těchto dnech často připojovali další členové Řádu, protože Doupě nahradilo dům číslo dvanáct na Grimmauldově náměstí a sloužilo jako hlavní štáb. Pan Weasley jim vysvětlil, že po smrti Brumbála, který byl strážcem jejich tajemství, se každý z těch, komu se Brumbál s existencí domu na Grimmauldově náměstí svěřil, stal novým strážcem.

„A protože je nás celkem asi dvacet, značně to oslabuje účinnost Fideliova zaklínadla. Existuje dvacetkrát víc příležitostí k tomu, aby Smrtijedi to tajemství z někoho dostali. Nemůžeme počítat, že se nám je podaří příliš dlouho udržet.“

„Copak se Smrtijedi tu adresu už dávno nedozvěděli od Snapea?“ podivil se Harry.

„No, Pošuk na Snapea nalíčil pár kleteb pro případ, že by se tam ještě někdy objevil. Doufáme, že budou dostatečně silné, aby mu zabránily v přístupu dovnitř a zároveň mu svázaly jazyk, kdyby se o té adrese pokoušel s někým mluvit, jistotu ale mít nemůžeme. Bylo by čiré šílenství dál ten dům používat jako hlavní štáb, když je jeho ochrana tak nejistá.“

Do kuchyně se ten večer nacpalo tolik lidí, že se jen s obtížemi dalo manipulovat vidličkou a nožem. Harry se ocitl u stolu vmáčknutý hned vedle Ginny; všechno to nevyslovené a před okamžikem pouhým pohledem naznačené způsobilo, že by si přál, aby mezi nimi sedělo aspoň pár jiných lidí. Tak moc se snažil neotřít o její paži, že byl sotva s to ukrojit si kus kuřete.

„Něco nového o Pošukovi?“ zeptal se Billa.

„Nic,“ zavrtěl hlavou Bill.

Nemohli Moodymu vystrojit pohřeb, protože se Billovi a Lupinovi nepodařilo najít a přinést jeho tělo. V bitevní vřavě a ve tmě bylo těžké určit přesné místo, kam mohl spadnout.

„Denní věštec o jeho smrti ani o tom, že by se našlo jeho tělo, nenapsal jediné slovo,“ pokračoval Bill. „To ale ještě nic neznamená. Věštec poslední dobou mlčí o spoustě věcí.“

„A pořád ještě nezavedli disciplinární řízení ohledně všech těch kouzel, která jsem jako nezletilý použil, když jsme prchali před Smrtijedy?“ zavolal Harry přes stůl na pana Weasleyho, který také zavrtěl hlavou. „Protože vědí, že jsem neměl na vybranou, nebo proto, že nechtějí vypustit do světa zprávu, že na mě Voldemort zaútočil?“

„Řekl bych, že z toho druhého důvodu. Brousek nechce přiznat, že je Ty-víš-kdo skutečně tak silný, ani že došlo k hromadnému útěku z Azkabanu.“

„No jasně, proč taky říkat veřejnosti pravdu?“ opáčil Harry a nůž, který držel, stiskl tak pevně, že mu na hřbetě pravé ruky vyvstaly sotva viditelné jizvy a vytvořily na kůži bílý nápis: Nemám vykládat lži.

„Copak na ministerstvu není nikdo, kdo by byl ochoten se mu postavit?“ zeptal se rozčileně Ron.

„Samozřejmě že je, Rone, ale lidé jsou vystrašení,“ odpověděl pan Weasley. „Bojí se, že příště to budou oni, kdo zmizí, a jejich děti že se stanou obětí budoucího útoku! Kolují různé, hodně ošklivé zvěsti. Já například nevěřím, že profesorka studia mudlů v Bradavicích dala výpověď. Nikdo ji už několik týdnů neviděl. A Brousek celé dny zůstává zavřený ve své kanceláři. Doufám jen, že pracuje na nějakém plánu.“

Následovala chvíle ticha, v níž paní Weasleyová kouzlem sklidila prázdné talíře ze stolu a naservírovala jablečný koláč.

„Mussíme rroshodnout, sa co se prršetrojíšš, Arry,“ ozvala se Fleur, když měli všichni dezert před sebou. „Mysslím na ssvatbu,“ dodala, když se Harry zatvářil nechápavě. „Ssamosršejmě, mezi našimi osty nejssou šádní Ssmrtijedi, nemůšeme ale zarručit, še se nikdo neprroršekne, ašš vypije trrochu šampaňského.“

Harry z jejích slov usoudil, že stále ještě podezřívá Hagrida.

„Ano, to je správná připomínka,“ přidala se paní Weasleyová z čela stolu, kde seděla s brýlemi posazenými na špičce nosu a pročítala sáhodlouhý seznam úkolů, který měla napsaný na téměř nekonečném pergamenovém svitku. „Poslyš, Rone, už sis uklidil u sebe v pokoji?“

„Proč?“ zaječel Ron, práskl lžící o stůl a zamračeně pohlédl na matku. „Proč se má v mém pokoji uklízet? Harrymu i mně vyhovuje tak, jak je!“

„Za pár dnů tady bude svatba tvého bratra, mladý muži…“

„A bude se snad ženit u mě v ložnici?“ vyjel vztekle Ron. „Nebude! Tak proč ve jménu Merlinovy křivé levé…“

„Takhle se svou matkou nemluv,“ okřikl ho rázně pan Weasley, „a udělej, co ti říká.“

Ron střelil po rodičích nakvašeným pohledem, pak se chopil lžíce a zuřivě se pustil do posledních několika soust jablečného koláče.

„Pomůžu ti s tím, nadělal jsem tam nepořádek i já,“ nabídl se Ronovi Harry, paní Weasleyová ho ale zarazila.

„Ne, Harry, drahoušku, byla bych mnohem raději, kdybys pomohl Arturovi v kurníku se slepicemi, a tobě bych byla hrozně vděčná, Hermiono, kdybys vyměnila povlečení pro pana a paní Delacourovy. Víš přece, že zítra v jedenáct dopoledne mají přijet.“

Jak se ale ukázalo, v kurníku se slepicemi žádná práce nebyla.

„Nemusíš o tom… no… mluvit před Molly,“ svěřoval se Harrymu pan Weasley a zastoupil mu cestu ke kukaním, „ale, víš, Ted Tonks mi poslal většinu z toho, co zbylo ze Siriusovy motorky, a já to tady teď mám schované… chci říct uložené. Fantastické věci: je tam těsnění podfuku, nebo jak se tomu říká, naprosto úžasná baterie a taky budu mít skvělou příležitost zjistit, jak fungují brzdy. Mám v úmyslu zkusit to dát zase všechno dohromady, až Molly nebude – totiž až na to budu mít čas.“

Když se vrátili do domu, nebylo paní Weasleyovou nikde vidět, takže Harry proklouzl po schodech nahoru do Ronovy podkrovní ložnice.

„Jasně, jasně, už na tom pracuju…! Ach tak, to jsi ty,“ oddechl si s úlevou Ron, když Harry vešel dovnitř. Plácl sebou znovu na postel, z níž očividně právě vyskočil. V místnosti vládl stejný nepořádek jako celý předchozí týden. Jedinou změnou bylo, že v protějším koutě teď navíc seděla Hermiona s chlupatým zrzavým kocourem Křivonožkou u nohou, probírala se knihami, mezi nimiž Harry poznával i některé svoje, a třídila je na dvě obrovské hromady.

„Ahoj, Harry,“ pozdravila, když se posadil na svoji rozkládací postel.

„Jak se ti podařilo utéct?“

„No, Ronova mamka zapomněla, že tím převlečením postelí pověřila Ginny a mě už včera,“ vysvětlovala Hermiona. Hodila Numerologii a gramatiku na jednu hromadu a Vzestup a pád černé magie na druhou.

„Zrovna jsme se bavili o Pošukovi,“ řekl Harrymu Ron. „Myslím si, že to třeba přežil.“

„Bill ale viděl, jak ho zasáhla vražedná kletba,“ namítl Harry.

„Jo, jenže on byl v tu chvíli taky pod palbou,“ argumentoval Ron. „Jak si může být tím, co viděl, tak jistý?“

„I kdyby Pošuka ta vražedná kletba minula, spadl z výšky asi tří set metrů,“ ozvala se Hermiona, která právě zvažovala, kam přihodit Britská a irská famfrpálová mužstva.

„Třeba použil štítové kouzlo…“

„Fleur říkala, že viděla, jak mu vyletěla hůlka z ruky,“ připomněl Harry.

„No prosím, dobře, když tolik chcete, aby byl mrtvý,“ odsekl nabručeně Ron a pohodlněji si pod hlavou upravil polštář.

„Samozřejmě že nechceme, aby byl mrtvý!“ okřikla ho Hermiona a zatvářila se šokovaně. „Je hrozné, že je mrtvý. Uvažujeme ale střízlivě!“

Harry si poprvé představil Pošukovo tělo zpřelámané stejně jako Brumbálovo, ale s čarodějným okem stále rotujícím v očním důlku. Pocítil záchvěv nevolnosti smíšený s nepřirozenou touhou rozchechtat se.

„Smrtijedi po sobě nejspíš uklidili, proto ho nikdo nenašel,“ prohlásil moudře Ron.

„Jo,“ přikývl Harry. „Jako když proměnili Bartyho Skrka v kost a tu pak zahrabali na zahrádce před Hagridovou hájenkou. Moodyho pravděpodobně taky proměnili a nacpali ho…“

„Nechte toho!“ zanaříkala pohoršeně Hermiona. Harry překvapeně vzhlédl právě v okamžiku, kdy propukla v pláč nad svou učebnicí Základních zaklínačských znaků.

„No tak,“ domlouval jí a pracně se zvedal ze starého rozkládacího lůžka. „Nechtěl jsem tě rozbrečet, Hermiono…“

Ron se však vymrštil z postele, až rezavá pera v matraci hlasitě zaskřípěla, a byl u Hermiony dřív než Harry. Jednou rukou ji objal a druhou vylovil z kapsy džínsů odpudivě špinavý kapesník, jímž si téhož dne předtím pomáhal při čištění trouby. Honem vytáhl hůlku, namířil jí na ten odporný hadr a pronesl: „Tergeo!“

Hůlka většinu mastné špíny odsála a Ron s lehce samolibým výrazem v obličeji podal Hermioně kapesník, z něhož se nepatrně kouřilo.

„Ach… díky, Rone… omlouvám se…“ Hermiona se vysmrkala a rozškytala se. „Já jen, že je to t-tak hrozné, viďte? Tak b-brzo po Brumbálovi… P-prostě jsem si nikdy nepředstavovala, ž-že by Pošuk mohl u-umřít, vždycky mi připadal t-tak silný!“

„Jo, já vím,“ šeptl Ron a přitiskl ji k sobě. „Víš ale, co by nám řekl, kdyby tady byl?“

„M-musíte být ustavičně na pozoru,“ hlesla Hermiona a otírala si oči.

„Přesně tak,“ přikývl Ron. „Přikázal by nám, abychom si z toho, co se mu stalo, vzali ponaučení. A já jsem si z toho vzal ponaučení, že tomu ubohému zbabělému skrčkovi Mundungusovi nesmíme věřit.“

Hermiona se roztřeseně zasmála, předklonila se, natáhla ruku a sebrala další dvě knihy. O vteřinu později sebou Ron cukl a přestal ji držet za rameno – upustila mu totiž na nohu Obludné obludárium. Kniha vyklouzla z řemene, jímž byla převázaná, a zuřivě se Ronovi zahryzla do kotníku.

„Promiň, omlouvám se,“ vyjekla Hermiona. Harry knihu odtrhl z Ronovy nohy a znovu ji pevně přepásal.

„Co vlastně se všemi těmi knihami děláš?“ zajímal se Ron a belhal se zpátky k posteli.

„Jen se snažím rozhodnout, které bychom si měli vzít s sebou,“ odpověděla Hermiona. „Až se vydáme pátrat po viteálech.“

„No jasně, samozřejmě!“ pleskl se Ron dlaní do čela. „Zapomněl jsem, že budeme Voldemorta honit v pojízdné knihovně.“

„Ha-ha,“ utrousila Hermiona a sklopila oči k Základním zaklínačským znakům. „Ráda bych věděla… budeme muset překládat nějaké runy? Možné to je… asi bychom ji měli pro jistotu vzít.“

Odložila knihu na větší z obou hromad a zvedla Dějiny bradavické školy.

„Poslouchejte,“ ozval se Harry a nadzvedl se, takže seděl zcela vzpřímeně.

Ron a Hermiona se na něj podívali s podobnou směsicí odevzdanosti a vzdoru ve tvářích.

„Vím, že jste po Brumbálově pohřbu říkali, že chcete jít se mnou,“ začal Harry.

„Už je to tady,“ zahučel Ron k Hermioně a protočil oči.

„Přesně jak jsme předpovídali,“ povzdechla si Hermiona a otočila se ke knihám. „Myslím, že Dějiny bradavické školy vezmu taky, co vy na to? I když se tam už nebudeme vracet, mám takový dojem, že by mi nepřipadalo správné, kdybych je neměla…“

„Poslouchejte!“ zvýšil hlas Harry.

„Ne, Harry, ty poslouchej nás,“ vyjela Hermiona. „Jdeme s tebou. To se rozhodlo už před několika měsíci – a vlastně spíš roky.“

„Ale…“

„Sklapni,“ poradil mu Ron.

„A určitě jste si to důkladně promysleli?“ nedal se odradit Harry.

„Tak podívej,“ vyzvala ho Hermiona a s notně rozhořčeným výrazem práskla na hromadu odložených knih Toulkami s trolly. „Už několik dní balím všechno potřebné, abychom byli připravení kdykoli vyrazit, k čemuž jsem, abys věděl, musela použít pár pěkně složitých kouzel, a vůbec už nemluvím o tom, že jsem Ronově mamce přímo pod nosem propašovala celou Pošukovu zásobu mnoholičného lektvaru.

Kromě toho jsem pozměnila vzpomínky rodičům, takže jsou teď přesvědčení, že se ve skutečnosti jmenují Wendell a Monika Wilkinsovi a že jejich celoživotním cílem bylo vystěhovat se do Austrálie, což právě teď udělali. Zařídila jsem to tak proto, aby je Voldemort nedokázal tak snadno vystopovat a podrobit je výslechu ohledně mne nebo i tebe, protože jsem jim o tobě bohužel pověděla spoustu věcí.

Pokud tu naši honbu za viteály přežiju, zase mámu a tátu najdu a to kouzlo z nich sejmu. A pokud ne – no, v tom případě myslím, že je to kouzlo dostatečně dobré, aby byli až do smrti v bezpečí a šťastní. Wendell a Monika Wilkinsovi totiž vůbec nevědí, že mají dceru.“

Hermioniny oči se už zase zalévaly slzami. Ron opět vstal z postele, znovu ji jednou rukou objal a zamračil se na Harryho, jako by mu vyčítal nedostatek taktu. Harryho nenapadlo, co na to říct – do značné míry i proto, že bylo nanejvýš neobvyklé, aby Ron někoho učil taktnímu chování.

„Já – omlouvám se, Hermiono, neuvědomoval jsem si…“

„Neuvědomoval sis, že Ron i já velice dobře víme, co se nám může stát, když s tebou půjdeme? Jenže my to víme. Rone, ukaž Harrymu, cos udělal.“

„Teď ne, je zrovna po jídle,“ namítl Ron.

„Jen mu to ukaž, musí to vědět!“

„No, jak myslíš.“

Ron stáhl ruku z Hermionina ramene a zamířil ke dveřím.

„Tak pojď, Harry.“

„Proč?“ houkl Harry a vykročil za Ronem z ložnice na maličkou podestu.

„Descendo,“ zamumlal Ron a ukázal hůlkou na nízký strop. Přímo nad jejich hlavami se otevřel příklop a k nohám jim sjel žebřík.

Z čtvercového otvoru k nim dolehl příšerný zvuk připomínající napůl srkání a napůl kvílivé sténání, doprovázený nepříjemným pachem, který jako by přicházel z otevřeného kanálu.

„To je váš ghúl, že ano?“ tipoval Harry, který dosud nikdy tvora, jehož nářek občas rušil noční ticho, na vlastní oči neviděl.

„Jo, to je on,“ přitakal Ron a vylézal po žebříku nahoru. „Pojď se na něj podívat.“

Harry vystoupal po několika úzkých příčkách za Ronem do maličkého podkrovního prostoru. Hlavu i ramena už měl nad podlahou, když jen kousek od sebe spatřil ležícího tvora, stočeného do klubíčka. Ghúl v šerém podkroví spal hlubokým spánkem a velká ústa měl otevřená dokořán.

„Ale to… to vypadá… Copak ghúlové normálně nosí pyžamo?“

„Ne,“ připustil Ron. „A taky normálně nemají zrzavé vlasy a nejsou osypaní takovou spoustou puchýřů.“

Harry si tvora prohlížel a trochu se mu přitom zvedal žaludek. Měl zhruba lidské tvary i velikost a na sobě měl něco, v čem Harry, jehož oči mezitím přivykly tmě, zcela zřetelně poznával staré Ronovo pyžamo. Navíc si byl vcelku jistý, že ghúlové obvykle bývají slizcí a holohlaví, ne vlasatí a rozježení a celí pokrytí zanícenými rudými boláky.

„To jsem jako já, chápeš?“ ukázal na ghúla Ron.

„Ne,“ přiznal Harry, „nechápu.“

„Vysvětlím ti to dole v ložnici, z toho smradu se mi dělá nanic,“ prohlásil Ron.

Slezli po žebříku zpět dolů, Ron zavřel příklop ve stropě a oba se vrátili k Hermioně, která dosud třídila knihy.

„Jakmile odtud odejdeme, přestěhuje se ghúl sem dolů do mé ložnice a bude v ní bydlet,“ vysvětloval Ron. „Myslím, že se na to docela těší – tedy, těžko doopravdy říct, protože neumí nic jiného než skučet a slintat, ale když o tom před ním mluvíme, tak pořád přikyvuje. Každopádně to budu jako já, nemocný kropenatkou. Paráda, co?“

Harry se zatvářil ještě zmateněji.

„Jasně že paráda!“ opakoval Ron, kterého zjevně rozčililo, že Harry nepochopil genialitu jeho plánu. „Podívej, až se my tři neobjevíme na další rok v Bradavicích, všichni si budou myslet, že jsme já i Hermiona určitě s tebou, ne? A to znamená, že Smrtijedi okamžitě vyrazí za našimi rodinami, aby přezkoumali, jestli nevědí něco o tom, kde jsi.“

„V mém případě to ale doufám bude vypadat tak, že jsem odjela s rodiči. Hodně čarodějů z mudlovských rodin teď mluví o tom, že se někde schovají,“ přidala se Hermiona.

„To celá moje rodina nemůže,“ ujal se opět slova Ron. „Vypadalo by to příliš podezřele a navíc nemůžou všichni odejít ze zaměstnání. Vypustíme tedy do světa zprávu, že jsem těžce onemocněl kropenatkou, a proto nemůžu nastoupit do školy. Pokud to sem někdo přijde prošetřit, můžou mu mamka nebo taťka ukázat ghúla v mé posteli, celého pokrytého boláky. Kropenatka je prudce nakažlivá, takže k němu nikdo nebude chtít jít moc blízko. A nezáleží ani na tom, že neumí nic říct, protože jakmile se nákaza rozšíří až k čípku, pacient zjevně není schopen mluvit.“

„A vaši o tomhle tvém plánu vědí?“ zeptal se Harry.

„Taťka ano. Pomáhal Fredovi a Georgeovi toho ghúla přeměnit. A mamka… no, sám jsi viděl, jak to s ní je. Nesmíří se s tím, že odcházíme, dokud nebudeme pryč.“

V místnosti zavládlo ticho, přerušované jen tlumenými údery, jak Hermiona dál házela knihy na jednu nebo na druhou hromadu. Ron seděl a pozoroval ji, zatímco Harry neschopen slova přelétal pohledem od jednoho k druhému. Opatření, která přijali, aby ochránili vlastní rodiny, ho víc než cokoli jiného přiměla uvědomit si, že jsou doopravdy odhodláni přidat se k němu a že jsou si plně vědomi toho, jaké je s tím spojeno nebezpečí. Chtěl jim říct, co to pro něj znamená, ale nenacházel dostatečně výs tižná slova.

Ticho proťala přidušená ozvěna hlasu paní Weasleyové, která čtyři patra pod nimi na někoho hulákala.

„Ginny nejspíš nechala na svátečním stojánku na ubrousky smítko prachu,“ poznamenal Ron. „Nechápu, proč musí Delacourovi přijet už dva dny před svatbou.“

„Fleuřina sestra jde za družičku, takže tady musí být na zkoušky, a je ještě moc malá na to, aby cestovala sama,“ vysvětlila mu Hermiona, která právě nerozhodně hleděla na Souboj se smrtonoškou.

„No, hosté v domě rozhodně mamčinu stresu nijak neuleví,“ ušklíbl se Ron.

„První věc, kterou doopravdy musíme rozhodnout,“ prohlásila Hermiona, zahodila Teorii obranných kouzel rovnou do koše, aniž se na ni podívala podruhé, a popadla Hodnocení výuky čar a kouzel v Evropě, „je, kam zamíříme, až odtud odejdeme. Vím, že jsi říkal, že se chceš ze všeho nejdřív podívat do Godrikova Dolu, Harry, a chápu tvoje důvody, ale… totiž… neměli bychom se v první řadě zaměřit na viteály?“

„Kdybychom věděli, kde některý z nich najdeme, souhlasil bych s tebou,“ odpověděl Harry, který nevěřil, že Hermiona jeho nutkání vrátit se do Godrikova Dolu doopravdy chápe. Hroby jeho rodičů byly jen částí toho, čím ho to místo přitahovalo; měl silný, byť nevysvětlitelný pocit, že tam najde odpovědi na některé ze svých otázek. Možná tomu tak bylo prostě proto, že právě v Godrikově Dole přežil Voldemortovu vražednou kletbu. Teď, když musel počítat s tím, že si ten zážitek zopakuje, ho něco táhlo do místa, kde k tomu došlo, protože chtěl pochopit, co se tehdy vlastně stalo.

„Nemyslíš, že je možné, že Voldemort nechává Godrikův Důl hlídat?“ zeptala se Hermiona. „Počítá třeba s tím, že se tam budeš chtít vrátit a navštívit hroby rodičů, až si budeš moct jít, kam se ti zachce.“

To Harryho nenapadlo. Zatímco se usilovně snažil najít nějaký pádný protiargument, ozval se Ron, který zjevně přemýšlel o něčem úplně jiném.

„Ten záhadný R. A. B.,“ promluvil. „Víte, koho myslím, toho, co ukradl ten pravý medailonek.“ Hermiona přikývla.

„Napsal v tom vzkazu, že se ho chystá zničit, že ano?“

Harry k sobě přitáhl batoh a vylovil z něj falešný viteál, v němž byl dosud složený vzkaz od R. A. B. Přečetl ho nahlas: „Skutečný viteál jsem ukradl a hodlám ho zničit, jakmile k tomu budu mít příležitost.“

„A co když už ho doopravdy zničil?“ přemítal Ron.

„Nebo zničila,“ dodala Hermiona.

„Na tom nezáleží,“ zabručel Ron. „Každopádně by jich na nás zbývalo o jeden míň!“

„To je pravda, ale stejně se budeme muset pokusit ten pravý medailonek najít, nemyslíš?“ namítla Hermiona. „Abychom zjistili, jestli je nebo není zničený.“

„A když ho najdeme, jak se vlastně dá takový viteál zničit?“ zeptal se Ron.

„No,“ protáhla Hermiona, „přesně to jsem hledala v literatuře.“

„Ale jak?“ zajímal se Harry. „Myslel jsem, že v knihovně žádné knihy o viteálech nejsou.“

„Taky že nebyly,“ přikývla Hermiona a zrůžověla v obličeji.

„Brumbál je všechny odstranil, ale – ale nezničil je.“

Ron vyvalil oči a napřímil se.

„Jak se ti ve jménu Merlinových kalhot podařilo k těm knihám o viteálech dostat?“

„Nebyla – nebyla to krádež!“ bránila se Hermiona a s jakýmsi zoufalstvím ve tváři těkala očima mezi Harrym a Ronem. „Pořád ještě to byly svazky z knihovny, i když je Brumbál sebral z regálů. A navíc si myslím, že kdyby doopravdy nechtěl, aby se k nim někdo dostal, určitě by je byl zabezpečil nějakým mnohem složitějším…“

„Tak už k věci!“ pobídl ji Ron.

„No… bylo to snadné,“ vysvětlovala zadrhnutým hláskem. „Použila jsem prostě přivolávací kouzlo. Však víte – Accio. A ty knížky… vylétly oknem Brumbálovy pracovny a dolétly rovnou do dívčí ložnice.“

„Kdy jsi to ale udělala?“ chtěl vědět Harry a zíral na Hermionu pohledem, v němž se mísil obdiv s nevěřícností.

„Hned po jeho… po Brumbálově pohřbu,“ odpověděla Hermiona ještě tišším hláskem. „Hned poté, co jsme se rozhodli, že odejdeme ze školy a vydáme se hledat viteály. Když jsem zašla zpátky nahoru, abych si sbalila věci, tak… tak mě prostě napadlo, že čím víc toho o nich budeme vědět, tím to pro nás bude lepší… a byla jsem tam úplně sama… tak jsem to zkusila… a ono to fungovalo. Přilétly otevřeným oknem až ke mně, a tak jsem – tak jsem je zabalila a odnesla.“

Polkla a úpěnlivým tónem pokračovala. „Nechce se mi věřit, že by se na mě kvůli tomu Brumbál zlobil, nejde nám přece o to, abychom těch informací využili k vytváření viteálů, co říkáte?“

„Slyšíš snad, že by si někdo z nás stěžoval?“ opáčil Ron. „Kde ty knížky vůbec máš?“

Hermiona se okamžik přehrabovala v hromadě knih a vytáhla z ní objemný svazek v zašlé černé kožené vazbě. Tvářila se, jako by se jí trochu zvedal žaludek, a držela ho tak štítivě, jako by šlo o něco čerstvě zdechlého.

„V téhle jsou přesné pokyny, jak viteál vytvořit. Tajnosti magie nejčernější – je to příšerná kniha, opravdu odporná, plná zlé magie. Zajímalo by mě, kdy ji Brumbál z knihovny odstranil… pokud to neudělal dřív, než se stal ředitelem, vsadila bych se, že Voldemort všechna potřebná poučení čerpal právě z ní.“

„Proč by se ale musel vyptávat Křiklana, jak viteál vytvořit, pokud už to měl přečtené?“ zapochyboval Ron.

„Za Křiklanem šel jen proto, aby zjistil, co by se stalo, kdyby svoji duši rozpoltil na sedm dílů,“ vysvětloval Harry. „Brumbál si byl jistý, že když se Raddle Křiklana na viteály ptal, sám už věděl, jak je udělat. Myslím, že máš pravdu, Hermiono, tohle docela dobře mohl být zdroj jeho informací.“

„A čím víc jsem toho o nich přečetla,“ otřásla se Hermiona, „tím mi připadají příšernější a tím míň se mi chce věřit, že jich doopravdy udělal šest. Ta kniha varuje před tím, jak nestabilní se stane zbytek vaší duše, když ji roztrhnete, a to i v případě, že vytvoříte jeden jediný viteál.“

Harry si vzpomněl, jak mu Brumbál říkal, že Voldemort překročil hranice obvyklého zla.

„Neexistuje nějaký způsob, jak se zase dát dohromady?“ vyzvídal Ron.

„Existuje,“ přikývla Hermiona s neveselým úsměvem, „byl by ale strašlivě bolestivý.“

„Proč? Jak toho lze dosáhnout?“ zeptal se Harry.

„Účinnou lítostí,“ odpověděla Hermiona. „Musíte na vlastní kůži zakusit všechno, čeho jste se dopustili. A je u toho poznámka. Bolest může být zjevně taková, že vás zničí. Nějak si nedokážu představit, že by se o to Voldemort pokoušel, co říkáš?“

„Ne,“ odpověděl Ron dřív, než stačil Harry něco říct. „A píše se v té knížce taky o tom, jak viteály zničit?“

„Ano,“ přisvědčila Hermiona a listovala chatrnými stránkami, jako by zkoumala zahnívající vnitřnosti, „protože černokněžníky varuje a radí jim, jak mocná musí být kouzla, která je chrání. Podle všeho, co jsem se dočetla, byl způsob, jakým Harry naložil s Raddleovým deníkem, jednou z mála doopravdy spolehlivých metod, jak viteál zničit.“

„Myslíš probodnout ho baziliškovým zubem?“ zeptal se Harry.

„No, v tom případě je vážně štěstí, že máme takovou zásobu baziliščích zubů,“ zajásal Ron. „Už jsem si říkal, co s nimi budeme dělat.“

„Nemusí to být právě baziliščí zub,“ vysvětlovala trpělivě Hermiona. „Musí to prostě být něco s tak ničivými schopnostmi, že se viteál nedokáže sám vyléčit. Na jed baziliška existuje jen jediný protijed, a ten je neobyčejně vzácný…“

„…fénixovy slzy,“ přikývl Harry.

„Přesně tak,“ souhlasila Hermiona. „Náš problém je v tom, že se na světě najde jen velice málo látek, které mají tak ničivé schopnosti jako baziliščí jed, a ty, které je mají, je nebezpečné nosit u sebe. Je to ale problém, který budeme muset vyřešit, protože i když viteál roztrháte, rozbijete nebo rozdrtíte, ničeho tím nedosáhnete. Musíte ho zničit tak, že ho neopraví ani kouzla.“

„Jenže i když zničíme věc, ve které ten kousek duše přebývá,“ zamyslel se Ron, „co mu zabrání, aby se prostě nepřestěhoval a nežil v něčem jiném?“

„To nejde, protože viteál je naprostým protikladem lidské bytosti.“

Když viděla, že se Harry i Ron tváří absolutně nechápavě, pokračovala rychle ve vysvětlování. „Podívej, Rone, kdybych teď popadla meč a probodla tě, tvou duši bych tím vůbec nepoškodila.“

„Což by pro mě bezpochyby byla obrovská útěcha,“ poznamenal Ron.

Harry se zasmál.

„Měla by být!“ prskla Hermiona. „Chci tím ale říct, že ať se tvému tělu stane cokoli, duše to přežije nedotčená. V případě viteálu je to ovšem přesně naopak. Přežití toho odštěpeného kousku duše, který je v něm uložen, závisí na jeho vnější schránce, na pouzdru chráněném kouzly. Bez něj nemůže existovat.“

„Ten deník jako by svým způsobem zemřel, když jsem ho probodl,“ přikývl Harry při vzpomínce na inkoust prýštící z proděravělých listů jako krev a na kvílení mizícího kousku Voldemortovy duše.

„A jakmile byl deník jednou provždy zničen, nemohl dál existovat ani ten kus duše, který v něm byl uvězněný. Ginny se Raddleova deníku pokoušela zbavit už předtím, než jsi to udělal ty, a spláchla ho do záchodu, evidentně to ale přečkal bez úhony.“

„Počkej okamžik,“ zamračil se Ron. „Ten kus duše z deníku přece ovládl Ginny, ne? Jak to tedy funguje?“

„Je-li kouzelná schránka neporušená, je ten kus duše, který se v ní ukrývá, schopen proniknout do jiného člověka a zase se vrátit, pokud je ten člověk příslušnému předmětu příliš blízký. Nemyslím tím, že by ho neúměrně dlouho držel v ruce, s tělesným kontaktem to nijak nesouvisí,“ dodala, než stačil Ron znovu něco říct. „Mám na mysli citovou blízkost. Ginny si do toho deníku vylévala srdce a byla díky tomu neuvěřitelně zranitelná. Jakmile si někdo viteál moc oblíbí nebo je na něm dokonce závislý, koleduje si o malér.“

„Zajímalo by mě, jak Brumbál zničil ten prsten,“ přemítal Harry. „Proč jsem se ho jen nezeptal? Vlastně jsem vůbec…“

Nedořekl a odmlčel se. Přemýšlel o všem, na co se měl Brumbála zeptat; od té doby, kdy ředitel zemřel, měl často pocit, že promarnil obrovskou spoustu příležitostí, že se od Brumbála, dokud byl ještě naživu, mohl dozvědět mnohem víc… mohl se dozvědět úplně všechno…

Tichem se rozlehla ohlušující rána – dveře ložnice se rozletěly tak prudce, až se dům otřásl v základech. Hermiona zaječela a upustila Tajnosti magie nejčernější, Křivonožka popuzeně zaprskal a bleskově zmizel pod postelí, Ron vyskočil, uklouzl po odhozeném obalu čokoládové žabky a udeřil se do hlavy o protější stěnu, a Harry instinktivně hmátl po hůlce, než si stačil uvědomit, že nad ním stojí paní Weasleyová s rozcuchanými vlasy a se zlostně zkřiveným obličejem.

„Omlouvám se, že ruším váš malý útulný diskuzní klub,“ zasípěla hlasem, který se třásl vzteky. „Nepochybuji, že si všichni potřebujete odpočinout… V mém pokoji ale leží hromada svatebních darů, které je třeba roztřídit, a pokud se nemýlím, slíbili jste, že mi budete pomáhat.“

„No jistě,“ zamumlala Hermiona a s vyděšeným výrazem vyskočila, až se kolem ní knihy rozlétly na všechny strany, „samozřejmě pomůžeme… omlouváme se…“

Střelila po Harrym a Ronovi zmučeným pohledem a honem vyběhla z pokoje za paní Weasleyovou.

„Připadám si jako domácí skřítek,“ stěžoval si polohlasem Ron a masíroval si bouli na hlavě, když vykročili s Harrym za ní. „Až na to jejich pracovní uspokojení. Čím dřív bude tahle svatba za námi, tím budu šťastnější.“

„Jasně,“ přitakal Harry, „pak nebudeme mít na práci nic horšího než najít viteály… To budou konečně opravdové prázdniny, co?“

Ron se dal do smíchu, když ale spatřil obrovitou hromadu svatebních darů, která na ně v pokoji paní Weasleyové čekala, smích ho rychle přešel.

Delacourovi dorazili následujícího dne v jedenáct hodin dopoledne. Harry, Ron, Hermiona i Ginny už měli tou dobou na celou Fleuřinu rodinu pořádnou pifku; Ron jen se sotva skrývanou nechutí vylezl ještě jednou nahoru do svého pokoje, aby si natáhl stejné ponožky na obě nohy, a Harry se neméně otráveně pokoušel ukáznit svoje vlasy. Když byli konečně všichni uznáni za dostatečně upravené, seřadili se na zadním dvorku zalitém sluncem, aby očekávali příchod hostů.

Harry ještě nikdy neviděl dvorek tak úhledně upravený. Rezivé kotlíky a staré vysoké gumáky, které byly obvykle poházené kolem schodů u zadního vchodu, zmizely a nahradily je dva keře citlivek, umístěné po stranách dveří ve velkých kořenáčích; přestože bylo bezvětří, jejich listy se líně třepetaly a vytvářely tak vlnivý efekt. Slepice byly zavřené v kurníku, dvorek byl zametený a přilehlá zahrádka byla vypletá, vyčištěná a celkově zušlechtěná, přestože Harrymu, kterému se víc zamlouvala v zarostlém a neudržovaném stavu, připadalo, že bez obvyklého kontingentu skotačících trpaslíků působí poněkud bezútěšným dojmem.

Ztratil už přehled o tom, kolika různými kouzly bylo Doupě ze strany Řádu i ministerstva zabezpečeno. Věděl jen to, že už vůbec není možné dostat se přímo dovnitř jakýmkoli způsobem kouzelné přepravy. Pan Weasley byl proto nucen jít Delacourovy uvítat na vrcholek nedalekého kopce, kam měli přicestovat přenášedlem. Prvním zvukem naznačujícím, že se návštěva blíží, bylo jakési neobyčejně pisklavé hihňání. Ukázalo se, že je to smích pana Weasleyho, který se o chviličku později objevil v brance. Ruce měl plné zavazadel a přiváděl překrásnou plavovlasou ženu v dlouhém hábitu barvy listové zeleně, v níž všichni neomylně poznali Fleuřinu matku.

„Maman!“ vykřikla Fleur, rozběhla se k ní a objala ji. „Papa!“

Monsieur Delacour nebyl ani zdaleka tak atraktivní jako jeho manželka. Byl o hlavu menší, neobyčejně obtloustlý a obličej mu zdobila malá černá špičatá bradka. Vypadal ale docela dobromyslně. V kotníčkových botách na vysokém podpatku se přibatolil k paní Weasleyové a celou uzardělou ji dvakrát políbil na obě tváře.

„Dala jste si se vším hrroznou práci,“ pronesl hlubokým hlasem. „Fleur ršíkala, še jste se strrašně nadrršela.“

„Ale vůbec ne, to nic nebylo,“ zatrylkovala paní Weasleyová.

„Absolutně žádný problém!“

Ron ulevil svým pocitům tím, že nakopl trpaslíka, který vykukoval zpoza jednoho nového keře citlivky.

„Vášená dámo!“ pokračoval monsieur Delacour, stále držel ruku paní Weasleyové v obou svých buclatých dlaních a zářivě se usmíval. „Je nám obrrovskou ctí, še bude obě naše rrodiny vbrrzku pojit prršíbuzenský svazek! Dovolte, abych vám prršedstavil svoji manšelku Apolonii.“

Madame Delacourová plavným pohybem přistoupila k paní Weasleyové a také ji políbila.

„Enchantée,“ zašvitořila. „Váš manšel nám vyprrávěl hrrosně sajímavé istorrky.“

Pan Weasley se rozchechtal jako blázen.

Když po něm paní Weasleyová střelila vyčítavým pohledem, okamžitě zmlkl a zatvářil se, jako by seděl u smrtelného lože blízkého přítele.

„A naši malou dcerrušku Gabrrielu uš samosrršejmě snáte!“ ukončil představování monsieur Delacour. Gabriela byla miniaturní Fleuřinou kopií – jedenáctiletá dívenka s nádhernými stříbřitě plavými vlasy, které jí po zádech splývaly až k pasu, se na paní Weasleyovou oslnivě usmála a objala ji. Pak pohlédla na Harryho a zamrkala na něj očima, v nichž pod dlouhými řasami doutnaly koketní plamínky. Ginny si hlasitě odkašlala.

„Tak pojďte dál, prosím!“ vyzvala Delacourovy vřele paní Weasleyová a s mnoha „Ne, prosím!“, „Až po vás!“ a „Ale kdepak!“ je uvedla do domu.

Jak se brzy ukázalo, byli Delacourovi vstřícní a příjemní hosté. Ze všeho, co viděli, měli zjevně radost a ochotně se zapojili do příprav svatby. Monsieur Delacour všechno – zasedacím pořádkem počínaje a střevíčky družiček konče – hodnotil slovem charmant, zatímco madame Delacourová prokázala značnou zběhlost v domácích kouzlech a během okamžiku důkladně vyčistila troubu. Gabriela se držela starší sestry, ze všech sil se jí snažila pomáhat a neustále něco brebentila rychlou francouzštinou.

Jediným nedostatkem bylo, že Doupě nebylo stavěné na ubytování takové spousty lidí. Pan a paní Weasleyovi přespávali v obývacím pokoji, když nejprve překřičeli protesty Delacourových a trvali na tom, aby si pro sebe zabrali jejich ložnici. Gabriela spala s Fleur v někdejším Percyho pokoji a Bill se chystal o svůj pokoj podělit s Charliem, který měl dorazit z Rumunska, aby mu šel za svědka. Příležitosti ke společné přípravě plánů byly doslova nulové, takže se Harry, Ron a Hermiona v zoufalství dobrovolně nabídli, že půjdou nakrmit slepice, jen aby z přelidněného domu na chvíli unikli.

„Ani tady nás nenechá na pokoji!“ zavrčel nakvašeně Ron, když paní Weasleyová zmařila i jejich druhý pokus o uspořádání válečné porady na dvorku – objevila se tam s velkým košem prádla v náručí.

„Tak slepice už jste nakrmili, výborně!“ zavolala, když k nim došla blíž. „Asi bychom je zase měli zavřít do kurníku, než zítra přijdou ti řemeslníci… postavit svatební stan,“ vysvětlila a unaveně se opřela o stěnu kurníku. Vypadala vyčerpaně. „Steinmannovy senzační stany… velice solidní firma. Bill je bude doprovázet… bude lepší, když zůstaneš v domě, Harry, než s tím budou hotoví. Musím říct, že všechna ta bezpečnostní kouzla kolem domu jsou pro organizaci svatby dost velkou komplikací.“

„Omlouvám se,“ zahučel pokorně Harry.

„Ale nebuď hlupáček, zlato!“ zarazila se okamžitě paní Weasleyová. „Nemyslela jsem to tak – tvoje bezpečí je samozřejmě mnohem důležitější! Mimochodem, chtěla jsem se zeptat, jak si představuješ oslavu svých narozenin, Harry. Koneckonců jsou sedmnácté narozeniny významným dnem…“

„Nechci kolem toho dělat žádnou slávu,“ ujistil ji honem Harry, když si představil, jaké další nervy by to pro ně pro všechny znamenalo. „Vážně, paní Weasleyová, úplně bude stačit docela obyčejná večeře… vždyť je to den před svatbou…“

„No, když myslíš, drahoušku. Pozvu Remuse a Tonksovou, co říkáš? A ještě třeba Hagrida?“

„To by bylo skvělé,“ ujistil ji Harry. „Nedělejte si s tím ale žádné velké starosti, prosím.“

„Ale kdepak, vůbec ne… to není žádná starost…“

Upřela na něj dlouhý pátravý pohled, pak se trochu smutně pousmála, napřímila se a odešla. Harry sledoval, jak poblíž prádelní šňůry mávla hůlkou, jak se mokré prádlo vzneslo do vzduchu a rozvěsilo se, a náhle ho zaplavila obrovská vlna výčitek svědomí za všechno nepohodlí a trápení, které jí působí.

kapitola sedmá

Poslední vůle Albuse Brumbála

Kráčel po horské silnici v chladném namodralém světle ranního úsvitu. Hluboko pod ním se v mlze ztrácel stín malého městečka. Najde tam dole muže, kterého hledá? Muže, kterého potřebuje tak zoufale, že nedokáže myslet skoro na nic jiného, muže, který zná odpověď, který dokáže vyřešit jeho problém…

„Hej, probuď se.“

Harry otevřel oči. Zase už ležel na rozkládací posteli v Ronově omšelém podkrovním pokoji. Slunce ještě nevyšlo a pokoj byl dosud zahalen stíny. Papušík spal s hlavou schovanou pod jedním z maličkých křídel. Jizva na čele Harryho svědila.

„Huhlal jsi něco ze spaní.“

„Vážně?“

„Jo. Gregorovič. V jednom kuse jsi opakoval: Gregorovič.“

Harry neměl nasazené brýle, takže viděl Ronův obličej trochu rozmazaně.

„Kdo je Gregorovič?“

„Jak já to mám vědět? To tys pořád říkal to jméno.“

Harry se podrbal na čele a zamyslel se. Měl matný dojem, že už to jméno někde slyšel, nemohl si ale vzpomenout, v jaké to bylo souvislosti.

„Myslím, že to je někdo, koho hledá Voldemort.“

„V tom případě ho lituju,“ prohlásil procítěně Ron.

Harry se posadil. Stále ještě si bezmyšlenkovitě mnul jizvu, byl už ale stoprocentně vzhůru. Pokoušel se přesně si vzpomenout, co ve snu viděl, nevybavovalo se mu ale nic víc než hornatý obzor a obrysy vesničky, choulící se v hlubokém údolí.

„Myslím, že je v zahraničí.“

„Kdo, Gregorovič?“

„Voldemort. Myslím, že je někde v zahraničí a hledá tam Gregoroviče. Nevypadalo to tam jako v Británii.“

„Chceš říct, že už mu zase vidíš do hlavy?“

Ronova otázka zněla ustaraně.

„Buď od té dobroty a neříkej to Hermioně,“ poprosil ho Harry. „I když – jak si představuje, že bych měl zabránit tomu, abych něco viděl ve spaní…“

Zahleděl se nad sebe na malou Papušíkovu klec, přemýšlel… Proč mu jméno Gregorovič zní tak povědomě?

„Myslím,“ prohlásil pomalu, „že má něco společného s famfrpálem. Nějak s ním souvisí, ale nemůžu si vzpomenout… nevím jak.“

„S famfrpálem?“ opakoval po něm Ron. „Nemyslíš náhodou Gorgoviče?“

„Koho?“

„Dragomira Gorgoviče. To je střelec, před dvěma lety přestoupil za rekordní částku ke Kudleyským kanonýrům. Drží rekord v nejvyšším počtu vstřelených Camrálů za jednu sezonu.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Harry. „Gorgoviče jsem rozhodně nemyslel.“

„Já se na něj taky snažím nemyslet,“ přikývl Ron. „Každopádně ti ale přeju všechno nejlepší k narozeninám.“

„No páni – máš pravdu, já zapomněl! Je mi sedmnáct!“

Harry popadl hůlku, která ležela u jeho rozkládací postele, namířil jí na chaotický nepořádek na stole, kde nechal ležet brýle, a hlasitě přikázal: „Accio brýle!“ Přestože ležely jen asi třicet centimetrů od něj, zakusil neuvěřitelně uspokojivý pocit, když viděl, jak se zvedají a letí k němu – alespoň dokud ho nešťouchly do oka.

„Skvělá práce,“ uchechtl se Ron.

Unesen potěšením, že se konečně zbavil hlídáčku, nechal Harry po pokoji poletovat nejrůznější Ronovy věci, až způsobeným hlukem probudil Papušíka, který začal v kleci rozčileně poskakovat. Pokusil se také zavázat si pomocí kouzla tkaničky tenisek (trvalo mu pak několik minut, než výsledný uzel ručně rozvázal) a z čirého rozmaru přebarvil oranžové hábity Kudleyských kanonýrů na Ronových plakátech na sytě modrou.

„Poklopec bych si ale raději zapnul ručně,“ poradil mu Ron a rozchechtal se, když si ho Harry okamžitě zkontroloval. „Tady máš dárek. Rozbal si ho tady nahoře, mamka by to radši neměla vidět.“

„Knížka?“ podivil se Harry a vzal si od něj malý hranatý balíček. „To je od tebe trošičku netradiční dárek, nemyslíš?“

„To není jen tak obyčejná knížka,“ ujistil ho Ron. „Je to hotový poklad: Dvanáct absolutně spolehlivých způsobů, jak okouzlit čarodějky. Vysvětluje se v ní úplně všechno, co potřebuješ vědět o holkách. Mít ji už loni, byl bych přesně věděl, jak se zbavit Levandule, a taky bych byl věděl, jak se dát dohromady s… No, Fred s Georgem mi přesně tutéž knížku dali a hodně jsem se z ní naučil. Možná tě to překvapí, ale zdaleka se v ní nepíše jen o práci s hůlkou.“

Když došli do kuchyně, zjistili, že na stole už čeká celá kupa dárků. Bill a monsieur Delacour právě dojídali snídani, zatímco paní Weasleyová stála u sporáku, povídala si s nimi a něco smažila na pánvi.

„Artur mě poprosil, abych ti za něj popřála všechno nejlepší,“ otočila se k Harrymu a usmála se na něj. „Musel brzy po ránu do práce, ale na večeři bude zpátky. Ten dárek nahoře je od nás.“

Harry se posadil, chopil se hranatého balíčku, na který ukazovala, a rozbalil ho. Uvnitř byly hodinky velice podobné těm, které dali Weasleyovi k sedmnáctým narozeninám Ronovi; byly ze zlata a místo ručiček při okraji ciferníku kolovaly hvězdy.

„Je tradicí, že každý kouzelník dostane při dosažení plnoletosti hodinky,“ vysvětlovala paní Weasleyová a s obavami ve tváři ho od sporáku pozorovala. „Omlouvám se, že nejsou nové, jako byly ty Ronovy, popravdě řečeno patřily mému bratru Fabiánovi a ten nebyl na svoje věci zrovna opatrný, jsou vzadu trošku promáčklé, ale jinak…“

Zbytek toho, co ještě chtěla povědět, už nedořekla: Harry vstal a popadl ji do náruče. Snažil se do toho objetí vložit spoustu nevysloveného a paní Weasleyová to možná pochopila, protože když ji pustil, neohrabaně ho popleskala po tváři a pak poněkud bezmyšlenkovitě mávla hůlkou, takže asi půl balíčku slaniny vyskočilo z pánve a spadlo na podlahu.

„Všechno nejlepší k narozeninám, Harry!“ ozvala se Hermiona, spěšně vběhla do kuchyně a přidala na hromádku svůj dárek. „Není to nic zvláštního, ale doufám, že se ti to bude líbit. Co dostal od tebe?“ otočila se k Ronovi, který předstíral, že ji neslyší.

„Tak dělej, ukaž, co ti Hermiona dala!“ vybídl Harryho.

Hermiona mu koupila nový lotroskop. Ostatní balíčky obsahovaly kouzelnou břitvu od Billa a Fleur („Ach áno, taková brršitva ti zajisstí to nejdokonalejšší olení, jaké jsi kdy poznal,“ ubezpečil ho monsieur Delacour, „mussíš jí ale prršesně ršíct, co od ní chseš… jinak by se mohlo stát, še ti bude sbývat míň foussů, nešš by se ti líbilo…“), bonboniéru od Delacourových a obrovskou krabici nejnovějšího sortimentu Kratochvilných kouzelnických kejklí od Freda a George.

Harry, Ron a Hermiona se u stolu dlouho nezdržovali, protože po příchodu madame Delacourové, Fleur a Gabriely bylo v kuchyni nepohodlně přelidněno.

„Já ti to všechno sbalím,“ nabídla se ochotně Hermiona a vzala Harrymu dárky z rukou, když všichni tři zamířili po schodech k sobě nahoru. „Už jsem skoro hotová, čekám jen, až se doperou tvoje kalhoty, Rone…“

Ronovo pobouřené vyprsknutí přerušil zvuk otevíraných dveří na odpočívadle v prvním patře.

„Mohl bys na chviličku, Harry?“

Byla to Ginny. Ron se zastavil, jako by narazil do sloupu, Hermiona ho ale popadla za loket a vlekla ho po schodech dál. Harry nervózně vešel za Ginny do jejího pokoje.

Ještě nikdy u ní nebyl. Byla to malá, ale jasně osvětlená místnost. Na jedné stěně visel velký plakát kouzelnické hudební skupiny Sudičky a na druhé fotografie Gwenog Jonesové, kapitánky dívčího famfrpálového družstva Holyheadské harpyje. Psací stůl byl umístěný přímo proti oknu, odkud byl výhled na ovocný sad, nad nímž kdysi s Ginny hrávali famfrpál proti Ronovi a Hermioně a kde nyní stál obrovský perlově bílý stan. Zlatá vlajka na jeho vrcholku dosahovala do úrovně Ginnyina okna.

Ginny vzhlédla k Harrymu a zhluboka se nadechla. „Všechno nejlepší k sedmnáctinám,“ popřála mu.

„Jo… díky.“

Visela na něm očima, Harry ale zjistil, že mu dělá potíže její vroucnost opětovat. Bylo to, jako by se díval do zářivého světla.

„Hezký výhled,“ hlesl chabě a ukázal k oknu.

Dělala, jako by neslyšela. Nemohl jí to mít za zlé.

„Nemohla jsem přijít na to, co ti mám dát,“ řekla.

„Nemusíš mi dávat nic.“

To také jako by přeslechla.

„Nevěděla jsem, co by ti mohlo přijít vhod. Nic moc velkého, protože jinak by sis to nemohl vzít s sebou.“

Sebral odvahu a podíval se na ni. Neplakala; to byla jedna z mnoha báječných Ginnyiných vlastností, že se jen zřídka uchylovala k slzám. Občas ho napadalo, že ji nejspíš zocelilo, že vyrůstala se šesti bratry.

Přistoupila k němu o krok blíž.

„A pak jsem si řekla, že bych si přála, abys ode mne měl něco, na co bys mohl vzpomínat – víš, kdybys třeba potkal nějakou vílu, až budeš pryč za těmi svými tajemnými záležitostmi.“

„Mám-li být upřímný, nemyslím, že by se mi naskytlo moc příležitostí k navazování známostí.“

„Všechno zlé je pro něco dobré,“ zašeptala a pak ho nečekaně políbila tak, jak ho ještě nikdy nelíbala; Harry její polibky opětoval a upadl do blaženého nevědomí, příjemnějšího, než jaké mu dokázala poskytnout ohnivá whisky. Ginny byla jediná opravdová na celém světě, byla to jeho Ginny a Harry ji k sobě tiskl, jednou rukou ji hladil po zádech a druhou nořil do jejích dlouhých, sladce vonících vlasů…

Vtom se dveře za nimi hlučně otevřely a Harry i Ginny od sebe honem odskočili.

„Ááách,“ protáhl významně Ron. „Pardon.“

„Rone!“ Hermiona stála těsně za ním a zdála se lehce udýchaná. Do nastalé chvíle napjatého ticha nakonec Ginny tichým, jemným hláskem špitla: „Tak tedy všechno nejlepší, Harry.“

Ronovi zrudly uši a Hermiona se zatvářila nervózně. Harry měl sto chutí přibouchnout jim dveře před nosem, jenže když už se jednou otevřely, zapůsobilo to, jako by se místností prohnal studený průvan, a Harryho blažený okamžik se rozplynul jako mýdlová bublina. Do pokoje jako by spolu s Ronem vtrhly všechny důvody, proč s Ginny přestal chodit a proč se jí od té doby vyhýbal, a veškeré šťastné zapomnění bylo pryč.

Zadíval se na ni a rád by jí něco řekl, přestože nevěděl, co vlastně, Ginny se už k němu ale otočila zády. Napadlo ho, že ji tentokrát možná přece jen přemohly slzy.

V Ronově přítomnosti však nemohl udělat nic, čím by ji utišil.

„Tak zatím ahoj,“ rozloučil se a vyšel za Ronem a Hermionou z její ložnice ven.

Ron odhodlaně mašíroval po schodech dolů, prošel dosud přeplněnou kuchyní na dvůr a Harry s ním celou cestu držel krok. Hermiona cupitala za nimi a tvářila se vystrašeně.

Jakmile se ocitli sami dva na čerstvě posekaném trávníku, otočil se Ron vztekle k Harrymu.

„Pustils ji přece k vodě! Tak co tě to napadá, zase jí motat hlavu?“

„Já jí nemotám hlavu,“ bránil se Harry.

Mezitím je dostihla Hermiona.

„Rone…“

Ron ji ale zdviženou rukou umlčel.

„Byla vážně úplně zdrcená, když jsi to s ní ukončil…“

„Vždyť já taky. Ty víš dobře, proč jsem to udělal, a nebylo to z mé vůle.“

„Jo, to je pravda, jenže teď se s ní zase muckáš, takže jen znova povzbudíš její naděje…“

„Není přece pitomá, ví, že to není možné, nečeká, že bychom… že bychom se vzali, nebo že…“

Když to říkal, v duchu si barvitě představil Ginny, jak se v bílých šatech vdává za jakéhosi vysokého a nepříjemného neznámého muže bez tváře. V jediném závratném okamžiku jako by ho ta představa udeřila mezi oči: její budoucnost je svobodná a ničím nesvázaná, zatímco ta jeho… Neviděl před sebou nic jiného než Voldemorta.

„Když na ni budeš při každé příležitosti sahat…“

„Už se to nestane,“ zarazil Rona chraptivě. Obloha byla bez mráčku, měl ale pocit, jako by se slunce někam skrylo. „Stačí?“

Ron se tvářil napůl vzdorovitě a napůl provinile, chvíli se pohupoval na patách dopředu dozadu a pak zahučel: „No dobře, v pořádku, to je… jo.“

Ginny už se toho dne o další setkání s Harrym mezi čtyřma očima nepokusila a sebemenším pohledem či gestem také nedala najevo, že by spolu u ní v pokoji jen běžně a ve vší slušnosti neklábosili. Charlieho příjezd byl pro Harryho nicméně úlevou. Pobavilo ho, když viděl, jak ho paní Weasleyová přinutila, aby se posadil na židli, výhružně zvedla hůlku a prohlásila, že se postará o to, aby byl pořádně ostříhaný.

Protože na večeři u příležitosti Harryho narozenin neměla prostě kuchyně v Doupěti dostatečnou kapacitu, a to ani před tím, než dorazili Charlie, Lupin, Tonksová a Hagrid, postavili na zahradu několik stolů a srazili je k sobě. Fred s Georgem vyčarovali spoustu rudých luceren, na nichž zářilo velké číslo 17 a vznášely se ve vzduchu nad hosty. Díky ošetřovatelské péči paní Weasleyové byla Georgeova rána čistá a úhledná, Harry si ale dosud – navzdory četným vtipům dvojčat na toto téma – nezvykl na velkou černou díru pod jeho spánkem.

Hermiona pozvedla hůlku, z jejíhož konce vystřelily rudé a zlaté fábory a umělecky se zamotaly do korun stromů a do keřů.

„Paráda,“ pochválil ji Ron, když posledním rozmáchlým pohybem hůlky přebarvila listí plané jabloně dozlatova. „Máš pro tyhle věci opravdu talent.“

„Děkuji ti, Rone!“ špitla a zatvářila se polichoceně a trochu zmateně zároveň. Harry se od nich odvrátil a usmál se sám pro sebe. Měl zvláštní pocit, že až si najde čas a prolistuje svých Dvanáct absolutně spolehlivých způsobů, jak okouzlit čarodějky, najde v nich i kapitolu o komplimentech. Zachytil Ginnyin pohled a zakřenil se na ni, pak si ale vzpomněl na slib, který dal Ronovi, a honem se začal bavit s monsieurem Delacourem.

„Z cesty, z cesty!“ volala zpěvavě paní Weasleyová, která se objevila v brance a před níž plulo vzduchem něco, co vypadalo jako gigantická Zlatonka velikosti plážového míče. O několik vteřin později Harrymu došlo, že je to jeho narozeninový dort. Paní Weasleyová nechtěla riskovat, že s ním na nerovné zemi klopýtne, a raději ho přidržovala ve vzduchu hůlkou. „To vypadá úžasně, paní Weasleyová,“ vydechl Harry, když dort přistál uprostřed stolu.

„Ale to nic není, drahoušku,“ ujistila ho spokojeně paní Weasleyová. Ron přes její rameno na Harryho kývl zdviženými palci a nehlasně ústy naznačil slova: To je ono.

V sedm hodin dorazili poslední pozvaní hosté. Fred s Georgem na ně čekali na konci příjezdové cesty a uváděli je ke stolu. Hagrid si na počest takové slavnostní příležitosti vzal svůj nejlepší, příšerně chlupatý hnědý oblek. Lupin se sice usmíval, když oslavenci potřásal rukou, Harry měl ale přesto dojem, že nevypadá zrovna šťastně. Bylo to velice zvláštní, protože Tonksová po jeho boku štěstím přímo zářila.

„Všechno nejlepší k narozeninám,“ popřála Harrymu a pevně ho objala.

„Sedumnáct, co?“ zabručel Hagrid a vzal si od Freda sklenici vína velikosti vědra. „Je to dneska na den přesně šest let, co jsme se prvně viděli, Harry, vzpomínáš?“

„Matně,“ zazubil se na něho. „Jestli se nepletu, vyrazil jsi tehdy domovní dveře, Dudleymu jsi přičaroval prasečí ocásek a mně jsi prozradil, že jsem čaroděj.“

„Na podrobnosti už se nepamatuju,“ zachechtal se Hagrid. „A co vy – Rone, Hermiono – všechno dobrý?“

„To víš, že ano,“ ujistila ho Hermiona. „A ty?“

„No, nestěžuju si. Docela jsem se musel votáčet, jednorožci měli pár novejch mláďat, ukážu vám je, jen co se vrátíte…“ Harry se vyhnul Ronovu a Hermionině pohledu a sledoval Hagrida, který se hrabal v kapse. „Tumáš, Harry. Nevěděl jsem, co ti mám dát, ale pak jsem si vzpomněl na todle.“ Vytáhl z kapsy malý, nepatrně chlupatý váček s dlouhou zdrhovací šňůrkou, očividně určený k zavěšení kolem krku. „Je z kůže scvrčka. Skovej do něj, co chceš, a nikdo kromě tebe se k tomu nedostane. Jsou dost vzácný.“

„Díky, Hagride!“

„Za málo,“ mávl přezíravě prackou velikosti příklopu popelnice. „No ne, támdle je Charlie! To byl vždycky můj voblíbenec. Hej, Charlie!“

Charlie k nim přistoupil a trochu žalostivě si prohrábl čerstvě a brutálně nakrátko ostříhané vlasy. Byl o něco menší než Ron, podsaditý a s četnými škrábanci a popáleninami na svalnatých pažích.

„Ahoj, Hagride, jak se vede?“

„Už dávno jsem se ti chystal napsat. Jak se má Norbert?“

„Norbert?“ zasmál se Charlie. „Myslíš tu norskou ostrohřbetou potvůrku? Říkáme jí teď Norberta.“

„Cože – Norbert je holka?“

„Už je to tak,“ přikývl Charlie.

„Jak se to pozná?“ vyzvídala Hermiona.

„Jsou mnohem zuřivější,“ ušklíbl se Charlie. Ohlédl se přes rameno a ztišil hlas: „Doufám, že si taťka pospíší a už přijde. Mamka začíná být nervózní.“

Všichni se podívali na paní Weasleyovou. Ta se snažila udržovat rozhovor s madame Delacourovou, neustále přitom ale těkala očima k brance.

„Myslím, že bychom raději měli začít bez Artura,“ zavolala do zahrady o minutku či dvě později. „Něco ho muselo zdržet v – ach!“

Spatřili to všichni současně: světelný záblesk přelétl přes dvůr, dorazil až ke stolu a tam se přeměnil v jasně stříbrnou lasičku, která se postavila na zadní a promluvila hlasem pana Weasleyho.

„Přichází se mnou ministr kouzel.“

Patron se rozplynul a celá Fleuřina rodina užasle zírala na místo, kde zmizel.

„Neměli bychom se tu ukazovat,“ vyhrkl okamžitě Lupin. „Harry – omlouvám se. Vysvětlím ti to někdy jindy.“

Nato popadl Tonksovou za zápěstí a táhl ji pryč. Došli až k plotu, přelezli ho a zmizeli jim z očí. Paní Weasleyová se tvářila zmateně.

„Ministr… ale proč? Nechápu…“

Neměli však čas, aby si o tom promluvili. O pouhou vteřinu později se totiž zčistajasna u branky objevil pan Weasley v doprovodu Rufuse Brouska, kterého všichni okamžitě poznali podle mohutné prošedivělé hřívy.

Oba rázným krokem přešli dvorek a zamířili k zahradě a ke stolu osvětlenému lucernami. Všichni kolem stolu je mlčky sledovali. Když Brousek došel tak blízko, že ho ozářilo světlo luceren, všiml si Harry, že vypadá mnohem stařeji než při jejich posledním setkání a že je pohublý a zachmuřený.

„Nerad vás ruším,“ omlouval se Brousek, když dokulhal až ke stolu a zastavil se. „Zvlášť když vidím, že právě máte oslavu.“

Na okamžik utkvěl pohledem na obrovitém dortu tvaru Zlatonky.

„Hodně štěstí do dalších let.“

„Díky,“ ozval se Harry.

„Potřebuji si s tebou důvěrně promluvit,“ pokračoval Brousek. „A také s panem Ronaldem Weasleyem a se slečnou Hermionou Grangerovou.“

„S námi?“ ozval se překvapeně Ron. „Proč s námi?“

„To vám povím někde, kde budeme mít víc soukromí,“ prohlásil Brousek. „Najde se tu nějaké takové místo?“ otočil se k panu Weasleymu.

„Ano, samozřejmě,“ ujistil ho pan Weasley, který se tvářil dost nervózně. „Třeba… no, v obývacím pokoji, co kdybyste zašli tam?“

„Doveď mě tam, prosím,“ požádal Brousek Rona. „Vy nás doprovázet nemusíte, Arture.“

Harry viděl, jak si pan Weasley vyměnil s paní Weasleyovou ustaraný pohled, když se s Ronem a Hermionou zvedli od stolu. Mlčky vedli Brouska k domu a Harrymu bylo jasné, že oba jeho kamarádi přemýšlejí o tomtéž jako on: Brousek se nějak musel dozvědět, že mají všichni tři v úmyslu nevrátit se do Bradavic.

Za celou dobu, kdy procházeli neuklizenou kuchyní a než vstoupili do obývacího pokoje Doupěte, neřekl Brousek ani slovo. Přestože zahrada byla dosud zalitá měkkým zlatým podvečerním světlem, v domě už byla tma a Harry na prahu mávl hůlkou k olejovým lampám, které ošumělou, ale útulnou místnost okamžitě osvětlily. Brousek se uvelebil v prosezeném křesle, v němž obvykle sedával pan Weasley, a nechal Harryho, Rona a Hermionu, aby se vmáčkli na pohovku. Když se všichni usadili, promluvil.

„Mám na vás tři několik otázek a myslím, že bude nejlepší, budu-li se každého z vás vyptávat zvlášť. Vy dva…“ ukázal na Harryho a Hermionu, „buďte tak laskaví a počkejte nahoře. Začnu s Ronaldem.“

„Nikam nepůjdeme,“ odsekl Harry a Hermiona energicky přikývla. „Můžete si s námi povídat se všemi dohromady, nebo vůbec ne.“

Brousek přejel Harryho tak chladným zkoumavým pohledem, až to v něm vzbudilo dojem, že se ministr rozhoduje, jestli má smysl, aby hned od začátku nasadil otevřeně nepřátelský tón.

„Tak tedy dobrá, můžete zůstat spolu,“ pokrčil rameny a odkašlal si. „Přišel jsem, jak je vám nepochybně jasné, v záležitosti poslední vůle Albuse Brumbála.“

Harry, Ron i Hermiona se po sobě podívali.

„Vidím, že vás to překvapilo! Nebyli jste si tedy vědomi, že vám Brumbál něco odkázal?“

„Nám – nám všem?“ zakoktal Ron. „Mně a Hermioně taky?“

„Ano, vám všem od…“

Harry mu ale skočil do řeči.

„Brumbál zemřel už víc než před měsícem. Proč vám trvalo tak dlouho, než jste se nám to, co nám odkázal, rozhodli předat?“

„To je přece jasné, nemyslíš?“ rozčilila se Hermiona, než stačil Brousek odpovědět. „Chtěli to, ať je to cokoli, důkladně prozkoumat. Na to jste neměli právo!“ zaprotestovala trochu roztřeseným hlasem.

„Měl jsem na to plné právo,“ ujistil ji nevzrušeně Brousek. „Výnos o odůvodněné konfiskaci dává ministerstvu pravomoc k zabavení pozůstalosti…“

„Ten výnos byl uzákoněn jen proto, aby znemožnil kouzelníkům předávat pozůstalým pomůcky sloužící černé magii,“ namítla Hermiona, „a ministerstvo podle něj musí předložit přesvědčivé důkazy, že má pozůstalost po zemřelém nezákonný charakter, než ji smí zabavit! Chcete mi snad říct, že jste se domníval, že nám chtěl Brumbál odkázat něco očarovaného černou magií?“

„Hodláte se snad živit kouzelnickým právem, slečno Grangerová?“ zeptal se Brousek.

„Ne, to nehodlám,“ odsekla Hermiona. „Doufám, že budu dělat něco užitečného!“

Ron se zasmál. Brousek po něm střelil nevrlým pohledem a zase se od něj odvrátil, když se ozval Harry.

„Tak proč jste se zrovna teď rozhodli, že nám dáte, co nám patří? Nenašli jste žádnou záminku k tomu, abyste si to mohli nechat?“

„To ne, ale uplynula lhůta jedenatřiceti dnů,“ vysvětlila pohotově Hermiona. „Nesmějí si věci z pozůstalosti nechávat déle, nejsou-li schopni prokázat, že jsou nebezpečné. Nemám pravdu?“

„Řekl byste, že jste byl Brumbálovi blízký, Ronalde?“ zeptal se Brousek a Hermioninu otázku ignoroval. Ron se zatvářil překvapeně.

„Já? Ne, to ani ne… byl to vždycky Harry, kdo…“

Ron se otočil k Harrymu a k Hermioně. Zjistil, že ho Hermiona provrtává pohledem, který jako by mu přikazoval, aby už neříkal ani slovo, už ale bylo pozdě. Brousek se zatvářil, jako by uslyšel přesně to, co čekal a co také slyšet chtěl. Využil Ronovy odpovědi k tomu, aby se na něj vrhl jako dravý pták na kořist.

„Když jste Brumbálovi nebyl nijak zvlášť blízký, jak mi tedy vysvětlíte, že na vás pamatoval v poslední vůli? Obsahovala jen pozoruhodně málo osobních odkazů. Drtivou většinu veškerého svého majetku – svoji soukromou knihovnu, své kouzelné přístroje a také šatstvo a hotovost – odkázal Bradavicím. Proč myslíte, že si vzpomněl právě na vás?“

„To… nevím,“ zakoktal Ron. „Když… když říkám, že jsme si nebyli blízcí… myslel jsem to tak, že… že mě myslím měl docela rád…“

„Jsi přespříliš skromný, Rone,“ napomenula ho Hermiona. „Brumbál tě měl hodně rád.“

Tohle poslední Hermionino tvrzení bylo opravdu hodně nadsazené; pokud bylo Harrymu známo, nemluvil Ron nikdy s Brumbálem mezi čtyřma očima a počet jiných přímých kontaktů mezi nimi byl zanedbatelný. Brousek však Hermionu očividně neposlouchal. Sáhl rukou pod plášť a vytáhl váček se zdrhovací šňůrou, podstatně větší než ten, který Hagrid věnoval Harrymu. Z váčku vylovil svitek pergamenu, který rozbalil a začal z něj nahlas předčítat.

„Poslední vůle a testament Albuse Percivala Wulfrika Briana Brumbála…

ano, tady je to…

Panu Ronaldu Biliusovi Weasleymu odkazuji svůj zatemňovač a doufám, že si na mne vzpomene, až ho bude používat.“

Brousek vytáhl z váčku předmět, který už Harry kdysi viděl: vypadal trochu jako stříbrný zapalovač na cigarety, Harry ale věděl, že jeho majitel dokáže pouhým cvaknutím z vybraného místa odčerpat všechno světlo a pak je znovu zažehnout. Brousek se předklonil a podal zatemňovač Ronovi, který si ho s užaslým výrazem vzal a otáčel jím v prstech.

„Je to velice cenný předmět,“ poznamenal Brousek a pozorně přitom Rona sledoval. „Možná dokonce jedinečný. Nepochybně ho Brumbál sám zkonstruoval a vyrobil. Proč myslíte, že vám odkázal takovou vzácnost?“

Ron zmateně zavrtěl hlavou.

„Brumbál musel za ta léta učit tisícovky studentů,“ nepřestal na něj dorážet Brousek. „Jediní, na které si vzpomněl ve své poslední vůli, jste ale vy tři. Jaký k tomu měl důvod? K jakému účelu se domníval, že jeho zatemňovač použijete, pane Weasley?“

„Nejspíš k zhasínání světel,“ zamumlal Ron. „Co jiného bych s ním asi měl dělat?“

Brousek očividně žádný jiný návrh neměl. Okamžik nebo dva ještě Rona přivřenýma očima zkoumavě pozoroval a pak se vrátil k Brumbálově poslední vůli.

„Slečně Hermioně Jean Grangerové odkazuji svoje Bajky barda Beedleho a doufám, že v nich najde zábavu i ponaučení.“

Tentokrát vytáhl z váčku malou knížečku, která vypadala stejně starodávně jako Tajnosti magie nejčernější, schované nahoře v Ronově ložnici. Vazbu měla celou zašpiněnou a místy potrhanou. Hermiona si ji od Brouska beze slova vzala, položila si ji do klína a upřeně se na ni zadívala. Harry viděl, že je titul psaný runami, které se nikdy nenaučil rozluštit. Jak se na knihu díval, ukápla na symboly vytlačené do jejích desek slza.

„Proč myslíte, že vám tu knihu Brumbál odkázal, slečno Grangerová?“ zeptal se Brousek.

„Věděl… věděl, že mám knížky ráda,“ zahuhňala Hermiona a otřela si rukávem oči.

„Proč ale právě tuto knihu?“

„To nevím. Nejspíš si myslel, že se mi bude líbit.“

„Bavila jste se někdy s Brumbálem o šifrách nebo o nějaké jiné metodě předávání tajných zpráv?“

„Ne, nebavila,“ ujistila ho Hermiona a dál si rukávem otírala oči. „A pokud v té knížce ministerstvo za jedenatřicet dnů žádné skryté šifry nenašlo, pochybuji, že bych je našla já.“

Potlačila vzlyknutí. Seděli namačkaní tak těsně na sebe, že dalo Ronovi pořádně zabrat, než dokázal vyprostit ruku a položit ji Hermioně kolem ramenou. Brousek se znovu otočil k poslední vůli.

„Panu Harrymu Jamesi Potterovi,“ četl a Harrymu se náhlým vzrušením stáhly vnitřnosti, „odkazuji Zlatonku, kterou chytil při svém prvním famfrpálovém zápase v Bradavicích, jako připomínku toho, že vytrvalost a obratnost vždy přinášejí zasloužené ovoce.“

Když Brousek vytáhl z váčku drobounký zlatý míček velikosti vlašského ořechu, jehož stříbrná křidélka se jen mdle třepotala, nemohl si Harry pomoci a zaplavil ho výrazný pocit zklamání.

„Proč vám Brumbál odkázal právě tuhle Zlatonku?“ chtěl vědět Brousek.

„Nemám tušení,“ zahučel Harry. „Nejspíš z důvodů, které jste právě četl… aby mi připomněl, čeho může člověk dosáhnout, když… vytrvá… či co se to tam ještě píše.“

„Takže si myslíte, že je to pouhá symbolická upomínka?“

„Asi ano,“ přikývl Harry. „Co by to mohlo být jiného?“

„Otázky tady kladu já,“ odbyl ho Brousek a přisunul si křeslo blíž k pohovce. Teď už i venku houstla padající tma; za okny se nad živým plotem tyčil svatební stan jako bílý duch.

„Všiml jsem si, že váš narozeninový dort má tvar Zlatonky,“ dorážel Brousek dál na Harryho. „Z jakého důvodu?“

Hermiona se posměšně zasmála.

„No, určitě to nebude mít nic společného s tím, že je Harry vynikající chytač,“ prohlásila ironicky. „V polevě je nepochybně schované nějaké tajné poselství od Brumbála!“

„Nemyslím, že by bylo něco schovaného v polevě,“ zamračil se Brousek, „Zlatonka by ale byla vynikající skrýší pro nějaký malý předmět. Nepochybně víte proč, že?“

Harry pokrčil rameny, Hermiona ale odpověděla za něj. Harry si pomyslel, že správné odpovídání na kladené otázky je pro ni tak hluboce vštípeným návykem, že prostě svému nutkání nedokáže odolat.

„Protože Zlatonky mají dotekovou paměť,“ prohlásila.

„Cože?“ podivili se jednohlasně Harry a Ron; oba se vždy domnívali, že Hermiona o famfrpálu prakticky nic neví.

„Správně,“ přitakal Brousek. „Zlatonky se před vypuštěním do hry nikdo nesmí dotknout holou rukou, dokonce ani její výrobce ne, proto pracuje v rukavicích. Má v sobě kouzlo, díky němuž je schopná identifikovat prvního člověka, který na ni položí ruku, a to pro případ sporu, kdo ji chytil první. Tahle Zlatonka,“ zvedl maličký zlatý míček do výše, „si bude pamatovat váš dotek, Pottere. A tak mě napadá, že Brumbál, který měl velice obsáhlé znalosti kouzel a čar, ať už byly jeho ostatní chyby jakékoli, mohl tuhle Zlatonku začarovat tak, abyste ji dokázal otevřít jen a jen vy.“

Harryho srdce se rozbušilo o něco rychleji. Byl si jistý, že má Brousek pravdu. Jak se má ale vyhnout tomu, aby si před ministrovýma očima Zlatonku převzal holou rukou?

„Nic na to neříkáte,“ konstatoval Brousek. „Možná už víte, co se v té Zlatonce skrývá?“

„Nevím,“ odpověděl Harry a lámal si hlavu, jak to zařídit, aby to vypadalo, že se Zlatonky dotkl, ale ve skutečnosti aby na ni nesáhl. Kdyby tak ovládal nitrozpyt, doopravdy ho uměl používat a mohl si přečíst Hermioniny myšlenky! Skoro to slyšel, jak vedle něj pracuje její mozek na plné obrátky.

„Vezměte si ji,“ vyzval ho tiše Brousek.

Harry pohlédl do ministrových žlutých očí a pochopil, že nemá na vybranou a musí poslechnout. Natáhl ruku, Brousek se znovu předklonil a pomalu, s rozmyslem, mu Zlatonku položil do dlaně.

Nic se nestalo. Když se Harryho prsty sevřely kolem Zlatonky, její unavená křidélka se ještě jednou zatřepetala a pak se zklidnila. Brousek, Ron i Hermiona se dál zvědavě dívali na míček, který teď byl částečně schovaný v Harryho dlani, jako by stále doufali, že se nějakým způsobem promění.

„To bylo dramatické,“ poznamenal chladně Harry. Ron i Hermiona se rozesmáli.

„Takže to bude všechno, že ano?“ ozvala se pak Hermiona a začala se zvedat z pohovky.

„Ne tak docela,“ zavrčel Brousek, který se teď tvářil vysloveně naštvaně. „Brumbál vám odkázal ještě jednu věc, Pottere.“

„A co to je?“ zeptal se Harry a znovu se vzrušeně zachvěl.

Brousek se tentokrát ani nenamáhal s hledáním příslušné partie v poslední vůli.

„Meč Godrika Nebelvíra,“ oznámil.

Hermiona a Ron ztuhli. Harry se rozhlédl a čekal, že někde uvidí jílec posázený rubíny, Brousek ale ze svého koženého váčku meč nevytáhl; váček se ostatně zdál příliš malý na to, aby se do něj meč vešel.

„A kde tedy je?“ zeptal se podezíravě Harry.

„Bohužel,“ odpověděl Brousek, „ten meč Brumbálovi nepatřil, takže ho ani nemohl nikomu odkázat. Meč Godrika Nebelvíra je významnou historickou památkou a jako takový patří…“

„Patří Harrymu!“ vyštěkla rozzuřeně Hermiona. „Vybral si ho, byl to Harry, kdo ho našel, skočil mu do ruky z Moudrého klobouku…“

„Podle spolehlivých historických pramenů může meč nabídnout svoje služby kterémukoli nebelvírskému studentovi nebo absolventovi, který je toho hoden,“ opravil ji Brousek. „Ať se tedy Brumbál rozhodl jakkoli, nečiní to z meče výhradní vlastnictví pana Pottera.“ Poškrábal se na špatně oholené tváři a pozorně si Harryho prohlížel. „Proč myslíte, že…“

„Proč mi chtěl Brumbál ten meč dát?“ otázal se Harry a jen s námahou držel na uzdě vztek. „Třeba si myslel, že by se u mě na stěně hezky vyjímal.“

„Tohle není žádná legrace, Pottere,“ zavrčel Brousek. „Chtěl vám ho Brumbál dát proto, že se domníval, že jedině mečem Godrika Nebelvíra je možno porazit Zmijozelova dědice? Chtěl vám ten meč dát proto, Pottere, že se jako mnozí jiní domníval, že právě vy jste osudem předurčen, abyste zničil Toho, jehož jméno nesmíme vyslovit?“

„To je zajímavá teorie,“ ušklíbl se Harry. „Už se někdy někdo pokusil vrazit do Voldemorta meč? Možná by na to mělo ministerstvo nasadit pár lidí, místo aby marnilo čas tím, že rozebírá zatemňovače nebo že ututlává hromadné útěky z Azkabanu. Tímhle jste se tedy zabýval, pane ministře, když jste byl celé dny zavřený ve své kanceláři? Pokoušel jste se otevřít Zlatonku? Lidé umírají, já jsem byl málem jedním z nich, Voldemort mě pronásledoval přes tři hrabství, zabil Pošuka Moodyho, ale vaše ministerstvo se o tom všem nezmínilo jediným slovem, že ne? A přesto čekáte, že s vámi budeme spolupracovat?“

„To už jste tedy přehnal!“ zařval Brousek a vstal; Harry si v tomtéž okamžiku také rychle stoupl. Brousek se k němu kulhavě vrhl a prudce ho šťouchl do prsou špičkou hůlky. Zasyčelo to a hůlka propálila v Harryho tričku díru jak od hořící cigarety.

„Hej!“ křikl Ron, vyskočil a zvedl svoji hůlku, Harry ho ale zarazil. „Ne! Chceš mu dát záminku, aby nás mohl zatknout?“

„Vzpomněl jste si, že nejste ve škole, co?“ ušklíbl se Brousek a těžce Harrymu funěl do obličeje. „Vzpomněl jste si, že nejsem Brumbál, který vám vaši drzost a neposlušnost promíjel? Můžete tu svoji jizvu nosit jako korunu, Pottere, ale žádný sedmnáctiletý kluk mi nebude vykládat, jak mám dělat svoji práci! Je načase, abyste se naučil troše respektu!“

„Je načase, abyste si trochu respektu zasloužil,“ odsekl Harry.

Podlaha se zatřásla, ozval se dusot utíkajících nohou, pak se dveře obývacího pokoje rozletěly dokořán a dovnitř vrazili pan a paní Weasleyovi.

„Měli – měli jsme dojem, že slyšíme…“ začal pan Weasley a s absolutní panikou v očích se díval na Harryho a ministra, stojící tváří v tvář proti sobě.

„…zvýšené hlasy,“ dořekla paní Weasleyová a lapala po dechu.

Brousek od Harryho o několik kroků ustoupil a zadíval se na díru, kterou mu propálil do trička. Očividně litoval, že ztratil sebeovládání.

„To nic – o nic nešlo,“ zavrčel. „Je mi líto… že se k tomu stavíte takhle,“ prohlásil a znovu pohlédl Harrymu zpříma do očí. „Vypadá to, jako byste si myslel, že ministerstvu nejde o totéž, o co jde vám – a o co šlo Brumbálovi. Měli bychom spolupracovat.“

„Nezamlouvají se mi vaše metody, pane ministře,“ zavrtěl hlavou Harry. „Vzpomínáte si?“

Už podruhé zvedl pravici sevřenou v pěst a předvedl Brouskovi jizvy, které se mu stále ještě bíle rýsovaly na hřbetu ruky a vytvářely nápis Nemám vykládat lži. Brouskovi ztuhly rysy v obličeji. Beze slova se odvrátil a kulhavě vyšel z místnosti. Paní Weasleyová si pospíšila za ním a Harry slyšel, jak se zastavila u zadních dveří. „Už je pryč!“ zavolala asi po minutě.

„Co vám chtěl?“ zeptal se pan Weasley a přejížděl očima po Harrym, Ronovi a Hermioně, zatímco se k nim paní Weasleyová spěšně znovu připojila.

„Přišel nám dát, co nám odkázal Brumbál,“ odpověděl Harry. „Teprve teď totiž uvolnili jeho pozůstalost.“

Venku na zahradě, nad stoly prostřenými k večeři, kolovaly všechny tři předměty, které jim Brousek předal, z ruky do ruky. Všichni nadšeně vykřikovali nad zatemňovačem i nad Bajkami barda Beedleho a hlasitě litovali, že Brousek odmítl Harrymu vydat meč, nikdo z přítomných si ale neuměl vysvětlit, proč Brumbál Harrymu ve své závěti odkázal starou Zlatonku. Když si pan Weasley prohlížel zatemňovač už potřetí nebo počtvrté, ozvala se váhavě paní Weasleyová: „Harry, drahoušku, všichni už mají hrozný hlad, nechtěli jsme se pustit do jídla bez tebe… neměla bych podávat večeři?“

Všichni se poněkud uspěchaně najedli, a když pak unisono Harrymu popřáli všechno nejlepší a rychle spořádali velké porce dortu, oslava skončila. Hagrid, který byl sice následujícího dne pozvaný na svatbu, ale příliš velký na to, aby mohl v beztak už přecpaném Doupěti přespat, si odešel postavit stan na přilehlém poli.

„Přijď za námi nahoru,“ šeptl Harry Hermioně, když pomáhali paní Weasleyové uklidit na zahradě. „Až si půjdou všichni lehnout,“ dodal.

Nahoře v podkrovní ložnici se Ron věnoval zkoumání svého zatemňovače a Harry zatím naplnil váček ze scvrččí kůže od Hagrida nikoli zlatem, ale předměty, kterých si nejvíc cenil, byť se některé z nich zdály na pohled zcela bezcenné. Uložil do něj Pobertův plánek, střípek Siriusova kouzelného zrcátka a medailonek se vzkazem od R. A. B. Pevně zatáhl šňůrku a naplněný váček si zavěsil kolem krku, pak zůstal sedět, držel v ruce starou Zlatonku a díval se, jak se její křidélka chabě třepetají. Konečně zaťukala na dveře Hermiona a po špičkách se vkradla dovnitř.

„Ševelissimo,“ zašeptala a mávla hůlkou směrem ke schodišti.

„Já myslel, že tohle zaklínadlo neschvaluješ,“ podotkl Ron.

„Časy se mění,“ odsekla Hermiona. „Tak nám ukaž ten zatemňovač.“

Ron bez řečí zvedl zatemňovač a cvakl jím. Jediná lampa, kterou měli rozsvícenou, okamžitě zhasla.

„Jde o to,“ zašeptala ve tmě Hermiona, „že stejného účinku bychom dosáhli i Peruánským instantním zatmívacím práškem.“

Ozvalo se tiché cvaknutí, koule světla z lampy vylétla zpět ke stropu a znovu celý pokoj ozářila.

„I tak je to ale senzační věc,“ bránil se trochu nedůtklivě Ron. „A podle toho, co Brousek říkal, je to Brumbálův vlastní vynález!“

„To já vím, určitě si na tebe ale v poslední vůli nevzpomněl jen proto, aby nám pomohl zhasínat!“

„Myslíte, že věděl, že ministerstvo jeho pozůstalost zabaví a bude všechno, co nám odkázal, tak důkladně zkoumat?“ zeptal se Harry.

„Určitě,“ ubezpečila ho Hermiona. „Nemohl nám do té závěti napsat, proč nám ty věci odkazuje, to ale ještě nevysvětluje…“

„…proč nám nemohl poskytnout nějaké vodítko, když byl ještě naživu?“ nadhodil Ron.

„Přesně tak,“ přikývla Hermiona, která teď listovala stránkami Bajek barda Beedleho. „Pokud jsou ty předměty tak důležité, že nám je musel poslat přímo ministerstvu pod nosem, myslela bych, že nám taky dá vědět, proč to dělá… pokud mu to ovšem nepřipadalo samozřejmé.“

„V tom případě mu to tedy připadalo špatně, co?“ zabručel Ron. „Vždycky jsem říkal, že je to cvok. Génius a všechno to ostatní, ale tak trochu na hlavu. Odkázat Harrymu starou Zlatonku – co tím zatraceně myslel?“

„Nemám ponětí,“ přiznala Hermiona. „Když tě Brousek přinutil, aby sis ji vzal, Harry, byla jsem si stoprocentně jistá, že se něco stane!“

„Jo, já vím,“ přikývl Harry a tep se mu zrychlil, když Zlatonku zvedl v prstech. „Jenže zrovna před Brouskem nemělo smysl se moc snažit, nemyslíš?“

„Co tím chceš říct?“ nechápala Hermiona.

„Zlatonka, kterou jsem chytil ve svém prvním famfrpálovém zápase,“ připomněl jí Harry. „Nevzpomínáš si?“

Hermiona se tvářila absolutně nechápavě, zato Ron vyprskl a horečně ukazoval z Harryho na Zlatonku a zase zpátky, dokud nebyl znovu schopen promluvit.

„To byla ta, cos ji málem spolkl!“

„No právě,“ přitakal Harry a s bušícím srdcem přitiskl k Zlatonce ústa.

Neotevřela se. V Harrym se vzedmula vlna rozčilení a hořkého zklamání; užuž si chtěl zlatý míček položit zpátky do klína, když Hermiona vyjekla.

„Písmo! Je na ní něco napsané, honem, podívej se!“

Překvapením a vzrušením málem Zlatonku upustil. Hermiona měla pravdu. Do jejího hladkého zlatého povrchu, kde ještě před několika vteřinami nic nebylo, jako by byla vyrytá čtyři slova, napsaná tenkým nakloněným písmem, v němž Harry poznával Brumbálův rukopis:

Otevírám se na konci.

Sotva si stačil slova přečíst, jak rychle zmizela.

„Otevírám se na konci… Co to má znamenat?“

Hermiona i Ron zavrtěli hlavou a zatvářili se bezradně.

„Otevírám se na konci… na konci… Otevírám se na konci…“

Ať ale slova opakovali, kolikrát chtěli, a dávali jim nejrůznější přízvuk, nedokázali v nich najít žádný skrytý význam.

„A co ten meč?“ zeptal se Ron konečně, když se definitivně vzdali dalších pokusů o rozšifrování nápisu na Zlatonce. „Proč chtěl, aby měl Harry ten meč?“

„A proč mi to nemohl prostě říct?“ dodal tiše Harry. „Byl přece tam, visel přímo na stěně jeho pracovny celý minulý školní rok, když jsme spolu mluvívali! Jestli mu tak záleželo na tom, abych ho měl, proč mi ho nedal už tehdy?“

Měl pocit, jako by seděl u zkoušky a měl před sebou otázku, na kterou by za normálních okolností měl být schopen odpovědět, mozek mu ale pracoval pomalu a neochotně. Bylo snad něco, co mu při těch dlouhých hovorech, které s Brumbálem celý školní rok vedl, uniklo? Měl by snad vědět, co to všechno znamená? Očekával od něj Brumbál, že to pochopí?

„A pokud jde o tu knížku,“ ozvala se Hermiona, „Bajky barda Beedleho… v životě jsem o nich neslyšela!“

„Že jsi v životě neslyšela o Bajkách barda Beedleho?“ pohlédl na ni nedůvěřivě Ron. „Děláš si legraci, co?“

„Ne, nedělám!“ ujistila ho překvapeně Hermiona. „Copak ty je znáš?“

„No samozřejmě!“

Harry vzhlédl, protože to ho zaujalo. Že by se našla nějaká kniha, kterou Ron četl a Hermiona ne? To se ještě nikdy nestalo. Ron ale jejich údiv zjevně vůbec nechápal.

„No tak, nechte toho! Beedle je přece údajný autor všech klasických dětských pohádek, ne? Ferdinandova fantastická fontána… Čaroděj a skákající hrnec… Králíček Šmudlíček a jeho užvaněný košťál…“

„Cože?“ zachichotala se Hermiona. „Jak že se jmenovala ta poslední?“

„Dejte už pokoj!“ zaprskal Ron a nevěřícně se díval z Harryho na Hermionu. „Přece musíte znát králíčka Šmudlíčka…“

„Moc dobře přece víš, Rone, že jsme Harry i já vyrůstali v mudlovských rodinách!“ ohradila se Hermiona. „Tyhle pohádky jsme jako malí neposlouchali, nám vyprávěli Sněhurku a sedm trpaslíků, Popelku…“

„Co je to, nějaká nemoc?“ chtěl vědět Ron.

„Takže tohle jsou pohádky?“ ujišťovala se Hermiona a znovu se sklonila k runám.

„Jo,“ přisvědčil nejistě Ron. „Chci říct, že se vlastně jen říká, víš, že všechny ty staré pohádky pocházejí od Beedleho. Jak vypadají v původní podobě, to nevím.“

„Zajímalo by mě ale, proč si Brumbál myslel, že bych si je měla přečíst.“

Odněkud zdola se ozvalo zapraskání.

„To bude nejspíš jen Charlie. Když mamka usnula, jde si asi nechat znova narůst vlasy,“ zamumlal nervózně Ron.

„Stejně už bychom měli jít spát,“ zašeptala Hermiona. „Asi by nebylo dobré, kdybychom zítra zaspali.“

„To určitě ne,“ souhlasil Ron. „Svatební veselí by nejspíš trochu pokazilo, kdyby ženichova matka spáchala trojnásobnou brutální vraždu. Já zhasnu.“

A když Hermiona vyklouzla z pokoje, znovu cvakl zatemňovačem.

kapitola osmá

Svatba

Následujícího dne ve tři hodiny odpoledne stáli Harry, Ron, Fred a George před velkým bílým stanem v ovocném sadu a očekávali příchod svatebních hostů. Harry vypil pořádnou dávku mnoholičného lektvaru a byl nyní přesným dvojníkem jakéhosi zrzavého mudlovského mladíka z místní vesnice Vydrníku svatého Drába, jemuž Fred pomocí přivolávacího kouzla ukradl pár vlasů. Rozhodli se Harryho představovat jako ‚bratránka Barnyho‘ a spoléhat na to, že se v davu weasleyovských příbuzných ztratí.

Všichni čtyři pevně svírali v rukou kopie zasedacího pořádku, aby mohli každému pomoci najít jeho místo. Už o hodinu dřív dorazil zástup číšníků v bílých hábitech doprovázených zlatě oděnou kapelou a všichni čarodějní příslušníci obou skupin momentálně seděli pod nedalekým stromem. Harry viděl, jak se nad skupinkou vznáší modravý oblak kouře z dýmek.

Za Harryho zády bylo vchodem vidět dovnitř do stanu, kde stály zdánlivě nekonečné řady vratkých zlatých židlí, rozmístěných po obou stranách dlouhého purpurově červeného koberce. Stanové tyče byly obaleny bílými a zlatými květy. Přesně nad místem, kde měli zanedlouho Bill a Fleur uzavřít manželský svazek, upevnili Fred s Georgem obrovskou spoustu zlatých balonků. Venku nad trávníkem a zastřiženým živým plotem lenivě poletovali motýli a včely. Harry se cítil poněkud nepohodlně. Ten mladý mudla, jehož podobu na sebe vzal, byl o něco tlustší než on, takže ho společenský hábit v plném svitu letního slunce trochu škrtil a bylo mu v něm vedro.

„Až se budu ženit já,“ prohlásil Fred a povolil si límeček hábitu, „rozhodně se nebudu žádným z těchhle nesmyslů zatěžovat. Můžete si na sebe všichni vzít, co budete chtít, a dokud nebude po svatbě, sešlu na mamku kouzlo úplného spoutání.“

„Dnes ráno to s ní docela šlo,“ poznamenal George. „Trochu si pobrečela, že tady není Percy, ale kdo by o něj stál? A hrome, připravte se – už jdou, podívejte!“

Kde se vzaly tu se vzaly, začaly se na opačném konci dvorku postupně trousit pestrobarevně oděné postavy. Během několika minut utvořily průvod, který se jako had pomalu přesunoval zahradou ke svatebnímu stanu. Na kloboucích čarodějek se třepetaly exotické květiny a mávali křídly kouzelní ptáčci, zatímco na kravatách mnoha kouzelníků se třpytily drahé kameny; jak se společnost blížila ke stanu, byl šum vzrušeného šepotu stále hlasitější, až v něm bzukot včel zcela zanikl.

„Ty kráso!“ zaradoval se George a natahoval krk, aby lépe viděl. „Řekl bych, že vidím hned několik dívek, které jsou spřízněné s vílami. Někdo jim bude muset vysvětlit naše anglické zvyky. Postarám se o ně…“

„Ne tak hrrr, Bezouško,“ zarazil ho Fred a prosmýkl se kolem skupinky postarších štěbetajících čarodějek, které šly v čele průvodu. „Prosím – permettez-moi, abych assister vous,“ oslovil párek pohledných francouzských dívek, které se zahihňaly a dovolily mu, aby je uvedl dovnitř. Georgeovi připadly do péče postarší čarodějky a Ron se ujal Perkinse, dlouholetého ministerského spolupracovníka pana Weasleyho. Na Harryho zbyl silně nahluchlý starý manželský pár.

„Nazdárek,“ ozval se dobře známý hlas, když znovu vyšel ze stanu; zjistil, že v čele fronty čekajících stojí Tonksová s Lupinem. Tonksová si na svatbu přebarvila vlasy na blond. „Artur nám prozradil, že jsi ten kudrnatý. Omlouvám se za včerejší večer,“ dodala šeptem, když je Harry vedl uličkou. „Ministerstvo je momentálně velice silně zaujaté proti vlkodlakům, takže jsme si říkali, že by ti rozhodně neprospělo, kdyby nás tam Brousek viděl.“

„To je v pořádku, já to chápu,“ ujistil je Harry a adresoval svoji odpověď spíš Lupinovi než Tonksové. Lupin mu věnoval letmý úsměv, když se od něj ale odvrátili, viděl Harry, že mu obličej opět zbrázdily vrásky trápení. Nechápal to, neměl však čas o tom přemýšlet: Hagrid totiž právě způsobil jistý rozruch. Nepochopil správně Fredovy pokyny a místo na kouzelně zvětšenou a zesílenou židli, která pro něj byla vyhrazena v poslední řadě, se posadil na pět normálních židliček. Ty teď připomínaly velkou hromadu zlatých zápalek.

Zatímco pan Weasley napravoval způsobené škody a Hagrid se halasně omlouval každému, kdo byl ochoten ho poslouchat, pospíšil si Harry zpět ke vchodu, kde našel Rona stát tváří v tvář neobyčejně výstředně vyhlížejícímu kouzelníkovi. Byl to nepatrně šilhavý chlapík s dlouhými bílými vlasy až na ramena, které byly nadýchané jako cukrová vata. Na hlavě měl čepičku, jejíž střapec mu klinkal u nosu, a na sobě hábit tak křiklavého odstínu vaječného žloutku, že při pohledu na něj slzely oči. Na zlatém řetízku kolem krku se mu třpytil jakýsi zvláštní symbol, podobný trojhrannému oku.

„Xenofilius Láskorád,“ představil se a napřáhl k Harrymu ruku, „bydlíme s dcerou hned tady za kopečkem. Od Weasleyových je hrozně laskavé, že nás pozvali. Vy ale nejspíš moji Lenku znáte, že?“ dodal na Ronovu adresu.

„Jistě,“ přikývl Ron. „Nepřišla s vámi?“

„Zdržela se v té okouzlující zahrádce, aby se pozdravila s trpaslíky, je jimi tak báječně zamořená! Jak málo kouzelníků si uvědomuje, čemu všemu se můžeme od moudrých malých trpaslíků přiučit – měl bych ale spíš používat jejich řádné jméno, Gernumbli gardensi.“

„Ti naši znají spoustu skvělých nadávek,“ připustil Ron, „myslím ale, že se je naučili od Freda a George.“

Uváděl právě do stanu skupinku kouzelníků, když se objevila udýchaná Lenka.

„Ahoj, Harry!“ pozdravila.

„Ehm… jmenuju se Barny,“ zachrčel užasle Harry.

„No ne, změnili ti i jméno?“ zeptala se zaujatě Lenka.

„Jak jsi poznala…“

„Přece podle toho, jak se tváříš,“ vysvětlila.

Stejně jako otec měla na sobě i Lenka jasně žlutý hábit, s nímž navíc ladila velká slunečnice v jejích vlasech. Když Harryho oči přivykly té oslepující barvě, byl výsledný dojem docela příjemný.

Alespoň jí tentokrát nevisely z uší ředkvičky.

Xenofiliusovi, který byl plně zaujat hovorem s nějakým známým, krátká slovní výměna mezi Lenkou a Harrym unikla. Rozloučil se s kolegou a otočil se ke své dceři, která zdvihla jeden z prstů a pochlubila se: „Podívej, tati – ten trpaslík mě dokonce kousl!“

„No to je báječné! Trpasličí sliny mají úžasně blahodárné účinky!“ zaradoval se pan Láskorád, popadl Lenčin natažený prst a pozorně si prohlížel krvácející stopy po zubech. „Lenko, poklade můj, kdybys dnes cítila, že v tobě kvasí nějaké nové nadání – třeba nečekané nutkání ke zpěvu operních árií nebo k recitaci v jazyce vodních lidí – nebraň se tomu! Mohlo by to znamenat, že tě Gernumbli obdarovali!“

Ron, který kolem nich právě procházel opačným směrem, hlasitě vyprskl.

„Ronovi je to možná k smíchu,“ odtušila naprosto nevzrušeně Lenka, zatímco ji i Xenofiliuse Harry odváděl k jejich místům, „ale otec odvedl na výzkumu trpasličích kouzel velký kus práce.“

„Vážně?“ zahučel Harry, který se už dávno naučil nezpochybňovat zvláštní názory Lenky ani jejího otce. „A určitě nechceš, abych ti na to kousnutí něco dal?“

„Ne, to bude dobré,“ zavrtěla hlavou Lenka, zasněně si prst strčila do pusy a prohlížela si Harryho od hlavy k patě. „Vypadáš báječně. Říkala jsem tátovi, že většina lidí bude nejspíš ve společenských hábitech, jenže on je přesvědčený, že na svatbě by se měly nosit barvy slunce; přinášejí totiž štěstí, víš?“

Ve chvíli, kdy pomalu odkráčela za otcem, se opět objevil Ron, jehož paže se pevně držela jakási postarší čarodějka. Díky skobovitému nosu, zarudlým očím a klobouku s dlouhými růžovými péry působila dojmem nerudného plameňáka.

„…a vlasy máš nějak moc dlouhé, Ronalde, na okamžik jsem si tě málem spletla s Ginevrou. U Merlinovy brady, co to má na sobě Xenofilius Láskorád? Vypadá jako omeleta. A co ty jsi zač?“ štěkla na Harryho.

„Ach ano, tetičko Muriel, to je náš bratránek Barny.“

„Další Weasley? Množíte se jako trpaslíci. Není tady Harry Potter? Doufala jsem, že se s ním seznámím. Myslela jsem, že je to tvůj kamarád, Ronalde, nebo ses jen tak vychloubal?“

„Ne – nemohl přijít…“

„Hmm. Našel si nějakou výmluvu, co? Takže to není tak beznadějný tupec, na jakého vypadá na fotografiích v novinách. Zrovna jsem vysvětlovala nevěstě, jak by si měla nasadit moji čelenku,“ zahulákala na Harryho. „Je to skřetí práce, rozumíš, dědí se v mé rodině už celá staletí. Ta Fleur je docela pohledné děvče, ale přece jen – je to Francouzka. No dobrá, dobrá, najdi mi nějaké pěkné místo, Ronalde, je mi sto sedm let a neměla bych tady dlouho takhle postávat.“

Když Ron procházel kolem Harryho, střelil po něm výmluvným pohledem, zmizel a delší dobu se neobjevil – než se u vchodu znovu setkali, stačil Harry uvést na místo tucet dalších hostů. Stan už byl skoro plný a konečně se před ním přestala tvořit fronta.

„Tetička Muriel, to je jako zlý sen,“ stěžoval si Ron a otíral si rukávem pot z čela. „Jezdívala k nám každý rok na Vánoce, pak se ale díkybohu urazila, když jí u večeře nechali Fred s Georgem vybuchnout pod židlí bombu hnojůvku. Taťka vždycky říká, že je kvůli tomu určitě vyškrtla z poslední vůle – jako by jim na tom záleželo, když budou takhle pokračovat, budou z nich brzo největší boháči z celé rodiny… No ne,“ zarazil se a několikrát rychle zamrkal, když spatřil, že se k nim rychlým krokem blíží Hermiona. „Vypadáš úžasně!“

„Proč vždycky ten užaslý tón?“ odsekla Hermiona, ale usmívala se. Měla na sobě rozevláté lila šaty a střevíčky stejné barvy na vysokém podpatku; vlasy měla učesané a lesklé. „Tvoje pratetička Muriel si to nemyslí. Potkala jsem ji nahoře, zrovna když předávala Fleur tu čelenku. ‚Ach můj bože, to je ta mudlovská holka?‘ zavrčela a pak ještě řekla: ‚Stojí celá nakřivo a má vyzáblé kotníky.‘“

„Neber si to osobně,“ utěšoval ji Ron, „ona je takhle hrubá na každého.“

„To mluvíte o Muriel?“ zajímal se George, který se právě i s Fredem vynořil ze stanu. „Jo, zrovna mi řekla, že mám jedno ucho větší než druhé. Babizna jedna. Škoda ale, že už tu s námi není strejda Bilius, s tím byla vždycky na svatbách hrozná legrace.“

„Nebyl to ten, co viděl Smrtonoše a čtyřiadvacet hodin nato umřel?“ chtěla vědět Hermiona.

„Jo, je fakt, že ke konci života z něj byl tak trochu podivín,“ připustil George.

„Než mu ale začalo harašit, byl srdcem i duší každé oslavy,“ prohlásil Fred. „Dokázal vypít celou láhev ohnivé whisky, pak vyběhl na taneční parket, zvedl si hábit a tahal si chomáče kytek z…“

„Ano, musel to být vážně roztomilý chlapík,“ utrousila Hermiona, zatímco Harry se prohýbal smíchy.

„Z nějakého důvodu se nikdy neoženil,“ dodal Ron.

„To mě udivuje,“ ušklíbla se Hermiona.

To už se všichni chechtali tak hlasitě, že si ani jeden z nich nevšiml příchodu opožděného hosta, tmavovlasého mladíka s velkým zahnutým nosem a hustým černým obočím, dokud nestrčil Ronovi pod nos pozvánku a s očima upřenýma na Hermionu neřekl: „Vypadáš móc skvěle.“

„Viktore!“ vykřikla Hermiona a upustila malou korálkovou kabelku, která žuchla na zem mnohem hlasitěji, než odpovídalo její velikosti. Když se pro ni celá zrudlá v obličeji sehnula, vykoktala: „Nevěděla jsem, že… můj ty bože… To je skvělé, že… Jak se ti daří?“

Ronovy uši opět zaplály sytě červenou barvou. Pohlédl na Krumovu pozvánku, jako by na ní nevěřil jedinému slovu, a přehnaně hlasitě se zeptal: „Kde se tady bereš?“

„Pozvala mě Fleur,“ odpověděl Krum se zdviženým obočím.

Harry, který proti Krumovi nic neměl, si s ním potřásl rukou a pak, protože měl pocit, že bude rozumnější uklidit ho z Ronovy blízkosti, nabídl, že mu ukáže místo.

„Tvuj kamarád, on nema rádost, že mě vidí,“ poznamenal Krum, když vešli do nyní už zcela zaplněného stanu. „Nebo jste vy snad příbuzní?“ dodal s pohledem na Harryho kudrnaté zrzavé vlasy.

„Je to můj bratranec,“ zahučel Harry, ale Krum ho doopravdy neposlouchal. Jeho příchod vyvolal poprask, zejména mezi vílími sestřenkami; koneckonců byl slavný famfrpálista. Svatebčané stále ještě otáčeli krky, aby si ho mohli lépe prohlédnout, když se uličkou spěšně přihnali Ron, Hermiona, Fred a George.

„Je načase posadit se,“ houkl Fred na Harryho, „jinak nás nevěsta převálcuje.“

Harry, Ron a Hermiona zaujali svá místa v druhé řadě za Fredem a Georgem. Hermiona byla v obličeji zrůžovělá a Ronovy uši stále rudě zářily. Po chvíli se naklonil k Harrymu a zamumlal: „Viděls, jakou si nechal narůst přiblblou bradku?“

Harry jen neutrálně zabručel.

Prohřátý stan zaplnila atmosféra napjatého očekávání a ze všeobecného tichého šepotu vynikaly jen občasné výbuchy vzrušeného smíchu. Uličkou prošli pan Weasley s manželkou, usmívali se a kynuli na pozdrav příbuzným. Paní Weasleyová měla na sobě zbrusu nový ametystově fialový hábit a klobouk téže barvy.

O chviličku později se v přední části stanu zvedli Bill a Charlie, oba ve společenských hábitech, v jejichž knoflíkové dírce měl každý velkou bílou růži. Fred obdivně zahvízdal a mezi vílími sestřenkami se zvedla vlna pobaveného chichotání. Pak shromáždění utichlo, když zazněla hudba, která jako by se ozývala ze zlatých balonků.

„Áááách!“ vydechla Hermiona, otočila se na židli a pohlédla ke vchodu do stanu.

Z řad shromážděných kouzelníků a čarodějek se ozval masový hlasitý povzdech, když do uličky mezi židlemi vkročili monsieur Delacour a Fleur – dcera se nesla, jako by se ani nedotýkala země, zatímco otec se kolébal ze strany na stranu a široce se usmíval. Fleur měla na sobě velice prosté bílé šaty a zdálo se, že kolem sebe šíří pronikavou stříbřitou záři. Vedle jejího půvabu obvykle všichni ostatní vypadali mdle a obyčejně, dnes ale tato záře zkrášlovala každého, na koho dopadla. Ginny a Gabriela, obě ve zlatých šatech, se zdály být ještě hezčí než jindy, a když Fleur došla k Billovi, vypadalo to, jako by se s Fenrirem Šedohřbetem v životě nesetkal.

„Dámy a pánové,“ zazněl lehce zpěvavý hlas a Harry mírně šokován spatřil, že tentýž drobný kouzelník s chomáčovitými vlasy, který vedl slavnostní obřad při Brumbálově pohřbu, teď stojí před Billem a Fleur. „Sešli jsme se tu dnes, abychom oslavili spojení dvou věrných duší…“

„Ano, díky té mé čelence to všechno vypadá velice hezky,“ poznamenala značně znělým šepotem tetička Muriel. „Musím ale říct, že ty šaty, co má Ginevra, mají až příliš hluboký výstřih.“

Ginny se s rozpustilým úšklebkem ohlédla, mrkla na Harryho a honem se zase otočila zpět. Harryho mysl se zatoulala daleko od stanu, vrátil se ve vzpomínkách k těm odpoledním, která strávil jen v Ginnyině společnosti v osamělých zákoutích školních pozemků. Zdálo se mu to strašně dávno; už tehdy měl vždy dojem, že je to přespříliš krásné, aby to mohlo vydržet, a připadal si, jako by ty hodiny štěstí kradl ze života nějakého normálního člověka, někoho, kdo nemá na čele jizvu tvaru blesku…

„Williame Arture, bereš si Fleur Izabelu…?“

V první řadě paní Weasleyová i madame Delacourová tiše štkaly do malých krajkových kapesníčků. Hlasité troubení ze zadní části stanu dávalo všem přítomným na vědomí, že Hagrid vytáhl jeden ze svých kapesníků velikosti ubrusu. Hermiona se otočila a zářivě se usmála na Harryho – i ona měla oči zalité slzami.

„…tímto vás po zbytek života prohlašuji za muže a ženu.“

Kouzelník s chomáčovitými vlasy zvedl hůlku vysoko nad Billovu a Fleuřinu hlavu, novomanžele zasypala sprška stříbrných hvězd, které se spirálovitě snášely k zemi kolem jejich postav přitulených k sobě. Fred s Georgem dali vlastním příkladem signál k jásavému potlesku a zlaté balonky nad ženichem a nevěstou v tomtéž okamžiku popraskaly: vylétlo z nich hejno rajek doprovázených maličkými zlatými zvonečky a jejich zpěv a cinkot se přidaly k všeobecnému halasu.

„Dámy a pánové!“ zvolal kouzelník s chomáčovitými vlasy. „Buďte tak laskavi a povstaňte!“

Všichni přítomní za doprovodu hlasitého hudrování tetičky Muriel vstali a kouzelník mávl hůlkou. Židle, na nichž hosté seděli, se elegantně zvedly do vzduchu a plátěné stěny stanu zmizely, takže společnost stála pod přístřeškem neseným zlatými tyčemi, s nádherným výhledem na okolní krajinu a do sadu zalitého sluncem. V dalším okamžiku se ze středu stanu rozlilo jezírko roztaveného zlata a vytvořilo blyštivý taneční parket. Vznášející se židle se seskupily kolem stolků přikrytých bílými ubrusy a všechno se elegantně sneslo na zem kolem parketu. Zlatě oděná kapela se nahrnula na malé pódium.

„Dobrá práce,“ přikývl pochvalně Ron, když se odevšud vyrojili číšníci – někteří na stříbrných podnosech roznášeli dýňovou šťávu, máslový ležák a ohnivou whisky, jiní se prohýbali pod tácy s hromadami zákusků a obložených chlebíčků.

„Měli bychom jim jít poblahopřát!“ prohlásila Hermiona, která stála na špičkách, aby viděla místo, kde Bill a Fleur zmizeli uprostřed davu gratulantů.

„Na to bude čas potom,“ pokrčil rameny Ron, popadl z podnosu kolem kráčejícího číšníka tři máslové ležáky a podal jeden Harrymu. „Poběž, Hermiono, najdeme si stůl… tam ne! Nikde blízko Muriel…“

Převedl je přes prázdný taneční parket a celou dobu se rozhlížel doprava i doleva; Harry si byl jistý, že se dívá po Krumovi. Než stačili dojít na opačnou stranu stanu, byla už většina míst obsazená – nejvíc volných židlí bylo u stolku, kde seděla samotná Lenka.

„Můžeme si přisednout?“ zeptal se Ron.

„No jistě,“ přikývla radostně. „Táta šel zrovna Billovi a Fleur předat náš dar.“

„Co to je, doživotní zásoba lichokořenů?“ zajímal se Ron.

Hermiona se ho pokusila pod stolem kopnout, místo něj ale trefila Harryho. Harrymu bolestí vytryskly slzy a na chvilku přestal sledovat, o čem je řeč.

Kapela spustila. Bill a Fleur se za obrovského potlesku postavili na parket jako první; po chvíli za nimi přivedl pan Weasley madame Delacourovou a vzápětí se dostavili i Fleuřin otec s paní Weasleyovou.

„Tahle písnička se mi líbí,“ poznamenala Lenka, začala se pohupovat v rytmu valčíkové melodie a o několik vteřin později vstala a došla k parketu, kde se zcela sama se zavřenýma očima otáčela na místě a mávala rukama.

„No není skvělá, co říkáte?“ prohodil obdivně Ron. „Nikdy nezklame.“

Úsměv mu však z tváře vzápětí zmizel; na Lenčinu uvolněnou židli se posadil Viktor Krum. Hermiona se zdála být potěšená a zneklidněná zároveň, Krum jí ale tentokrát nepřišel skládat žádné poklony. „Co je to tam v žlutém za chlápa?“ zeptal se zamračeně.

„To je Xenofilius Láskorád, otec jedné naší kamarádky,“ informoval ho Ron. Výbojný tón jeho hlasu naznačoval, že by se Láskorádovi neměl nikdo vysmívat, byť k tomu svým vzhledem zjevně provokuje. „Pojď si zatančit,“ vyzval znenadání Hermionu.

Zatvářila se zaraženě i potěšeně zároveň a vstala. Hned nato se oba ztratili v houstnoucí tlačenici na tanečním parketu.

„Tak oni teď spólu chodi?“ zeptal se Krum, jehož to na okamžik odvedlo od tématu.

„No… dalo by se to tak říct,“ zabručel Harry.

„A kdo jsi ty?“ otázal se Krum.

„Barny Weasley.“

Potřásli si rukama.

„Póslyš, Barny – ty znáš toho chlápa Láskoráda dobře?“

„Ne, dnes jsem ho viděl prvně. Proč?“

Krum se zakaboněně díval přes okraj své sklenice a sledoval, jak se Xenofilius na opačné straně parketu baví s několika dalšími kouzelníky.

„Protože,“ ozval se pak, „kdyby to nébyl host od Fleur, vyzval bych ho tády a teď na souboj za to, že nosí na prsou to ohávne znaméni.“

„Znamení?“ podivil se Harry a také se na Xenofiliuse podíval. Na hrudi se mu třpytilo to zvláštní trojhranné oko. „Proč? Co je na něm špatného?“

„Grindelwald. To je Grindelwalda znaméni.“

„Grindelwaldovo… toho černokněžníka, kterého porazil Brumbál?“

„Ták přésně.“

Krumovy čelistní svaly se chvíli pohybovaly, jako by přežvykoval, a pak znovu promluvil. „Grindelwald – on zábil mnoho lidu, i mojého dědečka. Sámozřejmě, ve vaší zemi on nikdy neměl tákovou moc, řikálo se, že se bóji Brumbála – a měl táky proč, když se vezme, jak skončil. Tóhle ale…“ Ukázal na Xenofiliuse prstem. „Tóhle je jeho symbol, okámžitě já ho poznál. Grindelwald ho vyryl v Kruvalu do zdi, když on tam studovál. Pár pitómců si ho obkreslováli na knihy nebo na oblečéni, oni mysléli, že tim bude šok, že na někoho dojem tim uděláji – dokud jsme my, co díky Grindelwaldu o přibuzné příšli, lepšímu chování je nenáučili.“

Krum si zmáčkl klouby, až hrozivě zapraskaly, a zlověstně na Xenofiliuse zahlížel. Harry z toho byl úplně vedle. Připadalo mu neuvěřitelné, že by byl Lenčin otec přívržencem černé magie, a navíc se zdálo, že nikdo jiný v celém stanu ten trojhranný runovitý tvar nepoznal.

„Víš… no… víš docela jistě, že je to Grindelwaldovo…“

„Nemýlim se,“ ujistil ho chladně Krum. „Několik léta já kolem toho znaméni chodil, znám dobře to.“

„No, taky je možné,“ pokračoval Harry, „že Xenofilius sám neví, co vlastně ten symbol znamená. Láskorádovi jsou dost… neobvyklá rodina. Klidně se mohlo stát, že na něj někde narazil a myslel si, že je to průřez hlavou muchlorohého chropotala nebo něco takového.“

„Pruřez čeho?“

„No, já sám nevím, co to ti chropotalové jsou, ale Xenofilius i s dcerou po nich prý jezdívají každé prázdniny pátrat…“

Harry se nemohl zbavit pocitu, že si při vysvětlování výstředností Lenky a jejího otce nevede právě nejlíp.

„To je ona,“ vyhrkl a ukázal na osaměle tančící dívku, která si mávala rukama kolem hlavy, jako by odháněla mouchy.

„Proč ona tóhle dělá?“ podivil se Krum.

„Nejspíš se chce zbavit strachopuda,“ odpověděl Harry, který poznával její příznačná gesta.

Krum se zatvářil, jako by si nebyl jistý, jestli si z něj Harry neutahuje. Vytáhl zpod hábitu hůlku, výhružně si jí poklepal o stehno a ze špičky vylétla sprška jisker.

„Gregorovič!“ vyhrkl Harry tak hlasitě, až sebou Krum polekaně škubl, Harry byl ale tak unesen vzrušením, že si toho vůbec nevšiml. Při pohledu na Krumovu hůlku si konečně vzpomněl – viděl v duchu Ollivandera, jak ji před turnajem tří kouzelnických škol bere do ruky a pečlivě ji zkoumá.

„Co s nim má být?“ zeptal se podezřívavě Krum.

„Je to výrobce hůlek!“

„To já vim,“ zaškaredil se Krum.

„Vyrobil tvoji hůlku! Proto jsem si vzpomněl na… na famfrpál!“

„Jak ty viš, že Gregorovič móji hůlku vyróbil?“

„Někde… někde jsem to nejspíš četl,“ vysvětloval Harry.

„V nějakém… v nějakém rozhovoru pro tvoje fanoušky,“ vymýšlel si zoufale, Krum se ale zatvářil smířlivěji.

„Ani nevzpominám, že já někdy s fánoušky o své hůlce té bávil,“ zahučel.

„Jo… takže… jakpak se teď Gregorovičovi vede?“

Krum na něj nechápavě pohlédl.

„On už před několik léta odéšel na odpočinek. Já byl jeden z poslédnich, kdo hulku tu od Gregoroviče koupil. Jsou nejlépši – i když sámozřejmě vim, že vy Briti nedáte na Ollivandera dopústit.“

Harry neodpověděl. Předstíral, že stejně jako Krum pozoruje tančící páry, usilovně přitom ale přemýšlel. Voldemort tedy hledal proslaveného výrobce hůlek a nad tím, co ho k tomu vedlo, nebylo třeba se nijak zvlášť pozastavovat – důvodem bylo nepochybně to, co udělala Harryho hůlka onoho večera, kdy ho Voldemort pronásledoval po obloze. Hůlka z cesmínového dřeva s perem ptáka fénixe zvítězila nad vypůjčenou hůlkou, což Ollivander nepředvídal a bylo to nad jeho chápání. Dokáže to Gregorovič vyhodnotit lépe? Je opravdu větší odborník než Ollivander? Ví toho o tajemstvích hůlek víc než on?

„Tám ta je taky móc hezka holka,“ poznamenal Krum a vrátil tak Harryho do reality. Ukazoval na Ginny, která se právě připojila k Lence. „Ona taky je tvóje přibuzna?“

„Jo,“ zavrčel Harry, kterému začal Krum náhle lézt na nervy, „a taky už s někým chodí. Je to chlap jako hora a děsně žárlí. Na tvém místě bych si s ní nic nezačínal.“

Krum si zklamaně povzdechl.

„Co je z tóho,“ zabručel, dopil pohár a zvedl se od stolu, „mít mezinárodni slávu famfrpálista, když všechny hezké hólky už zadáne?“

Nato se zvedl a odešel. Harry si od kolemjdoucího číšníka vzal obložený chlebíček a zamířil podél zaplněného tanečního parketu na jeho opačnou stranu. Chtěl najít Rona a povědět mu o Gregorovičovi, jenže Ron tančil s Hermionou a byl přímo uprostřed parketu. Opřel se proto o jeden ze zlatých sloupů, díval se na Ginny, která tančila s Fredovým a Georgeovým kamarádem Leem Jordanem, a snažil se necítit roztrpčenost při vzpomínce na slib, který Ronovi dal.

Ještě nikdy v životě na žádné svatbě nebyl, takže nemohl posoudit, nakolik se kouzelnické oslavy liší od těch mudlovských, byl si ale vcelku jistý, že na mudlovské svatbě by se nenašel svatební dort s figurkami dvou fénixů, kteří se při prvním zakrojení vznesli do vzduchu a odlétli, ani láhve šampaňského samy od sebe plující mezi hosty. Když se začalo schylovat k večeru a v setmělém prostoru pod přístřeškem, nyní osvětleném vznášejícími se zlatými lucernami, se objevovaly první můry, nabývala zábava stále nevázanějšího charakteru. Fred a George se už dávno ztratili ve tmě se dvěma Fleuřinými sestřenicemi. Charlie, Hagrid a nějaký boubelatý kouzelník v nachově rudém tralaláčku zpívali v koutě Baladu o hrdinném Odovi.

Když se v jednu chvíli Harry vnořil do davu, aby unikl jakémusi Ronovu opilému strýci, který si nebyl jistý, jestli v něm poznává nebo nepoznává svého syna, všiml si, že u jednoho stolu sedí o samotě nějaký starý kouzelník. Jeho rozčepýřené bílé vlasy trochu připomínaly povadlé pampeliškové chmýří a fez na nich byl celý prožraný od molů. Kouzelník mu připadal jaksi povědomý: Harry usilovně pátral v paměti, odkud by ho asi mohl znát, a náhle si uvědomil, že před ním sedí Elfias Dóže, člen Fénixova řádu a autor Brumbálova nekrologu.

Přistoupil blíž k němu.

„Smím si přisednout?“

„Samozřejmě, samozřejmě,“ přikývl Dóže poměrně vysokým, dýchavičným hlasem.

Harry se k němu naklonil.

„Pane Dóže, já jsem Harry Potter.“

Kouzelník překvapeně zalapal po dechu.

„Chlapče můj drahý! Artur mi říkal, že tu někde v přestrojení jsi… moc rád tě poznávám, jsem velice poctěn!“

Rukou třesoucí se nervózním potěšením nalil Dóže Harrymu pohár šampaňského.

„Přemýšlel jsem, jestli ti nemám napsat,“ zašeptal, „když Brumbál… byl to šok… a pro tebe určitě také…“

Jeho malá očka se náhle zalila slzami.

„Četl jsem ten nekrolog, který jste napsal pro Denního věštce,“ sdělil mu Harry. „Nevěděl jsem, že jste profesora Brumbála tak dobře znal.“

„Líp než kdokoli jiný,“ prohlásil Dóže a otíral si oči ubrouskem. „Rozhodně jsem ho znal ze všech nejdéle, pokud ovšem nepočítáš Aberfortha – jenže Aberfortha lidé jako by nikdy nepočítali.“

„A když už mluvím o Denním věštci… nevím, jestli jste viděl, pane Dóže…“

„Říkej mi prosím Elfias, drahý chlapče.“

„Nevím, Elfiasi, jestli jste viděl ten rozhovor, který jim ohledně Brumbála poskytla Rita Holoubková.“

Dóže rozčileně zrudl v obličeji.

„Ano, Harry, jistěže jsem ho viděl. Ta ženská, nebo snad přesněji řečeno ta hyena, mě doslova pronásledovala a chtěla se mnou udělat rozhovor. S hanbou musím přiznat, že jsem na ni nakonec byl poněkud hrubý a nazval jsem ji všetečnou drbnou. Jak jsi nejspíš sám viděl, pomstila se mi tím, že zpochybnila moji příčetnost.“

„Vzpomínám si,“ pokračoval Harry, „jak v tom rozhovoru Rita Holoubková naznačila, že profesor Brumbál v mládí sám praktikoval černou magii.“

„Nevěř jí ani slovo!“ vyjel okamžitě Dóže. „Ani jediné slovo, Harry! Nedovol, aby něco tvoje vzpomínky na Albuse Brumbála poskvrnilo!“

Harry se díval kouzelníkovi do upřímného a bolestně zkřiveného obličeje, a místo uklidnění cítil jen zklamání. Cožpak si Dóže vážně myslí, že je to tak jednoduché, že se Harry může prostě rozhodnout, čemu má věřit? Nechápe snad, že si musí být jistý, že se musí dozvědět úplně všechno?

Dóže pravděpodobně správně odhadl Harryho pocity, protože se zatvářil ustaraně a honem pokračoval. „Harry, Rita Holoubková je strašlivá…“

Přerušilo ho však pronikavé zaskřehotání.

„Rita Holoubková? Ach ano, tu přímo miluju, čtu od ní úplně všechno!“

Harry a Dóže vzhlédli a zjistili, že nad nimi stojí tetička Muriel s roztančenými péry na klobouku a s pohárem šampaňského v ruce. „Napsala dokonce knihu o Brumbálovi, slyšeli jste o tom?“

„Nazdárek, Muriel,“ pozdravil ji Dóže. „Ano, právě jsme mluvili o…“

„Hej, ty tam! Dej mi svoji židli, je mi sto sedm let!“

Další z rudovlasých bratránků Weasleyů se s vyděšeným výrazem vymrštil ze židle, tetička Muriel se jí zmocnila, s překvapivou silou ji přitáhla k sobě a usadila se na ní mezi Dóžete a Harryho.

„Ještě jednou zdravím, Barry, nebo jak že se to vlastně jmenuješ,“ utrousila k Harrymu. „Co že jsi to říkal o Ritě Holoubkové, Elfiasi? Víš o tom, že sepsala Brumbálův životopis? Už se nemůžu dočkat, až si ho přečtu, nesmím si ho zapomenout v Krucánkách a kaňourech objednat.“

Dóže se při jejích slovech zatvářil koženě a nepřístupně, tetička Muriel ale dopila zbytek poháru, luskla kostnatými prsty na kolemjdoucího číšníka a vzala si od něj další. Znovu si pořádně zavdala šampaňského, hlasitě říhla a pak prohlásila: „Co na mě koukáte jako dvě vycpané žáby?! Než se stal z Albuse všemi tak vážený a uznávaný čaroděj, povídaly se o něm zatraceně divné věci!“

„Všechno to byly jen nepodložené pomluvy!“ rozčilil se Dóže a opět zrudl jak ředkvička.

„Od tebe se ani nic jiného nedá čekat, Elfiasi,“ zaskřehotala tetička Muriel. „Všimla jsem si, jak ses v tom svém nekrologu všem ožehavým otázkám mistrně vyhnul!“

„Je mi líto, jestli si to doopravdy myslíš,“ prohlásil Dóže ještě o poznání chladněji. „Ujišťuji tě, že jsem psal jen to, co mi diktovalo srdce.“

„Jistě, všichni přece víme, jak jsi Brumbála zbožňoval. Vsadím se, že ho budeš považovat za svatého, i kdyby se ukázalo, že doopravdy zavraždil svoji motáckou sestru!“

„Muriel!“ vyjekl Dóže.

Harrymu se hrudí rozléval chlad, který neměl nic společného s ledovým šampaňským.

„Co tím myslíte?“ vyjel zostra na Muriel. „Kdo říkal, že jeho sestra byla moták? Myslel jsem, že byla nemocná.“

„Tak tos ovšem myslel špatně, Barry, že ano?“ uchechtla se tetička Muriel a celá rozzářená se kochala tím, jaký šok její prohlášení vyvolalo. „Jak si ostatně můžeš myslet, že o tom něco víš? Všechno se to stalo dávno předtím, než na tebe vůbec rodiče pomysleli, můj zlatý, a pravda je taková, že ani my, co jsme v té době žili, jsme se nikdy nedozvěděli, co se doopravdy stalo. Právě proto se nemůžu dočkat, až se dozvím, co ta Holoubková vyšťourala. Brumbál hodně dlouho tajil, že má nějakou sestru!“

„To není pravda!“ zachrčel Dóže. „To vůbec není pravda!“

„Nikdy mi neřekl, že jeho sestra byla moták,“ utrousil bezmyšlenkovitě Harry, který jako by v sobě stále ještě měl kus ledu.

„A proč by ti to u všech všudy říkal?“ zaječela Muriel a malinko se na židli zakymácela, když se na Harryho snažila zaostřit oči.

„Důvody, proč Albus o Arianě nikdy nemluvil,“ rozhovořil se Elfias hlasem plným emocí, „jsou podle mého názoru zcela evidentní. Její smrt ho natolik zdrtila…“

„A proč ji nikdy nikdo neviděl, Elfiasi?“ zapištěla Muriel. „Proč polovina z nás vůbec nevěděla, že existuje, dokud nevynesli z domu její rakev a nevystrojili jí pohřeb? Kdepak byl ten tvůj světec Albus, zatímco Ariana trčela zamčená ve sklepě? Předváděl v Bradavicích svoji genialitu a na tom, co se dělo v jeho vlastním domě, mu ani za mák nezáleželo!“

„Co tím chcete říct, že trčela zamčená ve sklepě?“ nechápal Harry. „Co to má znamenat?“

Dóže se zatvářil zničeně. Tetička Muriel se znovu skřehotavě zachechtala a odpověděla.

„Brumbálova matka byla děsivá ženská, doslova z ní šel strach. Pocházela z mudlovské rodiny, i když údajně předstírala, že to není pravda…“

„Nikdy nic takového nepředstírala! Kendra byla skvělá žena,“ zašeptal zlomeně Dóže, ale tetička Muriel si ho vůbec nevšímala.

„…byla pyšná a hrozně panovačná, prostě přesně taková čarodějka, pro kterou je smrtelná potupa, když přivede na svět motáka…“

„Ariana nebyla moták!“ sípěl Dóže.

„To tvrdíš ty, Elfiasi! V tom případě mi ale vysvětli, jak je možné, že vůbec nenastoupila do Bradavic!“ vyzvala ho tetička Muriel a pak se znovu obrátila k Harrymu: „Za našich časů se kouzelníci často snažili motáky ve svých rodinách utajit. Ovšem zajít až do takového extrému, že malé děvče uvěznili v domě a předstírali, že vůbec neexistuje…“

„Říkám ti, že tak to vůbec nebylo!“ ozval se opět Dóže, tetička Muriel se ale nedala přerušit a dál mluvila k Harrymu.

„Motáky obvykle posílali do mudlovských škol a rodiny je vedly k tomu, aby se zapojili do života mezi mudly… Bylo to mnohem ohleduplnější než snažit se pro ně najít místo v kouzelnickém světě, kde by až do smrti hráli druhé housle. Kendra Brumbálová ovšem samozřejmě nemohla připustit, aby její dcera chodila do mudlovské školy…“

„Ariana byla křehké stvoření!“ pokusil se ji zoufale přerušit Dóže. „Odjakživa měla zdravotní problémy, které jí nedovolovaly…“

„Které jí nedovolovaly vycházet z domu?“ zachechtala se chraplavě Muriel. „Přitom ji ale ani jednou nevzali ke svatému Mungovi, ani k ní nikdy nezavolali žádného léčitele!“

„Prosím tě, Muriel, jak asi můžeš vědět, jestli…“

„Abys věděl, Elfiasi, můj bratranec Lancelot tenkrát pracoval u svatého Munga jako léčitel a přísně důvěrně naší rodině prozradil, že tam Arianu nikdy neviděli. Považoval to za velice podezřelé!“

Dóže se tvářil, jako by měl slzy na krajíčku. Tetička Muriel, která se očividně náramně bavila, si lusknutím prstů objednala další šampaňské. Harry otupěle vzpomínal, jak ho kdysi Dursleyovi zavírali, zamykali a nepouštěli na oči sousedům, přičemž jediným jeho zločinem bylo, že byl kouzelník. Potkal snad Brumbálovu sestru podobný osud z přesně opačného důvodu? Uvěznili ji proto, že neuměla čarovat? A je skutečně pravda, že ji Brumbál ponechal osudu a sám šel studovat do Bradavic a předváděl se, jak je geniální a nadaný?

„Samozřejmě – nebýt toho, že Kendra zemřela jako první,“ znovu se rozskřehotala Muriel, „řekla bych, že to byla ona, kdo Arianu nakonec oddělal…“

„Jak tohle můžeš říct, Muriel?“ zasténal Dóže. „Jak by mohla matka zabít vlastní dceru? Přemýšlej přece o tom, co říkáš!“

„Pokud byla tatáž matka schopná vlastní dceru celá léta věznit v domě, proč ne?“ pokrčila rameny tetička Muriel. „Jak ale říkám, takhle se to stát nemohlo, protože Kendra zemřela dřív než Ariana – nikdo nikdy si zjevně nebyl jistý, na co vlastně zemřela…“

„No jistě, Ariana ji bezpochyby zavraždila,“ pokusil se Dóže statečně o pohrdavou ironii. „Proč taky ne?“

„Ano, je možné, že Ariana podnikla poslední zoufalý pokus osvobodit se a při vzájemné bitce Kendru zabila,“ přikývla zamyšleně tetička Muriel. „Můžeš kroutit hlavou, jak chceš, Elfiasi! Byl jsi přece na Arianině pohřbu, jestli se nemýlím?“

„Ano, byl jsem tam,“ procedil Dóže rozechvělými rty. „Byl jsem tam a na nic smutnějšího a bezútěšnějšího si nevzpomínám. Albus měl zlomené srdce…“

„Albus měl zlomené nejen srdce. Nepřerazil mu snad Aberforth v polovině obřadu nos?“

Jestliže Dóže už předtím vypadal otřeseně, nebylo to vůbec nic v porovnání s tím, jak se zatvářil nyní. Jako by do něj Muriel vrazila dýku. Muriel se hlasitě krákoravě rozesmála a opět si zavdala šampaňského, které jí čůrkem stékalo po bradě.

„Jak ses…?“ zachroptěl Dóže.

„Moje matka se přátelila se starou Batyldou Bagshotovou,“ informovala ho vítězoslavně tetička Muriel. „Batylda matce celý ten incident podrobně popsala a já poslouchala za dveřmi. Rvačka přímo u rakve! Podle toho, jak to Batylda vyprávěla, Aberforth zaječel, že je to jen a jen Albusova vina, že je Ariana mrtvá, a pak ho udeřil pěstí do obličeje. Batylda říkala, že se Albus ani nepokoušel bránit, což je samo o sobě zatraceně zvláštní, protože v souboji by byl Albus dokázal Aberfortha zničit i s oběma rukama svázanýma za zády.“

Muriel se znovu napila šampaňského. Vyprávění o těch starých skandálech ji očividně rozjařilo do stejné míry, do jaké zkrušilo zhrozeného Dóžete. Harry nevěděl, co si má myslet a čemu má věřit. Rád by znal pravdu, jenže Dóže nedokázal nic než sedět a chabě blekotat, že byla Ariana nemocná. Harrymu se nechtělo věřit, že by Brumbál dokázal nečinně přihlížet tak krutému počínání ve vlastním domě, a přece bylo na tom příběhu něco nepochybně podivného.

„A ještě něco ti povím,“ prohlásila Muriel, odložila pohár a tiše škytla. „Myslím, že Ritě Holoubkové všechny ty pikantnosti vyslepičila Batylda. Když si vzpomenu, jak Holoubková v tom svém rozhovoru v jednom kuse naznačovala, že má nějaký významný zdroj z blízkosti Brumbála – bůh ví, že Batylda tam zrovna byla, když se to s Arianou stalo, a přesně by to do sebe zapadalo!“

„Batylda by s Ritou Holoubkovou nikdy nemluvila!“ namítl šeptem Dóže.

„Batylda Bagshotová?“ zeptal se Harry. „Ta, co napsala Dějiny čar a kouzel?“

Pamatoval si její jméno z obalu jedné své učebnice, i když upřímně musel přiznat, že nepatřila k těm, které studoval nejpozorněji.

„Ano,“ přisvědčil Dóže a chytil se Harryho otázky jako tonoucí stébla. „Velice nadaná historička a Albusova stará přítelkyně.“

„Slyšela jsem, že už jí taky pěkně straší ve věži,“ dodala pobaveně tetička Muriel.

„Pokud je to pravda, pak je ještě mnohem hanebnější, že ji Holoubková takhle zneužila,“ rozčilil se Dóže, „a nic z toho, co jí snad Batylda řekla, nelze pokládat za bernou minci!“

„No, existují různé způsoby, jak oživit staré vzpomínky, a nepochybuji o tom, že Rita Holoubková se v nich ve všech dobře vyzná,“ ušklíbla se tetička Muriel. „I kdyby ale byla Batylda úplně senilní, nepochybně pořád ještě má staré fotografie a možná dokonce i dopisy. Znala se s Brumbálovými odjakživa… řekla bych, že za výlet do Godrikova Dolu to určitě stálo.“

Harry, který si právě dopřával doušek máslového ležáku, se jím málem zalkl. Rozkašlal se tak, že ho Dóže musel několikrát bouchnout do zad, a díval se na tetičku Muriel uslzenýma očima. „Batylda Bagshotová bydlí v Godrikově Dole?“ zeptal se, když byl opět schopen slova.

„No jistě, nikdy nebydlela jinde! Brumbálovi se tam přistěhovali poté, co šel Percival do vězení, a Batylda byla jejich sousedka.“

„Brumbálovi taky bydleli v Godrikově Dole?“

„Samozřejmě, Barry, vždyť to přece říkám,“ opáčila nevrle tetička Muriel.

Harry si připadal zcela zubožený a prázdný. Za celých šest let se před ním Brumbál ani jednou nezmínil o tom, že oba bydleli v Godrikově Dole a oba tam ztratili své milované. Proč? Byli Lily s Jamesem pohřbení blízko Brumbálovy matky a sestry? Navštěvoval Brumbál jejich hroby a chodil přitom kolem Lilyina a Jamesova hrobu? A nikdy o tom Harrymu neřekl… nikdy se neobtěžoval mu říct…

Proč tomu přikládá takovou důležitost, to Harry nedokázal vysvětlit ani sám sobě, přesto měl pocit, že když mu Brumbál zamlčel, že mají tohle místo a zážitky s ním spojené společné, bylo to, jako by mu lhal. Upřeně hleděl před sebe a sotva vnímal, co se kolem něj děje; vůbec si nevšiml, že se z davu vynořila Hermiona, dokud si nepřitáhla židli a neposadila se vedle něj.

„Už prostě dál tancovat nemůžu,“ sdělila mu udýchaně, vyzula si jednu botku a masírovala si chodidlo. „Ron šel někam sehnat další máslový ležák. Viděla jsem zrovna dost zvláštní věc, Viktor odcházel celý naštvaný od Lenčina otce, vypadalo to, jako by se pohádali…“ Odmlčela se a podívala se na něj. „Není ti nic, Harry?“

Harry nevěděl, čím by měl začít, ukázalo se ale, že na tom nezáleží. Přesně v tom okamžiku propadlo plátěnou střechou nad tanečním parketem něco velkého a stříbrného. Na zem přímo mezi užaslé tanečníky lehce a elegantně dopadl zářící rys. Všichni se k němu otáčeli a ti nejbližší ztuhli v absurdních pozicích uprostřed tance. Pak Patron otevřel ústa dokořán a promluvil hlubokým, protáhlým hlasem Kingsleyho Pastorka.

„Ministerstvo padlo. Brousek je mrtvý. Přicházejí sem.“

kapitola devátá

Skrýš

Následující události působily dojmem zpomaleného chaosu. Harry i Hermiona vyskočili a vytáhli hůlky. Mnozí si až teď, opožděně uvědomili, že se děje něco divného – ještě otáčeli hlavy po stříbrném rysovi, který vzápětí zmizel. Z místa, kde Pastorkův Patron dopadl na zem, se v kruzích šířily chladné vlny ticha. Pak někdo zaječel.

Harry s Hermionou se vrhli do davu, kterého se zmocňovala panika. Hosté prchali na všechny strany a mnozí se spěšně přemisťovali – ochranná kouzla kolem Doupěte byla prolomena.

„Rone!“ volala Hermiona. „Kde jsi, Rone?“

V okamžiku, kdy se prodírali tlačenicí na tanečním parketu, Harry zpozoroval, že se v davu objevily postavy v dlouhých pláštích se zamaskovanými obličeji. Vzápětí spatřil Lupina a Tonksovou s napřaženými hůlkami a slyšel, jak oba vykřikli „Protego!“ Jejich zvolání se jako ozvěna opakovalo všude kolem…

„Rone! Rone!“ volala Hermiona a v jejím hlase zněly potlačované vzlyky. Ze všech stran do ní i do Harryho vráželi vyděšení svatební hosté. Harry ji popadl za ruku, aby je dav od sebe neodtrhl, a vtom jim nad hlavami prosvištěl světelný záblesk. Nepoznal, jestli to je nějaké ochranné kouzlo nebo něco zlověstnějšího…

A pak se u nich objevil Ron. Chytil se Hermiony za volnou ruku a Harry cítil, jak se Hermiona okamžitě otočila na místě. Taneční parket zmizel, vřava utichla a obklopila ho neproniknutelná tma. Uvědomoval si jen Hermioninu ruku, která ho tlačila prostorem a časem, pryč od Doupěte, pryč od útočících Smrtijedů a možná dokonce pryč od samotného Voldemorta…

„Kde to jsme?“ ozval se Ronův hlas.

Harry otevřel oči. Na okamžik se ho zmocnil pocit, že se jim přece jen ze svatby nepodařilo uniknout – všude kolem bylo stále plno lidí.

„Na Tottenham Court Road,“ odpověděla zadýchaně Hermiona. „Pojďte, honem pojďte, musíme najít nějaké místo, kde se převléknete!“

Harry ji beze slova poslechl. Napůl kráčeli a napůl utíkali širokou temnou ulicí, i v tuto pozdní hodinu plnou lidí a lemovanou zavřenými obchody, a nad hlavou jim pomrkávaly hvězdy. Dunivě kolem nich prorachotil patrový autobus a rozjařená skupinka kolemjdoucích, kteří se vraceli z nějakého hostince, na ně vyjeveně civěla – Harry i Ron na sobě stále měli společenské hábity.

„Vždyť nemáme žádné šaty, do kterých bychom se převlékli, Hermiono,“ namítl Ron. Jakási mladá žena při pohledu na ně propukla v hlasitý smích.

„Proč jsem si jen nedal bacha, abych měl u sebe neviditelný plášť?“ zasténal Harry a v duchu proklínal vlastní hloupost. „Nosil jsem ho u sebe celý minulý rok a teď…“

„To bude v pořádku,“ přerušila ho Hermiona. „Plášť mám a oblečení pro vás pro oba taky. Jen se snažte vypadat přirozeně, dokud… tohle bude stačit.“

Zatáhla je do postranní ulice a z ní pak do skrytu malé neosvětlené uličky.

„Co říkáš, že s sebou máš plášť a oblečení…“ začal Harry a nechápavě se mračil, protože Hermiona nenesla nic kromě malé korálkové kabelky, v níž se teď přehrabovala a něco hledala.

„Ano, všechno to mám tady,“ přisvědčila a k absolutnímu úžasu obou přátel vytáhla z kabelky džínsy, mikinu, pár kaštanově hnědých ponožek a nakonec i stříbřitý neviditelný plášť.

„Jak to kruci…?“

„Nezjistitelné zvětšovací kouzlo,“ vysvětlila Hermiona. „Je dost obtížné, ale myslím, že se mi docela povedlo. Každopádně jsem dovnitř nacpala všechno, co budeme potřebovat.“ Nepatrně svou na pohled titěrnou kabelkou zatřásla a ozvalo se zadunění jak z lodního nákladního prostoru, když se uvnitř sesype několik těžkých předmětů. „Ach, zatraceně, to budou knihy,“ zaúpěla Hermiona a nakoukla dovnitř. „Měla jsem je roztříděné podle témat… No, to nic… Ty si raději vezmi neviditelný plášť, Harry. A ty si pospěš a převlékni se, Rone…“

„Kdy jsi to všechno udělala?“ vyptával se Harry, zatímco si Ron svlékal hábit.

„Říkala jsem ti přece v Doupěti, že jsem to nejdůležitější sbalila před několika dny – však víš, pro případ, že bychom odtamtud potřebovali rychle zmizet. A když ses dnes ráno převlékl, sbalila jsem ti batoh a přidala ho sem… měla jsem takové tušení…“

„Jsi prostě úžasná, to je bez debat,“ ocenil ji Ron a podal jí složený hábit.

„Děkuji,“ otočila se k němu a podařilo se jí vyloudit ve tváři malý úsměv, když strkala hábit do kabelky. „Obleč si ten plášť, Harry, prosím!“

Harry si přehodil neviditelný plášť přes ramena, a když si přetáhl kápi přes hlavu, zmizel jim z očí. Teprve teď mu začínalo plně docházet, co se stalo.

„Co ostatní… všichni, co byli na svatbě…“

„S těmi si teď nemůžeme lámat hlavu,“ odpověděla šeptem. „Jdou po tobě, Harry, a kdybychom se tam vrátili, jen bychom všechny vystavovali ještě většímu nebezpečí.“

„Má pravdu,“ přidal se Ron, který vycítil, že se Harry chystá protestovat, přestože mu neviděl do obličeje. „Koneckonců tam byla většina Řádu a ti už se o všechny postarají.“

Harry přikývl, pak si ale vzpomněl, že ho Ron s Hermionou nevidí, a hlasitě dodal: „Tak jo.“ Myslel ovšem na Ginny a strach ho pálil v útrobách jako bublající kyselina.

„Pojďte,“ vyzvala je Hermiona. „Myslím, že bychom raději měli být v neustálém pohybu.“

Vrátili se do postranní ulice a z ní zpátky na hlavní třídu; na protější straně vrávoralo po chodníku a hlasitě vyzpěvovalo několik mužů.

„Jen tak pro zajímavost, proč sis vybrala zrovna Tottenham Court Road?“ zeptal se Ron Hermiony.

„Vlastně ani nevím, prostě mě to v tu chvíli napadlo. Jsem si ale jistá, že jsme v tomhle mudlovském světě bezpečnější, protože tady nás určitě hledat nebudou.“

„To je pravda,“ připustil Ron a rozhlédl se. „Nepřipadáš si ale tak trochu – nechráněná?“

„Kam jinam bychom mohli jít?“ namítla Hermiona a přikrčila se, když ji muži na protější straně ulice ocenili uznalým hvízdáním. „Sotva si můžeme pronajmout pokoje v Děravém kotli, nemyslíš? A Grimmauldovo náměstí taky nepřipadá v úvahu, když se tam může dostat Snape… Asi bychom se mohli zkusit schovat v bývalém domě mých rodičů, myslím ale, že by nás mohli hledat i tam… Zatraceně, nemůžou toho nechat?“

„Jak se daří, zlato?“ pokřikoval na ni nejopilejší z mužů na protějším chodníku. „Nemáš žízeň? Pusť toho zrzka k vodě a pojď se s námi napít!“

„Pojďte si někam sednout,“ navrhla kvapně Hermiona, když viděla, že Ron otevírá ústa a chystá se křiknout přes ulici nějakou odpověď. „Podívejte, tady by to šlo. Pojďte dovnitř!“

Byla to malá a nepříliš vábná restaurace s celonočním provozem. Stoly s umakartovou deskou pokrývala tenká vrstva mastnoty, alespoň tam ale bylo prázdno. Harry, který šel v čele, vklouzl do jednoho z boxů a Ron se posadil vedle něj proti Hermioně. Ta seděla zády ke vchodu a příliš se jí to nezamlouvalo; ohlížela se přes rameno tak často, že to vypadalo, jako by měla tik. Harry měl z toho, že sedí a nehýbá se, nepříjemný pocit – když kráčeli po ulici, vzbuzovalo to v něm iluzi, že směřují k nějakému cíli. Pod pláštěm cítil, jak pomíjejí i poslední účinky mnoholičného lektvaru, jeho ruce už zase měly obvyklou délku i tvar. Vytáhl z kapsy brýle a nasadil si je.

„Hele,“ ozval se po minutě nebo po dvou Ron, „nejsme tady nijak daleko od Děravého kotle, ten je přece kousek odtud v Charing Cross…“

„Tam nemůžeme, Rone,“ skočila mu okamžitě do řeči Hermiona.

„Nemyslel jsem, že bychom se tam měli ubytovat, ale jen zjistit, co se děje!“

„Víme přece, co se děje! Voldemort se zmocnil ministerstva, co jiného ještě potřebujeme vědět?“

„No dobře, dobře, byl to jen takový nápad!“

Znovu se pohroužili do nervózního mlčení. Neochotně se k nim přišourala servírka se žvýkačkou v ústech a Hermiona objednala dvě kapučína. Harry byl neviditelný, takže by působilo divně, kdyby objednala i pro něj. Do restaurace vešli dva hřmotní dělníci a vmáčkli se do vedlejšího boxu. Hermiona ztišila hlas tak, že jen šeptala.

„Podle mě bychom měli najít nějaké klidné místo, přemístit se a zamířit někam na venkov. Až tam budeme, můžeme Řádu poslat zprávu.“

„Chceš říct, že umíš to kouzlo s mluvícím Patronem?“ zeptal se Ron.

„Nacvičovala jsem si to a myslím, že to zvládnu,“ odpověděla Hermiona.

„No, hlavně abychom je tím nedostali do maléru, i když je možné, že už je stejně pozatýkali. Ach bože, to je ale hnus,“ otřásl se Ron, když si usrkl napěněné šedavé kávy. Servírka ho slyšela a střelila po něm nakvašeným pohledem, když se šourala pro objednávku nových hostů. Větší z obou dělníků, plavovlasý a přímo obrovitý, jak si nyní Harry všiml, ji mávnutím ruky odehnal. Uraženě se zaškaredila.

„Tak jdeme, tuhle břečku pít nebudu,“ prohlásil Ron. „Máš nějaké mudlovské peníze na zaplacení, Hermiono?“

„Ano, vybrala jsem úspory ze svého stavebního spoření, než jsem jela do Doupěte. Vsadím se, že všechny drobné budou až někde dole,“ povzdechla si a sáhla pro svoji korálkovou kabelku.

Oba dělníci učinili rukama zcela stejný pohyb a Harry je automaticky napodobil – v okamžení měli všichni tři vytažené hůlky. Ron, který si s několikavteřinovým zpožděním uvědomil, co se děje, se vrhl přes stůl, odstrčil Hermionu stranou a přimáčkl ji na lavici. Síla kleteb obou Smrtijedů roztříštila kachlíkový obklad v místě, kde měl Ron ještě před okamžikem hlavu, a Harry, dosud neviditelný, vykřikl: „Mdloby na tebe!“

Velkého plavovlasého Smrtijeda udeřil paprsek rudého světla do obličeje, takže se v bezvědomí zhroutil. Jeho společník s pokřiveným obličejem neviděl, kdo zaklínadlo vyslal, a znovu vypálil na Rona.

Z jeho hůlky vystřelily lesklé černé provazy a spoutaly Rona od hlavy k patě. Servírka zaječela a rozběhla se ke dveřím, Harry proti Smrtijedovi, který spoutal Rona, vyslal další omračovací kouzlo. To však Smrtijeda minulo, odrazilo se od okna a zasáhlo servírku, která se těsně u dveří sesypala na podlahu.

„Expulso!“ zaburácel útočník a stůl, za nímž Harry stál, se rozlétl na kusy. Síla výbuchu ho přirazila ke zdi. Cítil, jak mu hůlka vylétla z ruky a z ramenou mu sklouzl plášť.

„Petrificus totalus!“ zaječela Hermiona odněkud, kde ji Harry neviděl, a Smrtijed se jako kamenná socha zvrátil obličejem k podlaze a dopadl do změti rozbitého porcelánu, třísek ze stolu a rozlité kávy, jen to křuplo. Hermiona po čtyřech vylezla zpod lavice, vytřásala si z vlasů střípky skleněného popelníku a celá se třásla.

„D-Diffindo,“ hlesla a namířila hůlkou na Rona, který zařval bolestí, když mu na koleni prořízla džínsy a pod nimi mu způsobila hlubokou řeznou ránu. „Ach, promiň, Rone, třese se mi ruka! Diffindo!“

Přeťatá pouta spadla na zem. Ron se vyštrachal na nohy a mával rukama, aby se mu do nich vrátil cit. Harry sebral svoji hůlku a přelezl přes hromadu trosek k velkému plavovlasému Smrtijedovi, který ležel roztažený na lavici.

„Měl jsem ho poznat,“ prohlásil, „viděl jsem ho ten večer, co zemřel Brumbál.“ Pak obrátil nohou na záda Smrtijeda s tmavšími vlasy: oči bezmocného muže rychle těkaly mezi Harrym, Ronem a Hermionou.

„To je Dolohov,“ ozval se Ron. „Poznávám ho podle těch plakátů, co byly rozvěšené, když po něm vyhlásili pátrání. A ten hromotluk je myslím Thorfinn Rowle.“

„Je mi jedno, jak se jmenujou,“ přeskakoval Hermioně trochu hystericky hlas. „Jak nás našli? Co teď budeme dělat?“

Její panika jako by Harrymu pročistila hlavu.

„Zamkni dveře,“ přikázal jí, „a ty zhasni, Rone.“

Zatímco nad ochromeným Dolohovem usilovně přemýšlel, co dál, ozvalo se cvaknutí zámku a Ron použil zatemňovač. Restaurace se ponořila do tmy. Zdáli bylo slyšet muže, kteří předtím pokřikovali na Hermionu, jak pískají a volají na jinou dívku.

„Co s nimi?“ zeptal se Ron šeptem Harryho a pak ještě tišeji hlesl: „Zabijeme je? Oni nás zabít chtěli. Před chviličkou se o to usilovně snažili.“

Hermiona se otřásla a ustoupila zpět. Harry zavrtěl hlavou.

„Budeme jim jen muset vymazat paměť,“ prohlásil. „Bude to tak lepší, protože je to svede ze stopy. Když je zabijeme, bude jasné, že jsme tu byli.“

„Ty jsi šéf,“ souhlasil Ron a v hlase mu zazněla upřímná úleva. „Jenže paměťové kouzlo jsem ještě v životě nezkoušel.“

„Já taky ne,“ přidala se Hermiona, „ale teoreticky vím, jak na to.“

Zhluboka se nadechla, aby se uklidnila, pak namířila hůlkou na Dolohovovo čelo a pronesla zaklínadlo: „Obliviate!“

V Dolohovových očích se okamžitě objevil skelný, zasněný výraz.

„Úžasné!“ pochválil ji Harry a poplácal ji po zádech. „Postarej se o toho druhého a o servírku, my tady zatím s Ronem uklidíme.“

„Uklidíme?“ podivil se Ron a rozhlédl se po částečně zničené restauraci. „Proč?“

„Nenapadlo tě, že by se asi podivili, co se stalo, kdyby se probrali v lokálu, který vypadá, jako by ho právě vybombardovali?“

„No jo, jasně…“

Ron chviličku zápasil s hůlkou, než se mu podařilo vydolovat ji z kapsy.

„Není divu, že ji nemůžu vytáhnout, Hermiono, sbalilas mi staré džínsy, jsou mi těsné.“

„Tak to se tedy moc omlouvám,“ zasyčela, a když odtahovala servírku stranou, aby nebyla vidět okny, zaslechl Harry, jak si pro sebe tiše mumlá, kam jinam si může Ron hůlku strčit.

Jakmile uvedli restauraci do původního stavu, zvedli oba Smrtijedy, usadili je znovu do jejich boxu a opřeli je tak, aby se na sebe dívali.

„Jak nás ale našli?“ mudrovala Hermiona a dívala se z jednoho nehybného Smrtijeda na druhého. „Jak se dozvěděli, kde jsme?“

Otočila se k Harrymu.

„Nemyslíš… nemyslíš, že bys na sobě ještě mohl mít hlídáček, že ne, Harry?“

„Nemůže ho mít,“ namítl Ron. „Hlídáček přestává fungovat o sedmnáctých narozeninách, to je kouzelnický zákon, na dospělého ho nasadit nemůžeš.“

„Alespoň pokud víme,“ dodala Hermiona. „Jenže co když Smrtijedi našli nějaký způsob, jak ho nasadit i na někoho, komu už bylo sedmnáct?“

„Harry ale v posledních čtyřiadvaceti hodinách nebyl v blízkosti žádného Smrtijeda. Tak kdo na něj mohl znova ten hlídáček nasadit?“

Hermiona neodpověděla a Harry si připadal nakažený a poskvrněný. Skutečně je Smrtijedi našli pomocí hlídáčku?

„Pokud nemůžu používat kouzla a ani vy nemůžete v mé blízkosti kouzlit, aniž tím prozradíme, kde jsme…“ začal.

„Rozdělovat se nebudeme!“ přerušila ho rozhodným tónem Hermiona.

„Potřebujeme se schovat na nějakém bezpečném místě,“ prohlásil Ron. „Musíme získat chvíli klidu, abychom si všechno promysleli.“

„Grimmauldovo náměstí,“ vyhrkl Harry.

Oba dva na něj vyvalili oči.

„Neplácej hlouposti, Harry. Snape se tam může dostat!“

„Ronův taťka přece říkal, že tam na něj nachystali nějaké kouzelné pasti – a i kdyby ty nefungovaly,“ pokračoval honem, protože viděl, že mu chce Hermiona odporovat, „tak co má být? Přísahám, že by mě nic nepotěšilo víc, než kdybych narazil na Snapea!“

„Jenže…“

„Kde jinde se můžeme líp schovat, Hermiono? Tohle je přímo fantastická šance, věř tomu. Snape je jen jeden Smrtijed. A pokud na sobě pořád ještě mám hlídáček, budeme jich mít na krku celou armádu, jestliže půjdeme někam jinam.“

Tenhle argument Hermiona vyvrátit nedokázala, přestože bylo vidět, jak moc ráda by to udělala. Když odemykala dveře restaurace, cvakl Ron zatemňovačem, aby se uvnitř znovu rozsvítilo. Pak Harry napočítal do tří, uvolnili kouzla, jimiž svoje oběti spoutali, a než se servírka nebo některý z obou Smrtijedů stačili rozespale zavrtět, otočili se všichni tři na místě a vytratili se do tísnivé temnoty.

O pár vteřin později Harry znovu vděčně nasál do plic vzduch a otevřel oči: stanuli právě uprostřed dobře známého neudržovaného náměstíčka. Ze všech stran je obklopovaly vysoké, zanedbaně vyhlížející domy. Dům číslo dvanáct byl jejich očím viditelný – o jeho existenci jim pověděl Brumbál jakožto strážce jeho tajemství. Bez otálení se k domu rozběhli a každých pár metrů se rozhlíželi a ubezpečovali, že je nikdo nesleduje ani nepozoruje. Vyběhli po kamenném schodišti a Harry hůlkou klepl do domovních dveří. Ozvalo se několikeré kovové cvaknutí, zachrastil řetěz, pak se dveře vrzavě otevřely dokořán a všichni tři honem skočili dovnitř.

Zatímco Harry za sebou zavíral, rozzářily se uvnitř staromódní plynové lampy a osvětlily celou vstupní halu komíhavým světlem poskakujících plamínků. Hala vypadala přesně tak, jak si ji Harry pamatoval: působila tajemně a děsivě, byla plná pavučin a siluety hlav domácích skřítků na zdech vrhaly na schodiště podivné stíny. Za dlouhými tmavými závěsy se skrýval portrét Siriusovy matky. Jediné, co nestálo na svém místě, byl stojan na deštníky vyrobený z nohy trolla, který ležel převrácený na boku, jako by o něj Tonksová právě znovu zakopla.

„Myslím, že tu někdo byl,“ zašeptala Hermiona a ukázala na něj.

„Mohl ho převrhnout někdo z Řádu, když odcházeli,“ zamumlal Ron.

„A kde jsou tedy ty kletby, které tu nastražili na Snapea?“ podivil se Harry.

„Možná začnou účinkovat, jen když se tady objeví,“ napadlo Rona.

Přesto zůstávali všichni tři stát těsně vedle sebe na rohožce, zády se opírali o dveře a neodvažovali se postoupit dál do domu.

„No, věčně tu stát nemůžeme,“ poznamenal konečně Harry a udělal krok vpřed.

„Severus Snape?“

Šeptavý hlas Pošuka Moodyho se ozval ze tmy tak nečekaně, že všichni tři vyděšeně nadskočili. „My nejsme Snape!“ stačil zachraptět Harry, než nad ním prosvištělo cosi jako závan studeného větru a jazyk v ústech se mu zkroutil a zatáhl do krku, takže už nebyl s to vypravit ze sebe jedinou hlásku. Než si ale stačil sáhnout prsty do úst, jazyk se opět uvolnil.

Oba jeho přátelé očividně zakusili stejný nepříjemný pocit.

Z Rona se draly dávivé zvuky a Hermioně se podařilo vykoktat: „T-to musela b-být jazykol-lomná k-kletba, kterou tady Pošuk na Snapea nalíčil!“

Harry opatrně postoupil o další krok kupředu. Ve stínech na konci vstupní haly se cosi pohnulo, a než stačil kdokoli z nich říct další slovo, z koberce se zvedla jakási postava – vysoká, šedivá jako prach a příšerná. Hermiona vyjekla a zároveň s ní se rozječela paní Blacková, protože závěsy před její podobiznou se rozevřely. Šedivá postava plula vzduchem k nim, rychleji a rychleji, po pás dlouhé vlasy a vousy za ní rozevlátě vířily. Bezmasé tváře s prázdnými očními důlky měla propadlé, a přes tu děsivou proměnu působila strašlivě povědomě. Zvedla vyzáblou paži a ukázala na Harryho.

„Ne!“ vykřikl Harry, a přestože měl pozdviženou hůlku, nenapadlo ho žádné zaklínadlo. „Ne! To jsme nebyli my! My vás nezabili…“

Při slově „nezabili“ postava vybuchla v obrovský oblak prachu. Harry se rozkašlal, uslzenýma očima se ohlédl a viděl, že se Hermiona krčí na podlaze u dveří a rukama chrání hlavu sobě i Ronovi, který se třásl od hlavy k patě, neobratně ji poplácával po zádech a koktal:

„…Už je to v p-pořádku… už je p-pryč…“

Prach kolem Harryho vířil jako mlha, chytal modř plynového světla a paní Blacková nepřetržitě ječela:

„Mudlovští šmejdi, kteří zneuctili a pošpinili hanbou rod mých otců…“

„Sklapni!“ obořil se na ni Harry a namířil na ni hůlkou. Závěsy se v roji rudých jisker hřmotně zatáhly a umlčely ji.

„To… to byl…“ zakvílela Hermiona, když s Ronovou pomocí vstávala.

„Ano,“ přikývl Harry, „ale doopravdy to nebyl on, víš? Jen něco, co má vystrašit Snapea.“

Zabralo to, přemýšlel, nebo už tu Snape byl a tu strašidelnou postavu zlikvidoval stejně snadno, jako zabil skutečného Brumbála?

S nervy stále ještě napruženými vedl Rona a Hermionu halou a napůl čekal, že se objeví nějaká další hrůza. Nic se ale nepohnulo, s výjimkou myši, která šramotila někde za podlažní lištou.

„Než půjdeme dál, myslím, že bychom to tu měli prověřit,“ šeptla Hermiona, zvedla hůlku a pronesla: „Homenum revelio.“

Nic se nestalo.

„To bude dobré, právě jsi přestála hrozný šok,“ utěšoval ji laskavým hlasem Ron. „A co se vlastně mělo stát?“

„Co se mělo stát, to se taky stalo!“ odsekla poněkud nabručeně. „To bylo kouzlo, které odhaluje přítomnost jiných lidí, takže se ukázalo, že tu není nikdo kromě nás!“

„A starouše Prachouše,“ dodal Ron a pohlédl na koberec v místě, z něhož se vynořila mrtvolná postava.

„Pojďme nahoru,“ vyzvala je Hermiona s vystrašeným pohledem a odvedla je po vrzajících schodech do společenského salonku v prvním patře.

Uvnitř mávla hůlkou a zapálila staré plynové lampy, nepatrně se v místnosti plné průvanu zimomřivě otřásla a uvelebila se na pohovce s pažemi pevně omotanými kolem těla. Ron přešel k oknu a o pár centimetrů odtáhl těžkou sametovou záclonu.

„Nikoho tam venku nevidím,“ oznámil. „A přitom si myslím, že kdyby měl na sobě Harry pořád ještě hlídáček, byli by nás sem sledovali. Vím, že do domu se dostat nemůžou, ale… Co je, Harry?“

Harry vyrazil výkřik bolesti: jizva ho znovu začala pálit a myslí mu problesklo něco, co se podobalo odrazu jasného světla od vodní hladiny. Spatřil jakýsi velký stín a pocítil, jak mu tělem projel záchvat vzteku, který nepocházel z jeho hlavy, prudký a krátký jak elektrický šok.

„Cos viděl?“ zajímal se Ron a přistoupil k němu. „Neviděls ho u nás doma?“

„Ne, cítil jsem jen vztek… úplně běsní vzteky…“

„To by ale klidně mohlo být v Doupěti,“ strachoval se hlasitě Ron. „A co ještě? Copak jsi nic neviděl? Sesílal na někoho nějakou kletbu?“

„Ne, cítil jsem jen ten vztek… nepoznával jsem…“

Harry si připadal jako štvanec a byl celý zmatený. Nijak mu nepomohla ani Hermiona, která vystrašeně vyjekla: „…Už zase ta jizva? Jak je to ale možné? Myslela jsem, že se to spojení už přerušilo!“

„Na nějakou dobu se přerušilo,“ zahučel Harry. Jizva ho stále bolela, takže mu dělalo potíže soustředit se. „Myslím… myslím, že se začíná znova otevírat pokaždé, když ztratí sebeovládání, tak to bylo i…“

„V tom případě ale musíš svoji mysl uzavřít!“ vypískla Hermiona. „Harry, Brumbál přece nechtěl, abys to spojení používal, chtěl, abys ho úplně zpřetrhal, proto ses měl učit nitrobranu! Jinak by ti Voldemort mohl nasadit do hlavy falešné představy, jen si vzpomeň…“

„Jo, vzpomínám si, díky,“ procedil Harry zaťatými zuby. Nepotřeboval, aby mu Hermiona připomínala, jak Voldemort kdysi přesně tohoto spojení využil, aby ho vlákal do pasti, ani aby mu opakovala, že výsledkem jeho tehdejšího triku byla Siriusova smrt. Litoval, že jim prozradil, co viděl a cítil, protože Voldemort se díky tomu zdál být ještě hrozivější, jako by právě teď tiskl obličej k oknu místnosti, v níž se nacházeli. Bolest v jizvě se stále stupňovala a Harry proti ní bojoval. Bylo to, jako by přemáhal nutkání zvracet.

Otočil se k Ronovi a k Hermioně zády a předstíral, že si prohlíží starý gobelín s rodokmenem Blackových, který visel na zdi. Pak Hermiona vyděšeně zavřískla, Harry znovu vytáhl hůlku, a když se obrátil čelem do místnosti, viděl, jak oknem salonku prolétl stříbřitý Patron, snesl se před nimi na podlahu a proměnil se v lasičku, která promluvila hlasem Ronova otce.

„Celá rodina je v pořádku, odpověď neposílejte, hlídají nás.“

Patron se rozplynul a zmizel. Ron ze sebe vypravil něco mezi zakňučením a úlevným zabručením a zhroutil se na pohovku. Hermiona si k němu přisedla a popadla ho za paži.

„Jsou v pořádku, jsou v pořádku!“ šeptala, Ron se napůl zasmál a objal ji.

„Harry,“ vyhrkl Hermioně přes rameno, „víš…“

„To nic,“ konejšil ho Harry, jemuž se z bolesti hlavy zvedal žaludek. „Je to tvoje rodina, tak si o ně samozřejmě děláš starosti. Já bych na tvém místě cítil totéž.“ Pomyslel na Ginny. „Vlastně cítím totéž.“

Bolest v jizvě dosahovala vrcholu, byla už stejně nesnesitelná jako minule na zahrádce v Doupěti. Nezřetelně slyšel Hermionin hlas: „Nechci dnes spát sama. Nemohli bychom vytáhnout ty spací pytle, které jsem přinesla, a utábořit se přes noc tady?“

Slyšel, jak Ron souhlasně přitakává. Nemohl už s bolestí dlouho bojovat, musel se jí podvolit.

„Jdu do koupelny,“ zamumlal a vyrazil ze salonku tak rychle, že málem běžel.

Sotva to stihl: roztřesenýma rukama za sebou zavřel dveře na závoru, chytil se za třeštící hlavu a svalil se na podlahu. Pak v náhlém výbuchu agonie pocítil, jak se ta zuřivost, která nepocházela z něj, zmocňuje jeho duše, spatřil dlouhou místnost osvětlenou pouze ohněm z krbu, rozložitého plavovlasého Smrtijeda, který ležel na zemi a svíjel se bolestí, a menší štíhlejší postavu, která nad ním stála s napřaženou hůlkou, zatímco Harry promlouval vysokým chladným a nemilosrdným hlasem:

„Ještě, Rowle, nebo už to máme ukončit a předhodit tě Naginimu? Lord Voldemort si není jistý, že ti tentokrát odpustí… Zavolals mě zpět jen proto, abys mi sdělil, že Harry Potter znovu utekl? Dej Rowleovi ještě jednou pocítit moji nelibost, Draco… udělej to, nebo moji zlobu pocítíš na vlastní kůži!“

Do ohně spadlo další poleno, plameny vyšlehly do výše a světlo přelétlo po vyděšeném špičatém bílém obličeji…

S pocitem, jako by se vynořil z hluboké vody, Harry zoufale zalapal po dechu a otevřel oči.

Ležel na zádech s roztaženýma nohama i rukama na studené černé mramorové podlaze a nos měl jen pár centimetrů od jednoho ze stříbrných hadích ocasů, které sloužily jako nohy velké vany. Posadil se. Do víček očí jako by měl zevnitř vypálenou podobu Malfoyovy strnulé vyzáblé tváře. Zvedal se mu žaludek z toho, co viděl, ze způsobu, jakým nyní Voldemort Draca zneužíval.

Ozvalo se hlasité zaklepání na dveře a Harry sebou polekaně škubl, když za nimi zazněl Hermionin hlas.

„Nechceš kartáček na zuby, Harry? Přinesla jsem ti ho.“

„Jo, fajn, díky,“ zahučel a snažil se mluvit normálním tónem. Vstal a otevřel jí dveře.

kapitola desátá

Kráturův příběh

Druhého dne se Harry probudil velmi časně; ležel zachumlaný ve spacím pytli na podlaze společenského salonku. Mezi těžkými záclonami viděl malý kousek oblohy – měla chladivou, jasně modrou barvu zředěného inkoustu, jakou mívá v oněch chvílích mezi nocí a svítáním – a všude vládl klid, rušený jen Ronovým a Hermioniným pomalým, hlubokým oddechováním. Harry pohlédl na jejich tmavé obrysy na podlaze vedle sebe. Ron měl předchozího večera záchvat galantnosti a trval na tom, aby Hermiona spala na polštářích z pohovky, takže její silueta byla o něco výš než jeho. Paži měla svěšenou na podlahu a prsty její ruky spočívaly jen pár centimetrů od Ronových. Harryho napadlo, že když usínali, drželi se nejspíš za ruce. Při té představě pocítil podivnou osamělost.

Zvedl oči a pohlédl na strop zahalený stínem a lustr ověšený pavučinami. Ještě před necelými čtyřiadvaceti hodinami stál před slavnostním stanem u jeho vchodu zalitého sluncem a čekal na svatební hosty, aby je uvedl na přidělená místa. Připadalo mu to jako dávná minulost. Co se s nimi ale bude dít teď? Ležel na podlaze a přemýšlel o viteálech, o tom nebezpečném a složitém poslání, jímž ho Brumbál pověřil… Brumbál…

Žal, který ho ode dne Brumbálovy smrti stravoval, mu teď připadal jiný. Obvinění, která na svatbě slyšel z úst tetičky Muriel, jako by se mu zahnízdila v mozku a jako rakovinné bujení otravovala vzpomínky na kouzelníka, v němž dříve viděl nedostižný vzor. Je možné, že Brumbál dovolil, aby se kolem něj děly takové věci? Byl snad jako Dudley ochoten klidně přihlížet zanedbávání a zneužívání druhých, dokud se to nedotýkalo jeho samého? Byl schopen otočit se zády k vlastní sestře, kterou rodiče věznili a ukrývali?

Pomyslel na Godrikův Důl, na tamní hroby, o jejichž existenci se Brumbál nikdy nezmínil, pomyslel na záhadné předměty, které jim bez vysvětlení odkázal ve své poslední vůli, a v předjitřní tmě ho zaplavila vlna rozhořčení. Proč mu Brumbál něco neřekl? Proč mu všechno nevysvětlil? Záleželo mu vůbec na něm? Nebo nebyl Harry ničím víc než nástrojem, který je třeba leštit a brousit, jemuž ale nelze důvěřovat a s čímkoli se svěřovat?

Harry už nedokázal dál ležet jen ve společnosti trpkých myšlenek.

V zoufalé snaze něco dělat a zaplašit je vyklouzl ze spacího pytle, popadl hůlku a tiše se vykradl z místnosti. Na odpočívadle zašeptal Lumos a ve světle hůlky vyrazil po schodišti nahoru.

Z odpočívadla v druhém patře vedly dveře do ložnice, v níž s Ronem spali, když tu naposledy přebývali. Nakoukl dovnitř – šatní skříň byla dokořán a z postelí někdo strhal povlečení. Vzpomněl si na převržený stojan na deštníky dole v hale. Poté, co Řád odešel, někdo v domě byl a prohledal ho. Snape? Nebo snad Mundungus, který odtud ukradl a odnesl spoustu cenných věcí před Siriusovou smrtí i po ní?

Očima se bezděky zatoulal k obrazu, na němž občas býval portrét Siriusova prapradědečka Phinease Nigelluse Blacka, rám byl ale prázdný – nebylo v něm nic než obdélník bahnitě hnědého pozadí. Phineas Nigellus zjevně trávil noc v ředitelské pracovně v Bradavicích.

Harry stoupal po schodišti dál, až došel na nejvyšší odpočívadlo, z něhož vedly pouze dvoje dveře. Na těch, na které se právě díval, byla tabulka se jménem Sirius. V kmotrově ložnici ještě nikdy nebyl. Strčil do dveří, otevřel je a zvedl hůlku vysoko nad hlavu, aby kruh jejího světla dopadl co nejdál.

Ložnice byla prostorná a v dobách, kdy sloužila svému účelu, bývala zjevně i pohodlná a útulná. Byla v ní velká postel s vyřezávanou dřevěnou čelní pelestí, vysoké okno zahalené dlouhými sametovými závěsy a lustr pokrytý tlustou vrstvou prachu. V toulcích byly dosud zastrčeny oharky svíček a ztuhlý vosk z nich visel dolů jako malé rampouchy. Také obrazy na stěnách a pelesti postele byly pokryté jemným prachem. Mezi lustrem a horní deskou velké dřevěné šatní skříně visela pavučina, a když Harry popošel o pár kroků dál dovnitř, zaslechl šramocení prchajících vyrušených myší.

Sirius v puberťáckých letech polepil stěny své ložnice tolika plakáty a fotografiemi, že stříbrošedé hedvábné čalounění stěn bylo sotva viditelné. Harry mohl pouze předpokládat, že Siriusovi rodiče nedokázali zrušit kouzlo trvalého přilnutí, jímž byly ke stěnám připevněny – nepochyboval totiž o tom, že vkus, který jejich starší syn při výzdobě své ložnice projevil, se jim musel příčit. Měl pocit, že si dal Sirius mimořádně záležet na tom, aby jeho pokoj rodiče co nejvíc dráždil. Bylo tam několik velkých vybledlých zlatorudých nebelvírských zástav, jimiž chtěl všem dát okázale najevo, jak zásadně se liší od ostatních členů zmijozelské rodiny. Byly tam četné fotografie mudlovských motocyklů a také (Harry se musel obdivovat Siriusově odvaze) několik plakátů s mudlovskými děvčaty v bikinách. Že jde o mudly, poznal Harry podle toho, že zůstávaly na snímcích absolutně nehybné a jejich vybledlé úsměvy a skelné pohledy byly na papíru zachyceny v neměnné podobě jednou provždy. To kontrastovalo s jedinou kouzelnickou fotografií pověšenou na jedné ze stěn, na níž stáli čtyři rozesmátí bradavičtí studenti a dívali se do objektivu.

Harryho potěšeně bodlo u srdce, když poznal svého otce – nepoddajné černé vlasy mu na temeni odstávaly stejně jako jemu a na očích měl stejně jako on brýle. Nedbale elegantní Sirius vedle něj měl nepatrně arogantní obličej a vypadal mnohem mladší a šťastnější, než jak ho kdy Harry viděl ve skutečnosti. Po Siriusově pravici stál Pettigrew, víc než o hlavu menší, obtloustlý a s vybledlýma očima, a rděl se radostí, že se smí považovat za člena téhle nejskvělejší školní party, kterou vedli obdivovaní rebelové James a Sirius. Po Jamesově levici stál Lupin – už tehdy působil poněkud ošumělým dojmem, ale měl i svůj typický výraz potěšeného překvapení, že si ho ti druzí oblíbili a vybrali za přítele… Nebo snad Harry tohle všechno na snímku viděl jen proto, že věděl, jak to tehdy doopravdy bylo? Pokusil se dostat fotografii ze zdi – koneckonců byla teď jeho, kmotr mu odkázal veškerý svůj majetek – ani s ní však nehnul. Sirius očividně nechtěl riskovat, že rodiče na výzdobě jeho pokoje něco změní.

Rozhlédl se po podlaze kolem. Obloha venku se čím dál víc rozjasňovala a paprsek světla ozářil listy papíru, knihy a různé drobné předměty poházené po koberci. Vše nasvědčovalo tomu, že Siriusovu ložnici také někdo prohledal, i když většinu toho, co v ní našel, zjevně zahodil jako téměř či zcela bezcennou veteš. Několik knih vetřelec protřepal tak hrubě, že je vytrhl z vazby, a podlaha byla pokrytá vypadanými stránkami.

Harry se sklonil, několik listů sebral a prohlížel si je. Na prvním poznal text ze starého vydání Dějin čar a kouzel od Batyldy Bagshotové, druhý pocházel z příručky o údržbě motocyklu. Třetí byl zmačkaný a psaný rukou. Narovnal ho a uhladil.

Milý Tichošlápku!

Děkuji, opravdu mnohokrát děkuji za dárek k Harryho narozeninám! Měl z něj zdaleka největší radost. Je mu teprve rok a už tu poletuje na vlastním dětském košťátku. Tvářil se tak pyšně, že ti posílám jeho fotografii, abys to viděl taky. Víš sám, že nelétá výš než jen nějakého půl metru nad zemí, přesto už ale málem zabil kočku a na padrť rozbil příšernou vázu, kterou mi poslala k Vánocům Petunie (to mu rozhodně nemám za zlé). Jamesovi to samozřejmě připadalo hrozně legrační, tvrdí, že z něj bude skvělý hráč famfrpálu, museli jsme ale dát pryč veškerou výzdobu pokoje a nesmíme ho spustit z očí, jakmile na košťátko sedne.

Narozeniny jsme oslavili klidným posezením u čaje, jen my a stará Batylda, která je na nás odjakživa moc milá a Harryho prostě zbožňuje. Litovali jsme, že nemůžeš přijít taky, ale povinnosti k Řádu mají samozřejmě přednost a Harry je stejně ještě moc malý na to, aby si uvědomoval, že má narozeniny! Jamesovi začíná tak trochu lézt na nervy, že je tu pořád zavřený, snaží se nedávat to najevo, ale já to na něm poznám – jeho neviditelný plášť má navíc pořád ještě Brumbál, takže nemůže vyrážet ani na malé průzkumné výlety. Kdyby sis našel možnost nás navštívit, ohromně by ho to potěšilo. Minulý víkend se tu zastavil Červíček, připadal mi nějaký přešlý mrazem, ale za to pravděpodobně mohla ta zpráva o McKinnonových. Když jsem ji slyšela, proplakala jsem celý večer.

Batylda k nám skoro každý den zajde na kus řeči. Je to úžasná stará dáma a obvykle vykládá o Brumbálovi ty nejfantastičtější věci. Nejsem si jistá, jestli by ho potěšilo, kdyby ji slyšel! Upřímně řečeno nevím, nakolik lze na ni dát, připadá mi totiž neuvěřitelné, že by byl Brumbál schopen

Harry měl pocit, že mu snad zkameněly ruce i nohy. Stál jako socha a ten kus papíru v prstech, v nichž ztratil veškerý cit, držel jako učiněný zázrak. V nitru mu cosi tiše vybuchlo a v jeho žilách bouřlivě kolovala radost napůl smíšená se smutkem. Doklopýtal k posteli a posadil se.

Přečetl si dopis ještě jednou, nedokázal z něj ale vytěžit o nic víc než při prvním čtení, takže nakonec prostě jen seděl a upřeně zíral na matčino písmo. Malé f psala úplně stejně jako on. Ještě jednou si celý dopis zkoumavě prohlédl, našel úplně všechna f a každé z nich na něj působilo jako drobné přátelské zamávání skryté za závojem. Nalezený dopis pro něj představoval neuvěřitelný poklad, hmatatelný důkaz, že Lily Potterová žila, doopravdy žila, že její teplá ruka kdysi dávno přejížděla po tomto pergamenu a vytvářela inkoustem tato slova – slova vyprávějící o něm, o jejím synovi.

Netrpělivě si otřel zavlhlé oči a přečetl si dopis ještě jednou, tentokrát se ale soustředil na jeho smysl. Připadal si, jako by naslouchal nějakému napůl zapomenutému hlasu. Měli tedy kočku… možná že stejně jako jeho rodiče našla v Godrikově Dole smrt… nebo snad utekla, když nezůstal nikdo, kdo by ji krmil… Sirius mu koupil první koště… Rodiče se znali s Batyldou Bagshotovou – představil jim ji snad Brumbál? Jeho neviditelný plášť má pořád ještě Brumbál… Na téhle poznámce bylo něco divného…

Harry se zarazil a zamyslel se nad matčinými slovy. Proč si Brumbál bral Jamesův neviditelný plášť? Harry si zřetelně vzpomínal, jak mu ředitel před lety říkal: „Já k tomu, abych byl neviditelný, žádný plášť nepotřebuji.“ Možná jeho pomoc potřeboval některý jiný, méně nadaný člen Řádu a Brumbál byl pouze poslem, který mu ho doručil? Harry četl dál.

Minulý víkend se tu zastavil Červíček… Tak Pettigrew, ten zrádce, se zdál být přešlý mrazem? Byl si už tehdy vědom, že Jamese i Lily vidí naposledy živé?

A konečně opět Batylda, která vykládala ty nejfantastičtější věci o Brumbálovi: připadá mi neuvěřitelné, že by byl Brumbál schopen…

Schopen čeho? Existovalo ale mnoho různých věcí, které jí mohly ohledně Brumbála připadat neuvěřitelné – že třeba kdysi dostal při zkoušce z přeměňování nejhorší známku, nebo že stejně jako Aberforth očarovával kozy…

Harry seskočil z postele a rozhlédl se po podlaze. Napadlo ho, že by tam někde mohl ležet i zbytek dopisu. Sbíral jednotlivé papíry a zase je odhazoval, ve své dychtivosti s nimi zacházel stejně nešetrně jako ten, kdo pokoj prohledával před ním. Vytahoval zásuvky, vytřásal založené papírky z knih, postavil se na židli a přejel rukou po horních prknech skříně, zalezl pod postel i pod křeslo.

Konečně pak, když se položil na břicho na podlahu a přimáčkl k ní obličej, zahlédl pod prádelníkem něco, co vypadalo jako utržený list papíru. Když ho vytáhl, ukázalo se, že je to převážná část fotografie, o níž Lily ve svém dopise psala. Malé černovlasé dítě na ní poletovalo na drobném košťátku, mizelo ze záběru, zase se objevovalo a řičelo smíchy, když je pronásledoval pár nohou, který musel patřit otci. Harry si fotografii zastrčil do kapsy k matčinu dopisu a dál pátral po druhém listu.

Po další čtvrthodině byl ovšem nucen připustit, že zbytek matčina dopisu zmizel. Došlo k tomu tak, že se v oněch šestnácti letech, která uplynula od jeho napsání, prostě ztratil, nebo si ho odnesla ta neznámá osoba, která Siriusův pokoj prohledávala? Harry si ještě jednou přečetl nalezený list a tentokrát v něm hledal něco, co by mu napovědělo, proč by měla být další část dopisu nějak zvlášť cenná. Sotva mohl předpokládat, že by se Smrtijedi zajímali o jeho dětské košťátko… Jedinou potenciálně užitečnou věcí, která ho napadala, byly případné informace o Brumbálovi. Připadá mi totiž neuvěřitelné, že by byl Brumbál schopen… čeho?

„Harry? Harry! Harry!“

„Tady jsem!“ zavolal. „Co se děje?“

Za dveřmi se ozvalo hlasité dusání a vzápětí do pokoje vrazila Hermiona.

„Probudili jsme se a nevěděli, kam ses poděl!“ vyhrkla a lapala po dechu. Pak otočila hlavu a zavolala přes rameno: „Rone! Už jsem ho našla!“

Z hloubi několika pater k nim vzdáleně dolehla ozvěna Ronova popuzeného hlasu:

„No výborně! Vyřiď mu, že je pitomec!“

„Harry, prosím, nesmíš jen tak zčistajasna mizet, nahnal jsi nám hrozný strach! Co tady nahoře vůbec hledáš?“ Rozhlédla se po zplundrovaném pokoji. „Co jsi to tu vyváděl?“

„Podívej, co jsem zrovna našel.“

Natáhl k ní ruku s matčiným dopisem. Vzala si ho a začetla se do něj, zatímco ji Harry mlčky pozoroval. Když dočetla na konec stránky, zvedla k němu oči.

„Ach, Harry…“

„A taky jsem našel tohle.“

Podal jí roztrženou fotografii a Hermiona se usmála, když spatřila poletující děcko na maličkém košťátku.

„Snažil jsem se najít pokračování toho dopisu,“ dodal Harry, „ale nikde není.“

Hermiona se rozhlédla kolem.

„Ten svinčík jsi tady nadělal ty, nebo už to tu takhle vypadalo, když jsi přišel?“

„Někdo už tu hledal přede mnou,“ odpověděl Harry.

„To jsem si myslela. Vždyť každá místnost, do které jsem cestou nahoru nakoukla, je celá rozházená. Co tady podle tebe hledali?“

„Cokoli o Řádu, pokud to byl Snape.“

„V jeho případě bych se ale domnívala, že o něm ví všechno, co potřebuje, nemyslíš? Byl přece členem Řádu, ne?“

„To je pravda,“ přitakal Harry, který hořel touhou promluvit si o své teorii, „co ale třeba něco o Brumbálovi? Vezmi si například druhou stránku tohohle dopisu. Znáš tu Batyldu, o které se máma zmiňuje, víš, kdo to je?“

„Kdo?“

„Batylda Bagshotová, ta, co napsala…“

„Dějiny čar a kouzel,“ dořekla za něj Hermiona a zatvářila se zaujatě. „Takže vaši se s ní znali? Byla to úžasná odbornice na čarodějnou historii.“

„A pořád ještě žije,“ sdělil jí Harry, „a bydlí v Godrikově Dole. Ronova tetička Muriel o ní na svatbě mluvila. Znala se i s Brumbálovou rodinou. Bylo by zatraceně zajímavé, kdybychom si s ní mohli pohovořit, co říkáš?“

Na Harryho gusto bylo v úsměvu, kterým Hermiona na jeho slova odpověděla, trochu moc chápavého porozumění. Vzal si od ní mlčky dopis i fotografii a zastrčil je do váčku, který měl zavěšený kolem krku, aby se jí nemusel podívat do očí a neprozradil se.

„Chápu důvody, proč by sis s ní tak rád promluvil o mamince a o tatínkovi a také o Brumbálovi,“ prohlásila Hermiona. „V pátrání po viteálech by nám to ale nijak nepomohlo, nemyslíš?“ Harry neodpověděl a Hermiona honem pokračovala. „Já vím, že hrozně moc chceš do Godrikova Dolu, mám ale strach… děsí mě, jak snadno nás včera ti Smrtijedi našli. Když o tom přemýšlím, jsem ještě přesvědčenější, že bychom se měli místu, kde jsou pohřbení tvoji rodiče, zdaleka vyhýbat. Určitě totiž čekají, že se tam objevíš.“

„Nejde mi jen o to,“ prohlásil a nepřestal jí uhýbat očima. „Muriel na svatbě vykládala o Brumbálovi různé věci. Chci znát pravdu…“

Zopakoval Hermioně všechno, co Muriel napovídala. Když skončil, Hermiona přikývla. „Já samozřejmě chápu, že tě to znepokojilo, Harry…“

„Neznepokojilo mě to,“ zalhal. „Jen bych rád věděl, jestli je to pravda, nebo…“

„A ty si vážně myslíš, že se dozvíš pravdu od takové zlomyslné staré baby, jako je Muriel, nebo od Rity Holoubkové? Jak jim můžeš věřit, Harry? Vždyť jsi Brumbála znal!“

„Myslel jsem, že ho znám,“ zahučel.

„Moc dobře ale víš, kolik pravdy bylo ve všem, co Rita napsala o tobě! Dóže má pravdu, nechápu, jak můžeš někomu takovému dovolit, aby pošpinil tvoje vzpomínky na Brumbála?“

Odvrátil od ní oči a snažil se nedat najevo popuzení, které se v něm vzedmulo. Už to tu bylo zas, chtěla po něm, aby si vybral, čemu má věřit. Jenže on chtěl pravdu. Proč všichni tolik usilují o to, aby se jí nedobral?

„Nepůjdeme dolů do kuchyně?“ navrhla po krátké odmlce Hermiona. „Vzít si něco k snídani?“

Harry po chvilce zdráhání souhlasil, vyšel za ní na odpočívadlo a prošel kolem druhých dveří, které vedly do další místnosti. V laku dveří byly pod malou tabulkou, jíž si předtím ve tmě nevšiml, hluboké škrábance. Zastavil se na vrcholku schodiště a přečetl si, co je na ní napsáno. Byla to malá, rukou úhledně psaná cedulka s nabubřelým oznámením – něco takového, co by si na dveře své ložnice byl nejspíš schopen pověsit Percy Weasley:

Bez výslovného povolení

Reguluse Arcturuse Blacka

VSTUP ZAKÁZÁN!

Harryho zaplavila náhlá vlna vzrušení, v prvním okamžiku si ale sám nebyl jistý, co ho tak zaujalo. Přečetl si nápis ještě jednou.

„Hermiono!“ křikl na ni, protože už byla o patro níž, a samotného ho překvapilo, jak zní jeho hlas absolutně klidně. „Pojď zpátky nahoru!“

„Co se děje?“

„R. A. B. Myslím, že jsem ho našel.“

Hermiona překvapením vyjekla a vzápětí vyběhla po schodech k Harrymu.

„V tom dopise od maminky? Já jsem si ale nevšimla…“

Harry zavrtěl hlavou a ukázal na Regulusovu cedulku. Hermiona si ji přečetla a pak popadla Harryho za paži tak pevně, až zkřivil obličej bolestí.

„Siriusův bratr?“ zašeptala.

„Byl to Smrtijed,“ sdělil jí Harry. „Sirius mi o něm vyprávěl, dal se k Smrtijedům jako úplně mladý, pak ale dostal strach a chtěl od nich odejít – a tak ho Smrtijedi zabili.“

„To by odpovídalo!“ vydechla Hermiona. „Pokud byl jedním ze Smrtijedů, měl přístup k Voldemortovi, a jestli ho jeho učení zklamalo, určitě chtěl nějak přispět k jeho pádu!“

Pustila Harryho, naklonila se přes zábradlí a zaječela: „Rone! Rone! Pojď sem nahoru, honem!“

O minutku později se objevil zadýchaný Ron s hůlkou připravenou v ruce.

„Co se děje? Jestli jsou to zase pavouci jako vlašské ořechy, rád bych se napřed v klidu nasnídal, než…“

Zamračil se při pohledu na dveře Regulusova pokoje, na něž Hermiona mlčky ukazovala.

„Co je to? To byl Siriusův bratr, ne? Regulus Arcturus… Regulus… R. A. B.! Ten medailonek… Snad nemyslíte, že…“

„To teď zjistíme,“ prohlásil Harry. Strčil do dveří, ty však byly zamčené. Hermiona namířila na kliku hůlkou a pronesla: „Alohomora!“ Ozvalo se cvaknutí zámku a dveře se otevřely.

Všichni tři překročili práh a rozhlíželi se kolem sebe. Regulusova ložnice byla o něco menší než Siriusova, přesto působila stejným dojmem někdejší velkoleposti. Zatímco Sirius se snažil dát všemožně najevo, jak se od ostatních členů rodiny liší, Regulus usiloval o zdůraznění pravého opaku. Smaragdově zelené a stříbrné barvy Zmijozelu byly úplně všude, pokrývaly celou postel, stěny i okna. Nad postelí byl pečlivě vymalován rodinný erb Blacků s jejich heslem: Toujours Pur. Pod erbem byla na zdi sbírka zažloutlých novinových výstřižků – všechny byly nalepené těsně k sobě, takže vytvářely jakousi neuspořádanou koláž. Hermiona k nim přistoupila a zadívala se na ně.

„Ve všech se píše o Voldemortovi,“ poznamenala. „Vypadá to, že byl Regulus jeho obdivovatelem už několik let předtím, než se sám přidal ke Smrtijedům…“

Z povlečení na posteli se zvedl malý obláček prachu, když se posadila, aby si výstřižky důkladně pročetla. Harry si zatím všiml další fotografie – z rámečku se usmívalo a mávalo na něj bradavické famfrpálové družstvo. Přistoupil blíž a všiml si hadů, kteří se jim třpytili na prsou; bylo to družstvo Zmijozelu. Reguluse okamžitě poznal v chlapci, který seděl v první řadě uprostřed: měl tytéž tmavé vlasy a poněkud povýšený pohled jako bratr, byl ale o něco menší, útlejší a také méně pohledný, než byl Sirius v jeho věku.

„Hrál chytače,“ konstatoval Harry.

„Cože?“ zeptala se neurčitě Hermiona, která byla stále ještě zahloubaná do čtení výstřižků o Voldemortovi.

„Sedí v první řadě uprostřed a to je místo, na které si vždycky sedá chyt… ale proč to vlastně vykládám?“ zabručel Harry, když si uvědomil, že ho nikdo neposlouchá. Ron byl na všech čtyřech na podlaze a šťoural se pod šatní skříní. Harry se rozhlédl po místnosti, pokusil se odhadnout, kde by mohla být nějaká tajná skrýš, a zamířil k psacímu stolu. I tentokrát ale zjistil, že tady už někdo hledal před nimi.

Obsah zásuvek byl přednedávnem důkladně prohrabaný, v prachu byly znatelné šmouhy, nikde ale nebylo nic, co by mohlo mít nějakou cenu: jen staré brky, léta nepoužívané učebnice, s nimiž někdo zjevně zacházel velice nešetrně, a nedávno rozbitá lahvička s inkoustem, jehož lepkavé zbytky ulpěly na všem, co v zásuvce bylo.

„Existuje i jednodušší způsob,“ podotkla Hermiona, když viděla, jak si Harry otírá inkoustem potřísněné prsty o džínsy. Zvedla hůlku se slovy: „Accio medailonek!“

Nic se nestalo. Ron, který prohledával nařasené záhyby vyrudlých závěsů, se zatvářil zklamaně.

„Takže máme smůlu? Není tady?“

„Ale ne, možná tady někde je, bude však chráněný protikouzly,“ opravila ho Hermiona. „Víš, co myslím, kouzly, která mají zabránit tomu, abys ho mohl přivolat obyčejným zaklínadlem.“

„Takovými, jakými Voldemort začaroval tu kamennou mísu v jeskyni,“ přikývl Harry, když si vzpomněl, jak nebyl s to získat přivolávacím kouzlem nepravý medailonek.

„Tak jak ho máme najít?“ rozčiloval se Ron.

„Musíme hledat ručně,“ odpověděla Hermiona.

„Skvělý nápad,“ zabručel Ron, otočil oči v sloup a dál prozkoumával závěsy.

Pročesávali místnost píď po pídi víc než hodinu, nakonec však byli nuceni přiznat, že v ní medailonek není.

Slunce se mezitím vyhouplo na oblohu a jeho záře je oslňovala i zašpiněnými okny na odpočívadle schodiště.

„Přesto tu někde v domě může být, jenomže schovaný v jiné místnosti,“ prohlásila Hermiona povzbudivým tónem, když se vraceli po schodech dolů. Zatímco Harry s Ronem byli čím dál skleslejší, Hermionino odhodlání jako by naopak stále sílilo. „Ať už se mu ho podařilo nebo nepodařilo zničit, určitě ho chtěl před Voldemortem někam schovat, nemyslíte? Vzpomínáte si, jaké spousty odporného haraburdí jsme se museli zbavit, když jsme tady byli posledně? Těch hodin, které po všech střílely železnými šrouby, a toho starého hábitu, co se snažil Rona uškrtit? To všechno tam mohl nastražit Regulus, aby ochránil skrýš medailonku, jenže my jsme si to tehdy ne… ne…“

Harry s Ronem na ni pohlédli. Stála s jednou nohou zdviženou do vzduchu a v obličeji měla stejně ohromený výraz jako někdo, koho právě zasáhlo paměťové kouzlo; oči se jí dokonce zadívaly každé jinam.

„…neuvědomili,“ dořekla šeptem.

„Něco se stalo?“ chtěl vědět Ron.

„Byl tam jeden medailonek.“

„Cože?“ vyjekli jednohlasně Harry a Ron.

„V té prosklené skříňce ve společenském salonu. Nikdo ho nedokázal otevřít. A my jsme… my…“

Harry měl pocit, jako by mu hrudí propadla cihla a sklouzla rovnou do žaludku. Už si také vzpomněl – měl tu věc dokonce v ruce, když se ji všichni jeden po druhém pokoušeli násilím otevřít. Zahodili ji pak do pytle s odpadky spolu s tabatěrkou naplněnou bradavičným práškem, s hrací skříňkou, při jejíž hudbě všichni usínali…

„Krátura spoustu věcí, které jsme chtěli vyhodit, ukradl a odnesl,“ vzpomínal. Byla to jediná jejich šance, jediná nepatrná naděje, která jim zbývala, a Harry se jí hodlal držet, dokud ho něco nepřinutí, aby se jí vzdal. „V tom přístěnku u kuchyně jich měl schovanou celou hromadu. Pojďte.“

Rozběhl se dolů, bral schody po dvou a Ron s Hermionou mu hlasitě dusali v patách. Nadělali takový rámus, že když probíhali vstupní halou, probudili portrét Siriusovy matky.

„Špinavci! Mudlovští šmejdi! Odporná sběř!“ neslo se za nimi její hulákání, když seběhli do kuchyně v suterénu a práskli za sebou dveřmi.

Harry tryskem přeběhl celou místnost, skluzem zabrzdil u dveří Kráturova přístěnku a rozrazil je dokořán. Za dveřmi bylo doupě poházené starými špinavými pokrývkami, pod nimiž domácí skřítek kdysi přespával, nikde se už mezi nimi ale netřpytily všemožné tretky, které Krátura zachránil před vyhozením. Jediné, co tam zbývalo, bylo staré vydání knihy Přirozená aristokracie: Genealogie kouzelnických rodů. Harry odmítal uvěřit vlastním očím, popadl pokrývky a začal je vytřásat. Z jedné vypadla mrtvá myš a kutálela se po podlaze – byl to deprimující pohled. Ron zasténal a zhroutil se na kuchyňskou židli a Hermiona raději zavřela oči.

„Ještě jsme neskončili!“ zavrčel Harry. „Kráturo!“ zavolal zvýšeným hlasem.

Ozvalo se pronikavé prásknutí a domácí skřítek, kterého Harry ke své pramalé radosti zdědil po Siriusovi, se zčistajasna objevil před vychladlým prázdným krbem. Jeho drobná postavička dosahovala jen poloviny výše člověka, bledá kůže z něj visela ve svraštělých záhybech a z netopýřích uší mu trčely husté chomáče bílých chlupů. Na sobě měl stále tentýž špinavý hadr, v němž ho viděli poprvé, a pohrdlivý pohled, jímž spočinul na Harrym, dokazoval, že se jeho postoj k novému majiteli nezměnil o nic víc než jeho oblečení.

„Můj pane,“ zakvákal ropuším hlasem, hluboce se uklonil a tiše si přitom huhlal mezi kolena: „Už zase přitáhl do starého domu mé paní i s tím krvezrádcem Weasleyem a s tou mudlovskou šmejdkou…“

„Zakazuji ti, abys komukoli říkal krvezrádce nebo mudlovský šmejd,“ okřikl ho Harry. S nosem podobným prasečímu rypáku a s očima podlitýma krví by mu Krátura připadal jako tvor obzvlášť nelibý i bez toho, že zradil Siriuse Voldemortovi.

„Mám k tobě jednu otázku,“ oznámil Harry a srdce se mu rozbušilo, když ke skřítkovi sklopil oči, „a nařizuji ti, abys na ni pravdivě odpověděl. Rozumíš?“

„Ano, pane,“ ubezpečil ho Krátura, znovu se hluboce uklonil a Harry viděl, jak se jeho rty nezvučně pohybují – nepochybně v sobě dusil urážky, které teď měl zakázáno vyslovit nahlas.

„Před dvěma lety,“ pokračoval Harry a srdce mu nyní tlouklo do žeber jako kladivo, „byl nahoře ve společenském salonku velký zlatý medailonek. Vyhodili jsme ho. Neukradl sis ho potají?“

Následovala chvíle ticha, během níž se Krátura napřímil a pohlédl Harrymu zpříma do očí. „Ukradl,“ hlesl pak.

„A kde je teď?“ zeptal se vítězoslavně Harry; Ron i Hermiona se rozzářili.

Krátura zavřel oči, jako by nechtěl vidět, jak zareagují na jeho další odpověď.

„Pryč.“

„Pryč?“ opakoval po něm Harry a radostné vzrušení z něj rázem vyprchalo. „Co tím chceš říct, že je pryč?“

Skřítek se zachvěl a zapotácel se.

„Kráturo,“ vyštěkl přísně Harry, „nařizuji ti…“

„Mundungus Fletcher,“ zachroptěl skřítek s očima stále pevně zavřenýma. „Mundungus Fletcher ukradl úplně všechno: obrázky slečny Belly a slečny Cissy, rukavice mé paní, Merlinův řád první třídy, poháry s vyrytým rodinným erbem a taky, a taky…“

Krátura lapal po dechu a jeho propadlý hrudník se křečovitě zvedal a zase klesal, pak otevřel oči a vyrazil příšerný divoký skřek.

„…a taky ten medailonek, medailonek pana Reguluse, Krátura se dopustil hrozného zločinu, Krátura nesplnil příkazy, které dostal!“

Harry zareagoval zcela instinktivně. Když se Krátura natáhl po pohrabáči, který stál na roštu v krbu, vrhl se po skřítkovi a přimáčkl ho k podlaze. Hermiona zaječela současně s Kráturou, Harry ale zaburácel hlasitěji než oni dva dohromady: „Kráturo, přikazuji ti, abys zůstal ležet a nehýbal se!“

Cítil, jak pod ním skřítek znehybněl, a pustil ho. Krátura ležel rozplácnutý na studené kamenné podlaze a ze zapadlých očí se mu řinuly slzy.

„Nech ho vstát, Harry!“ šeptla Hermiona.

„Aby se mohl umlátit pohrabáčem?“ odfrkl si Harry a poklekl ke skřítkovi. „To raději ne. Tak dobrá, Kráturo, chci slyšet pravdu. Jak víš, že ten medailonek ukradl Mundungus Fletcher?“

„Krátura ho viděl!“ vyprskl skřítek, slzy se mu koulely po rypáku a kapaly mu do úst plných šedivějících zubů. „Krátura ho viděl, jak vychází z Kráturova přístěnku a nese plnou náruč Kráturových pokladů. Krátura tomu zlodějskému slídilovi řekl, aby zůstal stát, ale Mundungus Fletcher se mu vysmál a utekl…“

„Mluvil jsi o tom medailonku jako o medailonku pana Reguluse. Proč?“ chtěl vědět Harry. „Odkud se vzal? Co s ním měl Regulus společného? Posaď se, Kráturo, a pověz mi všechno, co o tom medailonku víš, a taky všechno, co s ním měl společného Regulus.“

Skřítek se posadil, schoulil se do klubíčka, zabořil obličej zmáčený slzami mezi kolena a začal se kolébat dopředu dozadu. Když promluvil, zněl jeho hlas v tichu ozvěnivé kuchyně přidušeně, ale naprosto zřetelně.

„Pan Sirius utekl a nikdo toho nelitoval, protože to byl ničema a jeho zločinné počínání zlomilo mé paní srdce. Zato pan Regulus měl svoji hrdost a dobře věděl, co se sluší a patří, aby dostál cti a tradice jména Blacků a jejich čisté krve. Celá léta mluvil o Pánovi zla a o tom, že pod jeho vedením se kouzelníci přestanou skrývat před světem a budou vládnout mudlům i mudláckým čarodějům… a když mu bylo šestnáct, vstoupil pan Regulus do služeb Pána zla. Byl hrdý a sebevědomý a odhodlaný mu sloužit…

A pak jednoho dne, rok po tom, co se k němu přidal, sešel pan Regulus do kuchyně, aby si promluvil s Kráturou. Pan Regulus měl Kráturu odjakživa rád. A pan Regulus řekl… řekl…“

Starý domácí skřítek se kolébal čím dál rychleji.

„…řekl, že Pán zla požaduje služby skřítka.“

„Voldemort že potřeboval skřítka?“ opakoval po něm Harry a podíval se po Ronovi a Hermioně, kteří se ovšem tvářili stejně zmateně jako on.

„Ach ano,“ zasténal Krátura. „A pan Regulus mu dobrovolně nabídl Kráturu. Byla to velká čest, jak říkal pan Regulus, velká čest pro něj i pro Kráturu. Kladl Kráturovi na srdce, že musí udělat všechno, co mu Pán zla nařídí… a potom se vrátit d-domů.“

Krátura se kolébal ještě o něco rychleji a nabíral dech přerývanými vzlyky.

„Krátura tedy šel za Pánem zla. Pán zla Kráturovi neprozradil, co se bude dít, ale vzal Kráturu s sebou do jeskyně u moře. A za tou jeskyní byla druhá, mnohem větší jeskyně a v té větší jeskyni bylo obrovské černé jezero…“

Harrymu se zježily vlasy na zátylku. Připadalo mu, jako by k němu Kráturův skřehotavý hlas doléhal přes hladinu té temné vody. Viděl, co se tam odehrálo, tak jasně, jako by byl očitým svědkem.

„…a na jezeře byl člun…“

Samozřejmě že byl na jezeře člun. Harry ten člun dobře znal, maličký a přízračně zelený, začarovaný tak, aby se v něm k ostrovu uprostřed jezera mohl plavit jeden kouzelník a jedna oběť. To byla tedy metoda, již Voldemort použil k ověření účinnosti ochranných kouzel obklopujících viteál: vypůjčil si tvora, kterého mohl bez obav zlikvidovat, domácího skřítka…

„Na tom ostrově byla m-mísa plná nějakého lektvaru. P-pán zla Kráturovi nařídil, aby ho vypil…“

Skřítek se otřásl od hlavy k patě.

„Krátura pil, a když pil, viděl strašlivé věci… Kráturovy vnitřnosti byly v jednom ohni… Krátura volal pana Reguluse a prosil, aby ho zachránil, volal paní Blackovou, ale Pán zla se tomu jen smál… Přinutil Kráturu, aby vypil ten lektvar až do dna… a do prázdné mísy pak hodil medailonek… a potom ji naplnil dalším lektvarem.

A pak Pán zla odplul a nechal Kráturu na ostrově úplně samotného…“

Harry v duchu viděl, jak se to všechno stalo. Viděl, jak se Voldemortův bílý hadí obličej ztrácí ve tmě, viděl jeho rudé oči nemilosrdně upřené na skřítka, který se zmítal v bolestivých křečích a zbývalo mu jen pár minut života. Nevyhnutelně musel podlehnout strašlivé žízni, kterou ve svých obětech vyvolával ten palčivý lektvar… dál už ale Harryho jeho fantazie nedonesla, protože si nedokázal představit, jak se Kráturovi podařilo z ostrova uniknout.

„Krátura potřeboval vodu, doplazil se až k okraji ostrova a napil se z toho černého jezera… A z vody se vynořily ruce, mrtvé ruce, a stáhly Kráturu pod hladinu…“

„Jak ses odtamtud dostal?“ zeptal se Harry a vůbec ho nepřekvapilo, když sám sebe slyšel šeptat.

Krátura zvedl ošklivou hlavu a pohlédl na Harryho velkýma, krví podlitýma očima.

„Pan Regulus Kráturovi přikázal, aby se vrátil domů,“ odpověděl.

„Já vím – ale jak se ti podařilo uniknout neživým?“

Krátura jako by otázce nerozuměl.

„Pan Regulus Kráturovi přikázal, aby se vrátil domů,“ opakoval.

„To já vím, ale…“

„To je přece jasné, Harry, nemyslíš?“ vložil se do hovoru Ron. „Přemístil se!“

„Ale… do té jeskyně ani z ní se přemisťováním nebylo možné dostat,“ namítl Harry, „jinak by Brumbál…“

„Nezapomínej, že skřítkové ovládají jiná kouzla a čáry než čarodějové,“ připomněl mu Ron. „Můžou se přece přemisťovat třeba v Bradavicích, kde my nemůžeme.“

Nastalo ticho, Harry se zahloubal nad Ronovým vysvětlením. Jak se mohlo stát, že Voldemort udělal takovou chybu? Ještě to ale nestačil domyslet, když se hlasem chladným jako led ozvala Hermiona.

„Samozřejmě, Voldemort se na schopnosti domácích skřítků díval jako na něco podřadného, co si vůbec nezaslouží jeho pozornost – úplně stejně jako všichni čistokrevní kouzelníci, kteří se k nim chovají jako ke zvířatům… V životě by ho nenapadlo, že mohou ovládat nějaká kouzla, kterých on sám není schopen.“

„Nejvyšším zákonem pro každého domácího skřítka je rozkaz jeho pána,“ prohlásil Krátura rozhodným tónem. „Krátura dostal rozkaz, aby se vrátil domů, a tak se vrátil domů…“

„No dobrá, v tom případě jsi ale udělal, co jsi měl přikázáno, ne?“ zeptala se laskavým hlasem Hermiona. „Nedostal jsi žádný rozkaz, který bys nesplnil!“

Krátura zavrtěl hlavou a kolébal se stále stejně rychle.

„Co se tedy stalo, když ses vrátil?“ zeptal se Harry. „Co ti Regulus řekl, když jsi mu vyprávěl, co se přihodilo?“

„Pana Reguluse to znepokojilo, hrozně ho to znepokojilo,“ zachroptěl Krátura. „Pan Regulus Kráturovi přikázal, aby se někam schoval a nevycházel z domu. A potom… to bylo o něco později… pan Regulus jednou v noci za Kráturou přišel a vytáhl ho z jeho přístěnku. Pan Regulus se choval divně, úplně jinak než obvykle, dělal si obrovské starosti, Krátura to na něm viděl… A pak Kráturu požádal, aby ho vzal do té jeskyně, do stejné jeskyně, kam Krátura doprovázel Pána zla…“

A tak se spolu vydali na cestu. Harry si to uměl naprosto jasně představit, v duchu viděl vystrašeného starého skřítka a hubeného černovlasého chytače, který se tak podobal Siriusovi… Krátura věděl, jak otevřít tajný vchod do podzemní jeskyně, věděl, jak přivolat malý člun, a tentokrát to byl jeho milovaný Regulus, který se s ním plavil na ostrov s mísou jedu…

„A tam tě přinutil, abys zase ten lektvar vypil?“ zeptal se znechuceně.

Krátura ale zavrtěl hlavou a rozplakal se. Hermiona si vystrašeně zakryla rukama ústa – zdálo se, že v tom okamžiku něco pochopila.

„P-pan Regulus vytáhl z kapsy medailonek podobný tomu, který měl Pán zla,“ vyprávěl Krátura a po obou stranách rypákovitého nosu se mu koulely slzy. „A přikázal Kráturovi, aby si ho vzal, a až bude mísa prázdná, aby medailonky vyměnil…“

Krátura se otřásal hlubokými chraptivými vzlyky a Harry se musel plně soustředit, aby mu rozuměl.

„A nařídil Kráturovi, aby… aby se vrátil… bez něj. A řekl, že… že se má Krátura… vrátit domů… a nikdy paní neprozradit… co udělal… že má ale ten… ten první medailonek zničit. A vypil… vypil všechen ten lektvar… A Krátura vyměnil medailonky… a díval se jak… jak pana Reguluse… zatáhli pod… pod vodu… a…“

„Ach bože, Kráturo!“ zakvílela Hermiona, která se už před chvílí rozplakala. Padla vedle skřítka na kolena a pokusila se ho obejmout. Krátura se okamžitě vymrštil na nohy a odtáhl se od ní, jako by se jí štítil.

„Mudlovská šmejdka se Krátury dotkla, to Krátura nedovolí! Co by řekla jeho paní?“

„Zakázal jsem ti, abys jí říkal mudlovská šmejdka!“ zavrčel Harry, ale to už se skřítek trestal sám. Padl na zem a tloukl čelem do podlahy.

„Zastav ho, zastav ho!“ vypískla Hermiona. „Copak taky nevidíš, jak je to ponižující, když musí takhle poslouchat?“

„Nech toho, Kráturo, přestaň!“ houkl Harry.

Skřítek ležel na podlaze, chraptivě popadal dech a třásl se. Celý nos se mu leskl zelenými hleny, na bledém čele, jímž tloukl o zem, už mu nabíhala velká boule, oči měl napuchlé, krhavé a zalité slzami. Harry v životě neviděl nic tak zbědovaného.

„Tak ses tedy s tím medailonkem vrátil domů,“ pokračoval neúprosně, protože byl odhodlán dozvědět se celou pravdu. „A pokusil ses ho zničit?“

„Nic, co Krátura udělal, na něm nezanechalo jediné škrábnutí,“ zakňučel skřítek. „Krátura vyzkoušel všechno, všechna kouzla, která zná, ale nic nefungovalo, vůbec nic… To pouzdro je chráněné strašnou spoustou mocných zaklínadel. Krátura si byl jistý, že k jeho zničení by stačilo dostat se dovnitř, ale nedokázal ho otevřít… Krátura se potrestal a zkoušel to znovu, zase se potrestal a zase to zkoušel. Krátura nesplnil rozkaz, nepodařilo se mu medailonek zničit! A jeho paní šílela žalem, protože pan Regulus zmizel, a Krátura jí nemohl povědět, co se s ním stalo, nesměl to udělat, protože pan Regulus mu z-zakázal k-komukoli z r-rodiny p-prozradit, k čemu v té jeskyni d-došlo…“

Krátura se rozvzlykal tak lítostivě, že už nebyl schopen jediného srozumitelného slova. Hermiona se na něj dívala, po tvářích jí tekly slzy, neodvažovala se ale znovu se ho dotknout. Dokonce i Ron, kterému Krátura nijak nepřirostl k srdci, se tvářil zaraženě. Harry si dřepl na paty a potřásl hlavou, aby si pročistil myšlenky.

„Já ti prostě nerozumím, Kráturo,“ prohlásil konečně. „Voldemort se tě pokusil zabít, Regulus položil život za to, aby zlomil jeho moc, a tys přesto klidně Voldemortovi zradil Siriuse? Klidně jsi šel za Narcisou a Belatrix a jejich prostřednictvím jsi Voldemortovi předal zprávu, že…“

„Takhle se na to Krátura nedívá, Harry,“ zarazila ho Hermiona a otřela si oči hřbetem ruky. „Je to otrok a domácí skřítkové jsou navíc na ošklivé či dokonce na surové zacházení zvyklí. To, co Voldemort Kráturovi provedl, se nijak zvlášť nevymykalo běžným zvyklostem. Co pro skřítka, jako je Krátura, znamenají války mezi kouzelníky? Je věrný lidem, kteří se k němu chovají laskavě, jako se k němu zřejmě chovala paní Blacková a nepochybně i Regulus, takže jim ochotně sloužil a bezmyšlenkovitě papouškoval jejich názory. Vím, co chceš říct,“ pokračovala, když viděla, že se Harry chystá protestovat. „Chceš říct, že Regulus názor změnil… Jenže, jak se zdá, Kráturovi to pořádně nevysvětlil, nemyslíš? A řekla bych, že vím, proč to neudělal. Pro Kráturu i pro Regulusovu rodinu bylo bezpečnější, když se všichni drželi těch starých žvástů o čistokrevném rodu. Regulus se je všechny snažil chránit.“

„Sirius…“

„Sirius se ke Kráturovi choval ohavně, Harry, a nemá smysl, aby ses na mě takhle tvářil. Víš dobře, že je to pravda. Než se sem Sirius nastěhoval, byl Krátura dlouhou dobu úplně sám a pravděpodobně zoufale toužil po troše lásky. Nepochybuji o tom, že se slečna Cissy i slečna Bella ke Kráturovi chovaly nesmírně laskavě, když se objevil, tak se jim za to odvděčil tím, že jim pověděl všechno, co chtěly vědět. Odjakživa tvrdím, že kouzelníci za to, jak se chovají k domácím skřítkům, jednou tvrdě zaplatí. A jak vidíš, Voldemort za to zaplatil… a Sirius také.“

Na to Harry neměl odpověď. Když se díval na Kráturu, který vzlykal na podlaze u jeho nohou, vzpomněl si, co mu řekl Brumbál pouhých několik hodin po Siriusově smrti: Myslím, že Sirius nikdy Kráturu nepovažoval za bytost, jejíž city jsou stejně zranitelné jako lidské…

„Kráturo,“ promluvil po chvíli, „až se na to budeš cítit, tak… tak se prosím posaď.“

Trvalo několik minut, než skřítek přestal vzlykat a škytat a konečně zmlkl. Pak se posadil a mnul si oči rukama jako malé děcko.

„Budu po tobě chtít, abys něco udělal, Kráturo,“ oslovil ho Harry a pohledem požádal Hermionu o pomoc. Chtěl Kráturovi dát svoje pokyny co nejlaskavěji, zároveň ale nemohl předstírat, že nejde o jednoznačný rozkaz. Změna tónu však Hermionu zjevně uspokojila, protože se na něj povzbudivě usmála.

„Prosím, Kráturo, chci, aby ses vydal hledat Mundunguse Fletchera a našel ho. Musíme totiž zjistit, kde je ten medailonek – medailonek pana Reguluse. Je to hrozně důležité. Chceme dokončit práci, kterou pan Regulus začal, a dokázat tak, že… že nezemřel zbytečně.“

Krátura spustil zaťaté pěsti z očí a vzhlédl k Harrymu.

„Najít Mundunguse Fletchera?“ zeptal se skřehotavě.

„A přivést ho sem, na Grimmauldovo náměstí,“ potvrdil Harry. „Myslíš, že to pro nás dokážeš udělat?“

Když Krátura přikývl a vyškrabal se na nohy, dostal Harry náhlý nápad. Vytáhl váček, který dostal od Hagrida, a vylovil z něj falešný viteál, náhradní medailonek, do něhož Regulus umístil svůj vzkaz Voldemortovi.

„Kráturo, chtěl bych… hmm… chtěl bych ti darovat tohle,“ zahučel a vtiskl medailonek skřítkovi do ruky. „Patřilo to Regulusovi a nepochybuji o tom, že by ti to on sám rád dal jako výraz vděčnosti za všechno, co jsi…“

„Tos tedy přehnal, kamaráde,“ utrousil Ron, protože sotva skřítek na medailonek pohlédl, ohromeně a zmučeně zavyl a znovu sebou plácl na podlahu.

Trvalo téměř půl hodiny, než Kráturu uklidnili. Byl to pro něj takový šok, že dostal do svého vlastnictví nefalšovanou památku na rodinu Blacků, že se mu podlamovala kolena a neudržel se na roztřesených nohou. Když konečně dokázal udělat pár vrávoravých kroků, doprovodili ho všichni tři k jeho přístěnku, dívali se, jak medailonek schovává do bezpečí svých špinavých pokrývek, a ujistili ho, že dokud se nevrátí, budou ho pečlivě střežit. Pak se hluboce uklonil nejprve Harrymu a po něm i Ronovi; dokonce sebou jaksi komicky škubl směrem k Hermioně, jako by se ji pokoušel uctivě pozdravit. Poté se s obvyklým hlasitým prásk přemístil a zmizel.

kapitola jedenáctá

Úplatek

Harry nepochyboval o tom, že když se Kráturovi podařilo uprchnout z jezera plného neživých, zabere mu Mundungusovo polapení maximálně několik hodin, a proto se celé dopoledne toulal domem ve stavu vzrušeného očekávání. Krátura se však to dopoledne nevrátil a nevrátil se ani odpoledne. Když se začalo stmívat, byl už Harry celý zklamaný a znepokojený, a večeře, která se skládala převážně ze zplesnivělého chleba, na němž Hermiona bezúspěšně vyzkoušela nejrůznější přeměňovací kouzla, mu náladu nijak nezlepšila.

Následujícího dne se Krátura také nevrátil a neobjevil se ani den poté. Zato se na náměstí před domem číslo dvanáct objevili dva muži v dlouhých pláštích, zůstali tam stát celou noc a dívali se směrem k domu, který byl pro jejich oči neviditelný.

„To budou Smrtijedi,“ poznamenal Ron, který je s Harrym a s Hermionou pozoroval oknem společenského salonu. „Myslíte, že vědí, že jsme tady?“

„Neřekla bych,“ usoudila Hermiona, přestože se tvářila vystrašeně. „To by sem za námi poslali Snapea, nemyslíš?“

„Myslíte, že už tady uvnitř byl a že mu Moodyho kletba svázala jazyk?“ vyptával se dál Ron.

„Určitě,“ přikývla Hermiona, „protože jinak by byl s to všem ostatním povědět, jak se dostat dovnitř, ne? Nejspíš tady ale hlídají pro případ, že bychom se objevili. Koneckonců vědí, že tenhle dům patří Harrymu.“

„Jak to můžou…?“ začal Harry.

„Poslední vůle kouzelníků přece přezkoumává ministerstvo, nebo už jsi zapomněl? Takže vědí, že ti Sirius svůj dům odkázal.“

Přítomnost Smrtijedů venku na náměstí ještě zhoršila zlověstnou atmosféru, která v domě číslo dvanáct panovala. Od návštěvy Patrona pana Weasleyho nedostali od nikoho mimo Grimmauldovo náměstí jedinou zprávu a výsledné napětí se na nich na všech začínalo projevovat. Nepokojný a podrážděný Ron si osvojil nepříjemný zlozvyk neustále si v kapse pohrávat se zatemňovačem, což zase obzvlášť popuzovalo Hermionu, která si čekání na Kráturu krátila tím, že pozorně četla Bajky barda Beedleho, a rozčilovalo ji, že světla neustále zhasínají a zase se rozsvěcejí.

„Už toho laskavě nech!“ zaječela večer třetího dne Kráturovy nepřítomnosti, když Ronova hračka opět ze salonu vysála všechno světlo.

„Promiň, promiň!“ omluvil se Ron, cvakl zatemňovačem a v místnosti se znovu rozsvítilo. „Sám ani nevím, že to dělám!“

„Snad by sis mohl najít nějakou užitečnější zábavu, ne?“

„Jakou asi? Číst si pohádky jako ty?“

„Tu knihu mi odkázal Brumbál, Rone…“

„…a mně zase odkázal ten zatemňovač, takže se ode mne třeba čeká, že ho budu používat!“

Harry, kterému jejich věčné hádanice lezly už nesnesitelně na nervy, vyklouzl z místnosti tak tiše, že si toho ani jeden z nich nevšiml. Zamířil po schodech dolů ke kuchyni, kam se chodil dívat každou chvíli, protože si byl jistý, že právě tam se Krátura nejspíš objeví, až se vrátí. Došel však sotva do poloviny schodiště do vstupní haly, když zaslechl, jak někdo ťuká na domovní dveře. Poté následovalo kovové cvaknutí a zachřestil řetěz.

Každý nerv v jeho těle jako by se okamžitě napjal – vytáhl hůlku, schoval se do stínu pod uťatými hlavami domácích skřítků a čekal. Dveře se otevřely, Harry na okamžik zahlédl kousek náměstí zalitého světlem lamp a pak do haly opatrně vklouzla pláštěm zahalená postava a dveře za sebou zavřela. Vetřelec postoupil o krok kupředu a Moodyho hlas se zeptal: „Severus Snape?“ Pak se na konci haly vztyčila z podlahy prašná příšera, rozběhla se k němu a zvedla mrtvolnou ruku.

„Já jsem tě nezabil, Albusi,“ zazněl klidný hlas.

Kouzlo se zlomilo a prašná postava opět vybuchla, ale v hustém šedém mračnu, které po sobě zanechala, nebylo možné příchozího poznat.

Harry namířil doprostřed kotoučů prachu svou hůlkou.

„Ani hnout!“

Zapomněl na portrét paní Blackové; když zaslechla jeho výkřik, závěsy, které ji zakrývaly, se rozlétly a stařena se rozječela: „Mudlovští šmejdi a nečistá krev hanobí můj dům…“

Ron a Hermiona se s dupotem řítili ze schodů za Harrym, hůlky měli vytažené a stejně jako on mířili na neznámého, který teď stál v hale pod nimi s rukama nad hlavou.

„Zadržte, to jsem já, Remus!“

„Ach, díkybohu,“ pípla slabým hláskem Hermiona a místo na příchozího namířila hůlkou na paní Blackovou. Prásklo to, závěsy se znovu zatáhly a rozhostilo se ticho. Také Ron sklonil hůlku, zato Harry se k tomu neměl.

„Ukažte se!“ křikl dolů do haly.

Lupin postoupil kupředu do světla lampy s rukama stále vysoko nad hlavou na znamení kapitulace.

„Jsem Remus John Lupin, vlkodlak, někdy též známý pod přezdívkou Náměsíčník, jeden ze čtyř tvůrců Pobertova plánku. Ženatý s Nymfadorou, obvykle známou jako Tonksová, a tebe, Harry, jsem naučil vyčarovat Patrona, který má v tvém případě podobu jelena.“

„Dobrá, to stačí,“ přikývl Harry a sklonil hůlku. „Přesvědčit jsem se ale musel, ne?“

„Mám-li se vyjádřit jako tvůj bývalý učitel obrany proti černé magii, naprosto s tebou souhlasím, že ses přesvědčit musel. Rone, Hermiono – vy dva byste příště neměli v ostražitosti polevovat tak rychle.“

Seběhli k němu po schodech dolů. Byl zahalený v těžkém černém cestovním plášti, vypadal vyčerpaně, zdálo se ale, že je rád vidí.

„Severus se tedy neukázal?“ zeptal se.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Harry. „Co se děje? Jsou všichni v pořádku?“

„Ano,“ přitakal Lupin, „všechny nás ale hlídají. Venku na náměstí stojí párek Smrtijedů…“

„…to víme…“

„…takže jsem se musel přemístit absolutně přesně na nejvyšší schod před domovními dveřmi, abych si byl jistý, že si mě nevšimnou. Určitě nevědí, že tady jste, protože jinak by jich tady bylo bezpochyby mnohem víc. Pověsili se na paty každému, kdo s tebou má něco společného, Harry. Pojďte dolů, musím vám toho hodně říct a taky chci vědět, co se s vámi dělo, když jste zmizeli z Doupěte.“

Sešli po schodech do kuchyně a Hermiona ukázala hůlkou na krbový rošt. V krbu se okamžitě rozplápolal oheň, který holým kamenným zdem dodával zdání útulnosti a jehož plameny se odrážely od desky dlouhého dřevěného stolu. Lupin vytáhl zpod cestovního pláště několik lahví máslového ležáku a všichni se posadili.

„Byl bych přišel už před třemi dny,“ omlouval se Lupin, „ale musel jsem nejdřív setřást toho Smrtijeda, který mě sledoval. Takže vy jste ze svatby zamířili rovnou sem?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Harry, „sem jsme se rozhodli schovat až poté, co jsme v jedné restauraci na Tottenham Court Road narazili na dva Smrtijedy.“

Lupin si většinu máslového ležáku vylil do klína.

„Cože?“

Vylíčili mu, co se přihodilo. Když domluvili, vypadal Lupin zcela otřeseně.

„Jak vás ale tak rychle našli? Někoho, kdo se přemisťuje, není možné sledovat, pokud se ho nechytíte v okamžiku, kdy mizí!“

„A nezdá se moc pravděpodobné, že se zrovna v tu chvíli náhodou procházeli po Tottenham Court Road, co?“ dodal Harry.

„Napadlo nás,“ ozvala se nesměle Hermiona, „jestli na sobě Harry ještě pořád nemá hlídáček.“

„To není možné,“ zakroutil hlavou Lupin. Ron se zatvářil vítězoslavně a Harrymu se obrovsky ulevilo. „I kdybychom odhlédli od všeho ostatního, i kdyby na sobě pořád měl hlídáček, věděli by jistě, že je tady, ne? Vůbec ale nechápu, jak vás mohli najít na Tottenham Court Road – to se mi nelíbí, ani trochu se mi to nelíbí.“

Vypadal znepokojeně, podle Harryho však mohla tahle otázka počkat.

„Raději nám povězte, co se dělo, když jsme zmizeli. Nemáme vůbec žádné zprávy od té chvíle, kdy nám Ronův taťka pověděl, že je jeho rodina v bezpečí.“

„No, zachránil nás Kingsley,“ odpověděl Lupin. „Díky jeho varování se většina svatebních hostů stačila přemístit, ještě než se objevili.“

„A byli to Smrtijedi, nebo lidi z ministerstva?“ přerušila ho Hermiona.

„Jedni i druzí, dnes už mezi nimi prakticky není žádný rozdíl,“ vysvětloval Lupin. „Byl jich asi tucet, nevěděli ale, že tam jsi, Harry. K Arturovi se donesly nějaké nepotvrzené zprávy, že než Brouska zabili, pokoušeli se ho mučením přinutit, aby jim řekl, kde tě najdou. Pokud je to pravda, neprozradil tě.“

Harry pohlédl na Rona a Hermionu; v obličejích se jim zračila tatáž směsice šoku a vděčnosti, jakou cítil on sám. Brouska nikdy neměl ve velké oblibě, pokud se ale skutečně stalo to, o čem Lupin mluvil, snažil se ho ministr v posledních okamžicích života ochránit.

„Smrtijedi prohledali Doupě od sklepa až po podkroví,“ pokračoval Lupin. „Našli toho ghúla, ale vůbec se jim nechtělo se k němu moc přibližovat – a pak nás všechny, kteří jsme tam zůstali, celé hodiny vyslýchali. Pokoušeli se o tobě získat nějaké informace, Harry, ale kromě členů Řádu samozřejmě nikdo nevěděl, že jsi tam byl.

Ve stejném okamžiku, kdy vrazili na svatbu, vnikli další Smrtijedi násilím po celé zemi do všech domů, které nějak souvisejí s Řádem. Nikdo při tom nezemřel,“ dodal rychle a předešel tak jejich otázkám, „počínali si ale hodně hrubě. Spálili dům Dedaluse Kopála, ten tam ale nebyl, jak sami víte, a proti rodičům Tonksové použili kletbu Cruciatus. Také od nich se chtěli dozvědět, kam jsi měl namířeno poté, co jsi je navštívil. Všichni jsou v pořádku – samozřejmě otřesení, ale jinak se jim nic nestalo.“

„Chcete říct, že Smrtijedi překonali všechna ta ochranná kouzla?“ podivil se Harry, když si vzpomněl, jak účinná byla ochrana domu Tonksových toho večera, kdy se zřítil do jejich zahrady.

„Musíš si uvědomit, Harry, že Smrtijedi teď mají na své straně veškerou moc i sílu ministerstva,“ připomněl mu Lupin. „Mohou používat ta nejbrutálnější zaklínadla a nemusejí se bát, že je někdo pozná, či dokonce zatkne. Podařilo se jim zneškodnit všechna obranná kouzla, která jsme proti nim nachystali, a jakmile pronikli dovnitř, vůbec se netajili tím, o co jim jde.“

„A obtěžovali se alespoň s tím, aby si vymysleli nějaký důvod, proč chtějí lidi mučením donutit, aby jim řekli, kde Harryho najdou?“ zeptala se Hermiona hlasem podbarveným vzteky.

„No,“ zabručel Lupin, na okamžik zaváhal a pak vytáhl složené číslo Denního věštce.

„Tumáš,“ řekl a postrčil noviny přes stůl k Harrymu, „dřív nebo později by ses to stejně dozvěděl. Tohle je záminka, proč po tobě jdou.“

Harry noviny rozložil a uhladil. Na přední straně spatřil svůj obrovský portrét a nad ním titulek, který hlásal:

Hledán za účelem výslechu

ve věci úmrtí Albuse Brumbála

Ron i Hermiona rozzuřeně zaryčeli, Harry ale nic neřekl. Odstrčil noviny stranou. Neměl zájem číst dál, věděl přesně, co tam budou psát. Kromě těch, kteří stáli na vrcholku astronomické věže, když Brumbál zemřel, nikdo nevěděl, kdo ho doopravdy zabil, a jak už Rita Holoubková vytroubila do celého kouzelnického světa, Harry byl pouhých několik okamžiků poté, co se Brumbál zřítil, viděn, jak odtamtud utíká.

„Je mi to líto, Harry,“ ozval se Lupin.

„Takže Smrtijedi už převzali i kontrolu nad Denním věštcem?“ zeptala se vztekle Hermiona.

Lupin přikývl.

„Lidé si ale přece musejí uvědomovat, co se děje.“

„Převrat proběhl naprosto hladce a doslova neslyšně,“ vysvětloval Lupin. „Oficiální verze Brouskovy vraždy zní, že na svoji funkci rezignoval sám a odešel. Nahradil ho Pius Břichnáč, který je pod vlivem kletby Imperius.“

„Proč se ministrem kouzel neprohlásil sám Voldemort?“ podivil se Ron.

Lupin se zasmál.

„Nemá to zapotřebí, Rone. V podstatě je ministrem, proč by ale měl vysedávat na ministerstvu za stolem? Jeho loutka, Břichnáč, všechny každodenní záležitosti obstará, a Voldemort zatím může rozšiřovat oblast svého vlivu mimo ministerstvo.

Najde se samozřejmě spousta lidí, kteří si domysleli, co se stalo. V ministerské politice došlo v posledních několika dnech k zásadním a dramatickým změnám a mnozí lidé si šeptají, že za tím určitě stojí Voldemort. Jenže v tom je právě problém – jenom si šeptají. Neodvažují se svěřit se svými obavami někomu jinému, nevědí, komu mohou věřit. Mají strach říct něco nahlas, protože kdyby se jejich podezření potvrdila, staly by se jejich rodiny terčem pomsty. Ano, Voldemort hraje velice chytrou hru. Kdyby se ke svým plánům veřejně přihlásil, mohlo by to vyvolat otevřenou vzpouru, kdežto takhle, když zůstává v pozadí, vytváří tím chaos, nejistotu a strach.“

„A k těm dramatickým změnám v ministerské politice,“ vyptával se Harry, „patří i to, že teď ministerstvo kouzelnický svět varuje přede mnou místo před Voldemortem?“

„To je nepochybně součástí jejich strategie,“ potvrdil Lupin, „a je to mistrovský tah. Teď, když je Brumbál mrtvý, ses musel stát symbolem a šikovatelem veškerého odporu proti Voldemortovi jedině ty – chlapec, který zůstal naživu. Když ale Voldemort naznačil, že ses nějak podílel na smrti jejich starého hrdiny, tak nejenže vypsal cenu na tvoji hlavu, ale podařilo se mu zasít pochybnosti a strach do duší mnoha těch, kteří by tě jinak byli bránili.

A ministerstvo zatím zahájilo tažení proti čarodějům z mudlovských rodin.“

Lupin ukázal na Denního věštce.

„Podívejte se na stranu dvě.“

Hermiona otáčela stránky novin s tímtéž výrazem odporu, s jakým se dotýkala Tajností magie nejčernější, a pak četla nahlas:

Registr čarodějů z mudlovských rodin

Ministerstvo kouzel zpracovává statistický přehled takzvaných mudláků, jehož účelem je lepší pochopení způsobu, jakým se dostali k ovládání kouzelnických tajemství.

Nedávné výzkumy prováděné odborem záhad ukazují, že schopnost kouzlit a čarovat může z osoby na osobu přecházet pouze v případě, že kouzelníci zplodí vlastní potomky. V případech, kde neexistují žádní potvrzení kouzelničtí předkové, je tudíž pravděpodobné, že takzvaný mudlák své čarodějné schopnosti získal krádeží nebo násilím.

Ministerstvo je odhodláno existenci takových zlodějů čarodějných schopností vymýtit a vydalo za tímto účelem oficiální výzvu, aby se všichni takzvaní mudláci dostavili za účelem pohovoru před nově ustavenou komisi pro registraci čarodějů z mudlovských rodin.

„To přece lidé nedopustí,“ hlesl Ron.

„Už to začalo, Rone,“ ujistil ho Lupin. „Všichni čarodějové z mudlovských rodin už jsou vyšetřováni.“

„Jak si ale někdo představuje, že svoje kouzelnické schopnosti ukradli?“ rozčiloval se Ron. „Vždyť je to na hlavu! Kdyby se daly kouzelnické schopnosti krást, nebyli by žádní motáci, ne?“

„Mně to vykládat nemusíš,“ ubezpečil ho Lupin. „V každém případě platí, že nemůžeš-li dokázat, že máš alespoň jednoho blízkého kouzelnického příbuzného, jsi dnes oficiálně prohlášen za mudlu, který své kouzelnické schopnosti získal nezákonně, a musíš být příslušně potrestán.“

Ron pohlédl na Hermionu. „A co když kouzelníci z čistokrevných nebo smíšených rodin odpřísáhnou, že je čaroděj z mudlovské rodiny jejich příbuzný?“ zeptal se pak. „Budu každému tvrdit, že je Hermiona moje sestřenice…“

Hermiona zakryla Ronovu ruku svou dlaní a pevně ji stiskla.

„Díky, Rone, ale nemohla bych ti dovolit…“

„Nebudeš mít na vybranou,“ ujistil ji zapáleně a opětoval její stisk. „Naučím tě celý rodokmen naší rodiny, abys věděla, co říkat, kdyby se tě vyptávali.“

Hermiona se roztřeseně zasmála.

„Hele, Rone, dokud jsme na útěku s Harrym Potterem, nejhledanějším člověkem v celé zemi, řekla bych, že na tom nezáleží. Něco jiného by bylo, kdybych se chtěla vrátit do školy. Jaké má Voldemort plány s Bradavicemi?“ obrátila se na Lupina.

„Školní docházka je teď povinná pro všechny mladé čarodějky a kouzelníky,“ odpověděl. „Vyhlásili to právě včera. Je to novinka, protože ještě nikdy to nebylo zákonnou povinností. Skoro všechny čarodějky a všichni kouzelníci v Británii samozřejmě studovali v Bradavicích, rodiče ale měli i právo volby učit své ratolesti doma, nebo je poslat na nějakou zahraniční školu. Tou vyhláškou si Voldemort zajistil, že bude mít celou kouzelnickou populaci od nejútlejšího věku pod kontrolou.

A navíc je to další způsob, jak se zbavit čarodějů z mudlovských rodin, protože každý student si musí nechat vystavit takzvané potvrzení o krevní čistotě – což znamená, že musí ministerstvu prokázat, že má kouzelnické předky – než ho škola přijme.“

Harrymu se z toho zvedal žaludek a popadal ho vztek. Představil si radostně vzrušené jedenáctileté děti, které se právě teď nadšeně probírají hromadami nových nakoupených učebnic čar a kouzel a netuší, že nejen nikdy neuvidí Bradavice, ale možná se už nikdy nevrátí ani k vlastním rodinám.

„To je… to je…“ zakoktal a marně hledal slova, jimiž by vyjádřil hrůzu, která ho při tom pomyšlení zachvacovala. Lupin ho však tiše přerušil: „Já vím.“

Poté na okamžik zaváhal.

„Pochopím, když mi to nebudeš chtít potvrdit, Harry, ale Řád se domnívá, že tě Brumbál před smrtí pověřil nějakým posláním.“

„To je pravda,“ přisvědčil, „a Ron s Hermionou vědí, o co jde, budou mě doprovázet.“

„Můžeš mi důvěrně prozradit, o jaké poslání jde?“

Harry se zahleděl do tváře zbrázděné předčasnými vráskami, lemované hustými, avšak šedivějícími vlasy, a přál si, aby mohl dát jinou odpověď.

„Je mi líto, Remusi, ale nemůžu. Když vám to neprozradil Brumbál, nemůžu to udělat ani já.“

„Obával jsem se, že přesně tohle řekneš,“ zatvářil se zklamaně Lupin. „Přesto myslím, že bych vám mohl být v něčem užitečný. Víš, co jsem zač a čeho jsem schopen. Mohl bych jít s vámi a postarat se o vaši ochranu. Nemuseli byste mi říkat, o co vám přesně jde.“

Harry zaváhal. Byla to nesmírně lákavá nabídka, i když si nedokázal představit, jak by svoje poslání mohli před Lupinem utajit, kdyby byl neustále s nimi.

Hermiona se ale zatvářila zmateně.

„Jenže co Tonksová?“ zeptala se.

„Co s ní má být?“ opáčil Lupin.

„No,“ zamračila se Hermiona, „jste přece manželé! Co by tomu řekla, kdybyste odešel s námi?“

„Tonksová bude v naprostém bezpečí,“ ujistil ji Lupin. „Bude u svých rodičů.“

V jeho hlase zazníval jakýsi zvláštní podtón, téměř jako by z něj čišel chlad. A nějak nepatřičně působila i představa, že se bude Tonksová schovávat doma u rodičů. Byla koneckonců členkou Řádu a podle toho, jak ji Harry znal, určitě chtěla být všude, kde se něco dělo.

„Remusi,“ ozvala se váhavě Hermiona, „je všechno v pořádku… no, však víte… mezi vámi a…“

„Všechno je v nejlepším pořádku, díky za optání,“ odsekl kousavě.

Hermiona zrůžověla. Následovala další chvilka trapného mlčení a rozpaků, než Remus Lupin s výrazem člověka, který je nucen přiznat něco nepříjemného, oznámil: „Tonksová čeká dítě.“

„No to je báječné!“ vypískla Hermiona.

„Senzace!“ zajásal nadšeně Ron.

„Gratuluju,“ přidal se Harry.

Lupin zareagoval strojeným úsměvem, který působil spíš jako grimasa. „Tak co?“ zeptal se pak. „Přijímáte moji nabídku? Jste ochotni místo ve třech cestovat ve čtyřech? Nechce se mi věřit, že by s tím Brumbál nesouhlasil, kdyby tu byl. Konec-konců mě jmenoval vaším učitelem obrany proti černé magii. A musím vás varovat, že podle mého názoru máme co do činění s magií, s jakou se mnozí z nás v životě nesetkali a jakou si ani neumíme představit.“

Ron i Hermiona pohlédli na Harryho.

„Jen… jen abychom si to ujasnili,“ začal Harry. „Chcete Tonksovou nechat u jejích rodičů a odejít s námi?“

„Bude tam v naprostém bezpečí, postarají se o ni,“ ubezpečil ho Lupin. Řekl to tónem, který naznačoval, že o tom nechce dál mluvit, a hraničil až s lhostejností. „Jsem si jistý, Harry, že James by chtěl, abych s vámi šel.“

„No,“ protáhl pomalu Harry, „já si tím tak jistý nejsem. Naopak jsem si celkem jistý, že by můj otec chtěl vědět, proč se raději nepostaráte o vlastní dítě.“

Z Lupinova obličeje se vytratila všechna barva. Teplota v kuchyni jako by klesla o deset stupňů. Ron bloudil očima po místnosti, jako kdyby dostal za úkol zapamatovat si všechno, co v ní je, a Hermiona těkala pohledem střídavě mezi Harrym a Lupinem.

„Ty to nechápeš,“ hlesl konečně Lupin.

„Tak mi to vysvětlete,“ vyzval ho Harry.

Lupin těžce polkl.

„Udělal… udělal jsem velkou chybu, když jsem se oženil s Tonksovou. Udělal jsem to proti vlastnímu přesvědčení, a od té doby toho velice lituji.“

„Ach tak,“ přikývl Harry. „Takže teď se na ni i na to malé prostě vykašlete a prásknete s námi do bot?“

Lupin vyskočil tak prudce, až se židle, na níž seděl, převrátila, a sežehl je pohledem tak zuřivým, že Harry poprvé za celou dobu, po kterou ho znal, zahlédl v jeho lidském obličeji stín vlčích rysů.

„Copak nechápete, co jsem provedl vlastní manželce i našemu nenarozenému dítěti? Vůbec jsem si ji neměl brát, udělal jsem z ní vyvržence!“

Odkopl židli, kterou převrátil.

„Viděli jste mě vždycky jen mezi ostatními členy Řádu nebo pod Brumbálovou ochranou v Bradavicích! Nevíte, jak se na tvory, jako jsem já, dívá většina kouzelnického světa! Když se dozvědí o mém postižení, sotva se přinutí k tomu, aby se mnou mluvili! Nevidíte, co jsem provedl? Její vlastní rodina je naším manželstvím znechucená – kteří rodiče by také chtěli, aby se jejich jediná dcera provdala za vlkodlaka? A to dítě… to dítě…“

Oběma rukama popadl chomáče svých vlasů, jako by si je chtěl vyrvat; vypadal jako smyslů zbavený.

„Můj druh se obvykle nemůže rozmnožovat! Určitě bude jako já, jsem o tom přesvědčen! Jak můžu sám sobě odpustit, když jsem vědomě riskoval, že se moje strašlivé postižení přenese na nevinné děcko? A i kdyby nějakým zázrakem nebylo jako já, bude na tom líp, stokrát líp, když nebude mít otce, za kterého by se muselo do smrti stydět!“

„Remusi,“ zašeptala Hermiona se slzami v očích, „tohle neříkejte. Jak by se za vás mohlo vaše dítě stydět?“

„No, já nevím, Hermiono,“ namítl Harry. „Já bych se za něj rozhodně styděl.“

Vůbec nevěděl, kde se v něm všechen ten vztek bere, ale svou silou ho také vymrštil na nohy. Lupin se zatvářil, jako by ho Harry udeřil.

„Jestli si ten nový režim myslí, že jsou čarodějové z mudlovských rodin špatní,“ pokračoval Harry, „co asi udělají s polovičním vlkodlakem, jehož otec je členem Řádu? Můj otec zemřel, protože se snažil ochránit matku a mě, a vy si myslíte, že by vám schválil, abyste opustil vlastní dítě a vydal se s námi za dobrodružstvím?“

„Jak – jak se opovažuješ?“ rozkřikl se Lupin. „Nejde přece o to, že bych toužil po… po nebezpečí nebo osobní slávě… Jak se opovažuješ naznačovat něco tak…“

„Řekl bych, že v sobě chcete vidět něco jako nebojácného dobrodruha,“ vyjel na něj Harry. „Myslíte si, že mi nahradíte Siriuse…“

„Ne, Harry!“ přerušila ho úpěnlivým tónem Hermiona, Harry ale dál vztekle hleděl Lupinovi do obličeje zrudlého zlostí.

„V životě bych tomu nevěřil,“ prohlásil. „Člověk, který mě naučil bojovat s mozkomory – je zbabělec!“

Lupin vytáhl hůlku tak rychle, že Harry po té své sotva stačil hmátnout. Ozvala se hlasitá rána a Harry cítil, jak letí pozadu vzduchem, jako by ho udeřila obrovská pěst. Když narazil na stěnu kuchyně a sklouzl po ní na podlahu, koutkem oka zahlédl, jak mezi dveřmi mizí šosy Lupinova cestovního pláště.

„Remusi, vraťte se, Remusi!“ vykřikla Hermiona, Lupin ale neodpověděl. O chviličku později zaslechli prásknutí domovních dveří.

„Harry!“ zakvílela Hermiona. „Jak jsi to mohl udělat?“

„Docela snadno,“ odsekl Harry. Vstal a uvědomil si, že cítí, jak mu v místě, kde narazil hlavou do zdi, naskakuje boule. Stále tak překypoval vztekem, až se celý třásl.

„Nedívej se na mě takhle!“ utrhl se na Hermionu.

„Hermionu nech na pokoji!“ zavrčel Ron.

„Ne, ne – nesmíme se hádat!“ zarazila je Hermiona a vrhla se mezi ně.

„Takhle jsi s Lupinem neměl mluvit,“ vyjel na Harryho Ron.

„Říkal si o to,“ odsekl Harry. Myslí se mu jedna přes druhou míhaly útržkovité představy – Sirius propadající závojem, Brumbál se zpřelámanými údy visící nehybně ve vzduchu, záblesk jasně zeleného světla a matčin hlas prosící o slitování…

„Rodiče,“ prohlásil nemilosrdně, „by neměli opouštět své děti – pokud to není nezbytně nutné.“

„Harry…“ zajíkla se Hermiona a vztáhla k němu konejšivým gestem ruku, Harry ji ale setřásl a o několik kroků poodstoupil s očima upřenýma na oheň, který Hermiona vyčarovala. Kdysi právě z tohohle krbu mluvil s Lupinem, když potřeboval potvrdit svoji víru v Jamese, a Lupin ho tehdy uklidnil. Teď se mu zdálo, jako by se ve vzduchu před ním vznášel Lupinův zmučený bílý obličej. Zalil ho strašlivý příval výčitek svědomí. Ron ani Hermiona se neozvali, Harry si ale byl jistý, že se na sebe za jeho zády dívají a beze slov si něco pohledem říkají.

Otočil se k nim čelem a přistihl je, jak se od sebe provinile odvracejí.

„Vím, že jsem mu neměl říkat, že je zbabělec.“

„Tos tedy neměl,“ souhlasil obratem Ron.

„Jenže on se jako zbabělec chová.“

„Přesto ale…“ začala Hermiona.

„Já vím,“ přerušil ji Harry. „Jenže jestli ho to přiměje, aby se vrátil k Tonksové, tak to za to stálo, nemyslíš?“

Nedokázal v hlase potlačit prosebný tón. Hermiona se zatvářila soucitně a Ron rozpačitě. Harry sklopil oči k zemi a přemýšlel o svém otci. Byl by ho James podpořil v tom, co řekl Lupinovi, nebo by ho rozzlobilo, jak se syn zachoval k jeho starému příteli?

Ve ztichlé kuchyni jako by ještě tiše doznívala šokovaná ozvěna nedávného výstupu i Ronových a Hermioniných nevyslovených výtek. Denní věštec, kterého Lupin přinesl, zůstal ležet na stole a z titulní strany vzhlížela ke stropu Harryho tvář. Přešel ke stolu, posadil se, namátkou noviny rozevřel a předstíral, že se do nich začetl. Slova, která měl před očima, nevnímal, protože měl hlavu pořád příliš plnou hádky s Lupinem. Nepochyboval o tom, že Ron s Hermionou za Věštcem pokračují ve svém němém rozhovoru. S hlasitým zašustěním otočil stránku a do očí ho udeřilo Brumbálovo jméno. Chviličku mu trvalo, než si uvědomil, co tam dělá fotografie, na níž byla zjevně zachycena shromážděná rodina. Snímek byl opatřen popiskem:

Rodina Brumbálových: zleva doprava Albus, Percival s novorozenou Arianou v náručí, Kendra a Aberforth.

Fotografie upoutala jeho pozornost, takže si ji prohlédl důkladněji. Brumbálův otec Percival byl pohledný muž, jehož oči jako by i na tomhle vybledlém starém snímku pobaveně jiskřily. Malá Ariana byla sotva delší a také sotva pozoruhodnější než bochník chleba. Matka Kendra měla uhlově černé vlasy vyčesané do vysokého drdolu. Její obličej byl jako vytesaný z kamene. Navzdory dlouhým hedvábným šatům s vysokým límcem, které měla na sobě, si Harry mimoděk vzpomněl na americké indiány, když si prohlížel její tmavé oči, vystouplé lícní kosti a rovný nos. Albus a Aberforth měli na sobě stejné kabátce s krajkovým límcem a vlasy jim ve stejných účesech spadaly až na ramena. Albus byl zjevně o několik let starší, jinak si ale byli oba chlapci velice podobní, protože snímek byl z doby, kdy Albus ještě neměl přeražený nos a nezačal nosit brýle.

Celá rodina vypadala šťastně a naprosto normálně, všichni se z novinové fotografie spokojeně usmívali. Arianě trčela z šátku, do něhož byla zabalená, neurčitě mávající drobounká ručka. Harry se podíval na sloupec nad fotografií a přečetl si titulek:

Exkluzivní úryvek z chystaného

životopisu Albuse Brumbála

Rita Holoubková

Harry si pomyslel, že neexistuje nic, po čem by se mohl cítit ještě hůř, a dal se do čtení.

Kendra Brumbálová, pyšná a povýšená žena, nesnesla pomyšlení, že by po široce publikovaném zatčení svého manžela Percivala a jeho uvěznění v Azkabanu i nadále zůstala v Plesnivé Hůrce. Rozhodla se proto rozloučit se s rodnými kořeny a přestěhovat se do Godrikova Dolu, tedy do vesničky, která později získala proslulost jako místo, kde se odehrálo drama podivného úniku Harryho Pottera ze spárů Vy-víte-koho.

Podobně jako Plesnivá Hůrka byl i Godrikův Důl obydlen četnými kouzelnickými rodinami, protože se však Kendra s žádnou z nich neznala, počítala, že tam bude ušetřena zvědavosti ohledně manželova zločinu, s níž se musela vyrovnávat v dosavadním bydlišti. Vytrvale odmítala přátelské nabídky na seznámení ze strany nových kouzelnických sousedů a brzy dosáhla toho, že se s její rodinou prakticky nikdo nestýkal.

„Zabouchla mi dveře před nosem, když jsem tam zašla s čerstvě napečenými domácími kotlíkovými koláčky, abych je uvítala,“ vzpomíná Batylda Bagshotová. „Celý první rok, po který tu bydleli, jsem viděla jen ty dva kluky. Vůbec bych nebyla věděla, že mají také dceru, nebýt toho, že jsem tu zimu poté, co se přistěhovali, jednou při měsíčním světle trhala kvílenky a viděla jsem, jak Kendra Arianu vyvedla do zahrádky za domem. Jednou s ní obešla trávník kolem dokola, celou dobu ji pevně držela za ruku a pak ji zase odvedla dovnitř. Nevěděla jsem, co si o tom mám myslet.“

Jak se zdá, domnívala se Kendra, že přestěhování do Godrikova Dolu jí skýtá dokonalou příležitost k tomu, aby Arianu navždy ukryla před světem, což měla pravděpodobně v úmyslu už celá léta. Doba jejího zmizení je příznačná. Arianě bylo necelých sedm let, když se ztratila okolí z očí, přičemž většina odborníků se shoduje, že sedm let je věk, v němž se nejpozději projeví, má-li dítě kouzelnické nadání. Nikdo z lidí, kteří jsou ještě naživu, si nevzpomíná, že by se u Ariany někdy projevily sebemenší známky kouzelnických schopností. Zdá se tedy zcela zřejmé, že se Kendra rozhodla existenci své dcery utajit, než aby se vystavila hanbě a přiznala, že přivedla na svět motáka. To, že se odstěhovala od všech přátel a sousedů, kteří Arianu znali, jí samozřejmě podstatně usnadnilo, aby svoji dceru uvěznila. Mohla se spolehnout na to, že těch několik málo lidí, kteří i v novém bydlišti o Arianě vědí, její tajemství neprozradí; platilo to i pro oba Arianiny bratry, kteří na nepříjemné otázky dávali vyhýbavou odpověď, naučenou od matky: „Sestra má na školu příliš choulostivé zdraví.“

Příští týden: Albus Brumbál v Bradavicích – úspěchy a přetvářka.

Harry se mýlil: po tom, co si přečetl, se cítil ještě mnohem hůř. Znovu si prohlédl fotografii zdánlivě šťastné rodinky. Je to skutečně pravda? Jak by se o tom mohl přesvědčit? Měl chuť vypravit se do Godrikova Dolu, i kdyby na tom byla Batylda tak špatně, že by s ním vůbec nemohla mluvit. Chtěl navštívit místo, kde on i Brumbál ztratili své drahé. Právě skláněl noviny ke stolu, aby se Rona a Hermiony zeptal na jejich názor, když se kuchyní zničehonic rozlehlo ohlušující prásknutí.

Poprvé za celé tři dny Harry úplně zapomněl na Kráturu. Při té hromové ráně ho ze všeho nejdřív napadlo, že se do místnosti vřítil s takovým rachotem Lupin, a ani si nevšiml změti zápasících údů, která znenadání přistála u jeho židle. Bleskurychle se postavil v okamžiku, kdy se z té změti vymotal Krátura, hluboce se mu poklonil a zaskřehotal: „Krátura se vrátil se zlodějem Mundungusem Fletcherem, pane.“

Mundungus se vyškrábal na nohy a vytáhl hůlku, Hermiona na něj ale byla příliš rychlá.

„Expelliarmus!“

Mundungusova hůlka obloukem vylétla do vzduchu a Hermiona ji obratně chytila. Mundungus s vyvalenýma očima vyrazil ke schodům, Ron ho ale skolil ragbyovým skokem, takže to jen přidušeně křuplo, jak se rozplácl na kamenné podlaze.

„Co je?“ řval a marně se svíjel, aby unikl z Ronova sevření. „Co jsem komu udělal? Poštvete na mě zatracenýho domácího skřítka! Na co si to hrajete, co jsem vám proved? Pusťte mě, koukejte mě pustit, nebo…“

„Neřekl bych, že jsi na tom tak skvěle, abys nám mohl vyhrožovat,“ poznamenal Harry. Odhodil noviny, několika kroky přešel kuchyni a spustil se na kolena vedle Mundunguse, který sebou přestal házet a tvářil se vyděšeně. Ron udýchaně vstal a díval se, jak Harry rozvážně zvedá hůlku a míří jí Mundungusovi přímo na nos. Mundungus páchl potem a tabákovým kouřem, mastné vlasy měl slepené a hábit plný špinavých skvrn.

„Krátura se omlouvá, že zloděje přivedl tak pozdě, pane,“ zakrákal skřítek. „Fletcher se panečku vyzná, jak unikat před dopadením, má spoustu různých skrýší a pomocníků. Nakonec ale Krátura zloděje chytil.“

„Odvedl jsi skvělou práci, Kráturo,“ ocenil ho Harry a skřítek se hluboce uklonil.

„A teď ty, mám k tobě několik otázek,“ obrátil se k Mundungusovi, který začal okamžitě ječet.

„Zpanikařil jsem, jasný? Vůbec jsem do toho nechtěl jít! Neber si to osobně, kámo, ale nikdy jsem se nenabízel, že za tebe vochotně a rád položim život. A pak se na mě najednou hnal ten zatracenej Ty-víš-kdo, každej by v takový situaci prásknul do bot. Vod začátku jsem říkal, že se mi do toho nechce…“

„Jenom abys věděl, nikdo z nás ostatních se nepřemístil,“ ozvala se Hermiona.

„No jasně, však jste taky banda zatracenejch hrdinů, že jo. Já si ale nikdá nehrál na hrdinu, co se klidně nechá zabít…“

„Nezajímá nás, proč jsi utekl a nechal v tom Pošuka samotného,“ skočil mu do řeči Harry a posunul hůlku o kousek blíž k jeho krhavým opuchlým očím. „Že jsi jen ubohá podrazácká špína, to už dávno víme.“

„Tak proč za mnou kruci posíláte ty pitomý domácí skřítky? Nebo vám zas de vo ty poháry? Už mně žádnej nezbejvá, jinak bych vám je kliďánko dal…“

„Nejde nám ani o poháry, i když už přece jen trochu přihořívá,“ zavrtěl hlavou Harry. „Sklapni a poslouchej.“

Bylo báječné mít konečně něco na práci, mít před sebou někoho, po kom mohl požadovat alespoň malý střípek pravdy. Špička Harryho hůlky se teď vznášela tak blízko podvodníkova nosu, až Mundungus začal šilhat, aby neztratil hůlku z očí.

„Když jsi vyraboval tenhle dům a odnesl z něj všechno, co mělo nějakou cenu,“ začal Harry, ale Mundungus ho znovu přerušil.

„Siriusovi na žádným z těch krámů nikdy nezáleželo…“

Vtom se ozvalo pleskání cupitajících nohou, zazářil odlesk naleštěné mědi, rozlehla se dunivá rána a za ní bolestivý výkřik. To se Krátura z rozběhu vrhl na Mundunguse a praštil ho po hlavě kuchyňskou pánví.

„Držte ho, zavolejte si ho k sobě! Měli byste ho někam zavřít!“ ječel Mundungus a bázlivě se přikrčil, když Krátura znovu zvedl nad hlavu pánev s těžkým dnem.

„Dost, Kráturo!“ křikl Harry.

Kráturovy hubené paže se pod váhou pánve třásly, přesto ji stále držel nad hlavou.

„Co takhle majznout ho ještě jednou, pane Harry, pro štěstí?“

Ron se rozesmál.

„Potřebujeme ho při vědomí, Kráturo, ale kdyby bylo třeba trochu ho pobídnout, rádi ti to potěšení umožníme,“ slíbil skřítkovi Harry.

„Mnohokrát děkuji, pane Harry,“ uklonil se zdvořile Krátura a ustoupil o několik krůčků, velké bledé oči ale dál nenávistně upíral na Mundunguse.

„Když jsi z tohohle domu odnesl všechny cennosti, které se ti podařilo vyčmuchat,“ začal znovu Harry, „sebral jsi taky hromadu věcí z kuchyňského přístěnku. Byl mezi nimi zlatý medailonek.“ Harrymu náhle vyschlo v ústech a cítil, že Ron i Hermiona jsou stejně napjatí a vzrušení jako on. „Co jsi s ním udělal?“

„Proč?“ chtěl vědět Mundungus. „Má nějakou cenu?“

„Pořád ještě ho máš!“ vyjekla Hermiona.

„Ne, nemá ho,“ usoudil bystře Ron. „Jen chce vědět, jestli si za něj neměl říct víc.“

„Víc?“ zaškaredil se Mundungus. „To by teda vopravdu nebylo těžký… musel jsem ho totiž dát úplně zadarmo, jasný? Neměl jsem na vybranou.“

„Jak to myslíš?“

„Měl jsem zboží rozložený v Příčný ulici, když se najednou vobjevila ta ženská a začala se vyptávat, esli mám licenci na vobchod s kouzelnejma předmětama. Čmuchalka zatracená. Chtěla mi dát pokutu, jenže pak se jí zalíbil právě tendle medajlónek, a tak mi řekla, že si ho veme a nechá mě protentokrát běžet, ale že to mám považovat za velký štěstí.“

„Co to bylo za ženskou?“ zeptal se Harry.

„Co já vím, nějaká megera z ministerstva.“

Mundungus na okamžik svraštil čelo, jak usilovně se zamyslel.

„Mrňavá ženská. Ve vlasech měla mašli.“

Znovu se zamračil a dodal: „Vypadala jak ropucha.“

Harry v šoku upustil hůlku. Dopadla Mundungusovi na nos a z ní mu vystřelil roj červených jisker přímo do obočí, které se okamžitě vzňalo.

„Aguamenti!“ zaječela Hermiona, z hůlky jí vytryskl proud vody a zalil kašlajícího a dusícího se Mundunguse.

Harry vzhlédl a ve tvářích Rona a Hermiony uviděl stejné zděšení. Jizvy na hřbetě pravé ruky jako by ho znovu začaly svědit.

kapitola dvanáctá

V kouzlech je síla!

Jak srpen ubíhal a chýlil se ke konci, čtvereček neudržovaného trávníku uprostřed Grimmauldova náměstí na slunci pomalu usychal, až byla tráva celá hnědá a lámavá. Obyvatele čísla dvanáct nikdo ze sousedních domů za celou tu dobu nezahlédl a vidět ostatně nebyl ani samotný dům. Mudlové, kteří na Grimmauldově náměstí bydleli, si už dávno přestali všímat onoho směšného omylu při přidělování popisných čísel, díky němuž dům číslo jedenáct sousedil s číslem třináct.

Přesto se však poslední dobou zdálo, že tato neobvyklá chyba přitahuje pozornost hrstky návštěvníků, kteří ji považují za nesmírně zajímavou. Neminul prakticky jediný den, aby se na Grimmauldově náměstí neobjevili jeden nebo dva lidé, kteří zjevně neměli na práci nic jiného než opřít se o zábradlí před čísly jedenáct a třináct a sledovat spojnici mezi oběma domy. Čumilové byli každý den jiní, vypadalo to ale, že všichni sdílejí stejný odpor k normálnímu oblečení. Většina Londýňanů z okolí si už na výstředně oděné podivíny zvykla a vcelku si jich nevšímala, jen čas od času se někdo z kolemjdoucích ohlédl a v duchu přemýšlel, proč asi někdo v takovém vedru chodí v dlouhém plášti.

Navíc se zdálo, že postávající čumily dlouhé vyčkávání a pozorování nijak neuspokojuje. Jen příležitostně sebou některý z nich vzrušeně škubl, jako by konečně spatřil něco zajímavého, hned se ale zase se zklamaným výrazem opřel o zábradlí.

Prvního zářijového dne se na náměstí sešlo víc lelkujících zevlounů než kdykoli předtím. Tiše a bděle tam stál půltucet mužů v dlouhých pláštích a všichni jako vždy upřeně zírali na domy číslo jedenáct a třináct, avšak to, na co čekali, se zjevně ani tentokrát neobjevilo. Schylovalo se už k večeru, který poprvé po několika týdnech přinesl nečekanou spršku chladivého deště, když přišel jeden z těch nevysvětlitelných okamžiků, kdy to vypadalo, že snad spatřili něco zajímavého. Muž s pokřiveným obličejem ukázal prstem a jeho nejbližší společník, zavalitý bledý chlapík, vyrazil kupředu, o chviličku později však oba znovu upadli do obvyklé nečinnosti a tvářili se popuzeně a zklamaně.

V tu chvíli Harry v domě číslo dvanáct právě vešel do vstupní haly. Málem ztratil rovnováhu, když se přemístil přesně na nejvyšší schod před domovními dveřmi, a uvědomil si, že není vyloučeno, že Smrtijedi na pouhý okamžik spatřili kousek jeho odhaleného lokte. Opatrně za sebou zavřel domovní dveře, svlékl neviditelný plášť, přehodil si ho přes ruku a spěšně zamířil tlumeně osvětlenou chodbou ke dveřím do suterénu. V ruce přitom pevně svíral ukradené číslo Denního věštce.

Uvítalo ho obvyklé šeplavé Severus Snape? a ovál ho závan větru, po němž se mu na okamžik stočil a zdřevěněl jazyk.

„Nezabil jsem vás,“ pravil hned, jakmile jím zas mohl pohnout, a zadržel dech, když před ním vybuchla prašná postava nastražená kletbou. Počkal, dokud nedošel do poloviny kuchyňského schodiště, kde byl mimo doslech paní Blackové a mimo dosah mračna prachu, a teprve pak zavolal: „Nesu čerstvé zprávy – a nebudou se vám líbit.“

Kuchyně se proměnila téměř k nepoznání. Každá rovná plocha se nyní jen blyštěla, měděné hrnce a pánve byly vycíděné do růžového lesku, horní deska dřevěného stolu se třpytila a poháry i talíře, které už byly prostřené k večeři, zářily ve světle vesele plápolajícího ohně, nad nímž se něco dusilo v zavěšeném kotlíku. Nic v celé místnosti ovšem neprošlo tak dramatickou proměnou jako domácí skřítek, který právě spěchal k Harrymu, oblečený do sněhově bílé utěrky, chlupy v uších měl čisté a nadýchané jako chomáče vaty a na hubené hrudi mu poskakoval Regulusův medailonek.

„Buďte tak laskav, zujte si boty, pane Harry, a umyjte si před večeří ruce,“ zaskřehotal Krátura, chopil se neviditelného pláště a odběhl ho pověsit na háček na zdi vedle několika staromódních hábitů, které byly všechny čerstvě vyžehlené.

„Tak co je nového?“ ozval se nedočkavě Ron. Krčil se s Hermionou nad hromadou nečitelných poznámek a ručně kreslených plánků, které pokrývaly celý jeden konec dlouhého kuchyňského stolu. Teď ale oba sledovali Harryho, který zamířil přímo k nim a hodil noviny na kupu rozložených pergamenových dokumentů.

Z novin na ně na všechny hleděl dobře známý černovlasý muž se zahnutým nosem, jehož velká fotografie se skvěla pod titulkem:

Severus Snape potvrzen ve funkci ředitele Bradavic!

„Ne!“ vyjekli Ron a Hermiona současně.

Hermiona byla rychlejší – popadla noviny a začala nahlas předčítat připojený článek.

Severus Snape, dlouholetý profesor lektvarů na Škole čar a kouzel v Bradavicích, byl dnes jmenován jejím ředitelem. Jde o nejvýznamnější z několika personálních změn, které byly v této starobylé škole provedeny. Po rezignaci dosavadní učitelky studia mudlů převezme její místo Alecto Carrowová, jejíž bratr Amycus nastupuje na post profesora obrany proti černé magii.

„Vítám tuto příležitost k podpoře našich nejlepších kouzelnických tradic a hodnot…“

„Tím má nejspíš na mysli vraždy a uřezávání lidských uší! Snape jako ředitel! Snape v Brumbálově pracovně! U Merlinových kalhot!“ zaječela tak zuřivě, až Harry i Ron nadskočili. Nato se vymrštila od stolu a vyrazila z kuchyně: „Hned jsem zpátky!“ křikla.

„U Merlinových kalhot?“ opakoval po ní Ron s pobaveným úšklebkem. „To ji něco muselo pořádně namíchnout.“ Přitáhl si noviny a začetl se do článku o Snapeovi.

„Všichni učitelé ho nepodpoří. McGonagallová, Kratiknot i Prýtová znají pravdu, vědí, jak Brumbál umřel. Se Snapem jako s ředitelem se nikdy nesmíří. A co jsou zač ti Carrowovi?“

„Smrtijedi,“ odpověděl Harry. „Dál najdeš otištěné jejich fotografie. Byli na astronomické věži, když Snape zabil Brumbála, všechno je to jedna sebranka. A myslím si,“ pokračoval trpce a přitáhl si židli, „že ostatní učitelé nebudou mít na vybranou a budou se muset podřídit. Jestli má Snape podporu ministerstva i Voldemorta, mají jen dvě možnosti – zůstat a učit, nebo strávit hezkých pár let v Azkabanu, a to jen v tom lepším případě. Počítám, že se pokusí zůstat a chránit studenty.“

Ke stolu přikvačil horlivý Krátura s obrovskou mísou, naběračkou nalil všem polévku do panensky čistých misek a spokojeně si přitom pohvizdoval mezi zuby.

„Díky, Kráturo,“ poděkoval Harry a otočil Věštce titulní stranou dolů, aby se nemusel dívat na novopečeného ředitele. „No, aspoň teď přesně víme, kde Snapea najdeme.“

Zvedl lžíci a pustil se do polévky. Od té doby, co Krátura dostal Regulusův medailonek, se jeho vaření dramaticky zlepšilo: dnešní cibulová polévka patřila k tomu nejlepšímu, co kdy ochutnal.

„Před domem pořád ještě hlídá celá smečka Smrtijedů,“ sdělil Ronovi mezi dvěma lžícemi polévky, „je jich dokonce víc než obvykle. Jako by doufali, že odtud vyjdeme se školními kufry a hurá na spěšný vlak do Bradavic.“

Ron se podíval na hodinky.

„Myslím na to celý den. Vlak odjel už skoro před šesti hodinami. Je to zvláštní pocit, nesedět v něm, co říkáš?“

Harry jako by v duchu viděl jasně červenou lokomotivu, kterou kdysi s Ronem sledovali v létajícím autě; třpytivě se proplétala mezi poli a pahorky jako mihotavá rudá stonožka. Nepochyboval, že Ginny, Neville a Lenka teď spolu sedí v jednom kupé, možná se baví o tom, kde asi jsou on s Ronem a Hermionou, anebo diskutují o nejpříhodnějších metodách, jak škodit Snapeovu novému režimu.

„Před chviličkou mě málem zahlédli, když jsem se vracel,“ přiznal. „Špatně jsem při dopadu došlápl na horní schod a plášť mi sklouzl.“

„To se mi stává každou chvíli. A hele, už je tady,“ dodal Ron, otočil se na židli a pohlédl na Hermionu, která se právě vrátila do kuchyně. „Co to ve jménu nejšpinavějších Merlinových slipů mělo znamenat?“

„Vzpomněla jsem si na tohle,“ zachrčela udýchaná Hermiona.

Přinesla velký zarámovaný obraz, odložila ho na podlahu a popadla svoji malou korálkovou kabelku, která ležela na příborníku. Otevřela ji a začala do ní obraz cpát; přestože byl očividně příliš velký a nemohl se do maličké kabelky vejít, zmizel v ní během několika vteřin a připojil se k bohaté sbírce nejrůznějších dalších předmětů v jejím objemném nitru.

„Phineas Nigellus,“ vysvětlila Hermiona a pohodila kabelku na kuchyňský stůl. Při dopadu na desku jako obvykle dutě zaduněla a hlasitě zachřestila.

„Cože?“ zeptal se nechápavě Ron, ale Harrymu to bylo jasné. Portrét Phinease Nigelluse Blacka byl schopen přecházet mezi obrazem v domě na Grimmauldově náměstí a tím druhým, který visel na stěně ředitelovy pracovny v Bradavicích – v kruhové místnosti pod vrcholem věže, kde právě v tomto okamžiku nepochybně vítězoslavně trůní Snape a majetnicky si užívá celé sbírky Brumbálových křehkých stříbrných kouzelných přístrojů, kamenné myslánky, Moudrého klobouku a také – pokud ho někdo nepřemístil jinam – Nebelvírova meče.

„Snape mohl Phinease Nigelluse vyslat, aby špehoval místo něj tady v domě,“ vysvětlovala Ronovi Hermiona a znovu se posadila ke stolu. „Teď to ale klidně může zkusit, jediné, co Phineas Nigellus uvidí, bude vnitřek mé kabelky.“

„To bylo chytré,“ uznal Ron, na kterého to zjevně udělalo dojem.

„Děkuji,“ usmála se Hermiona a přitáhla si misku s polévkou. „Tak povídej, Harry, co je ještě dnes nového?“

„Nic,“ zavrtěl hlavou Harry. „Hlídal jsem u vchodu do ministerstva sedm hodin, ale neobjevila se. Zato jsem viděl tvého taťku, Rone. Vypadá dobře.“

Ron jeho sdělení ocenil přikývnutím. Všichni tři se shodli, že by bylo příliš nebezpečné, kdyby se s panem Weasleyem pokoušeli navázat na ministerstvu při jeho příchodu nebo odchodu kontakt, protože byl vždy obklopen dalšími ministerskými zaměstnanci. Přesto je vždy uklidnilo, když ho alespoň na chvilku zahlédli, i když občas vypadal velice vyčerpaně a nervózně.

„Taťka nám vždycky říkal, že se většina lidí na ministerstvu do práce dopravuje letaxovou sítí,“ poznamenal Ron. „Proto jsme Umbridgeovou neviděli. Na to, aby chodila pěšky, se považuje za příliš důležitou.“

„A co ta podivná stará čarodějka a ten malý kouzelník v tmavomodrém hábitu?“ chtěla vědět Hermiona.

„Jo, jasně, ten chlapík z oddělení kouzelné údržby?“ přidal se Ron.

„Jak víš, že pracuje v oddělení kouzelné údržby?“ podivila se Hermiona se lžící polévky na poloviční cestě k ústům.

„Taťka říkal, že všichni zaměstnanci kouzelné údržby nosí tmavomodré hábity.“

„To jsi nám ale nikdy neřekl!“

Hermiona odložila lžíci a přitáhla si hromadu poznámek a plánků, v nichž se před tím s Ronem přehrabovala, zrovna když Harry vstoupil do kuchyně.

„O tmavomodrých hábitech tady nic není, ani slovo!“ rozčilovala se a horečně přehazovala papíry sem a tam.

„No a co, myslíš, že je to důležité?“

„Všechno je důležité, Rone! Jestli se nám má podařit vniknout na ministerstvo a neprozradit se v situaci, kdy je naprosto nepochybné, že si na nevítané vetřelce dávají velký pozor, záleží na každé maličkosti! Chci říct, že to všechno probíráme pořád kolem dokola, jenže jaký mají všechny ty průzkumné výpravy smysl, když se nám ani neobtěžuješ říct…“

„Kristepane, Hermiono, zapomenu na jednu takovouhle prkotinu a…“

„Copak si neuvědomuješ, že momentálně pro nás tři pravděpodobně na celém světě neexistuje nebezpečnější místo, než je ministerstvo…“

„Myslím, že bychom to měli podniknout zítra,“ přerušil je Harry.

Hermiona se zarazila s otevřenou pusou a Ron se trochu zakuckal polévkou.

„Zítra?“ opakovala Hermiona. „To myslíš vážně, Harry?“

„Smrtelně vážně,“ přitakal. „Řekl bych, že líp připravení než teď už nebudeme, i kdybychom kolem vchodu na ministerstvo hlídkovali další měsíc. Čím déle to budeme odkládat, tím větší je pravděpodobnost, že se nám ten medailonek někam ztratí. Už teď je dost velké riziko, že se ho Umbridgeová zbavila; ten zatracený krám přece nejde otevřít.“

„Pokud ovšem nějaký způsob, jak ho otevřít, nenašla,“ poznamenal Ron, „a není teď posedlá zlem.“

„Ta je odjakživa tak plná zla, že by se to v jejím případě ani nepoznalo,“ pokrčil rameny Harry.

Hermiona si v hlubokém zamyšlení hryzala spodní ret.

„Všechno podstatné už víme,“ pokračoval Harry a obracel se teď na Hermionu. „Víme, že už se k příchodu na ministerstvo ani k odchodu z něj nesmí používat přemisťování. Víme, že jen ti nejvyšší ministerští úředníci smějí mít doma připojení na letaxovou síť, protože Ron slyšel, jak si na to ti dva chlapi z odboru záhad stěžovali. A zhruba taky víme, kde má Umbridgeová kancelář – díky tomu, že jsi vyslechla, co říkal kolegovi ten vousáč…“

„Budu nahoře v prvním patře, chce se mnou mluvit Dolores,“ odrecitovala Hermiona.

„Přesně tak,“ přikývl Harry. „A víme taky, že k povolení vstupu používají ty zvláštní mince, žetony nebo co to je, protože jsem viděl, jak si ta čarodějka jednu půjčuje od kamarádky…“

„My ale žádné nemáme!“

„Když všechno půjde podle plánu, tak je mít budeme,“ uklidňoval ji.

„Když já nevím, Harry, vážně nevím… pořád je hrozná spousta věcí, které by se mohly zvrtnout, tolik toho záleží na náhodě…“

„To bude záležet pořád, i kdybychom se připravovali další tři měsíce,“ namítl Harry. „Je načase jednat.“

Z výrazů v Ronově i Hermionině obličeji mu bylo jasné, že mají strach. Ani on sám si nepřipadal právě sebejistě, přesto byl skálopevně přesvědčen, že nastal čas, aby svůj plán uskutečnili.

Uplynulé čtyři týdny strávili tím, že si střídavě oblékali neviditelný plášť a vyráželi na výzvědy k oficiálnímu vchodu ministerstva, jehož polohu Ron díky panu Weasleymu znal už od dětství. Sledovali zaměstnance ministerstva na cestě do práce, potají naslouchali jejich rozhovorům a pečlivým pozorováním zjistili, na které z nich se mohou spolehnout, že se každý den objeví ve stejnou dobu a sami. Čas od času se jim naskytla příležitost nepozorovaně někomu vytáhnout z aktovky Denního věštce. Pomalu, krok za krokem, se jim podařilo nashromáždit spoustu poznámek a nakreslit přibližné plánky, které teď ležely před Hermionou.

„Tak dobrá,“ přikývl rozvážně Ron, „řekněme, že zítra jdeme na to… Myslím ale, že bychom to měli zvládnout jen my dva, já a Harry.“

„Nezačínej zase, prosím tě,“ povzdechla si Hermiona. „Myslela jsem, že to už jsme si vyříkali.“

„Postávat před vchodem a schovávat se pod pláštěm je jedna věc, ale tohle bude něco úplně jiného, Hermiono.“ Ron bodl prstem do čísla Denního věštce s datem deset dnů starým. „Jsi na seznamu čarodějů z mudlovských rodin, kteří se nedostavili k výslechu!“

„A ty máš zase ležet v Doupěti a umírat na kropenatku! Pokud je tu někdo, kdo by tam neměl chodit, je to Harry, na jeho hlavu je vypsaná odměna deset tisíc galeonů…“

„Tak fajn, zůstanu tady,“ ušklíbl se Harry. „Až porazíte Voldemorta, dejte mi laskavě vědět, ano?“

Když se Ron s Hermionou rozesmáli, projela Harrymu jizvou na čele vlna bolesti a ruka mu maně vylétla vzhůru. Viděl, jak Hermiona zúžila oči, a pokusil se pohyb zamaskovat tím, že si odhrnul vlasy z čela.

„No, když půjdeme všichni tři, budeme se muset přemístit každý zvlášť,“ říkal právě Ron. „Pod plášť už se všichni tři nevejdeme.“

Bolest v Harryho jizvě se neustále stupňovala. Vstal a Krátura k němu okamžitě přispěchal.

„Pán nedojedl polévku, dal by si pán raději trochu výborného dušeného masa nebo snad pár sirupových košíčků, které má tak rád?“

„Díky, Kráturo, ale za chviličku se vrátím, musím… hmm… do koupelny.“

Věděl, že ho Hermiona podezřívavě pozoruje, a proto vyběhl po schodech do vstupní haly a odtud na odpočívadlo v prvním patře, kde za sebou v koupelně zavřel dveře na zástrčku. S bolestným hekáním se sklonil nad černým umyvadlem pod vodovodní kohoutky podobající se hadům s rozevřenými tlamami a zavřel oči…

Pomalu kráčel spoře osvětlenou ulicí. Domky po obou stranách měly vysoké, dřevem pobité štíty – vypadaly jako perníkové chaloupky.

Došel k jednomu z nich a pak uviděl svou bílou ruku s dlouhými prsty, jak se natahuje ke dveřím. Zaklepal. Pociťoval vzrůstající vzrušení…

Dveře se otevřely – stála v nich jakási rozesmátá žena. Když pohlédla Harrymu do tváře, obličej se jí protáhl a smích v něm vystřídala hrůza.

„Gregorovič?“ ozval se vysoký chladný hlas.

Zavrtěla hlavou a pokusila se dveře zavřít. Bílá ruka je však pevně držela a nedovolila ženě zabouchnout mu před nosem.

„Chci Gregoroviče.“

„Er wohnt hier nicht mehr!“ zaječela a znovu zavrtěla hlavou. „On nebydlí tady! Nebydlí tady! Já neznám ho!“

Už se nesnažila dveře zavřít, ale začala před ním couvat temnou předsíní. Harry ji následoval, blížil se k ní a ruka s dlouhými prsty vytáhla hůlku.

„Kde je?“

„Das weiss ich nicht! On odstěhoval! Nevím, nevím!“

Zvedl hůlku a žena zavřeštěla. Do předsíně vběhly dvě malé děti. Žena se je pokoušela zakrýt vlastním tělem. Vyšlehl záblesk zeleného světla…

„Harry! Harry!“

Otevřel oči a zjistil, že leží na podlaze. Hermiona už zase bušila na dveře.

„Otevři, Harry!“

Bylo mu jasné, že musel vykřiknout nahlas. Vstal a uvolnil zástrčku na dveřích. Hermiona vpadla dovnitř po hlavě a zavrávorala; když znovu získala rovnováhu, podezřívavě se kolem sebe rozhlížela. Ron stál hned za ní, tvářil se nervózně a mířil hůlkou do koutů studené koupelny.

„Cos tady vyváděl?“ zeptala se přísně Hermiona.

„Co asi myslíš?“ odsekl Harry s chabým pokusem o uraženou důstojnost.

„Hulákals, div sis nevyřval plíce!“ obořil se na něj Ron.

„Ach tak… asi jsem na chvilku usnul nebo…“

„Prosím tě, Harry, neurážej naši inteligenci,“ nadechla se zhluboka Hermiona. „Víme, že tě tam dole rozbolela jizva, a jsi bílý jako stěna.“

Harry se posadil na okraj vany.

„No tak jo, jak chcete. Zrovna jsem viděl, jak Voldemort zavraždil nějakou ženu. Teď už je pravděpodobně mrtvá celá její rodina. A přitom to nemusel dělat. Bylo to úplně stejné jako s Cedrikem, prostě tam byli…“

„Ty přece nemáš dovolit, aby se to zas opakovalo, Harry!“ zabědovala Hermiona a celá koupelna se zaplnila ozvěnou jejího hlasu. „Brumbál chtěl, abys používal nitrobranu! Považoval to spojení mezi vámi za nebezpečné – Voldemort by ho mohl využít, Harry! K čemu ti je, když se díváš, jak někoho zabíjí a mučí? Jak nám to pomůže?“

„Znamená to, že alespoň vím, co dělá,“ bránil se Harry.

„Takže se to ani nebudeš snažit potlačit?“

„Nejde to, Hermiono. Víš přece, že mi nitrobrana nejde, nikdy jsem se nenaučil, jak na to.“

„Protože ses nikdy doopravdy nesnažil!“ vyjela na něj rozčileně. „Já to nechápu, Harry, tobě se snad líbí, když s ním máš tohle zvláštní spojení, zvláštní vztah, nebo jak…“

Vstal a Hermiona se zarazila, když viděla, jakým pohledem ji provrtal.

„Mně že se to snad líbí?“ opakoval po ní tiše. „Tobě by se to líbilo?“

„Já – ne… Promiň, Harry, nemyslela jsem to…“

„Hnusí se mi to! Nenávidím pomyšlení, že mi může proniknout do hlavy, že ho musím sledovat, když je nejnebezpečnější. Ale využiju toho.“

„Brumbál…“

„Zapomeň na Brumbála! O tomhle rozhoduju já a nikdo jiný. Chci vědět, proč hledá Gregoroviče.“

„Koho?“

„Je to jeden zahraniční výrobce hůlek,“ vysvětloval Harry. „Krum od něj má hůlku a považuje ho za génia.“

„Ale podle tebe,“ připomněl Ron, „má Voldemort někde zavřeného Ollivandera. Když už jednoho výrobce hůlek má, k čemu potřebuje dalšího?“

„Možná souhlasí s Krumem a myslí si, že je Gregorovič lepší… Nebo si možná od Gregoroviče slibuje, že mu dokáže vysvětlit, co udělala moje hůlka, když mě pronásledoval, protože Ollivander mu to vysvětlit neuměl.“

Harry pohlédl do rozpraskaného zaprášeného zrcadla a viděl, že si Ron s Hermionou za jeho zády vyměnili skeptický pohled.

„Pořád mluvíš o tom, co udělala tvoje hůlka, Harry,“ namítla Hermiona, „ale nařídil jsi jí to udělat ty! Proč tak tvrdohlavě odmítáš přijmout odpovědnost za svoji vlastní kouzelnickou moc?“

„Protože vím, že jsem to nebyl já! A Voldemort to ví taky, Hermiono! Oba víme, jak to doopravdy bylo!“

Rozčileně si hleděli do očí. Harry věděl, že Hermionu nepřesvědčil a že v duchu shání další protiargumenty, jimiž by vyvrátila jeho teorii o tom, jak se zachovala jeho hůlka, a vyčetla mu, že se nechává vtáhnout do Voldemortovy mysli. Ulevilo se mu, když se do jejich sporu vložil Ron.

„Nech toho,“ poradil Hermioně. „Je to jeho věc. A jestli máme jít zítra na ministerstvo, nemyslíš, že bychom si měli ještě jednou projít celý plán?“

Ronovi i Harrymu bylo jasné, že se Hermiona jen velmi neochotně vzdává další debaty, a Harry nepochyboval o tom, že při první vhodné příležitosti na něj zaútočí znovu. Teď se ale vrátili do suterénní kuchyně, kde jim Krátura naservíroval dušené maso a sirupové košíčky.

Do postele se ten večer dostali pozdě, protože několik hodin strávili tím, že znovu a znovu probírali svůj plán, až ho všichni tři mohli slovo od slova zopakovat. Harry, který teď spával v Siriusově pokoji, ležel na posteli, svítil si hůlkou na starou fotografii otce, Siriuse, Lupina a Pettigrewa a dalších deset minut si polohlasně ještě jednou celý plán přeříkával. Když však hůlku konečně zhasl, nemyslel na mnoholičný lektvar, na dávivé dortíčky ani na tmavomodré hábity oddělení kouzelné údržby; myslel na výrobce hůlek Gregoroviče a na to, jak dlouho může doufat, že se dokáže skrývat, když po něm Voldemort tak usilovně pátrá.

Svítání jako by přišlo až neslušně brzo po půlnoci.

„Vypadáš příšerně,“ konstatoval Ron místo pozdravu, když vešel do pokoje, aby Harryho vzbudil.

„Ne na dlouho,“ zívl Harry.

Hermiona už byla dole v kuchyni, Krátura jí právě servíroval kávu a teplé rohlíčky. V obličeji měla tentýž lehce maniakální výraz, který si Harry v jejím případě spojoval s opakováním před zkouškami.

„Hábity,“ mumlala si polohlasně sama pro sebe, na jejich příchod zareagovala jen nervózním kývnutím hlavy a dál se přehrabovala v korálkové kabelce. „Mnoholičný lektvar… neviditelný plášť… děsivé dělobuchy… pro všechny případy byste si jich oba měli pár vzít… dávivé dortíčky, krvácivé kokosky, ultradlouhé uši…“

Bleskově zhltli snídani a rozběhli se zpátky po schodech nahoru. Krátura je vyprovázel hlubokými úklonami a sliboval, že až se vrátí, bude pro ně mít připravený nákyp s hovězím masem a ledvinkami.

„Bůh mu žehnej,“ utrousil spokojeně Ron. „Když pomyslím, že jsem kdysi snil o tom, jak mu useknu hlavu a pověsím ji na zeď!“

S maximální opatrností vyšli na nejvyšší schod před domovními dveřmi; párek Smrtijedů s očima opuchlýma nevyspáním sledoval dům z protější strany zamlženého náměstíčka. Hermiona se nejprve přemístila s Ronem a pak se vrátila pro Harryho.

Po obvyklém krátkém okamžiku tmy a polovičního zadušení Harry zjistil, že je v uzounké uličce, v níž se měla uskutečnit první fáze jejich plánu. Dosud v ní nikdo nebyl, stálo tam jen pár velkých odpadkových kontejnerů; první ministerští zaměstnanci se tu obvykle neobjevovali dřív než v osm hodin.

„Tak dobrá,“ prohlásila Hermiona a pohlédla na hodinky. „Měla by tu být přibližně za pět minut. Až ji omráčím…“

„My víme, Hermiono,“ zarazil ji přísným hlasem Ron. „Myslel jsem ale, že ještě než přijde, měli bychom otevřít ty dveře.“

Hermiona vypískla.

„Málem bych zapomněla! Ustupte…“

Namířila hůlkou na těžké požární dveře hustě pomalované různými nápisy a zabezpečené visacím zámkem. Dveře se hlučně rozlétly dokořán. Temná chodba za nimi vedla – jak zjistili při svých důkladných průzkumných výpravách – do opuštěného divadla. Hermiona přitáhla dveře zpátky k sobě, takže vypadaly, jako by byly zavřené.

„A teď,“ prohlásila a otočila se znovu obličejem ke svým dvěma společníkům čekajícím v uličce, „si přes sebe zase přehodíme plášť…“

„…a budeme čekat,“ dořekl místo ní Ron, přehodil jí plášť přes hlavu, jako by kusem látky zakrýval klec s andulkou, pohlédl na Harryho a obrátil oči v sloup.

Uběhlo pouze něco málo přes minutu, když se ozvalo tiché lupnutí a jen asi dva metry od nich se objevila drobná ministerská čarodějka s rozevlátými šedými vlasy. Nepatrně zamrkala v náhlém jasném světle, protože zpoza mráčku právě vykouklo slunce. Sotva ale měla čas užít si nečekaného tepla, protože se téměř okamžitě zhroutila k zemi, když ji do prsou udeřilo Hermionino tiché omračovací kouzlo.

„Dobrá práce, Hermiono,“ ozval se Ron a vynořil se z úkrytu za kontejnerem vedle dveří divadla, zatímco Harry ze sebe a z Hermiony sundával neviditelný plášť. Pak malou čarodějku odnesli společně do temné chodbičky vedoucí do zákulisí. Hermiona jí vytrhla několik vlasů a přihodila je do ploché lahvičky kalného mnoholičného lektvaru, který vytáhla z korálkové kabelky. Ron zatím prohledával kabelku omráčené čarodějky.

„Je to Mafalda Hopkirková,“ oznámil, když si přečetl malou vizitku, která jejich oběť identifikovala jako asistentku z oddělení nepatřičného užívání kouzel. „Vezmi si to, Hermiono, a tady jsou její žetony.“

Podal jí několik malých zlatých mincí, které vytáhl z čarodějčiny peněženky – na všech byly vyraženy iniciály MK.

Hermiona vypila mnoholičný lektvar, který teď měl příjemnou tmavozelenou barvu, a za několik vteřin už před Ronem a Harrym stála dokonalá dvojnice Mafaldy Hopkirkové. Když stáhla Mafaldě z nosu brýle a nasadila si je na oči, Harry se podíval na hodinky.

„Máme zpoždění, ten chlap z kouzelné údržby tady bude každou vteřinou.“

Spěšně zavřeli dveře, za které ukryli skutečnou Mafaldu, a Harry s Ronem přes sebe přehodili neviditelný plášť, Hermiona ale zůstala stát na ulici a čekala. O pouhých několik vteřin později se ozvalo další lupnutí a objevil se před nimi drobný kouzelník s fretčím obličejem.

„Á, nazdárek, Mafaldo,“ pozdravil.

„Ahojky,“ odpověděla trochu roztřeseným hlasem Hermiona. „Tak jak se dnes daří?“

„Popravdě řečeno to za moc nestojí,“ postěžoval si drobný kouzelník a zatvářil se utrápeně.

Hermiona i s kouzelníkem zamířila k hlavní ulici a Harry s Ronem se tiše kradli za nimi.

„Je mi líto, že se necítíte dobře,“ řekla účastným, ale pevným hlasem Hermiona a přerušila tak drobného kouzelníka, který se pokusil vylíčit jí svoje problémy podrobněji; bylo však absolutně nezbytné zastavit ho dřív, než dojde na hlavní ulici. „Tumáte, vezměte si něco sladkého.“

„Cože? Ach tak, ne, díky…“

„Jen si vezměte!“ opakovala Hermiona nesmlouvavě a zatřásla mu před očima sáčkem cukroví. Drobný kouzelník poněkud vyděšeně zamžikal a vzal si.

Účinky se dostavily okamžitě. Sotvaže se zákusek dotkl jeho jazyku, začal drobný kouzelník tak prudce zvracet, že si vůbec nevšiml, když mu Hermiona vytrhla z temene hrst vlasů.

„Ach můj bože!“ vyjekla, zatímco z kouzelníkových úst tryskaly zvratky po celé uličce. „Asi byste si raději měl vzít na dnešek volno!“

„Ne – ne!“ Dusil se a zalykal, neustále se ale snažil jít dál, přestože se ani neudržel vzpřímeně. „Musím – dnes – musím jít…“

„Ale to je nesmysl!“ přesvědčovala ho poplašeně Hermiona. „V takovémhle stavu prostě do práce nemůžete. Myslím, že byste měl zajít ke Svatému Mungovi, aby vás tam dali do pořádku!“

Kouzelník, jemuž se bez přestání obracel žaludek, padl na všechny čtyři, ale přesto se usilovně dál plazil k hlavní ulici.

„Takhle prostě do práce jít nemůžete!“ zaječela Hermiona.

Konečně si snad uvědomil pravdivost jejích slov, znovu se s její pomocí – ač se otřásala odporem – pracně vyškrábal na nohy, otočil se na místě – a byl tentam. Nezanechal po sobě nic než brašnu, kterou mu Ron pohotově vyškubl z ruky, a trochu blitků poletujících vzduchem.

„Fuj!“ ulevila si Hermiona a zvedla lem hábitu, aby si ho neucourala v těch nechutných kalužích. „Nemuseli jsme tady nadělat takovou spoušť, kdybychom ho byli taky omráčili.“

„To je pravda,“ připustil Ron a vylezl zpod pláště s kouzelníkovou brašnou v ruce. „Pořád si ale myslím, že hromada bezvědomých těl by byla jaksi nápadnější. Ten chlap je ale do práce jako ďas, co? Tak nám podej ty jeho vlasy a lektvar.“

Za dvě minuty už před nimi Ron stál stejně malý a se stejným fretčím obličejem jako kouzelník stižený nevolností a na sobě měl tmavomodrý hábit, který našel složený v jeho brašně.

„Je ale zvláštní, že ho na sobě dnes neměl, nezdá se ti, když mu tak strašně záleželo na tom, aby se dostal do práce. Mimochodem, podle jmenovky na zádech jsem Reg Cattermole.“

„Ty teď počkej tady,“ nařídila Hermiona Harrymu, který byl stále pod neviditelným pláštěm, „a my ti za chvilku přineseme nějaké vlasy.“

Harry musel čekat deset minut, ty mu však připadaly mnohem delší, když se docela sám krčil v pozvracené uličce u dveří, za nimiž ukryli Mafaldu Hopkirkovou. Konečně se Ron s Hermionou vrátili.

„Nevíme, kdo to je,“ sdělila mu Hermiona a podala mu několik kudrnatých černých vlasů, „ale šel domů s příšerným krvácením z nosu. Tumáš, je to chlap jako hora, budeš potřebovat větší hábit…“

Vytáhla z kabelky jeden ze starých hábitů, které pro ně Krátura vypral a vyžehlil, a Harry si odešel vypít lektvar a převléct se.

Když byla bolestivá přeměna hotová, byl z něj přes sto osmdesát centimetrů vysoký a – alespoň pokud mohl soudit podle svalnatých paží – mohutně stavěný chlap. Měl také plnovous. Neviditelný plášť a brýle zastrčil do kapes nového hábitu a připojil se k Ronovi a Hermioně.

„Tyjó, jde z tebe strach,“ prohlásil Ron a vzhlédl k němu, protože Harry byl teď o mnoho větší než on.

„Vezmi si jeden z Mafaldiných žetonů,“ vybídla ho Hermiona, „a už pojďme, je skoro devět.“

Společně vyšli z uličky na hlavní ulici. Padesát metrů před nimi čněly z chodníku plného lidí trubky černého zábradlí, kterým byly lemovány dvě řady schodů. Nad jednou byl nápis Pánové, nad druhou Dámy.

„Uvidíme se za chviličku,“ šeptla nervózně Hermiona a seběhla po schodech dolů ke vchodu pro dámy. Harry s Ronem se připojili ke skupince roztodivně oblečených mužů, kteří sestupovali ke dveřím vedoucím zdánlivě na obyčejné podzemní veřejné toalety s podlahou ze špinavých černých a bílých dlaždic.

„Dobré ráno, Regi!“ zavolal jiný kouzelník v tmavomodrém hábitu, který si právě otevíral jednu z kabinek tím způsobem, že do zdířky ve dveřích strčil zlatý žeton. „Je to ale zatracená otrava, co říkáš, že musíme všichni do práce chodit takhle pitomě? Koho si myslí, že tu nachytají, Harryho Pottera?“

Hlasitě se zachechtal vlastnímu vtipu. Ron se nuceně uchechtl.

„Jo,“ zabručel, „pěkná hovadina, co?“

Potom si s Harrym otevřeli dveře sousedících kabinek.

Vpravo i vlevo od Harryho se ozývalo splachování toalet. Harry se přikrčil a podíval se mezerou na dně kabinky právě včas, aby zahlédl pár nohou v botách, které za vedlejšími dveřmi vstupovaly do toaletní mísy. Podíval se doleva a viděl, jak na něj pod přepážkou kouká Ron.

„Myslíš, že se máme spláchnout?“ zašeptal.

„Vypadá to tak,“ odpověděl Harry také šeptem; hlas měl hluboký a skřípavý.

Oba se napřímili. S pocitem, že si počíná jako absolutní idiot, si Harry stoupl do mísy.

Jakmile se v ní ocitl, bylo mu jasné, že přesně to se od něj očekávalo. Přestože se zdálo, že stojí ve vodě, boty, nohy ani hábit se mu vůbec nezmáčely. Sáhl nad sebe, zatáhl za řetízek a v příštím okamžiku už se řítil po krátké skluzavce a propadl krbovým otvorem do ministerstva kouzel.

Neohrabaně se vyškrábal na nohy; měl mnohem větší a těžší tělo než to, na které byl zvyklý. Velké atrium vypadalo temnější, než si je pamatoval. Celý střed rozlehlé haly dříve zabírala zlatá fontána, která vrhala mihotavé světelné záblesky na naleštěnou dřevěnou podlahu i na zdi. Teď vévodila prostranství před ním obrovitá socha z černého kamene. Vypadala poněkud hrůzostrašně a představovala čarodějku a kouzelníka v nadživotní velikosti, jak sedí na ozdobně vyřezávaných trůnech a shlížejí na zaměstnance ministerstva, vypadávající z krbů pod nimi. Do podstavce sochy byl vytesán třicet centimetrů vysokými písmeny nápis:

V kouzlech je síla!

Harrymu něco zezadu prudce narazilo do nohou. Z krbu za jeho zády právě vylétl další kouzelník.

„Uhni z cesty, ty jeden… Ach, pardon, omlouvám se, Runcorne!“

Plešatějící a očividně vyděšený kouzelník spěšně odkvačil. Muž, za něhož se Harry vydává, se tedy jmenuje Runcorn a zřejmě tu z něj jde strach.

„Psst!“ sykl tiše nějaký hlas, a když se Harry rozhlédl, spatřil drobnou křehkou čarodějku a kouzelníka s fretčím obličejem z oddělení kouzelné údržby, kteří stáli u sochy a gesty ho k sobě přivolávali. Harry k nim honem zamířil.

„Tak ses sem dostal bez problémů?“ šeptla Hermiona.

„Ne, ještě pořád vězí v míse,“ utrousil Ron.

„Jistě, moc vtipné… Je to hrůza, co?“ otočila se znovu k Harrymu, který si prohlížel sochu nad sebou. „Všiml sis, na čem jsou posazení?“

Harry se podíval pozorněji a zjistil, že to, co považoval za ozdobně vyřezávané trůny, jsou ve skutečnosti hromady z kamene vytesaných lidí – stovky a stovky nahých těl, mužských, ženských i dětských, vesměs s poněkud přihlouplými a ošklivými obličeji – zkroucených a stlačených k sobě tak, aby unesly váhu kouzelníka a čarodějky v elegantních hábitech.

„Mudlové,“ zašeptala Hermiona. „V postavení, jaké jim přísluší. Pojďte, musíme jít.“

Přidali se k davu čarodějek a kouzelníků proudícímu k zlaté bráně na konci vstupní haly a co možná nejopatrněji se rozhlíželi, nezaměnitelnou postavu Dolores Umbridgeové však nikde neviděli. Prošli bránou a ocitli se v menší hale, kde se tvořily fronty před dvaceti zlatými tepanými mřížemi, za nimiž jezdilo dvacet výtahů. Jen co se zařadili do fronty před nejbližším z nich, ozval se čísi hlas: „Cattermole!“

Ohlédli se a Harrymu se úzkostí stáhl žaludek. Rázným krokem k nim mířil jeden ze Smrtijedů, kteří byli svědky Brumbálovy smrti. Zaměstnanci ministerstva stojící kolem nich ztichli a zahleděli se do podlahy; Harry přímo cítil, jak se mezi nimi šíří vlna strachu. Smrtijedův zamračený a viditelně brutální obličej jaksi podivně kontrastoval s jeho nádherným nařaseným hábitem, bohatě vyšívaným zlatou nití. „Dobré ráno, Yaxley!“ zavolal podlézavě někdo z davu kolem výtahů. Yaxley ho ovšem ignoroval.

„Poslal jsem na oddělení kouzelné údržby žádost, aby dal někdo do pořádku moji kancelář, Cattermole. Pořád ještě v ní prší.“

Ron zatěkal očima kolem sebe, jako by doufal, že se ozve někdo jiný, nikdo ale nepromluvil.

„Prší… ve vaší kanceláři? To – to není dobré, že?“

Nervózně se zasmál. Yaxley na něj pohlédl rozšířenýma očima.

„Připadá vám to snad legrační, Cattermole?“

Dvě čarodějky se vymotaly z fronty před výtahem a kvapně odešly.

„Ne,“ zachrčel Ron, „samozřejmě že ne…“

„Uvědomujete si, že právě mířím dolů, kde budu vyslýchat vaši manželku, Cattermole? Popravdě řečeno mě velice překvapuje, že tam nesedíte s ní a nedržíte ji za ruku. Už se k ní raději nechcete hlásit, co? Nejspíš děláte dobře. Příště si dejte pozor a najděte si nějakou čistokrevnou.“

Hermiona tiše vypískla hrůzou a Yaxley po ní střelil pohledem. Chabě zakašlala a odvrátila se.

„Já – já…“ koktal Ron.

„Kdyby ale moje manželka čelila obvinění, že je mudlovská šmejdka,“ pokračoval Yaxley, „ne že by si snad někdo mohl splést ženskou, se kterou bych se oženil, s takovou špínou – a šéf odboru pro uplatňování kouzelnických zákonů by potřeboval něco zařídit, určitě bych se tomu přednostně věnoval, Cattermole. Jistě chápete, co tím chci říct?“

„Jistě,“ hlesl Ron.

„Tak se o to koukejte postarat, Cattermole, a jestli nebude v mé kanceláři do hodiny absolutní sucho, bude potvrzení o krevní čistotě vaší manželky ještě mnohem méně jisté, než je teď.“

Zlaté mříže před nimi se rachotivě otevřely. Yaxley s nepříjemným úsměvem kývl na Harryho, jako by od něj čekal, že způsob, jímž jednal s Cattermolem, příslušně ocení, a zamířil k jinému výtahu. Harry, Ron a Hermiona nastoupili do kabiny před sebou, nikdo další se k nim ale nepřidal; všichni jako by se báli, aby se nenakazili. Mříže se s hlasitým cvaknutím zavřely a výtah se rozjel vzhůru.

„Co teď mám dělat?“ zeptal se Ron obou svých společníků a zatvářil se zoufale. „Když tam nepůjdu, tak moji ženu – chci říct Cattermoleovu ženu…“

„Půjdeme s tebou, měli bychom se držet pohromadě…“ začal Harry, Ron ale horečně zavrtěl hlavou.

„To je nesmysl, nemáme moc času. Vy dva běžte najít Umbridgeovou a já se zatím pokusím dát do pořádku Yaxleyho kancelář – co mám ale udělat, aby v ní přestalo pršet?“

„Zkus Finite incantatem,“ poradila mu okamžitě Hermiona, „to by mělo ten déšť zastavit, pokud ho vyvolala nějaká kletba nebo uřknutí. Kdyby to nezabralo, znamená to, že je něco v nepořádku s atmosférickým kouzlem, a to se bude napravovat hůř. Jako prozatímní řešení můžeš zkusit Repellentus, abys ochránil jeho věci…“

„Zopakuj to ještě jednou, pomalu,“ požádal ji Ron a zoufale hledal v kapsách brk, v tom okamžiku ale výtah trhaně zastavil. Neosobní ženský hlas oznámil: „Čtvrté patro, odbor pro dohled nad kouzelnými tvory, kanceláře divize zvířat, osob a duchů, oddělení pro styk se skřety a Poradna pro boj se škůdci.“ Mříže se opět otevřely a vpustily do kabiny párek kouzelníků a několik bledě fialových papírových letadélek, která kroužila kolem lampy ve stropě výtahu.

„Dobré ráno, Alberte,“ pozdravil muž s huňatými licousy a usmál se na Harryho. Pohlédl na Rona a Hermionu, výtah zaskřípěl a znovu se dal do pohybu. Hermiona horečně šeptala Ronovi do ucha další instrukce. Kouzelník se naklonil k Harrymu a s pobaveným úšklebkem zamumlal: „Tak Dirk Cresswell, co? Styk se skřety? Dobrá práce, Alberte. Nepochybuju, že teď jeho funkci dostanu já.“

Spiklenecky zamrkal. Harry odpověděl úsměvem a doufal, že to bude stačit. Výtah se zastavil a mříže se zase otevřely.

„Druhé patro, odbor pro uplatňování kouzelnických zákonů, kanceláře oddělení nepatřičného užívání kouzel, ústředí bystrozorů a administrativních služeb Starostolce,“ ohlásil neosobní hlas čarodějky.

Harry viděl, jak Hermiona Rona nenápadně postrčila; Ron honem vystoupil, následován oběma zbývajícími kouzelníky, takže Harry s Hermionou zůstali v kabině sami. Jakmile se zlaté dveře zavřely, Hermiona překotně vyhrkla: „Vážně, Harry, myslím, že bychom měli jít za ním, mám dojem, že neví, co má dělat, a jestli ho chytnou, bude všechno…“

„První patro, ministr kouzel a štábní útvary.“

Zlaté mříže se opět rozestoupily a Hermiona tiše vyjekla. Před výtahem stáli čtyři lidé a dva z nich byli zabráni do zaujatého hovoru – kouzelník s dlouhými vlasy v nádherném černozlatém hábitu a malá zavalitá čarodějka s ropuším obličejem a sametovou mašlí v krátce ostříhaných vlasech, která si k hrudi tiskla poznámkový blok.

kapitola třináctá

Komise pro registraci čarodějů z mudlovských rodin

„Á Mafaldo,“ rozjasnila se Umbridgeová a pohlédla na Hermionu. „Posílá vás Travers, že?“

„A-no,“ zajíkla se Hermiona.

„Výborně, jste přesně ta, koho potřebuji. Tenhle problém bychom tedy měli vyřešený, pane ministře,“ otočila se Umbridgeová ke kouzelníkovi v černozlatém hábitu. „Můžete-li uvolnit Mafaldu, aby nám dělala zapisovatelku, dáme se do toho třeba hned teď.“ Podívala se do poznámkového bloku. „Máme dnes deset lidí a mezi nimi i manželku jednoho zaměstnance ministerstva! No ne… dokonce i tady, přímo na ministerstvu!“ Nastoupila do výtahu k Hermioně, následována oběma kouzelníky, kteří naslouchali jejímu hovoru s ministrem. „Pojedeme rovnou dolů, Mafaldo, v soudní síni najdete všechno, co budete potřebovat. Dobré ráno, Alberte, nechtěl jste vystoupit?“

„Ano, samozřejmě,“ přitakal Harry Runcornovým hlubokým hlasem.

Vystoupil z výtahu. Zlaté mříže za jeho zády zarachotily a zavřely se. Ohlédl se přes rameno a viděl, jak Hermionin vystrašený obličej klesá a mizí mu z očí. Zleva i zprava stál vedle ní jeden vysoký kouzelník a sametová mašle ve vlasech Umbridgeové jí sahala sotva po rameno.

„Co vás sem přivádí, Runcorne?“ zeptal se nově jmenovaný ministr kouzel. Dlouhé černé vlasy a vousy měl prokvetlé stříbrem a třpytivé oči mu stínilo široké vystouplé čelo, takže Harrymu připomínal kraba vykukujícího zpod kamene.

„Potřeboval jsem si na chviličku promluvit,“ Harry na zlomek vteřiny zaváhal, „s Arturem Weasleyem. Někdo říkal, že je nahoře v prvním patře.“

„Aha,“ ožil Pius Břichnáč. „Nachytali ho při nějakém kontaktu s nežádoucími?“

„Kdepak,“ vyhrkl Harry a vyschlo mu v hrdle. „Ne, nic takového.“

„Nevadí, je to jen otázka času,“ zabručel Břichnáč. „Chcete-li znát můj názor, jsou krvezrádci právě tak odporná banda jako mudlovští šmejdi. Přeji hezký den, Runcorne.“

„Také tak, pane ministře.“

Harry se díval za Břichnáčem, který odcházel chodbou pokrytou tlustým kobercem. Jakmile mu ministr zmizel z očí, vytáhl zpod těžkého černého hábitu neviditelný plášť, přehodil ho přes sebe a vydal se toutéž chodbou opačným směrem. Runcorn byl tak velký, že se Harry musel přikrčit, chtěl-li si být jistý, že má schované i obrovské nohy.

Hluboko v žaludku cítil pulzující paniku. Když míjel jedny naleštěné dřevěné dveře za druhými a díval se na malé destičky se jménem a funkcí majitele příslušné kanceláře, které na nich byly upevněny, jako by si teprve uvědomoval obrovskou sílu ministerstva, jeho složitou a neproniknutelnou strukturu. Plán, který s Ronem a Hermionou celé uplynulé čtyři týdny tak pečlivě připravovali, mu náhle připadal směšně dětinský. Veškeré úsilí soustředili na to, jak se nepozorovaně dostat dovnitř, a ani na okamžik se nezamysleli nad tím, co by měli dělat, kdyby je okolnosti donutily se rozdělit. A teď Hermiona vězela na soudním jednání, které mělo nepochybně trvat několik hodin, Ron se pachtil s kouzly, o nichž byl Harry přesvědčen, že jsou nad jeho síly, a on sám, Harry, se potuloval po nejvyšším patře, přestože na vlastní oči viděl, že osoba, kterou hledá, právě sjela výtahem dolů.

Zastavil se, opřel se o stěnu a pokoušel se dospět k rozhodnutí, co si dál počít. Ze všech stran ho obklopovalo tíživé ticho, nepanoval tu žádný pracovní ruch, neozýval se hovor ani dusot rychlých kroků. Chodby pokryté červeným kobercem působily dojmem, jako by byly začarovány umlčovacím kouzlem.

Určitě má kancelář tady nahoře, říkal si v duchu Harry.

Připadalo mu velice nepravděpodobné, že by si Umbridgeová nechávala šperky v kanceláři, na druhé straně si ale říkal, že by byla hloupost pro jistotu její kancelář neprohledat. Vykročil tedy dál chodbou, v níž nepotkal nikoho kromě jediného zamračeného kouzelníka; ten něco tichým hlasem diktoval brku, který plul vzduchem před ním a zapisoval jeho slova na svitek pergamenu.

Harry četl jména na dveřích, které míjel, až došel na konec chodby a zabočil za roh. V polovině druhé chodby se náhle ocitl na širokém otevřeném prostranství, kde v několika řadách seděl asi tucet čarodějek a kouzelníků u malých stolků ne nepodobných školním lavicím, jen mnohem naleštěnějších a nepočmáraných. Harry se zastavil a zadíval se na ně, protože jejich činnost působila přímo hypnotickým dojmem. Všichni synchronizovaně mávali a otáčeli hůlkami a vzduchem kolem nich jako hejno malých růžových draků poletovaly čtverečky barevného papíru. Po několika vteřinách si Harry uvědomil, že se jejich postup řídí pravidelným rytmem, že všechny papíry létají stejnou trasou, a po dalších pár vteřinách mu došlo, že sleduje výrobu propagandistických brožurek a jednotlivé čtverečky papíru jsou jejich stránky. Když se papíry srovnaly na sebe, přeložily a dalším kouzlem spojily, padaly na stolky čarodějek a kouzelníků a vytvářely úhledně vyrovnané hromádky.

Harry se opatrně přikradl blíž, přestože byli všichni svou prací natolik zaujatí, že pochyboval, že by si mohli všimnout jeho kroků tlumených kobercem, a z hromádky vedle mladé čarodějky nepozorovaně jednu hotovou brožurku sebral. Prohlédl si ji pod neviditelným pláštěm. Na růžové titulní stránce zářil zlatý nápis:

Mudlovští šmejdi a nebezpečí,

která představují pro mírumilovnou

čistokrevnou společnost

Pod titulkem byl obrázek rudé růže se samolibě se usmívajícím obličejem uprostřed okvětních plátků, kterou s výhružným úšklebkem a vyceněnými tesáky rdousil jakýsi zelený plevel. Na příručce nestálo jméno autora, Harry měl ale pocit, že když si ji prohlížel, začaly ho znovu pobolívat jizvy na hřbetu ruky. Mladá čarodějka vedle něj vzápětí jeho podezření potvrdila. „Nevíte někdo, jestli ta stará ropucha stráví u výslechů mudlovských šmejdů celý den?“

„Pozor na jazyk,“ napomenul ji čaroděj sedící vedle ní a nervózně se rozhlédl na všechny strany; jeden z papírů mu sklouzl ze stolku a spadl na zem.

„Pročpak, má snad teď kromě čarodějného oka i čarodějné uši?“

Mladá čarodějka zalétla pohledem k naleštěným mahagonovým dveřím přímo za prostorem, kde seděli výrobci brožurek; Harry se tam podíval také a rázem se v něm jako probuzený had zvedla vlna vzteku. V místě, kde by se na mudlovských domovních dveřích nacházelo kukátko, bylo do dřeva zasazené velké kulaté oko se zářivě modrou duhovkou – oko, které musel důvěrně znát každý, kdo znal Alastora Moodyho.

Na zlomek vteřiny Harry úplně zapomněl, kde je a co tam dělá, zapomněl dokonce, že je neviditelný. Vyrazil přímo ke dveřím, aby si oko prohlédl zblízka. Nepohybovalo se, jen slepě a strnule hledělo vzhůru. Na tabulce pod ním stálo:

Dolores Umbridgeová

první náměstkyně ministra

O něco níž hlásala nová, nepatrně lesklejší tabulka:

Předsedkyně komise pro registraci

čarodějů z mudlovských rodin

Harry se ohlédl přes rameno na tucet čarodějek a kouzelníků zaměstnaných výrobou brožurek; byli sice svou prací plně zaujati, sotva ale mohl předpokládat, že by si ničeho nevšimli, kdyby se před nimi otevřely dveře prázdné kanceláře. Z jedné vnitřní kapsy hábitu proto vytáhl zvláštní předmět s malými kmitajícími nožičkami a baňkou připomínající gumový klakson místo těla. Dřepl si pod pláštěm na bobek a položil děsivý dělobuch na podlahu.

Dělobuch se okamžitě rozběhl a propletl se mezi nohama čarodějek a kouzelníků před Harrym. O malou chvíli později, zatímco Harry čekal s rukou připravenou na klice, zazněl hlasitý výbuch a z nedalekého kouta se vyvalil obrovský oblak štiplavého černého kouře. Mladá čarodějka v přední řadě zaječela; růžové papíry se rozlétly po celém okolí, když se všemi ostatními vyskočila a rozhlížela se po zdroji té spouště. Harry zmáčkl kliku, vešel do kanceláře Dolores Umbridgeové a zavřel za sebou dveře.

Měl pocit, jako by se vrátil zpět v čase. Kancelář Umbridgeové se navlas podobala jejímu kabinetu v Bradavicích – veškeré dostupné plochy byly pokryté krajkovými dečkami, ubrousky a sušenými květinami. Na stěnách visely tytéž ozdobné talíře s barvotiskově vyvedenými a mašličkami vyzdobenými koťaty, která na nich s nechutně strojenou roztomilostí dováděla a skotačila. Na psacím stole ležel ubrus s květinovým vzorem a nařasenými volánky. Teleskopický nástavec za Pošukovým okem umožňoval Umbridgeové špehovat podřízené na opačné straně dveří. Harry se do něj podíval a viděl, že všichni dosud stojí v hloučku kolem děsivého dělobuchu. Vypáčil teleskop ze dveří a vytrhl z něj kouzelné oko, které si zastrčil do kapsy. Pak se znovu otočil čelem do kanceláře, zvedl hůlku a zamumlal: „Accio medailonek.“

Nic se nestalo, Harry ale ani nečekal, že by zaklínadlo zabralo – Umbridgeová se nepochybně dobře vyznala v ochranných kouzlech a zaklínadlech. Zčerstva proto usedl za její stůl a začal vytahovat zásuvky. Našel v nich brky, poznámkové bloky a kotouč čarolepy, kouzelné kancelářské sponky, které se svíjely jako hadi a vylézaly ze zásuvky, takže je musel pochytat a naházet zpátky, našel i krajkami nazdobenou krabičku plnou náhradních mašlí do vlasů a klipsů, zato po medailonku ani potuchy.

Za psacím stolem stála velká registratura a Harry se pustil do jejího prohledávání. Stejně jako Filchovy registratury v Bradavicích byla plná osobních složek nadepsaných příslušnými jmény. Teprve když dospěl do nejspodnější přihrádky, narazil na něco, co ho zaujalo natolik, že na chvíli pátrání přerušil – byla to složka pana Weasleyho.

Vytáhl ji a otevřel.

Artur Weasley

Krevní příslušnost:

Čistokrevný, ale s nepřijatelnými promudlovskými sklony.

Znám jako člen Fénixova řádu.

Rodina:

Manželka (čistokrevná), sedm dětí, dvě nejmladší v Bradavicích.

Pozn.: Nejmladší syn momentálně doma, vážně nemocen, potvrzeno inspektory ministerstva.

Bezpečnostní hodnocení:

Sledován. Na každém kroku je pod dohledem. Silná pravděpodobnost, že ho bude kontaktovat Nežádoucí číslo jedna (několikrát v minulosti u Weasleyových pobýval).

„Nežádoucí číslo jedna,“ zahučel tiše Harry, když vracel složku pana Weasleyho na místo a zavíral přihrádku. Měl vcelku jasnou představu o tom, kdo oním Nežádoucím číslo jedna je. Jeho podezření se potvrdilo, jakmile se narovnal a začal se rozhlížet po dalších možných skrýších. Spatřil totiž na stěně plakát se svou fotografií a s křiklavým nápisem Nežádoucí č. 1 na prsou. K plakátu byl připíchnutý malý růžový poznámkový lísteček s obrázkem kotěte v růžku. Harry k němu přešel a zjistil, že si na něj Umbridgeová napsala: Nutno potrestat.

S ještě větší zuřivostí než dosud se pustil do dalšího hledání, prohmatával dna váz i košíků se sušenými květinami, nijak ho ale nepřekvapilo, že ani v nich medailonek nenašel. Naposledy se rozhlédl po celé kanceláři a na okamžik se mu zastavilo srdce. Z malého obdélníkového zrcátka stojícího na polici s knihami vedle stolu se na něj díval Brumbál.

Harry se rozběhl přes celou kancelář a sáhl po něm, jakmile se ho ale dotkl, uvědomil si, že to není zrcátko. Brumbál se na něj zadumaně usmíval z lesklé knižní obálky. Harry si na první pohled nevšiml titulu vyvedeného ozdobným zeleným písmem na jeho klobouku: Život a lži Albuse Brumbála. Neviděl ani druhý nápis, který měl Brumbál o něco menším písmem na prsou: Rita Holoubková, autorka bestselleru Armando Dippet: inteligent, nebo idiot?

Harry knihu namátkou otevřel a spatřil celostránkovou fotografii dvou dospívajících chlapců, kteří se drželi kolem ramenou a něčemu se zplna hrdla smáli. Brumbál, jemuž na snímku vlasy spadaly až k loktům, si pěstoval malou řídkou bradku; Harrymu připomínala tu, která zdobila Krumovu bradu a tolik popouzela Rona. Mladík, který řičel neslyšným smíchem po Brumbálově boku, vypadal rozdováděně a lehce škodolibě a měl zlaté kudrnaté vlasy až na ramena. Harryho napadlo, že to nejspíš bude mladý Dóže, než se ale stihl podívat na text pod snímkem, otevřely se dveře kanceláře.

Jen díky tomu, že se Břichnáč ohlížel přes rameno, když vcházel dovnitř, měl Harry dost času, aby přes sebe přehodil neviditelný plášť. I tak měl dojem, že ministr pravděpodobně koutkem oka zachytil nějaký pohyb – na okamžik totiž zůstal nehybně stát a upřeně zíral na místo, kde Harry právě zmizel. Pak nejspíš usoudil, že to, co viděl, byl pouze Brumbál, který se na obálce knihy – Harry ji ještě stačil spěšně vrátit na polici – poškrábal na nose, přešel konečně ke stolu a namířil hůlkou na brk připravený v kalamáři. Brk vyskočil z kalamáře a začal škrábat vzkaz pro Umbridgeovou. Harry se sotva odvážil dýchat a pomalu vycouval z kanceláře do otevřeného prostoru na chodbě.

Výrobci brožurek pořád ještě postávali kolem pozůstatků děsivého dělobuchu, který vypouštěl poslední zbytky kouře a tu a tam mdle zatroubil. „Vsadím se, že to sem uteklo z kanceláře výboru pro pokusná kouzla,“ říkala právě mladá čarodějka, když kolem ní Harry spěšně procházel a mířil chodbou pryč. „Jsou tam hrozně neopatrní, vzpomínáte na tu jedovatou kachnu?“

Harry běžel k výtahům a v duchu zvažoval možnosti dalšího postupu. Nikdy nebylo příliš pravděpodobné, že se medailonek nachází tady na ministerstvu, a rozhodně neměli sebemenší naději, že se nějakým kouzlem dozvědí, kam ho Umbridgeová schovala, dokud bude sedět v soudní síni plné dalších lidí. Nejdůležitější teď bylo zmizet z ministerstva dřív, než budou odhaleni, a zkusit to znovu někdy jindy. Ze všeho nejdřív musel najít Rona, aby spolu vymysleli nějaký způsob, jak Hermionu vytáhnout z jednání soudu.

Výtah přijel zcela prázdný. Harry skočil do kabiny, a když začala klesat, stáhl ze sebe neviditelný plášť. Kabina k jeho nezměrné úlevě hrkavě zastavila v druhém patře a přistoupil do ní zcela promočený a vykulený Ron.

„D-dobré ráno,“ pozdravil koktavě Harryho, když se výtah znovu rozjel.

„To jsem já, Rone, Harry!“

„Harry! Zatraceně, zapomněl jsem, jak vypadáš! Proč s tebou není Hermiona?“

„Musela jít s Umbridgeovou dolů do soudní síně, nemohla to odmítnout a…“

Než ale stačil Harry doříct, co se stalo, výtah znovu zastavil. Dveře se otevřely a do kabiny nastoupil pan Weasley zabraný do hovoru s nějakou postarší čarodějkou, která měla světlé vlasy vyčesané tak vysoko, že připomínaly mraveniště.

„…naprosto chápu, co mi chcete říct, Wakando, ale nemohu se bohužel propůjčit k…“

Pan Weasley se zarazil v polovině věty, když si všiml Harryho. Bylo velice zvláštní vidět, jak na něj pan Weasley hledí s takovým odporem v očích. Dveře výtahu se zavřely a všichni čtyři se opět pomalu rozjeli dolů.

„Zdravím, Regi,“ utrousil pan Weasley a ohlédl se, protože ho zaujalo pleskání kapek vody, neustále kanoucích z Ronova hábitu. „Není vaše manželka zrovna dnes na pohovoru? A hrome – co se vám to stalo? Proč jste tak zmáčený?“

„V Yaxleyho kanceláři prší,“ vysvětlil Ron. Mluvil panu Weasleymu kamsi do ramene a Harrymu bylo jasné, že má strach, aby ho otec nepoznal, kdyby se mu podíval přímo do očí. „Neuměl jsem to zarazit, tak mě poslali pro Bernieho… Pillswortha, myslím, že říkali…“

„Ano, ve spoustě kanceláří poslední dobou prší,“ přikývl pan Weasley. „Vyzkoušel jste Meteolodabra negato? U Bletchleyho to zabralo.“

„Meteolodabra negato?“ opakoval po něm šeptem Ron. „Ne, to jsem nezkoušel. Díky, ta… chci říct, díky, Arture.“

Dveře výtahu se otevřely, stará čarodějka s vlasy jako mraveniště vystoupila, Ron proběhl kolem ní a zmizel z dohledu. Harry chtěl jít za ním, cestu mu ale zablokoval Percy Weasley, který vešel do kabiny s nosem zabořeným do nějakých papírů.

Teprve když za ním dveře znovu hlasitě zaklaply, uvědomil si Percy, že je ve výtahu s otcem. Zvedl oči, spatřil pana Weasleyho, zrudl jako ředkvička a vyskočil z kabiny v okamžiku, kdy se dveře opět otevřely. Harry se už podruhé pokusil vystoupit, tentokrát mu v tom ale zabránila natažená paže pana Weasleyho.

„Okamžik, Runcorne.“

Dveře výtahu se zavřely, a zatímco sjížděli o další patro níž, pan Weasley na něj vyjel: „Slyšel jsem, že jste udal Dirka Cresswella.“

Harry měl dojem, že nenadálé setkání s Percym vztek pana Weasleyho ještě umocnilo. Rozhodl se, že nejlepší bude hrát hloupého.

„Co prosím?“ zeptal se.

„Nehrajte to na mě, Runcorne,“ osopil se na něj zuřivě pan Weasley. „Toho kouzelníka, co předložil falešný rodokmen, jste vypátral a nahlásil vy, nemám pravdu?“

„A i kdyby – co má být?“ zahučel Harry.

„Jen to, že Dirk Cresswell je desetkrát lepší kouzelník než vy,“ odpověděl tiše pan Weasley, zatímco výtah sjížděl ještě níž. „A pokud se vrátí z Azkabanu živý, budete se muset zodpovídat nejen jemu, ale i jeho manželce, synům a přátelům…“

„Arture,“ skočil mu do řeči Harry, „víte přece, že vás sledují, ne?“

„To má být výhrůžka, Runcorne?“ vyjel na něj hlasitě pan Weasley.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Harry, „to je fakt! Hlídají vás na každém kroku…“

Dveře výtahu se otevřely. Dojeli až do atria. Pan Weasley zpražil Harryho pohrdavým pohledem a vystoupil z kabiny. Harry zůstal otřeseně stát uvnitř. Litoval, že se nevydává za někoho jiného než právě za Runcorna… Dveře výtahu zarachotily a zavřely se.

Harry vytáhl neviditelný plášť a znovu ho přes sebe přehodil. Rozhodl se, že se pokusí dostat Hermionu ven sám, než dá Ron do pořádku deštivou kancelář. Když se dveře otevřely, vyšel do kamenného podzemního tunelu, kde plápolaly pochodně. Byl zcela odlišný od chodeb s dřevěným ostěním a koberci na podlaze ve vyšších patrech. Výtah rachotivě odjel, Harry se nepatrně otřásl a zahleděl se na vzdálené černé dveře, za nimiž byl vchod do odboru záhad.

Vyrazil chodbou kupředu, jeho cílem ovšem tentokrát nebyly černé dveře, ale jiné, které byly po jeho levé ruce, jak si vzpomínal, a vedly na schodiště, po němž se scházelo k soudním síním. Když se po nich tiše kradl dolů, zvažoval v duchu různé možnosti, které se mu nabízely. Zbývalo mu ještě pár děsivých dělobuchů, možná by ale bylo lepší zaklepat prostě na dveře soudní síně, vejít v Runcornově podobě a požádat, jestli by si nemohl na okamžik promluvit s Mafaldou. Samozřejmě nevěděl, jestli je Runcorn dostatečně důležitý, aby si něco takového mohl dovolit, a i kdyby se mu to podařilo, hrozilo nebezpečí, že když se Hermiona včas nevrátí, začnou je hledat dřív, než se jim podaří z ministerstva zmizet…

Byl natolik pohroužen v myšlenkách, že si nějakou chvíli nevšiml nepřirozeného chladu, který se ho zmocňoval, jako by se nořil do studené mlhy. S každým dalším krokem cítil větší a větší zimu a byl to chlad, který mu zalézal do hrdla a spaloval mu plíce. A pak pocítil vlnu známého plíživého zoufalství, beznaděj ho celého zaplňovala a vzdouvala se v něm…

Mozkomorové, uvědomil si.

Když došel na spodní konec schodiště a zabočil doprava, naskytl se jeho očím příšerný výjev. V temné chodbičce před soudními síněmi se to jen hemžilo vysokými postavami v černých kápích, které jim dokonale zakrývaly obličeje, a jejich přerývaný dech tu byl jediným slyšitelným zvukem. Hrůzou ztuhlí čarodějové z mudlovských rodin, kteří sem byli přivedeni k výslechu, zhrouceně seděli a třásli se na tvrdých dřevěných lavicích, většinou s obličejem v dlaních, jako by se instinktivně snažili chránit před chtivými ústy mozkomorů. Někteří čekali v doprovodu svých rodin, jiní tu seděli zcela sami. Mozkomorové před nimi poletovali nahoru a dolů a panující atmosféra chladu, beznaděje a zoufalství na Harryho doléhala jako kletba…

Bojuj s tím, poroučel si v duchu, bylo mu ale jasné, že tady nemůže vyčarovat Patrona, aniž tím v tu ránu prozradí, co je zač. Postupoval tedy co nejtišeji kupředu, a přestože s každým dalším krokem jako by se jeho mozku zmocňovala větší otupělost, přinutil se myslet na Rona a Hermionu, kteří ho potřebují.

Procházet tím houfcem obrovských černých postav bylo strašné; obličeje bez očí, skryté pod kápěmi plášťů, se za ním otáčely, když je míjel, a Harry si byl jistý, že o něm vědí. Pomyslel si, že možná cítí přítomnost někoho, kdo ještě neztratil všechnu naději, kdo se ještě úplně nezlomil…

A pak se nečekaně otevřely jedny z dveří vedoucích do sklepení po levé straně chodby a ven dolehlo příšerné kvílení. Uprostřed toho strnulého mlčení to byl doslova šok.

„Ne, ne, jsem smíšeného původu, říkám vám, že jsem smíšeného původu! Můj otec byl kouzelník, doopravdy byl, najděte si to! Arkie Alderton, je to známý konstruktér košťat, tak si to přece najděte, proboha – nesahejte na mě, dejte ty ruce pryč…“

„Toto je poslední varování,“ přerušila ho Umbridgeová hlasem, který byl klidný, ale kouzlem zesílený, takže ho bylo jasně slyšet i přes mužův zoufalý křik. „Budete-li klást odpor, budete podroben mozkomorovu polibku.“

Odsouzencovo ječení utichlo, chodbou se ale nesla ozvěna dutých vzlyků.

„Odveďte ho,“ nařídila Umbridgeová.

Ve dveřích soudní síně se objevili dva mozkomorové a zahnívajícíma strupatýma rukama sevřeli v nadloktí kouzelníka, který v tu ránu zjevně omdlel. Odplouvali s ním chodbou a za okamžik je pohltila temnota, jež se za nimi táhla jako černý závoj.

„Další – Mary Cattermoleová!“ zavolala Umbridgeová.

Z lavice vstala drobná žena, která se od hlavy až k patě vystrašeně třásla. Tmavé vlasy měla vyčesané do drdolu a oblečená byla v prostém dlouhém hábitu. V obličeji neměla jedinou kapku krve. Když procházela kolem mozkomorů, Harry viděl, jak se křečovitě otřásla.

To, co udělal v příštím okamžiku, bylo zcela instinktivní, naprosto neplánované; nedokázal se prostě dívat na to, jak úplně sama vchází do sklepení. Když se dveře začaly zavírat, proklouzl do soudní síně za ní.

Nebyla to tatáž místnost, v níž byl sám kdysi vyslýchán za nepatřičné použití kouzel. Tahle byla mnohem menší, i když strop měla stejně vysoký. Působila klaustrofobním dojmem, jako by v ní byl člověk uzavřen na dně hluboké studny.

Uvnitř byli další mozkomorové, kteří celou síň zamořovali svou mrazivou aurou – stáli jako beztvářné stráže v obou koutech proti zvýšené tribuně, tyčící se vysoko nad podlahou. Na tribuně seděla za sloupkovým zábradlím Umbridgeová, vedle ní z jedné strany Yaxley a z druhé Hermiona, která byla v obličeji stejně bílá jako paní Cattermoleová. Pod tribunou přecházela nepřetržitě sem a tam zářivě stříbrná chlupatá kočka a Harry si uvědomil, že jejím úkolem je chránit žalobce před pocity beznaděje, jež vyzařovala z mozkomorů – ta byla určena jen obžalovaným, ne jejich soudcům.

„Posaďte se,“ zavrněla Umbridgeová svým hebkým, hedvábným hláskem.

Paní Cattermoleová klopýtavě došla k jedinému křeslu umístěnému uprostřed podlahy pod zvýšenou tribunou. Jakmile na ně dosedla, vyjely z opěrek řetězy, kovově zachřestily a pevně ji spoutaly.

„Jste Mary Elizabeth Cattermoleová?“ zeptala se Umbridgeová.

Paní Cattermoleová se zmohla jen na jediné roztřesené přikývnutí.

„Provdaná za Reginalda Cattermolea z oddělení kouzelné údržby?“

Paní Cattermoleová se rozplakala.

„Nevím, kde je, měl se tady se mnou sejít!“

Umbridgeová jako by ji neslyšela.

„Matka Maisie, Ellie a Alfréda Cattermoleových?“

Paní Cattermoleová se rozvzlykala ještě hlasitěji.

„Mají strach, myslí si, že se možná domů nevrátím…“

„Toho nás ušetřte,“ štěkl Yaxley. „Spratkové mudlovských šmejdů nás určitě nedojmou.“

Vzlyky paní Cattermoleové zamaskovaly zvuk kroků, když se Harry pomalu a opatrně blížil ke schodům ke zvýšené tribuně. Jakmile přešel hranici, na níž patroloval stříbrný Patron v podobě kočky, pocítil výraznou změnu – na téhle straně bylo tepleji a nic ho netížilo. Byl si naprosto jistý, že Patron patří Umbridgeové a září tak jasně proto, že je tady Umbridgeová absolutně šťastná – je ve svém živlu a prosazuje zvrácené zákony, které sama pomáhala vytvářet. Pozvolna a nanejvýš obezřetně se posouval po tribuně za zády Umbridgeové a Yaxleyho, a když došel až za Hermionu, posadil se za ni. Měl strach, aby ji nevyděsil. Napadlo ho použít na Umbridgeovou a Yaxleyho zaklínadlo Ševelissimo, obával se ale, že i to jediné zašeptání by mohlo Hermionu vyplašit. Vtom Umbridgeová znovu zvýšeným hlasem oslovila paní Cattermoleovou a Harry se chopil příležitosti.

„Jsem za tebou,“ hlesl Hermioně do ucha.

Jak očekával, škubla sebou tak prudce, že málem převrhla kalamář s inkoustem, jímž měla zaznamenávat průběh výslechu. Umbridgeová i Yaxley se ale plně soustředili na paní Cattermoleovou a ničeho si nevšimli.

„Při příchodu na ministerstvo vám dnes byla odebrána hůlka, paní Cattermoleová,“ říkala právě Umbridgeová. „Osm a tři čtvrtě palce, z třešňového dřeva s jádrem z žíně jednorožce. Souhlasí ten popis?“

Paní Cattermoleová přikývla a otřela si rukávem oči.

„Mohla byste nám prosím prozradit, které čarodějce nebo kterému kouzelníkovi jste tu hůlku sebrala?“

„S-sebrala?“ vzlykla paní Cattermoleová. „N-nikomu jsem ji ne-nesebrala. K-koupila jsem ji, když mi bylo jedenáct. T-to ona si mě vybrala.“

Rozplakala se ještě usedavěji.

Umbridgeová se zasmála zvonivým smíchem malé holčičky, kvůli kterému měl Harry sto chutí po ní okamžitě skočit. Naklonila se přes zábradlí, aby si svou oběť mohla lépe vychutnat, a zpod blůzy jí přitom vyklouzlo něco zlatého, co se houpalo na řetízku: medailonek.

Hermiona si medailonku všimla a tiše vypískla, Umbridgeová i Yaxley však byli pořád plně soustředění na svou kořist a vůči všemu ostatnímu zůstávali hluší.

„Ne,“ prohlásila Umbridgeová, „tak to určitě nebylo, paní Cattermoleová. Hůlky si totiž vybírají jen čarodějky nebo kouzelníky. Vy čarodějka nejste. Mám tady vaše odpovědi na dotazník, který vám byl zaslán – podejte mi ho, Mafaldo.“

Umbridgeová natáhla malou ručku: tak věrně se v tom okamžiku podobala ropuše, že Harryho překvapilo, že mezi jejími tupými prsty nevidí plovací blány. Šokované Hermioně se klepaly ruce. Neobratně se přehrabovala v hromadě dokumentů, jež vratce spočívaly na židli před ní, až konečně vytáhla slohu pergamenových listů se jménem paní Cattermoleové.

„To je – to je překrásná věcička, Dolores,“ poznamenala a ukázala na přívěsek třpytící se Umbridgeové v nabíraných záhybech blůzy.

„Co?“ štěkla Umbridgeová a sklopila oči. „Ach ano, to je staré rodinné dědictví,“ přikývla a poklepala rukou na medailonek spočívající na jejích balonovitých ňadrech. „To S znamená Selwyn… jsem totiž se Selwynovými spřízněná… Popravdě řečeno je jen málo čistokrevných rodin, se kterými bych nebyla spřízněná… Je ovšem smůla,“ pokračovala hlasitěji a listovala dotazníkem paní Cattermoleové, „že totéž nemůžeme říct i o vás. Povolání rodičů: zelináři.“

Yaxley se posměšně zachechtal. Chlupatá stříbrná kočka dole přecházela sem a tam a mozkomorové nehybně stáli v koutech a čekali.

Když Harry slyšel Umbridgeovou tak nestydatě lhát, navalila se mu do hlavy krev a připravila ho o veškerou opatrnost. Rozběsnilo ho, že medailonek, který si vyžádala jako úplatek od drobného zlodějíčka, používá jako doklad vlastního čistokrevného původu. Zvedl hůlku, aniž si dal záležet na tom, aby zůstala skryta pod neviditelným pláštěm, a vykřikl: „Mdloby na tebe!“

Vyšlehl záblesk rudého světla. Umbridgeová se bezvládně zhroutila a narazila čelem na hranu sloupkového zábradlí. Papíry paní Cattermoleové jí sklouzly z klína na zem a stříbrná kočka, přecházející pod tribunou sem a tam, zmizela; jako náhlý poryv větru přivál zdola ledově chladný vzduch. Yaxley se zmateně rozhlížel, aby zjistil zdroj potíží, a spatřil, jak z prázdna trčí Harryho ruka a míří na něj hůlkou. Hmátl po své hůlce, už však bylo pozdě.

„Mdloby na tebe!“

Yaxley se sesul k zemi a zkroucený zůstal ležet na podlaze.

„Harry!“

„Jestli si myslíš, Hermiono, že jsem tady měl jen tak sedět a nechat ji předstírat…“

„Harry, paní Cattermoleová!“

Nato se prudce otočil a shodil ze sebe neviditelný plášť. Dole pod nimi se ze svých koutů vynořili mozkomorové a pluli vzduchem k ženě, která byla stále připoutaná ke křeslu. Možná se pohnuli proto, že zmizel hlídkující Patron, nebo snad vycítili, že těm, kteří je ovládají, se situace vymkla z rukou, zjevně však ztratili veškeré zábrany. Paní Cattermoleové se vydral z úst děsivý výkřik strachu, když ji slizká strupatá ruka popadla za bradu a zvrátila jí hlavu dozadu.

„Expecto patronum!“

Ze špičky Harryho hůlky vypálil stříbrný jelen a skokem vyrazil proti mozkomorům, kteří rychle couvli a znovu se ztratili v temných stínech. Jelen cválal kolem dokola a celé sklepení se zaplnilo jasným světlem, silnějším a teplejším, než byl ochranný svit kočky.

„Vezmi ten viteál!“ křikl Harry na Hermionu.

Rozběhl se po schodech dolů, neviditelný plášť si nacpal do kapsy a přiskočil k paní Cattermoleové.

„Vy?“ hlesla a nechápavě mu zírala do obličeje. „Ale – ale Reg říkal, že jste to byl právě vy, kdo udal moje jméno a poslal mě k výslechu!“

„To že jsem udělal?“ zahučel Harry a tahal přitom za řetězy, kterými měla spoutané paže. „No, tak jsem si to nejspíš rozmyslel. Diffindo!“ Nezaúčinkovalo to. „Hermiono, jak se mám zbavit těch řetězů?“

„Počkej, něco tady nahoře zkouším…“

„Hermiono, vždyť všude kolem nás jsou mozkomorové!“

„Já vím, Harry, ale jestli se probudí a ten medailonek nebude mít – musím vyrobit duplikát… Geminio! To je ono… to by ji mělo zmást…“

Seběhla ze schodů.

„Ukaž… Relashio!“

Řetězy zachřestily a zatáhly se do opěrek křesla. Paní Cattermoleová se tvářila snad ještě vyděšeněji než předtím.

„Ničemu nerozumím,“ špitla.

„Teď odejdete s námi,“ řekl jí Harry a vytáhl ji na nohy. „Běžte domů, seberte děti a někam utečte. Odjeďte třeba ze země, pokud to bude nutné. Změňte si podobu a zmizte. Viděla jste sama, jak to tu chodí, nemůžete počítat s tím, že se vám dostane spravedlivého slyšení.“

„Harry,“ zeptala se Hermiona, „jak se odtud dostaneme, když je za dveřmi taková spousta mozkomorů?“

„Použijeme Patrony,“ ukázal hůlkou na jelena a jeho Patron, který stále jasně stříbrně zářil, teď zpomalil a zamířil ke dveřím. „Tolik, kolik se nám jich podaří sehnat. Zavolej toho svého!“

„Expec… expecto patronum,“ zkusila to Hermiona. Nic se však nestalo.

„To je jediné kouzlo, s kterým mívá problémy,“ vysvětloval Harry dokonale zmatené paní Cattermoleové. „Zrovna teď se to ale nehodí… Tak dělej, Hermiono!“

„Expecto patronum!“

Ze špičky Hermioniny hůlky vyrazila stříbrná vydra, elegantně proplula vzduchem a připojila se k jelenovi.

„Jdeme!“ zavelel Harry a vedl Hermionu i paní Cattermoleovou ke dveřím.

Jen co oba Patronové vypluli ze sklepení, ozvaly se z houfu čekajících na výslech ohromené výkřiky. Harry se rozhlédl – mozkomorové zleva i zprava spěšně couvali, prchali před stříbrnými tvory a mizeli v temnotě.

„Bylo rozhodnuto, že se všichni máte vrátit domů a někde se i s rodinami ukrýt,“ oznámil Harry čekajícím čarodějům z mudlovských rodin, kteří byli oslněni září obou Patronů a stále ještě se ustrašeně krčili. „Pokud můžete, odcestujte do zahraničí. Hlavně se držte co nejdál od ministerstva. To je – totiž – nové oficiální stanovisko. A teď buďte tak laskavi a následujte naše Patrony, dovedeme vás do atria, odkud budete moci odejít.“

Podařilo se jim vystoupit po kamenných schodech, aniž je někdo zastavil, když se ale blížili k výtahům, začaly Harrym zmítat pochybnosti. Nemohl se zbavit pocitu, že když se takhle objeví v atriu se stříbrným jelenem doprovázeným vydrou a s nějakými dvaceti lidmi, z nichž nejméně polovina jsou obvinění čarodějové z mudlovských rodin, vyvolá to nežádoucí pozornost. Právě když k tomuto nemilému závěru dospěl, zastavil před nimi s rachotem výtah.

„Regi!“ vypískla paní Cattermoleová a vrhla se do Ronovy náruče. „Runcorn mě propustil, omráčil Umbridgeovou i Yaxleyho a všem nám radí, abychom zmizeli ze země. Myslím, že bychom ho měli poslechnout, Regi, vážně to bude nejlepší. Pojďme honem domů, sebereme děti a – proč jsi tak zmáčený?“

„Voda,“ zahučel Ron a vyškubl se jí z objetí. „Harry, už se rozkřiklo, že jsou na ministerstvu vetřelci! Mluví se o nějaké díře, kterou má Umbridgeová ve dveřích kanceláře. Počítám, že máme nanejvýš pět minut…“

Hermionin Patron s tichým lupnutím zmizel a Hermiona sama se vyděšeně obrátila k Harrymu.

„Harry, jestli nás tu zavřou jako do pasti…“

„Nezavřou, když si pospíšíme,“ nenechal ji domluvit a obrátil se k mlčící skupině za sebou. Všichni na něj vyjeveně zírali.

„Kdo z vás má hůlku?“

Asi polovina zvedla ruku.

„Dobrá. Každý, kdo nemá hůlku, se připojí k někomu, kdo ji má. Budeme muset jednat rychle – než nás někdo stačí zastavit. Pojďte!“

Podařilo se jim nacpat se do dvou výtahů. Harryho Patron stál na stráži před zlatými mřížemi a sledoval, jak se zavírají a výtahy se dávají do pohybu.

„Osmé patro,“ oznámil neosobní čarodějčin hlas. „Atrium.“

Harrymu bylo na první pohled jasné, že je zle. V atriu se to hemžilo kouzelníky, kteří přebíhali od jednoho krbu k druhému a všechny neprodyšně uzavírali.

„Harry!“ zabědovala Hermiona. „Co budeme…?“

„Stát!“ zaburácel Harry a mohutný Runcornův hlas se ozvěnou rozléhal celým atriem; kouzelníci, kteří uzavírali krby, zkameněli. „Pojďte za mnou,“ vyzval Harry vyděšené čaroděje z mudlovských rodin, kteří se dali v hloučku do pohybu, popoháněni Ronem a Hermionou.

„Co se děje, Alberte?“ chtěl vědět tentýž proplešatělý kouzelník, který při ranním příchodu vylétl z krbu za Harrym. Tvářil se nervózně.

„Tihle lidé se odtud musí dostat, ještě než zapečetíte východy,“ prohlásil Harry nejautoritativnějším tónem, jakého byl schopen.

Skupinka kouzelníků před ním se po sobě nejistě podívala.

„Dostali jsme rozkaz, abychom všechny východy zapečetili a nikomu nedovolili…“

„Chcete mi snad odporovat?“ rozkřikl se Harry. „Chtěl byste, abych nechal přezkoumat taky váš rodokmen, jako jsem to udělal s Dirkem Cresswellem?“

„Omlouvám se!“ vyjekl proplešatělý kouzelník a začal před Harrym couvat. „Tak jsem to vůbec nemyslel, Alberte, ale měl jsem dojem… domníval jsem se, že jsou tady u výslechu a že…“

„Jsou všichni čistokrevní,“ přerušil ho Harry a jeho hluboký hlas se majestátně nesl vstupní halou. „Dovolím si dokonce tvrdit, že mají čistší krev než mnozí z vás. Tak pohyb, pohyb!“ houkl na čaroděje z mudlovských rodin. Ti se bez otálení rozběhli ke krbům a ve dvojicích začali mizet. Ministerští kouzelníci postávali v pozadí a někteří se tvářili zmateně, jiní vystrašeně a nerudně. A pak…

„Mary!“

Paní Cattermoleová se ohlédla přes rameno – z kabiny jednoho výtahu se vyřítil pravý Reg Cattermole. Už nezvracel, zato byl celý pobledlý a vysílený.

„R-Regi?“

Přeletěla pohledem z manžela na Rona, který hlasitě zaklel.

Proplešatělý kouzelník na to zíral s otevřenou pusou a hlava se mu směšně otáčela od jednoho Rege Cattermolea k druhému.

„Hej, co se to tu děje? Co to má znamenat?“

„Zavřít východy! Zavřít!“

To už z dalšího výtahu vyskočil Yaxley a hnal se k hloučku u krbů, v nichž kromě paní Cattermoleové zmizeli mezitím všichni čarodějové z mudlovských rodin. Proplešatělý kouzelník právě zvedl hůlku, avšak Harry napřáhl obrovskou pěst a uštědřil mu takovou ránu, až ho to na okamžik vyneslo do vzduchu.

„Pomáhal těm mudlákům utéct, Yaxley!“ zaburácel Harry.

Současně spustili kolegové proplešatělého kouzelníka pokřik, čehož využil Ron, popadl paní Cattermoleovou, vtáhl ji do dosud otevřeného krbu a oba zmizeli. Popletený Yaxley odvrátil oči od Harryho na kouzelníka ležícího na zemi, a do všeho toho zmatku zavřískal skutečný Reg Cattermole: „Moje žena! Kdo to byl s mou ženou? Co se to tu děje?“

Harry viděl, jak Yaxley otáčí hlavu, a zjistil v jeho surovém obličeji, že mu začíná svítat.

„Poběž!“ křikl na Hermionu a popadl ji za ruku. Oba skočili do krbu přesně ve chvíli, kdy Harrymu nad hlavou prolétla Yaxleyho kletba. Na několik vteřin se roztočili a pak vylétli z toaletní mísy do kabinky. Harry rozrazil dveře. U řady umyvadel stál Ron a potýkal se s paní Cattermoleovou.

„Regi, já nechápu…“

„Pusťte mě, já nejsem váš manžel, musíte honem domů!“

V kabince za nimi se ozval nějaký hluk. Harry se ohlédl – právě se z ní vynořil Yaxley.

„Pryč!“ zařval Harry, chytil Hermionu za ruku a Rona za paži a otočil se na místě.

Obklopila je temnota a ovládl pocit, že jejich těla svírá železná obruč, něco ale nehrálo… Hermionina ruka jako by klouzala z jeho sevření…

Začínal mít pomalu strach, že se udusí, nemohl dýchat, nic neviděl a jediné hmatatelně pevné věci na celém světě byly Ronova paže a Hermioniny prsty, které mu pomalu klouzaly z ruky…

Konečně spatřil dveře domu číslo dvanáct na Grimmauldově náměstí s klepadlem v podobě hada. Než se však stačil nadechnout, ozval se výkřik a vyšlehl paprsek rudého světla. Hermionina ruka ho náhle držela jako ve svěráku a všechno znovu pohltila tma.

kapitola čtrnáctá

Zloděj

Harry otevřel oči a oslepila ho oslnivá zlatozelená záře. Neměl ponětí, co se stalo, uvědomoval si jen, že leží na zemi vystlané něčím, co zřejmě byly listy a drobné větvičky. Namáhavě nasál vzduch do plic, které jako by měl úplně splasklé, zamrkal a uvědomil si, že tou pronikavou září jsou sluneční paprsky, prodírající se k němu listnatým baldachýnem vysoko nad hlavou. Pak sebou těsně před jeho obličejem něco škublo. Zvedl se na ruce a kolena a chystal se čelit nějakému malému dravému zvířeti, zjistil ale, že tím něčím byla Ronova noha. Rozhlédl se a shledal, že všichni tři leží někde uprostřed lesa a zjevně jsou sami.

První, co ho napadlo – jsou v Zapovězeném lese – a přestože si uvědomoval, jak pošetilé a nebezpečné by bylo, kdyby se objevili na bradavických školních pozemcích, srdce mu na kratičkou chvíli radostně poskočilo, když si představil, jak se mezi stromy tiše plíží k Hagridově hájence. Za těch několik okamžiků, které uplynuly, než Ron tiše zasténal a on k němu zamířil po čtyřech, si však uvědomil, že tohle určitě Zapovězený les není. Stromy vypadaly mladší, rostly dál od sebe a prostor mezi nimi nebyl zarostlý houštím.

K Ronově hlavě dorazil současně s Hermionou, která také lezla po čtyřech. Jakmile se na Rona pořádně podíval, všechny ostatní obavy se mu rázem vypařily z mysli, protože Ron měl celý levý bok prosáklý krví a jeho šedobílý obličej se děsivě vyjímal na zemi pokryté listím. Účinky mnoholičného lektvaru právě začínaly pomíjet; Ron měl napůl Cattermoleovu a napůl vlastní podobu, vlasy mu postupně rudly a z tváří mu naopak mizely i poslední zbytky barvy.

„Co se mu to stalo?“

„Odštěp,“ konstatovala Hermiona a její prsty už pozorně prohmatávaly Ronův rukáv, kde byla krev nejhustší a nejtmavší.

Harry s hrůzou sledoval, jak na Ronovi trhá košili. Odštěp vždycky považoval za něco komického, ale tohle… vnitřnosti se mu nepříjemně zkroutily, když Hermiona odhalila Ronovu paži v nadloktí, kde chyběl obrovský kus masa, jako by ho někdo čistě odřízl ostrým nožem.

„Honem, Harry, podívej se mi do kabelky, je tam malá lahvička se štítkem Esence z třemdavy…“

„Kabelka… jasně…“

Harry se rozběhl k místu, kde Hermiona dopadla na zem, sebral maličkou korálkovou kabelku a strčil dovnitř ruku. Okamžitě pocítil, jak se mu nabízí jeden předmět za druhým – nahmatal kožené hřbety několika knih, vlněné rukávy svetrů, podpatky bot…

„Pospěš si!“

Zvedl ze země svoji hůlku a namířil jí do hlubin kouzelné kabelky.

„Accio třemdava!“

Z kabelky vylétla malá hnědá lahvička, Harry ji v letu chytil a utíkal zpátky k Hermioně a k Ronovi, který měl teď oči napůl otevřené, mezi víčky mu ale nebylo vidět nic než úzké proužky bělma.

„Omdlel,“ oznámila mu Hermiona, která byla také značně pobledlá. Nevypadala už jako Mafalda, jen ve vlasech měla ještě místy trochu šedin. „Odzátkuj mi to, Harry, prosím, třesou se mi ruce.“

Harry vytáhl z lahvičky zátku, Hermiona si od něj odvar vzala a odměřila do krvácející rány tři kapky. Z paže se vyvalil obláček nazelenalého dýmu, a když se vzduch pročistil, viděl Harry, že rána přestala krvácet. Vypadala teď, jako by byla už několik dnů stará – v místech, kde ještě před chvílí zelo jen živé maso, byla potažena novou kůží.

„Páni!“ vydechl Harry.

„Nic jiného s tím raději dělat nebudu,“ prohlásila Hermiona roztřeseným hlasem. „Existují sice zaklínadla, která by ho vyléčila úplně, ale neodvažuju se je použít, protože se bojím, abych je nepokazila a nenadělala víc škody než užitku… už i tak ztratil spoustu krve…“

„Jak se mu to vlastně stalo? Chci říct,“ zavrtěl Harry hlavou, aby si ji pročistil a našel nějaký smysl v tom, co se právě přihodilo, „proč jsme tady? Myslel jsem, že se vracíme na Grimmauldovo náměstí!“

Hermiona se zhluboka nadechla. Zdálo se, že má slzy na krajíčku.

„Harry, obávám se, že tam už se vrátit nemůžeme.“

„Co tím…?“

„V okamžiku, kdy jsme se přemístili, mě Yaxley chňapl. Nedokázala jsem ho setřást, byl na mě moc silný a pořád se mě držel, a mezitím jsme se objevili na Grimmauldově náměstí. A pak… no, myslím, že musel vidět dveře a měl za to, že jsme u cíle, takže trochu povolil, a mě se podařilo vytrhnout se mu a honem jsem nás všechny přemístila sem!“

„No dobrá, ale kde zůstal on? Počkej… nechceš snad říct, že je na Grimmauldově náměstí? Dovnitř se dostat nemůže, ne?“

Oči se jí zaleskly neprolitými slzami a svěsila hlavu.

„Myslím, že může, Harry. Totiž… přinutila jsem ho odpuzujícím kouzlem, aby mě pustil, jenže předtím jsem ho přenesla do pole působnosti Fideliova zaklínadla. Protože Brumbál umřel, jsme strážci tajemství my, a to znamená, že jsem mu to tajemství předala, nemyslíš?“

Nemělo smysl něco si namlouvat – Harry si byl jistý, že má pravdu. Byla to těžká rána. Jestliže se teď může do domu dostat Yaxley, v žádném případě už se tam nesmějí vrátit. Už v tomto okamžiku k sobě může přemisťováním přivolávat další Smrtijedy. Ať byl Siriusův dům jakkoli ponurý a strašidelný, bylo to jejich jediné bezpečné útočiště, které teď, když je Krátura o tolik spokojenější a přátelštější, mohli svým způsobem dokonce považovat za domov. S lítostivým bodnutím, které nikterak nesouviselo s jídlem, si Harry představil, jak domácí skřítek pilně připravuje nákyp s hovězím masem a ledvinkami, který on, Hermiona ani Ron nikdy neochutnají.

„Moc se omlouvám, Harry, je mi to hrozně líto!“

„Nemluv hlouposti, nebyla to tvoje chyba! Jestli za to někdo může, tak jsem to já…“

Harry sáhl do kapsy a vytáhl Pošukovo oko. Hermiona se zhrozila tak, že o krok uskočila.

„Umbridgeová si ho namontovala do dveří kanceláře, aby mohla špehovat druhé. Nemohl jsem ho tam nechat… jenže právě podle toho poznali, že je na ministerstvu někdo cizí.“

Než stačila Hermiona něco říct, Ron zasténal a otevřel oči. Stále ještě byl šedý a obličej se mu leskl potem.

„Jak se cítíš?“ šeptla Hermiona.

„Mizerně,“ zachroptěl a škubl sebou, když si sáhl na poraněnou paži. „Kde to jsme?“

„V lese, kousek od místa, kde se konalo mistrovství světa ve famfrpálu,“ odpověděla Hermiona. „Chtěla jsem něco skrytého a uzavřeného a tohle bylo…“

„…první místo, na které jsi pomyslela,“ dořekl za ni Harry a rozhlédl se po očividně liduprázdné mýtině. Nemohl se zbavit vzpomínek na to, co se stalo, když se naposledy přemístili na první místo, které Hermionu napadlo – na to, jak je Smrtijedi během několika minut našli. Bylo to snad výsledkem nitrozpytu? Věděl i teď Voldemort nebo jeho pohůnci, kam se s nimi Hermiona přemístila?

„Nemyslíš, že bychom se měli přesunout někam jinam?“ zeptal se Ron Harryho. Z výrazu jeho tváře Harry poznal, že myslí přesně na totéž.

„Já nevím.“

Ron stále vypadal bledě a nezdravě. Ani ho nenapadlo se posadit a zdálo se, že i kdyby chtěl, nebude mít dost sil. Vyhlídky na to, že by ho přesouvali někam jinam, vypadaly chmurně.

„Zůstaneme prozatím tady,“ rozhodl Harry.

Hermiona, které se zjevně ulevilo, ihned vyskočila.

„Kam jdeš?“ zeptal se Ron.

„Pokud tu máme zůstat, měli bychom kolem sebe rozmístit nějaká ochranná kouzla,“ odvětila Hermiona, zvedla hůlku, začala kolem Harryho a Rona obcházet v širokém kruhu a mumlala přitom nějaká zaklínadla. Harry v okolním vzduchu zpozoroval nepatrné vlnění a víření – vypadalo to, jako by se v důsledku Hermioniných kouzel vzduch na mýtině tetelil horkem.

„Salvio hexia – Protego totalum – Repello mudletum – Ševelissimo… Mohl bys vytáhnout stan, Harry?“

„Stan?“

„Je v kabelce.“

„V ka…? Jo, samozřejmě,“ přikývl Harry.

Tentokrát už ho ani nenapadlo strkat do kabelky ruku a šmátrat v ní a raději použil další přivolávací kouzlo. Stan se vynořil v podobě nepřehledné změti celtoviny, lan a tyčí. Harry v něm částečně díky pachu kočičiny poznal tentýž stan, v němž strávili noc na famfrpálovém mistrovství.

„Myslel jsem, že tenhle stan patří Perkinsovi z ministerstva,“ poznamenal a začal z hromady vymotávat stanové kolíky.

„S tím jeho houserem je to zřejmě tak zlé, že ho ani nechtěl vrátit,“ vysvětlovala Hermiona, která právě hůlkou ve vzduchu dokončovala jakési složité osmičky, „takže mi Ronův taťka dovolil, abych si ho půjčila. Erecto!“ dodala a ukázala hůlkou na neforemnou hromadu celtoviny. Ta se jediným plavným pohybem zvedla do vzduchu a proměnila se na zemi před Harrym v kompletně postavený stan; překvapenému Harrymu vylétl z rukou poslední stanový kolík a s dutým žuchnutím se zapíchl do země na konci kotvicího lana.

„Cave inimicum,“ vyslovila Hermiona poslední zaklínadlo a rozmáchle mávla hůlkou k obloze. „Víc toho udělat nemůžu. Přinejmenším bychom měli poznat, že přicházejí, nemůžu zaručit, že to zadrží Vol…“

„Nevyslovuj to jméno!“ zarazil ji Ron chraptivým hlasem.

Harry s Hermionou se po sobě podívali.

„Promiňte,“ omlouval se Ron a nepatrně zasténal, když se nadzvedl, aby se na ně mohl podívat, „ale to jméno mi připadá jako… jako nějaká zlá kletba nebo něco takového. Nemůžeme mu říkat Vy-víte-kdo… prosím?“

„Brumbál říkal, že bát se jména…“ začal Harry.

„Pokud sis nevšiml, kamaráde, tak mu to nakonec nebylo moc platné, že říkal Ty-víš-komu jménem,“ odsekl nabručeně Ron. „Chci jen, abyste… abyste Vy-víte-komu prokazovali trochu respektu, ano?“

„Respektu?“ opakoval Harry, Hermiona po něm ale střelila varovným pohledem; zjevně nechtěla, aby se hádali, dokud je Ron tak oslabený.

Vchodem do stanu ho Harry s Hermionou napůl pronesli a napůl provlekli. Uvnitř stan vypadal přesně tak, jak si ho Harry pamatoval. Byl to vlastně malý byt i s koupelnou a miniaturní kuchyňkou. Odstrčil stranou staré křeslo a opatrně Rona uložil na spodní lůžko patrové palandy. I po tak kratičké cestě byl Ron ještě bledší, a když ho položili na matraci, znovu zavřel oči a chvíli zůstal tiše ležet.

„Uvařím trochu čaje,“ nabídla se zadýchaná Hermiona, vytáhla z hlubin kabelky čajovou konvici a hrnečky a zamířila do kuchyně.

Harry zjistil, že mu horký čaj přišel stejně vhod jako ohnivá whisky toho večera, kdy zemřel Pošuk; zdálo se, jako by sežehl a zlikvidoval část strachu, který mu třepotavě poskakoval v hrudi. Po minutě či dvou přerušil Ron všeobecné mlčení.

„Co myslíte, že se stalo s Cattermoleovými?“

„S trochou štěstí se jim podařilo zmizet,“ odpověděla Hermiona a tiskla k sobě horký hrneček, jako by se jím utěšovala. „Pokud pan Cattermole zachoval rozvahu, odnesl odtamtud manželku asistovaným přemisťováním a v tuhle chvíli už nejspíš i s dětmi prchají ze země. Tak jí to alespoň Harry poradil.“

„Doufám, doufám, že doopravdy utekli,“ povzdechl si Ron a opřel si hlavu o polštáře. Čaj mu zjevně udělal dobře, protože se mu do obličeje začala vracet barva. „Neměl jsem totiž pocit, že by tenhle Reg Cattermole patřil k nejchápavějším lidem, podle toho, jak se mnou všichni mluvili, když jsem se za něj vydával. Ach bože, doufám, že se jim to povedlo… jestli kvůli nám oba skončí v Azkabanu…“

Harry pohlédl na Hermionu a otázka, kterou se jí užuž chystal položit – jestli se totiž paní Cattermoleová mohla s manželovou pomocí přemístit, i když neměla hůlku – se mu zadrhla v hrdle. Hermiona nespustila z Rona oči, sledovala, jak si dělá starosti o osud Cattermoleových, a v jejím pohledu bylo tolik něhy, že si Harry málem připadal, jako by ji přistihl, jak ho líbá.

„Tak co, máš to?“ zeptal se jí namísto toho – a částečně proto, aby jí připomněl svoji přítomnost.

„Mám – co jestli mám?“ zeptala se a nepatrně sebou škubla.

„Kvůli čemu jsme to všechno asi podnikali? Medailonek! Kde máš ten medailonek?“

„Vy ho máte?“ zařval Ron a zvedl hlavu kousek nad polštáře. „Mně se nikdy nic neřekne! Zatraceně, taky jste se o tom mohli aspoň zmínit!“

„Promiň, ale měli jsme trochu napilno, jak jsme utíkali před Smrtijedy, abychom si zachránili život,“ ušklíbla se Hermiona. „Tady je.“

Vytáhla medailonek z kapsy hábitu a podala ho Ronovi.

Byl velký jako slepičí vejce. V rozptýleném světle, které k nim dopadalo skrz plátěnou střechu stanu, se na jeho plášti matně lesklo ozdobné písmeno S, vykládané mnoha malými zelenými kamínky.

„Není čirou náhodou možné, že ho od té doby, co ho měl Krátura, už někdo zničil?“ zeptal se Ron s nadějí v hlase. „Víme jistě, že je to pořád ještě viteál?“

„Řekla bych, že ano,“ usoudila Hermiona, znovu si ho od něj vzala a pozorně ho zkoumala. „Kdyby ho zničilo nějaké kouzlo, určitě by na něm byly viditelné známky poškození.“

Podala medailonek Harrymu, který ho chvíli otáčel mezi prsty. Vypadal naprosto dokonale a panensky nedotčeně. Harry si vzpomněl na poničené zbytky Raddleova deníku i na kámen v prstenu sloužícím jako viteál, který pukl vejpůl, když ho Brumbál zničil.

„Myslím, že má Krátura pravdu,“ prohlásil. „Než se viteál pokusíme zničit, budeme muset přijít na to, jak ten krám otevřít.“

Ještě než to dořekl, plně si uvědomil, co vlastně drží v ruce, co žije a skrývá se za těmi malými zlatými dvířky, a otřásl se. Ačkoli vynaložili tolik úsilí, aby medailonek našli, teď se ho zmocnilo prudké nutkání ho popadnout a zahodit. Když se znovu ovládl, pokusil se nejdřív vypáčit půlky medailonku prsty a pak vyzkoušel kouzlo, které použila Hermiona k otevření dveří Regulusovy ložnice. Ani s jedním pokusem neuspěl. Vrátil medailonek Ronovi a Hermioně, kteří také vyzkoušeli všechno, co znali, nebyli však o nic úspěšnější než on.

„Necítíte to ale?“ zeptal se Ron přiškrceným hlasem poté, co viteál chvíli pevně tiskl v sevřené dlani.

„Jak to myslíš?“

Ron ho podal zpátky Harrymu. Po nějaké chvíli měl Harry dojem, že už ví, co měl Ron na mysli. Byla to jeho vlastní krev, kterou cítil pulzovat ve svých žilách, nebo něco tepalo uvnitř medailonku jako maličké kovové srdce?

„Co s ním budeme dělat?“ zeptala se Hermiona.

„Uložíme ho do bezpečí, dokud nepřijdeme na to, jak ho zničit,“ odpověděl Harry, a přestože se mu do toho vůbec nechtělo, zavěsil si řetízek kolem krku a medailonek zastrčil pod hábit, kde mu spočinul na hrudi hned vedle váčku od Hagrida.

„Myslím, že bychom měli držet před stanem střídavě hlídku,“ řekl ještě Hermioně, vstal a protáhl se. „A budeme se taky muset poohlédnout po něčem k jídlu. Ty zůstaň ležet,“ obořil se ostře na Rona, který se pokusil posadit a ošklivě přitom zezelenal.

S lotroskopem, který dostal od Hermiony k narozeninám a teď ho na stole pečlivě připravil do pohotovostní polohy, se Harry a Hermiona po zbytek dne střídali na hlídce před stanem. Lotroskop však zůstal tichý a jeho ručička se ani nepohnula. Možná to způsobila ochranná kouzla a zaříkadla odpuzující mudly, která Hermiona všude rozmístila, nebo snad to, že lidé do zdejších končin tak jako tak zavítali jen zřídkakdy, ale kromě občasných poletujících ptáků a pobíhajících veverek se u jejich lesního útočiště nikdo neobjevil. Nic se na tom nezměnilo ani večer. Když Harry v deset hodin přišel Hermionu na hlídce vystřídat, rozsvítil si hůlku, rozhlédl se po liduprázdném okolí a spatřil jen pár netopýrů. Třepotali křídly vysoko nad ním a rýsovali se na pozadí jediného maličkého kousku hvězdnaté oblohy, který bylo z jejich chráněné mýtinky vidět.

Harry už začínal mít hlad a trochu se mu točila hlava. Hermiona do své kouzelné kabelky nepřibalila žádné potraviny, protože předpokládala, že se nejpozději do večera všichni vrátí na Grimmauldovo náměstí, takže celý den nejedli nic kromě několika hub, které Hermiona nasbírala pod nejbližšími stromy a podusila v ešusu. Ron do sebe vpravil jen několik soust a pak svoji porci se znechuceným výrazem odstrčil. Harry snědl všechno, co mu Hermiona předložila, jen proto, aby se jí nedotkl.

Okolní ticho narušilo občas jen podivné šustění a zvuky, které zněly jako praskání přelamovaných větviček. Harry byl přesvědčen, že jejich původci nejsou lidé, ale spíš zvěř, přesto v ruce pevně svíral připravenou hůlku. Žaludek, už tak dost zmučený nepříliš stravitelnou porcí gumových hub, se mu nervózně svíral.

Těšil se, jak bude nadšením bez sebe, podaří-li se jim ukrást a tím znovu získat hledaný viteál, to se ale jaksi nestalo. Když tu teď seděl a zíral do tmy, v níž mu hůlka dokázala osvětlit jen maličký kruh, cítil pouze obavy z toho, co bude dál. Měl pocit, že se k tomuto okamžiku řítil snad celé týdny, měsíce či dokonce roky, ale teď se zastavil, cesta náhle skončila.

Tam někde v okolním světě jsou další viteály, on ale neměl sebemenší ponětí, kde mohou být. Dokonce ani nevěděl, v jaké podobě jsou ukryté, a také vůbec netušil, jak by měl zničit ten jediný, který zatím našli a který mu v této chvíli spočíval na holé hrudi. Bylo to zvláštní, ale vlastní tělesné teplo viteál ani trochu neohřálo; ležel mu na kůži a studil, jako by ho právě vytáhli z ledové vody. Čas od času měl Harry dojem, byť si to možná jen namlouval, že v něm cítí tlukot maličkého srdce, tepající ho v nepravidelném rytmu s jeho vlastním.

Seděl ve tmě a plíživě se ho začaly zmocňovat nepojmenovatelné neblahé předtuchy. Pokoušel se jim vzdorovat a zahnat je, přes veškerou snahu ho ale neúnavně ovíjely dál. Ani jeden nemůže žít, jestliže druhý zůstává naživu. Ron a Hermiona teď spolu ve stanu tiše rozmlouvali, a kdyby se jim zachtělo, mohli by se sebrat a odejít. To ale Harry udělat nemohl a připadalo mu, jak tam tak seděl a pokoušel se překonat vlastní strach a vyčerpání, že viteál na jeho hrudi tikáním odpočítává čas, který mu ještě zbývá… Pitomý nápad, napomenul se v duchu, takhle nesmíš uvažovat…

V jizvě mu už zase začínalo mravenčit. Obával se, že si to sám podobnými myšlenkami přivolává, a usilovně se snažil myslet na něco jiného. Přemýšlel o nešťastném Kráturovi, který na ně čekal, až se vrátí domů, a dočkal se místo nich Yaxleyho. Zachová skřítek mlčení, nebo Smrtijedovi vyklopí všechno, co ví? Harry by moc rád věřil, že k němu Krátura za poslední měsíc zaujal úplně jiný postoj, že mu teď zůstane věrný, jenže kdo může vědět, co se stane? Co když budou Smrtijedi skřítka mučit? Harrymu se hlavou honily děsivé představy, které se také pokoušel zahnat, protože neexistovalo nic, co by mohl pro Kráturu udělat. S Hermionou už se shodli na tom, že se ho nepokusí přivolat, protože by se mohlo stát, že se s ním objeví i někdo z ministerstva. Nemohli se spoléhat na to, že skřítčí přemisťování nebude trpět stejným nedostatkem, díky němuž se Yaxley, který se chytil okraje Hermionina rukávu, dostal na Grimmauldovo náměstí.

Jizva už ho teď bolestivě pálila. Uvědomoval si, že proti nim stojí spousta věcí, o nichž nic nevědí. Lupin měl pravdu, když mluvil o magii, s jakou se v životě nesetkali a jakou si neumějí představit. Proč mu toho Brumbál nevysvětlil víc? Domníval se snad, že na to bude dost času, že bude žít ještě dlouhá léta či dokonce staletí jako jeho přítel Nicolas Flamel? Pokud ano, tak se mýlil… o to se postaral Snape… Snape, ten spící had, který se probudil a udeřil na astronomické věži…

A Brumbál spadl… zřítil se…

„Dejte ji sem, Gregoroviči!“

Harryho hlas byl vysoký, zřetelný a chladný a hůlku před jeho očima svírala bílá ruka s dlouhými prsty. Muž, na kterého hůlka mířila, visel ve vzduchu hlavou dolů, přestože nebyly vidět žádné provazy, které by ho držely. Vznášel se tam svázaný kouzelnými neviditelnými pouty, s pažemi omotanými kolem těla, a vyděšený obličej sahající do úrovně Harryho očí měl zrudlý krví, která se mu do něj nahrnula. Měl sněhově bílé vlasy a husté rozježené vousy a vypadal jako spoutaný Mikuláš.

„Nemám ji, už ji nemám! Už dávno, před mnoha lety, mi ji ukradli!“

„Nelžete lordu Voldemortovi, Gregoroviči. Pozná to… vždycky to pozná.“

Oči měl visící muž vyvalené a jeho zorničky, rozšířené strachem jako by se dál roztahovaly, byly větší a větší, až jejich černá hlubina Harryho pohltila…

A teď Harry chvátal temnou chodbou za podsaditým malým Gregorovičem, který držel nad hlavou lucernu. Pak na konci chodby vrazil do jakýchsi dveří a jeho lucerna ozářila místnost zařízenou jako dílna. V pohupujícím se kruhu světla se nad podlahou pokrytou dřevěnými pilinami něco zlatě zablesklo a na okenním parapetu jako nějaký obrovský pták dřepěl mladík se zlatými vlasy. V tom zlomku vteřiny, po který ho světlo lucerny ozářilo, spatřil Harry v mladíkově pohledném obličeji potěšený výraz, pak ale ve třelec vystřelil z hůlky omračovací kouzlo a s krákavým smíchem elegantně, pozadu vyskočil z okna.

To už se Harry obrovskou rychlostí řítil těmi širokými zorničkami jako tunelem zpět a znovu spatřil děsem zkřivenou Gregorovičovu tvář.

„Kdo byl ten zloděj, Gregoroviči?“ nepřestal naléhat vysoký chladný hlas.

„Nevím, nikdy jsem to nezjistil, nějaký mladý kluk… ne… prosím… prosím!“

Kvílení, které pokračovalo zdánlivě donekonečna, a potom záblesk zeleného světla…

„Harry!“

Celý zadýchaný otevřel oči – v jizvě mu pulzovala bolest.

Ztratil vědomí a svalil se na stěnu stanu, pak sklouzl po celtě dolů a rozvalil se s rukama a nohama roztaženýma na zemi. Zvedl oči k Hermioně, jejíž husté vlasy mu zakryly i ten malý kousíček oblohy, který vysoko nad nimi vykukoval mezi temnými větvemi stromů.

„To byl jen sen,“ vyhrkl, rychle se posadil a pokusil se čelit Hermioninu svraštělému obočí nevinným pohledem. „Promiň, nejspíš jsem usnul.“

„Vím, že to způsobila zas ta tvoje jizva! Poznám to podle toho, jak se tváříš! Zase jsi nahlížel do Vol…“

„Nevyslovuj to jméno!“ donesl se k nim z hloubi stanu Ronův rozčilený hlas.

„No prosím,“ odsekla Hermiona. „Tak tedy do mysli Ty-víš-koho!“

„Neudělal jsem to schválně!“ bránil se Harry. „Byl to sen! Dokážeš snad ty rozhodovat o tom, co se ti má zdát, Hermiono?“

„Kdyby ses naučil používat nitrobranu…“

Harry ale neměl sebemenší chuť nechat se peskovat, chtěl si promluvit o tom, co právě viděl.

„Našel Gregoroviče, Hermiono, a myslím, že ho zabil. Než to ale udělal, přečetl si Gregorovičovy myšlenky a já jsem v nich viděl…“

„Myslím, že bych radši měla převzít hlídku já,“ přerušila ho chladně Hermiona, „když jsi tak unavený, že usínáš.“

„Můžu na ní zůstat!“

„Ne, jsi očividně vyčerpaný. Běž si lehnout.“

Paličatě se zamračila a dřepla si na zem přímo před vchodem do stanu a Harry, který byl sice naštvaný, ale chtěl se vyhnout hádce, vklouzl dovnitř.

Ronův dosud pobledlý obličej vykukoval ze spodního lůžka palandy. Harry vylezl nahoru, lehl si a zadíval se na temnou celtovou střechu.

Po malé chviličce se Ron ozval tak tichým hlasem, že ho Hermiona krčící se před vchodem nemohla slyšet: „Co Ty-víš-kdo provádí?“

Harry pevně zavřel oči, aby si vybavil každou maličkost, a pak zašeptal do tmy: „Našel Gregoroviče. Držel ho spoutaného a mučil ho.“

„Jak mu má Gregorovič vyrobit novou hůlku, když je spoutaný?“

„To nevím… je to divné, co?“

Harry znovu zavřel oči a přemýšlel o všem, co viděl a slyšel. Čím víc si toho vybavoval, tím menší to dávalo smysl… Voldemort neřekl ani slovo o jeho, Harryho hůlce, nezmínil se o stejných jádrech obou hůlek a ničím nenaznačil, že by od Gregoroviče chtěl novou a mocnější hůlku, která by tu Harryho porazila…

„Něco od Gregoroviče chtěl,“ řekl s očima stále pevně zavřenýma. „Chtěl, aby mu to Gregorovič dal, ten ale tvrdil, že mu to někdo ukradl… a pak… pak…“

Vzpomněl si, jak se stejně jako Voldemort jakoby ponořil do Gregorovičových očí a do jeho vzpomínek…

„Přečetl si Gregorovičovy myšlenky a já jsem v nich viděl nějakého mladého kluka. Dřepěl na okenním parapetu, vypálil na Gregoroviče kletbu a pak z okna vyskočil. To on ukradl tu věc, po které se Ty-víš-kdo shání. A já… mám dojem, že už jsem ho někde viděl.“

Harry by dal bůhvíco za ještě jeden pohled do mladíkova rozesmátého obličeje. Ke krádeži podle Gregoroviče došlo už před mnoha lety. Ale proč mu obličej toho mladého zloděje připadal tak povědomý?

Zvuky z okolního lesa doléhaly do stanu jen tlumeně a Harry neslyšel nic než Ronův dech. Po malé chviličce Ron zašeptal: „A neviděls, co měl ten zloděj v ruce?“

„Ne… muselo to být něco malého.“

„Harry?“

Dřevěná prkna palandy zaskřípala, když Ron změnil na lůžku polohu.

„Harry, nenapadlo tě, že Ty-víš-kdo hledá ještě něco jiného, z čeho by udělal viteál?“

„No, to nevím,“ odpověděl zamyšleně Harry. „Možná. Nebylo by to pro něj ale nebezpečné, kdyby chtěl udělat další? Hermiona přece říkala, že už teď je jeho duše pod maximálním možným napětím.“

„Jo, jenže to si on možná neuvědomuje.“

„Jo… možná,“ zahučel Harry.

Byl si až dodnes naprosto jistý, že Voldemort hledá nějaký způsob, jak vyřešit problém dvou totožných jader, a že právě jeho řešení chce od starého výrobce hůlek získat… A přece ho zabil, aniž mu položil jedinou otázku týkající se tajných hůlkařských nauk.

Co se Voldemort pokouší najít? Proč teď, kdy mu ministerstvo kouzel a celý kouzelnický svět leží u nohou, je někde daleko a úporně se honí za tou neznámou věcí, která kdysi patřila Gregorovičovi a kterou ukradl ten neznámý zloděj?

Harry měl stále před očima obličej toho plavovlasého mladíka – byl v něm jásavý a nespoutaný výraz, který trochu připomínal Freda a George ve chvílích, kdy slavili triumf s nějakým novým kanadským žertíkem. Vznesl se z toho parapetu jako pták a Harry už ho někde viděl, jen si nemohl vzpomenout kde…

Teď, když je Gregorovič mrtvý, ocitá se v nebezpečí života ten rozjařený zloděj – a právě k němu se upínaly Harryho myšlenky, když se ze spodního lůžka začalo ozývat dunivé Ronovo chrápání a také on sám se pozvolna nechal unášet spánkem.

kapitola patnáctá

Skřetova pomsta

Následujícího dne časně ráno, ještě než se Ron a Hermiona probudili, odešel Harry ze stanu a prohledával okolní les, dokud nenašel ten nejstarší, nejsukovitější a nejodolněji vyhlížející strom. Tam v jeho stínu pohřbil oko Pošuka Moodyho a místo označil tak, že do kůry stromu vyřezal pomocí hůlky malý kříž. Nebylo to nic zvláštního, Harry měl ale pocit, že by se to Pošukovi líbilo mnohem víc než vězet ve dveřích Dolores Umbridgeové. Pak se vrátil do stanu a čekal, až se Ron s Hermionou probudí, aby si s nimi promluvil o tom, co dál.

Harry i Hermiona se domnívali, že bude nejlepší nezdržovat se dlouho na jednom místě, a Ron s nimi souhlasil pod jedinou podmínkou, že ať se přesunou kamkoli, musí to být nablízku sendviče se slaninou. Hermiona proto zrušila všechna kouzla, jimiž mýtinku obšancovala, a Harry s Ronem zatím odstranili veškeré stopy a prohlubeniny v zemi, které by mohly někomu prozradit, že tam tábořili. Pak se přemístili na okraj malého trhového městečka.

Když postavili stan ve skrytu malého hájku a obehnali ho čerstvou hradbou ochranných kouzel, vydal se Harry pod neviditelným pláštěm na výpravu za něčím k jídlu. Ta však bohužel vůbec nedopadla podle plánu. Sotva se vnořil do prvních ulic městečka, rozlil se všude kolem nepřirozený chlad; mlha snášející se z náhle potemnělé oblohy ho přiměla zastavit se a zůstat stát.

„Vždyť přece umíš vyvolat skvělého Patrona!“ protestoval Ron, když se Harry vrátil do stanu s prázdnýma rukama a celý zadýchaný ze sebe vypravil jediné slovo: „Mozkomorové!“

„Vůbec mi to… vůbec mi to nešlo,“ lapal Harry po dechu a držel se za bok, kde ho bolestivě píchalo. „Nechtěl se… objevit.“

Když viděl, jak užasle a zklamaně se na něj oba podívali, připadal si zahanbený. To, co zažil, bylo jako zlý sen – viděl, jak v dálce před ním vyletují z mlhy mozkomorové, a v okamžiku, kdy mu plíce naplnil ochromující dusivý chlad a v uších mu zaznělo vzdálené kvílení, uvědomil si, že nebude schopen se před nimi ochránit. Musel vynaložit veškerou sílu vůle, aby se odtrhl od místa, kde stál, dal se na útěk a nechal bezoké mozkomory proplouvat mezi mudly, kteří je sice neviděli, nepochybně ale cítili zoufalství, jež kolem sebe na každém kroku šířili.

„Takže pořád nemáme nic k jídlu.“

„Sklapni, Rone,“ vyštěkla Hermiona. „Co se stalo, Harry? Proč myslíš, že se ti nepodařilo vyčarovat Patrona? Včera jsi s tím přece neměl problém!“

„Nevím.“

Usadil se v jednom z Perkinsových starých křesel, svěsil ramena a připadal si minutu od minuty zahanbeněji. Měl strach, že v jeho nitru došlo k nějaké strašlivé katastrofě. Včerejšek se mu zdál být dávnou minulostí; dnes se cítil, jako by mu bylo zase třináct let a byl jediný, kdo se ve spěšném vlaku do Bradavic zhroutil.

Ron nakopl nohu jedné z židlí.

„Tak co bude?“ zavrčel na Hermionu. „Umírám hlady! Od té doby, co jsem napůl vykrvácel, jsem neměl k jídlu nic než pár muchomůrek!“

„No tak běž a zkus si mezi těmi mozkomory probojovat cestu,“ píchl jako vosa Harry.

„Hned bych šel, ale pokud sis nevšiml, mám ruku v pásce!“

„To se hodí, co?“

„A co chceš říct tím…“

„Samozřejmě!“ vyjekla Hermiona a pleskla se dlaní do čela tak hlasitě, že oba překvapeně zmlkli. „Dej mi ten medailonek, Harry! Tak dělej,“ dodala netrpělivě a luskla mu před očima prsty, když ji okamžitě neposlechl. „Ten viteál, Harry, máš ho pořád na krku!“

Napřáhla ruce a Harry chytil zlatý řetízek a přetáhl si ho přes hlavu. V okamžiku, kdy se mu oddělil od kůže, si znenadání připadal volný a podivně lehký. Do té chvíle si vůbec neuvědomoval, že je po celém těle studený a provlhlý a že mu na břiše leží obrovská tíha; obou pocitů si všiml, teprve když zmizely.

„Lepší?“ zeptala se Hermiona.

„Jo, mnohem lepší!“

„Harry,“ stoupla si přímo před něj, sklonila se k němu a promluvila hlasem, který si v duchu spojoval s návštěvou u někoho vážně nemocného, „nemyslíš si, že bys byl posedlý, že ne?“

„Cože? Jasně že ne!“ bránil se honem. „Pamatuju se na všechno, co jsme dělali od toho okamžiku, co jsem si ho dal kolem krku. Kdybych byl posedlý, nevěděl bych přece, co jsem dělal, ne? Ginny mi říkala, že na některé okamžiky si vůbec nebyla schopná vzpomenout.“

„Hmm,“ zahučela Hermiona a sklopila oči k těžkému medailonku. „Víš, myslím, že bychom ho neměli nosit na těle. Můžeme ho prostě někam schovat ve stanu.“

„Rozhodně nesmíme nechat viteál jen tak někde povalovat,“ prohlásil Harry rozhodným tónem. „Kdybychom ho ztratili, kdyby ho někdo ukradl…“

„No dobrá, dobrá,“ uklidňovala ho Hermiona, sama si pověsila medailonek kolem krku a zastrčila si ho pod košili. „Budeme se ale v jeho nošení střídat, aby ho nikdo z nás na sobě neměl moc dlouho.“

„Výborně,“ zabručel popuzeně Ron, „a když jsme si to teď vyjasnili, mohli bychom prosím sehnat něco k jídlu?“

„Samozřejmě, budeme se ale muset poohlédnout někde jinde,“ prohlásila Hermiona a koutkem oka pohlédla na Harryho. „Tady nemá smysl zůstávat, když víme, že kolem poletují mozkomorové.“

Nakonec se přes noc utábořili na odlehlém poli u osamělého statku, kde se jim podařilo získat vajíčka a chléb.

„To přece nebyla krádež, že ne?“ ujišťovala se znepokojeně Hermiona, když se hltavě ládovali toasty s míchanými vajíčky. „Nemůže to být krádež, když jsem na zemi pod kurníkem nechala peníze, ne?“

Ron otočil oči v sloup a s naditými tvářemi ji ujistil: „Ď-áš si moc-t-rostí, Erm-jono. Jem-lídek!“

A skutečně se ukázalo, že je mnohem snazší posuzovat situaci s klidem, mají-li slušně zaplněný žaludek. Na hádku kvůli mozkomorům ten večer se smíchem zapomněli a Harry měl dobrou, až skoro optimistickou náladu, když nastupoval na první ze tří nočních hlídek.

Poprvé tak na vlastní kůži pocítili, že plný žaludek znamená i duševní pohodu, zatímco prázdný přináší hádky a depresi. Harryho to překvapovalo ze všech nejmíň, protože dokud ještě bydlel u Dursleyových, neměl kolikrát daleko k úplnému vyhladovění. Hermiona se s večery, kdy se jim nepodařilo sehnat nic jiného než pár lesních plodů nebo zatuchlých sušenek, vyrovnávala vcelku statečně, jen snad byla o něco vznětlivější než obvykle a občas trpěla záchvaty zarytého mlčení. Ron byl naproti tomu odjakživa zvyklý na tři chutná jídla denně, která mu připravovala buď matka, nebo bradavičtí domácí skřítkové, a když měl hlad, ztrácel soudnost a byl popudlivý. Pokud neměl dost jídla v době, kdy na něm byla řada, aby nosil na krku viteál, dokázal být přímo nesnesitelný.

„Tak kam teď?“ opakoval neustále jako papoušek. Přestože sám žádné nápady neměl, od Harryho a Hermiony zjevně čekal, že přijdou s nějakým plánem, zatímco on bude sedět a nešťastně dumat o nedostatku jídla. Harry s Hermionou skutečně trávili neplodné hodiny tím, že se snažili dohodnout na místě, kde by mohli najít další viteály, a probírali možnosti, jak zničit ten, který už mají. Jejich debaty se čím dál častěji točily kolem dokola, protože neměli žádné nové zprávy.

Brumbál Harrymu řekl, že podle jeho názoru ukryl Voldemort viteály na místech, která pro něj byla něčím důležitá, takže i oni jako nějakou neustále se opakující litanii probírali zas a znova všechna místa, o nichž věděli, že je Voldemort navštívil nebo v nich přebýval. Sirotčinec, kde se narodil a kde vyrůstal, krámek Borgina a Burkese, kde pracoval, když odešel ze školy, i Albánii, kde strávil léta svého vyhnanství – kolem toho všeho se točily jejich úvahy a teorie.

„Jo, zkusme to v Albánii,“ ušklíbl se ironicky Ron. „Na to, abychom prohledali celou zemi, by nám mělo stačit jedno odpoledne.“

„V Albánii nic být nemůže,“ namítla Hermiona. „Udělal už přece pět viteálů, než odešel do vyhnanství, a Brumbál si byl jistý, že šestým je ten jeho had. Víme, že had v Albánii není, doprovází obvykle Vol…“

„Neprosil jsem tě, abys to jméno neříkala nahlas?“

„Jistě! Had obvykle doprovází Ty-víš-koho. Spokojen?“

„Ani ne.“

„Nezdá se mi, že by něco schovával u Borgina a Burkese,“ poznamenal Harry. Už sice tenhle svůj argument přednesl nesčetněkrát, zopakoval ho ale prostě proto, aby něčím přerušil nepříjemné mlčení. „Borgin a Burkes byli odborníci na předměty začarované černou magií, takže by byli viteál okamžitě poznali.“

Ron si významně zívl. Harry potlačil úporné nutkání něčím po něm hodit a zatvrzele vedl svou: „Pořád si myslím, že něco mohl schovat v Bradavicích.“

Hermiona si povzdechla.

„Ale v tom případě by to byl Brumbál našel, Harry!“

Harry zopakoval argument, který měl vždy připravený na podporu své teorie.

„Brumbál jednou přímo přede mnou prohlásil, že si rozhodně nemyslí, že by znal všechna tajemství Bradavic. Říkám vám, že pokud existuje nějaké místo, které bylo pro Vol…“

„Ne!“

„No tak pro Ty-víš-koho!“ zařval Harry, jemuž konečně došla trpělivost. „Jestli existuje nějaké místo, které bylo pro Ty-víš-koho doopravdy důležité, jsou to Bradavice!“

„Ale prosím tě,“ odfrkl si posměšně Ron. „Jeho škola?“

„Jo, jeho škola! Byl to jeho první opravdový domov, právě tam poznal, že je někým výjimečným, což pro něj znamenalo úplně všechno, a dokonce i když odešel…“

„Víš jistě, že teď mluvíme Ty-víš-o-kom? Ne o tobě?“ otázal se Ron. Poškubával přitom řetízkem, na němž mu kolem krku visel viteál. Harry měl sto chutí řetízek popadnout a uškrtit ho s ním.

„Říkals nám, že poté, co Ty-víš-kdo odešel ze školy, přišel za Brumbálem a chtěl po něm, aby ho zaměstnal,“ vložila se do hovoru Hermiona.

„To je pravda,“ potvrdil Harry.

„A Brumbál se domníval, že se chce vrátit jen proto, aby se pokusil najít nějaký vhodný předmět, pravděpodobně ještě nějakou pozůstalost po některém ze zakladatelů školy, aby z něj udělal další viteál?“

„Jo,“ přikývl Harry.

„Jenže tu práci nedostal, nemám pravdu?“ připomněla Hermiona. „To znamená, že neměl příležitost nic po zakladatelích najít a ve škole to schovat!“

„No prosím, fajn,“ uznal svoji porážku Harry. „Na Bradavice zapomeňte.“

Protože žádná další vodítka neměli, odcestovali do Londýna a skrytí pod neviditelným pláštěm pátrali po sirotčinci, v němž Voldemort vyrůstal. Hermiona se vkradla do jedné z knihoven a v jejím archivu zjistila, že byl sirotčinec už před mnoha lety zbourán. Zašli se na nalezenou adresu podívat a zjistili, že na jeho místě stojí výšková kancelářská budova.

„Mohli bychom se pokusit kopat v základech,“ navrhla jen napůl vážně Hermiona.

„Tam by určitě žádný viteál neschoval,“ zavrtěl hlavou Harry. Věděl to od samého začátku. Sirotčinec byl institucí, z níž chtěl Voldemort za každou cenu uprchnout a do níž by rozhodně neukryl část své duše. Brumbál Harrymu jasně ukázal, že si jako své skrýše vybíral velkolepá nebo mysticky tajemná místa, a Harry si nedokázal představit křiklavější protiklad bradavické školy, ministerstva nebo nějaké jiné budovy, například kouzelnické Gringottovic banky, než byl tenhle bezútěšně šedivý kout Londýna.

Přestože neměli žádné nové nápady, i nadále se kvůli bezpečí neustále stěhovali z jednoho místa na druhé a každý večer stavěli stan někde jinde. Ráno se nejprve ujistili, že odstranili veškeré stopy své přítomnosti, a pak se vydali hledat další odlehlý a opuštěný kout. Přemisťováním se přesouvali do jiných lesů, do stinných slují pod skalními útesy, na fialová vřesoviště, na horská úbočí porostlá kručinkou a jednou i do skryté zátoky s oblázkovou pláží. Přibližně každých dvanáct hodin si předávali viteál, jako by hráli nějakou zvrácenou a zpomalenou variantu hry Pošli to dál, a děsili se okamžiku, kdy na ně přijde řada, protože to znamenalo dvanáct hodin pronikavějšího strachu a napětí.

Harryho jizva se stále ozývala. Všiml si, že nejčastěji k tomu dochází právě tehdy, když má kolem krku řetízek s viteálem. Občas byla bolest tak silná, že se neovládl a škubl sebou.

„Co je? Cos viděl?“ vyptával se Ron pokaždé, když si jeho bolestivého škubnutí všiml.

„Obličej,“ zamumlal pokaždé Harry. „Pořád ten jeden. Toho zloděje, co kradl u Gregoroviče.“

A Ron se pokaždé odvrátil a nijak se nesnažil skrýt zklamání. Harrymu bylo jasné, že Ron doufá, že se dozví něco nového o Weasleyových nebo o ostatních členech Fénixova řádu, jenže Harry přece nebyl televizní anténa, viděl jen to, na co Voldemort v danou chvíli myslel, a nemohl se podle libosti naladit na jakékoli jiné vysílání. Voldemort se zjevně v myšlenkách donekonečna zabýval tím neznámým mladíkem s triumfálním úšklebkem ve tváři a Harry si byl zcela jistý, že Pán zla nemá o nic víc než on sám ponětí, jak se záhadný zloděj jmenuje a kde by ho měl hledat. V jizvě ho pálit nepřestalo a obličej rozesmátého plavovlasého mladíka mu provokativně pochodoval před vnitřním zrakem, naučil se ale všechny známky bolesti či nepohodlí potlačovat, protože oba jeho společníci na každou zmínku o zloději reagovali nesmírně podrážděně. A v situaci, kdy tak zoufale potřebovali nějakou stopu, která by je přivedla k viteálům, jim to ani nemohl mít tak docela za zlé.

Dny se pomalu protahovaly v týdny a Harry začal mít podezření, že se Ron s Hermionou občas o něčem baví, aniž ho přiberou do debaty. Několikrát se stalo, že když Harry vešel do stanu, oba náhle zmlkli, a dvakrát na ně zcela náhodně narazil, když se kousek od něj krčili s hlavami u sebe a zapáleně cosi probírali. V obou případech se okamžitě zarazili, když si všimli, že k nim míří, a honem dělali, že sbírají dřevo nebo hledají vodu.

Harry se nemohl ubránit sílící domněnce, že se s ním na tuhle pouť, která i jemu samému teď připadala bezúčelná a nepromyšlená, vydali jen proto, že si mysleli, že má nějaký tajný plán, s nímž je v pravý čas seznámí. Ron se ani nijak nesnažil svou mizernou náladu skrývat a Harry začínal mít strach, že svými nedostatečnými vůdčími schopnostmi zklamal i Hermionu. Ze zoufalství se pokoušel přijít na nějaká další místa, kde by mohly být viteály ukryté, jedinou možností, která ho napadala, byly ale Bradavice, a protože ty ani jednomu z jeho společníků nepřipadaly pravděpodobné, raději se o nich přestal zmiňovat.

Do krajiny, v níž se pohybovali, se nezadržitelně vkrádal podzim – stan si nyní stavěli na provlhlé vrstvě spadaného listí. K mlhám, které kolem sebe šířili mozkomorové, se přidaly i běžné podzimní mlhy a k problémům jejich putování se připojil vítr a déšť. Ani to, že se Hermiona neustále zlepšovala v rozlišování jedlých a nejedlých hub, nemohlo být plnohodnotnou náhradou za jejich nepřetržité odloučení od společnosti jiných lidí a za naprostou nevědomost, co je nového ve válce proti Voldemortovi.

„Naše mamka,“ poznamenal Ron jednou večer, když seděli ve stanu na břehu jakési řeky ve Walesu, „dokáže vyčarovat jídlo jen tak z ničeho.“

Zasmušile se šťoural v kouscích připálené šedé ryby na talíři. Harry mu automaticky pohlédl na krk a podle očekávání viděl, že se mu na něm třpytí zlatý řetízek s viteálem. Potlačil v sobě nutkání Rona okřiknout, protože věděl, že hned bude mít trochu lepší náladu, až předá medailonek jemu nebo Hermioně.

„Vyčarovat jídlo jen tak z ničeho neumí ani tvoje mamka,“ ozvala se Hermiona. „To neumí nikdo. Jídlo je první z pěti hlavních výjimek z Gampova zákona elementárního přeměňová…“

„Mluv normálně, buď tak laskavá!“ skočil jí do řeči Ron a vytáhl si z úst rybí kost uvízlou mezi zuby.

„Vyčarovat dobré jídlo jen tak z ničeho není možné! Můžeš si ho odněkud přivolat, když víš, kde je, můžeš ho přeměnit, můžeš zvětšit jeho množství, pokud už nějaké máš…“

„S tímhle se tedy neobtěžuj, je to nechutné,“ zavrčel Ron.

„Harry tu rybu chytil a já jsem ji upravila, jak nejlíp umím! Všimla jsem si, že jsem to vždycky já, kdo nakonec musí vařit. Asi proto, že jsem holka, co?“

„Ne, protože z nás tří údajně umíš nejlíp kouzlit!“ odsekl Ron.

Hermiona vyskočila a kousky pečené štiky jí sklouzly z talíře na podlahu.

„Zítra si můžeš vyzkoušet vaření ty, Rone, a taky si můžeš najít všechny přísady a pokusit se z nich vykouzlit něco, co by se dalo jíst! Já tady budu sedět, šklebit se na tebe a skuhrat, abys sám viděl, jak…“

„Mlč!“ okřikl ji Harry, vyskočil a zvedl obě ruce nad hlavu. „Okamžitě zmlkni!“

Hermiona se zatvářila pobouřeně.

„Jak se ho můžeš zastávat, skoro nikdy nic neuvaří…“

„Buď zticha, Hermiono, někoho slyším!“

Napjatě naslouchal a rukama stále zdviženýma nad hlavou je varoval, aby nic neříkali. A pak, přes hukot a klokot temné řeky valící se kousek od stanu, znovu zaslechl hlasy. Otočil se a pohlédl na lotroskop. Nehýbal se.

„Použila jsi na naši ochranu Ševelissimo, že ano?“ zeptal se šeptem Hermiony.

„Použila jsem úplně všechno,“ ujistila ho také šeptem. „Ševelissimo, kouzla na odpuzování mudlů, zastírací kouzla, prostě všechno. Nevím, kdo to je, ale neměli by nás vidět ani slyšet.“

Hlasité škrábání a harašení doprovázené zvuky převracených kamenů a praskajících větviček jim prozradilo, že k nim po zalesněném svahu sklánějícím se k úzkému pobřežnímu pásu, na němž si postavili stan, sestupuje několik lidí. Vytáhli hůlky a čekali. Doufali, že kouzelné ochrany, které kolem sebe rozmístili, budou dostačující, aby je v téměř úplné tmě zaštítily před pozorností mudlů i obyčejných čarodějek a kouzelníků. A pokud se k nim blíží Smrtijedi, možná jejich ochranná opatření čeká první zkouška účinnosti proti černé magii.

Když přicházející skupinka dorazila až k vodě, zněly hlasy jejích členů o něco silněji, nebyly ale o nic srozumitelnější. Harry odhadoval, že jsou necelých deset metrů od nich, řeka uhánějící přes jezy mu neumožňovala určit vzdálenost přesněji. Hermiona popadla korálkovou kabelku a začala se v ní přehrabovat. Vzápětí vytáhla tři páry ultradlouhých uší a hodila po jednom Harrymu i Ronovi, kteří si honem zastrčili konce růžových provázků do uší a opačný konec prohodili ze stanu ven.

Za pár vteřin už Harry slyšel unavený mužský hlas.

„Tady by snad mohlo být pár lososů, nebo myslíte, že je na ně ještě moc brzo? Accio losos!“

Ozvalo se několikeré zřetelné zašplouchání a po něm pleskavý zvuk, jak ryba narážela do lidského těla. Někdo spokojeně zabručel. Harry si zatlačil ultradlouhé ucho hlouběji do ušního boltce. Přes šumění řeky rozeznával další hlasy, ty ale nemluvily žádným lidským jazykem, jaký kdy v životě slyšel. Byla to drsná a nemelodická řeč, proud štěkavých hrdelních zvuků, a Harrymu připadalo, že slyší dvě osoby, z nichž jedna mluvila o něco tišeji a pomaleji.

Za venkovní stranou plátěné stanové stěny se rozhořel oheň a mezi stanem a plameny se míhaly dlouhé stíny. Zanedlouho do stanu pronikla vábivá, delikátní vůně opékaného lososa. Poté se ozvalo cinkání příborů o talíře a první muž znovu promluvil.

„Tumáte, Griphooku a Gornuku.“

‚Skřetové!‘ naznačila Hermiona nehlasně ústy Harrymu, který přikývl.

„Díky,“ poděkovali jednohlasně skřetové.

„Jak dlouho jste říkali, že už jste vy tři na útěku?“ zeptal se nový, měkký a příjemný hlas, který byl Harrymu matně povědomý. Jakmile zazněl, představil si bezděčně spokojeně se tvářícího muže s kulatým bříškem.

„Šest týdnů… sedm… už ani nevím,“ odpověděl unavený muž. „Hned po pár dnech jsem se potkal s Griphookem a nedlouho poté se k nám přidal ještě Gornuk. Je příjemné mít alespoň nějakou společnost.“ Na chvíli se všichni odmlčeli, jenom škrábali příbory o talíře a zvedali a zase pokládali na zem plechové hrníčky. „Proč jste odešel vy, Tede?“ zeptal se pak tentýž muž.

„Věděl jsem, že si pro mě přijdou,“ odpověděl měkkým hlasem Ted a Harry si v tom okamžiku uvědomil, kdo to je: otec Tonksové. „Doslechl jsem se minulý týden, že v okolí obcházejí Smrtijedi, a rozhodl jsem se, že bude lepší zmizet. Z principu jsem se totiž odmítl zaregistrovat jako čaroděj z mudlovské rodiny, takže jsem věděl, že je to jen otázka času. Bylo mi jasné, že dřív nebo později budu muset utéct. Manželka by neměla mít problémy, ta je z čistokrevné rodiny. A pak jsem potkal tady Deana, je to pár dnů, co, synku?“

„Jo,“ potvrdil další hlas a Harry, Ron i Hermiona se po sobě podívali. Mlčeli, ale byli bez sebe vzrušením, protože nepochybovali o tom, že poznávají hlas Deana Thomase, svého spolužáka z Nebelvíru.

„Taky jsi z mudlovské rodiny, co?“ zeptal se první muž.

„Nevím to jistě,“ odpověděl Dean. „Táta od mámy odešel, když jsem byl ještě mrně. Nemůžu ale nijak dokázat, že to byl kouzelník.“

Na chvíli zavládlo ticho, v němž se ozývalo jen tlumené přežvykování, potom se znovu ozval Ted.

„Musím říct, Dirku, že to je pro mě překvapení, že vás vidím. Příjemné, ale přesto překvapení. Povídalo se, že vás chytili.“

„To ano, chytili,“ potvrdil Dirk. „Měl jsem už za sebou půlku cesty do Azkabanu, když se mi podařilo utéct. Omráčil jsem Dawlishe a sebral mu koště. Bylo to snazší, než byste si mysleli; mám takový dojem, že Dawlish momentálně není tak docela ve své kůži. Vypadá, jako by na něj někdo seslal matoucí kouzlo. Pokud ano, rád bych potřásl rukou tomu, kdo to udělal, ať už to byla čarodějka nebo kouzelník, protože mi nejspíš zachránili život.“

Znovu na chvíli zavládlo mlčení, do něhož jen popraskával oheň a hučela řeka. „A co tady děláte vy dva?“ zeptal se pak Ted. „Totiž, měl jsem dojem, že skřetové víceméně straní Vy-víte-komu.“

„To jste měl špatný dojem,“ odpověděl skřet s vyšším hlasem. „My nestraníme nikomu. Tohle je válka mezi kouzelníky.“

„Tak proč se v tom případě schováváte?“

„Považoval jsem to za rozumné,“ prohlásil skřet s hlubším hlasem. „Odmítl jsem totiž vyhovět požadavku, který byl podle mého názoru urážlivý, a viděl jsem, že je ohroženo moje osobní bezpečí.“

„Co po vás chtěli?“ zajímal se Ted.

„Práci, která se neslučuje s důstojností mé rasy,“ odpověděl skřet a jeho hlas tentokrát zazněl drsněji a méně lidsky. „Nejsem domácí skřítek.“

„A co vy, Griphooku?“

„Měl jsem podobné důvody,“ oznámil skřet s vyšším hlasem. „Gringottovi už nejsou pod výhradní kontrolou mé rasy. Neuznávám příkazy žádného kouzelníka.“

Dodal něco polohlasem svou nesrozumitelnou hatmatilkou a Gornuk se zachechtal.

„Čemu se směje?“ chtěl vědět Dean.

„Říkal,“ přeložil mu Dirk, „že ani kouzelníci nemají všechno pod kontrolou.“

Chvíli bylo ticho.

„Tomu nerozumím,“ poznamenal Dean.

„Ještě než jsem odešel, vychutnal jsem si malou pomstu,“ odpověděl Griphook.

„Výborně, člověče – totiž, chci říct skřete,“ opravil se kvapně Ted. „Nepodařilo se vám náhodou zamknout nějakého Smrtijeda do jednoho z těch starých, speciálně zajištěných trezorů?“

„Kdybych to byl udělal, ten meč by mu rozhodně nepomohl dostat se ven,“ ujistil ho Griphook, Gornuk se znovu zařehtal a dokonce i Dirk se suše uchechtl.

„Dean i já jsme pořád ještě tak trochu mimo,“ postěžoval si Ted.

„To je Severus Snape taky, jenže o tom neví,“ vyprskl Griphook a oba skřetové vybuchli v zlomyslný smích.

Harry ve stanu vzrušením sotva dýchal. Vyměňovali si s Hermionou pohledy a oba pozorně poslouchali, aby jim neuniklo jediné slovo.

„Copak jste o tom neslyšel, Tede?“ podivil se Dirk. „O těch dětech, co se pokusily ukrást ze Snapeovy pracovny v Bradavicích Nebelvírův meč?“

Harrym jako by projel elektrický šok. Připadal si jako přikovaný na místě a nervy mu jen hrály.

„O tom jsem vůbec neslyšel,“ přiznal Ted. „Ve Věštci se o tom asi nepsalo, co?“

„To sotva,“ zařehtal se Dirk. „Dozvěděl jsem se to tady od Griphooka a tomu to pověděl Bill Weasley, co pracuje pro banku. Mezi těmi dětmi, co chtěly meč sebrat, byla i Billova mladší sestra.“

Harry pohlédl na Hermionu a Rona – oba drželi ultradlouhé uši křečovitě jako lana záchranného kruhu.

„Vloupala se ještě s několika kamarády do Snapeovy pracovny a rozbili skleněnou vitrínu, pod kterou měl ten meč údajně vystavený. Snape je přistihl, když se ho snažili potají snést po schodišti.“

„Ach, chudinky děti,“ politoval je Ted. „Copak si myslely, že se jim tím mečem podaří porazit Vy-víte-koho? Nebo ho chtěly použít proti Snapeovi?“

„No, ať už s ním chtěly dělat cokoli,“ pokračoval Dirk, „Snape dospěl k závěru, že meč v jeho pracovně není dost v bezpečí. O pár dní později, nejspíš jakmile mu to schválil Vy-víte-kdo, ho poslal do Londýna a nechal ho uložit u Gringottových.“

Oba skřeti se opět rozchechtali.

„Pořád ještě nechápu, co je na tom k smíchu,“ prohlásil Ted.

„Je to podvrh,“ zachroptěl Griphook.

„Nebelvírův meč?!“

„No ano. Je to jen kopie – vynikající kopie, to je třeba uznat, ale vyrobili ji kouzelníci. Původní meč ukuli před mnoha staletími skřetové a měl jisté vlastnosti, jimiž se vyznačují pouze zbraně skřetího původu. Ať je pravý Nebelvírův meč kdekoli, v trezoru Gringottovy banky rozhodně není.“

„Už rozumím,“ přikývl Ted. „A předpokládám, že jste neuznali za vhodné informovat o tom Smrtijedy?“

„Neviděl jsem důvod, proč bych jim tím měl přidělávat starosti,“ přisvědčil škodolibě Griphook a tentokrát se ke Gornukovu a Dirkovu smíchu připojili i Ted s Deanem.

Harry ve stanu zavřel oči a silou vůle se snažil některému z kouzelníků venku vnuknout otázku, na kterou se chtěl dozvědět odpověď. Asi po minutě, která mu připadala desetkrát delší, jeho přání konečně vyhověl Dean. Harry si s náhlým bolestným bodnutím vzpomněl, že i on kdysi s Ginny chodil.

„Co se stalo s Ginny a s těmi ostatními? S těmi, co se pokusili meč ukrást?“

„Byli samozřejmě potrestáni, a to dost krutě,“ odpověděl lhostejně Griphook.

„Jsou už ale v pořádku, že ano?“ ujišťoval se honem Dean. „Chci říct, že pro Weasleyovy by byla opravdická rána, kdyby se něco stalo dalšímu jejich dítěti.“

„Pokud vím, neutrpěl nikdo z těch opovážlivců žádné vážné zranění,“ ubezpečil ho Griphook.

„Tak to mají štěstí,“ oddechl si Ted. „S tím, co už má Snape na svědomí, můžeme být nejspíš rádi, že vůbec zůstali naživu.“

„Vy té historce taky věříte, Tede?“ zkoumal Dirk. „Myslíte si, že Brumbála zabil Snape?“

„Samozřejmě,“ přitakal Ted. „Nechcete tady snad sedět a tvrdit mi, že podle vašeho názoru s tím měl něco společného Potter?“

„Těžko říct, čemu má dnes člověk věřit,“ zahučel Dirk.

„Já Harryho Pottera znám,“ prohlásil Dean. „A řekl bych, že je tím, za koho ho prohlašují – vyvoleným, nebo jak tomu chcete říkat.“

„Jo, najde se spousta lidí, co by tomu taky rádi věřili, synku,“ připustil Dirk, „i já k nim patřím. Jenže kde je? Jak to tak vypadá, sebral se a práskl do bot. Člověk by myslel, že pokud ví něco, co my nevíme, nebo pokud má nějaké zvláštní nadání, ukázal by se a bojoval, burcoval by lidi k odporu, místo aby se schovával. A určitě víš, že Věštec proti němu nasbíral pár zatraceně přesvědčivých důkazů…“

„Věštec?“ vyprskl pohrdlivě Ted. „Zasloužíte si, aby vám lhali, pokud pořád ještě čtete tu špínu, Dirku. Jestli chcete znát fakta, zkuste Jinotaj.“

Následoval náhlý výbuch kuckání a dávení, doprovázený četnými tlumenými ranami. Podle zvuků, které doléhaly do stanu, se Dirkovi v krku vzpříčila rybí kost. „Jinotaj?“ vyprskl konečně. „Ten pošahaný plátek Xena Láskoráda?“

„Poslední dobou už tak pošahaný není,“ ujistil ho Ted. „Schválně se do něj někdy podívejte. Xeno píše o všem, čeho si Věštec nevšímá, a v posledním čísle už nebyla jediná zmínka o muchlorohých chropotalech. Samozřejmě nevím, jak dlouho mu to ještě budou tolerovat, ale zatím Xeno na titulní straně každého čísla říká, že všichni kouzelníci, kteří jsou proti Vy-víte-komu, by měli za svoji prvořadou povinnost považovat pomoc Harrymu Potterovi.“

„Sotva můžu pomáhat klukovi, který se ztratil z povrchu zemského,“ zabručel Dirk.

„Tak poslyšte, už jenom to, že ho pořád ještě nechytili, je zatracený úspěch,“ prohlásil Ted. „Ochotně bych si od něj nechal poradit. O to nám přece všem jde, zůstat na svobodě, ne?“

„Jo, to je fakt, na tom skutečně něco je,“ připustil zamyšleně Dirk. „Když po něm jde celé ministerstvo a hledají ho všichni jeho informátoři, čekal bych, že ho už dávno budou mít. Jenže kdo zaručí, že už ho nechytili a nezabili, jen to ale nepustili mezi lidi?“

„Něco takového ani neříkejte, Dirku,“ zamumlal Ted.

Nastala dlouhá chvíle mlčení, zaplněná pilným cinkáním vidliček a nožů. Když se dali znovu do řeči, bavili se o tom, zda by měli přespat na břehu, nebo raději vylézt po zarostlém svahu nahoru. Nakonec dospěli k závěru, že pod stromy budou ve větším bezpečí, uhasili oheň a začali šplhat vzhůru do srázného úbočí, kde se jejich hlasy za chvíli ztratily.

Harry, Ron i Hermiona zatáhli ultradlouhé uši do stanu a stočili je. Přestože ve chvílích, kdy naslouchali hovoru zvenčí, působilo Harrymu čím dál větší potíže zůstat zticha, teď ze sebe dokázal vypravit jen: „Ginny… meč…“

„Já vím!“ přikývla Hermiona.

Popadla malou korálkovou kabelku a tentokrát do ní vnořila ruku až po rameno.

„Tady… je… to…“ procedila mezi zaťatými zuby a tahala něco, co očividně spočívalo až úplně na dně kabelky. Pomalu se jim před očima objevil roh ozdobně vyřezávaného obrazového rámu. Harry jí čile přiskočil na pomoc. Vytahovali z kabelky prázdný portrét Phinease Nigelluse a Hermiona na něj přitom celou dobu mířila hůlkou, připravená v kterémkoli okamžiku použít kouzlo.

„Jestli někdo nastrčil místo pravého meče padělek v době, kdy byl uložený v Brumbálově pracovně,“ vysvětlovala udýchaně, když obraz opřeli o stanovou stěnu, „musel Phineas Nigellus vidět, jak k tomu došlo. Visí přece přímo vedle té vitríny!“

„Pokud právě nespal,“ poznamenal Harry, přesto ale ani nedýchal, když si Hermiona klekla před prázdné plátno s hůlkou namířenou přímo doprostřed, odkašlala si a pak promluvila. „Ehm… Phineasi? Phineasi Nigellusi?“

Žádná reakce.

„Phineasi Nigellusi?“ opakovala Hermiona. „Profesore Blacku? Mohli bychom si s vámi promluvit? Prosím?“

„Prosím vždycky pomůže,“ ozval se chladný povýšený hlas a Phineas Nigellus vklouzl do svého portrétu. „Obscuro!“ vykřikla okamžitě Hermiona.

Vychytralé tmavé oči Phinease Nigelluse ihned zakryla černá páska a vyvedla ho z rovnováhy natolik, že narazil do rámu a zaječel bolestí.

„Co to – jak se opovažujete – kdo jste…?“

„Je mi to velice líto, pane profesore,“ omlouvala se Hermiona, „ale jde o nezbytné bezpečnostní opatření.“

„Okamžitě dejte tu odpornou věc pryč! Dejte ji pryč, říkám! Ničíte vzácné umělecké dílo! Kde to jsem? Co se to se mnou děje?“

„O to, kde jste, se nestarejte,“ okřikl ho Harry a Phineas Nigellus ztuhl a zanechal pokusů strhnout si namalovanou pásku z očí.

„Je možné, že slyším hlas nepolapitelného pana Pottera?“

„Možné to je,“ přisvědčil Harry, protože věděl, že si tím udrží Phineasův zájem. „Chceme vám položit několik otázek – ohledně Nebelvírova meče.“

„Aha,“ protáhl Phineas Nigellus a otáčel teď hlavou ze strany na stranu, jak se pokoušel zahlédnout Harryho alespoň koutkem oka. „Ano. Ta hloupá holka si počínala velice nerozumně, když…“

„Takhle o mé sestře nemluvte!“ vyjel na něj nakvašeně Ron. Phineas Nigellus opovržlivě zvedl obočí.

„Kolik vás tu ještě je?“ zeptal se a obracel hlavu sem a tam. „Váš tón se mi vůbec nelíbí! To děvče i její přátelé byli neobyčejně pošetilí. Chtít okrást ředitele!“

„Nic nekradli,“ namítl Harry. „Ten meč Snapeovi nepatří.“

„Patří škole profesora Snapea,“ upřesnil Phineas Nigellus. „Jaký nárok si na něj podle vás mohla dělat ta Weasleyovic holka? Zasloužila si svůj trest, zrovna jako ten idiot Longbottom a ta praštěná Láskorádová!“

„Neville není idiot a Lenka není praštěná!“ rozčilila se Hermiona.

„Kde to jsem?“ opakoval Phineas Nigellus a znovu se začal potýkat s páskou na očích. „Kam jste mě to zatáhli? Proč jste mě odnesli z domu mých předků?“

„Na tom teď nesejde! Jak Snape potrestal Ginny, Nevilla a Lenku?“ vyptával se naléhavě Harry.

„Profesor Snape – a poslal je do Zapovězeného lesa, aby tam s něčím pomohli tomu tupci Hagridovi.“

„Hagrid není tupec!“ zaječela Hermiona.

„Snape si možná myslel, že je to pro ně trest,“ ušklíbl se Harry, „ale Ginny, Neville a Lenka se mu nejspíš i s Hagridem pořádně vysmáli. Zapovězený les… to je toho, museli si už poradit s mnohem horšími věcmi, než je Zapovězený les.“

Ulevilo se mu; představoval si nejrůznější hrůzy, přinejmenším kletbu Cruciatus.

„Hlavně jsme se ale chtěli, pane profesore, zeptat, jestli ten meč, no… jestli ho nevyndal z vitríny ještě někdo jiný. Jestli ho třeba někdo neodnesl vyčistit… nebo něco podobného?“

Phineas Nigellus opět na chvíli přestal zápasit s páskou a posměšně si odfrkl.

„Mudláci,“ ulevil si. „Zbraně vyrobené skřety není třeba čistit, ty hlupačko. Skřetí stříbro odpuzuje obyčejnou špínu a vstřebává do sebe jen to, co je posílí.“

„Neříkejte Hermioně hlupačko,“ napomenul ho Harry.

„Už mám toho vašeho okřikování dost,“ prohlásil Phineas Nigellus. „Asi je načase, abych se vrátil do ředitelovy pracovny.“

Stále s páskou na očích začal ohmatávat rám vedle sebe a poslepu hledal cestu ven z obrazu a zpět do portrétu visícího v Bradavicích. Harryho náhle něco napadlo.

„Brumbál! Nemůžete k nám přivést Brumbála?“

„Prosím?“ zeptal se nechápavě Phineas Nigellus.

„Portrét profesora Brumbála – nemohl byste ho přivést s sebou? Sem, do svého portrétu?“

Phineas Nigellus otočil hlavu směrem, odkud slyšel Harryho hlas.

„Nevědomostí zjevně netrpí pouze mudláci, Pottere. Portréty v Bradavicích spolu mohou komunikovat, nemohou ale opustit hrad s výjimkou případů, kdy navštíví jiný svůj obraz, pověšený někde jinde. Brumbál sem se mnou přijít nemůže a po tom, jak jste se tu ke mně zachovali, vás ujišťuji, že ani já už vás víckrát nenavštívím!“

Harry poněkud sklesle sledoval, jak Phineas ještě usilovněji hledá cestu z rámu.

„Pane profesore,“ ozvala se Hermiona, „nemohl byste nám prosím říct, kdy ten meč naposledy někdo vytáhl z vitríny? Myslím předtím, než ho odnesla Ginny?“

Phineas netrpělivě zaprskal.

„Pokud se nepletu, naposledy jsem viděl Nebelvírův meč vytažený z vitríny toho dne, kdy ho profesor Brumbál použil ke zničení jakéhosi prstenu.“

Hermiona se prudce otočila a pohlédla na Harryho. Ani jeden z nich se neodvažoval před Phineasem Nigellusem, jemuž se konečně podařilo najít východ, ještě něco říct.

„Tak tedy dobrou noc,“ rozloučil se poněkud kousavě a začal jim znovu před očima mizet. Viděli už jen okraj krempy jeho klobouku, když za ním Harry náhle křikl.

„Počkejte! Řekl jste o tom, co jste viděl, Snapeovi?“

Phineas Nigellus strčil zpět do obrazu hlavu s páskou na očích.

„Profesor Snape musí myslet na důležitější věci, než jsou četné výstřednosti Albuse Brumbála. Sbohem, Pottere!“

Hned nato zmizel úplně, zanechal po sobě pouze kalné pozadí obrazu.

„Harry!“ vyjekla Hermiona.

„Já vím!“ zahulákal Harry. Nedokázal se udržet a udeřil pěstí do vzduchu – dozvěděli se víc, než se odvažoval doufat. Přecházel po stanu sem a tam a měl pocit, že by klidně uběhl třeba celou míli; dokonce už ani neměl hlad. Hermiona cpala portrét Phinease Nigelluse zpátky do korálkové kabelky. Když konečně zacvakla přezku, odhodila kabelku stranou a zvedla k Harrymu rozzářený obličej.

„Ten meč dokáže zničit viteály! Zbraně vyrobené skřety do sebe vstřebávají jen to, co je posílí. Harry, ten meč je napuštěný baziliščím jedem!“

„A Brumbál mi ho nedal, protože ho ještě potřeboval, chtěl jím zničit i ten medailonek…“

„…a určitě si uvědomoval, že ti ho nedají, i když to napíše do své poslední vůle…“

„…a tak vyrobil kopii…“

„…a dal do vitríny falešný meč…“

„…a ten pravý nechal… kde?“

Pohlédli si do očí. Harry měl pocit, jako by se odpověď vznášela ve vzduchu nad nimi, neviditelná, ale dráždivě blízká. Proč mu to Brumbál neřekl? Nebo mu to snad řekl a Harry si to jen tehdy neuvědomil?

„Přemýšlej!“ zašeptala Hermiona. „Přemýšlej! Kde ho asi tak mohl nechat?“

„V Bradavicích určitě ne,“ prohlásil Harry a znovu začal přecházet sem a tam.

„Někde v Prasinkách?“ nadhodila Hermiona.

„V Chroptící chýši?“ opáčil Harry. „Do té nikdy nikdo nechodí.“

„Jenže Snape ví, jak se do ní dostat, nebylo by to trochu riskantní?“

„Brumbál Snapeovi věřil,“ připomněl jí Harry.

„Ale ne natolik, aby mu pověděl, že meče vyměnil,“ namítla Hermiona.

„Jo, to máš pravdu!“ připustil Harry. Když si uvědomil, že Brumbál přece jen měl ohledně Snapeovy důvěryhodnosti určité, byť třeba jen nepatrné pochyby, hned se mu nálada zlepšila. „V tom případě je ovšem pravděpodobné, že ten meč ukryl někde hodně daleko od Prasinek, že ano? Co myslíš ty, Rone? Rone?“

Harry se ohlédl. Chviličku byl zmatený a měl dojem, že Ron ze stanu odešel, pak si ale všiml, že s kamenným výrazem ve tváři leží ve stínu spodního lůžka.

„No ne, že byste si vzpomněli i na mě?“ zabručel.

„Cože?“

Ron si odfrkl a dál ležel s očima upřenýma na matraci horního lůžka.

„Jen tak dál, vy dva. Nenechte si kazit zábavu.“

„V čem je problém?“ zeptal se Harry.

„Problém? Žádný problém,“ odsekl Ron a stále se odmítal na Harryho podívat. „Aspoň podle tebe ne.“

Na celtu nad jejich hlavami pleskavě dopadlo několik kapek. Dalo se do deště.

„No, ty očividně nějaký problém máš,“ domlouval mu Harry. „Tak ven s tím, povídej.“

Ron shodil dlouhé nohy z postele a posadil se. Tvářil se vztekle, jako by to ani nebyl on.

„No tak já ti to tedy povím. Nečekej, že budu radostí poskakovat a jásat jen proto, že se objevil nějaký další zatracený krám, který musíme najít. Přidej si ho prostě k seznamu všeho toho, co nevíš.“

„Co nevím?“ opakoval po něm Harry. „Co já nevím?“

Plesk, plesk, plesk. Déšť houstl a sílil. Bubnoval do břehu pokrytého spadaným listím všude kolem nich a čeřil hladinu řeky, jež s hukotem uháněla tmou. Harryho vítězoslavný pocit se rázem vytratil. Ron teď nahlas vyslovil to, z čeho ho Harry už nějakou dobu podezíral a čeho se bál.

„Ne že bych si tady s vámi neužíval jako ještě nikdy v životě,“ pokračoval Ron. „Co ti budu vykládat, ruku mám na maděru, nemám co jíst a každou noc mi div neumrzne zadek. Prostě jsem jen doufal, že když si budeme pár týdnů takhle báječně žít, alespoň tím něčeho dosáhneme.“

„Rone,“ vydechla Hermiona, promluvila ale tak tiše, že mohl předstírat, že ji přes hlasité bubnování deště do stanové celty neslyší.

„Myslel jsem, že víš, do čeho jdeš,“ poznamenal Harry.

„Jo, to já jsem si myslel taky.“

„Můžeš mi tedy prozradit, co přesně nesplnilo tvoje očekávání?“ zeptal se Harry. Na pomoc jeho argumentům teď začínal přicházet vztek. „Myslel sis, že budeme bydlet v pětihvězdičkových hotelech? Že každý druhý den najdeme jeden viteál? Myslel sis, že do Vánoc budeš zase doma u maminky?“

„Mysleli jsme, že víš, co děláš!“ rozkřikl se Ron a stoupl si. Jeho slova se do Harryho zabodla jako rozžhavené dýky. „Mysleli jsme, že ti Brumbál řekl, co máš dělat, mysleli jsme, že máš nějaký opravdový plán!“

„Rone!“ vyjekla znovu Hermiona, tentokrát tak hlasitě, že ji bylo i přes dunění deště na střeše stanu jasně slyšet, Ron ji ale ani teď nevzal na vědomí.

„Tak to se tedy omlouvám, že jsem vás zklamal,“ řekl Harry naprosto vyrovnaným tónem, přestože v nitru si připadal prázdný a neschopný. „Od samého začátku jsem k vám byl absolutně upřímný, řekl jsem vám všechno, co mi Brumbál pověděl. A pokud sis toho náhodou nevšiml, jeden viteál už jsme našli…“

„Jo, a k tomu, jak se ho zbavit, máme asi tak blízko jako k nalezení všech ostatních – jinak řečeno, je to v nedohlednu!“

„Sundej si ten medailonek, Rone,“ vybídla ho Hermiona neobvykle vysokým hláskem. „Prosím, sundej si ho. Kdybys ho neměl celý den na krku, mluvil bys jinak.“

„Ale ne, nemluvil,“ zarazil ji Harry, který nebyl ochoten hledat pro Rona nějaké výmluvy. „Myslíte, že jsem si nevšiml, jak si vy dva za mými zády špitáte? Myslíte, že mi nedošlo, že přesně takhle se na to díváte?“

„Harry, my jsme ne…“

„Nelži!“ obořil se na ni Ron. „Říkalas to taky, stěžovala sis, že jsi zklamaná, že sis myslela, že bude mít něco víc než jen…“

„Takhle jsem to neříkala!“ vypískla Hermiona. „Vážně ne, Harry!“

Déšť zuřivě bušil do stanu, Hermioně se po tvářích řinuly proudy slz a vzrušení posledních několika minut se rozplynulo, jako by ani nikdy neexistovalo, jako by bylo jen chvilkovým ohňostrojem, který zaplál, zhasl a zanechal po sobě všechno ve tmě, v mokru a zimě. Nebelvírův meč byl ukryt bůhvíkde a oni byli jen tři ve stanu schoulené, sotva odrostlé děti, které se prozatím mohly pochlubit jedině tím, že jsou dosud naživu.

„Tak co tu ještě děláš?“ zeptal se Harry Rona.

„Sám nevím,“ odsekl Ron.

„Tak si běž domů,“ vyzval ho Harry.

„Jo, možná že půjdu!“ houkl Ron a postoupil o několik kroků k Harrymu, který se ani nehnul. „Copak jsi neslyšel, co říkali o mé sestře? Tobě je to ale úplně šumafuk, co? Je to přece jen Zapovězený les, Harrymu Potterovi, tomu hrdinovi, co si už musel poradit s mnohem horšími věcmi, nezáleží na tom, co se jí tam stalo. Jenže mně na tom záleží, to si piš, jsou tam obří pavouci a všemožné šílenosti…“

„Jen jsem říkal… byla tam přece s ostatními – byli s Hagridem…“

„Jo, rozumím, je ti to úplně jedno! A co zbytek naší rodiny? Pro Weasleyovy by byla opravdická rána, kdyby se něco stalo dalšímu jejich dítěti, slyšels to?“

„Jo, sly…“

„Ani tě ale nenapadlo zamyslet se nad tím, co to znamená, že ne?“

„Rone!“ vyhrkla Hermiona a vecpala se mezi ně. „Nemyslím, že by to znamenalo, že se jim stalo ještě něco, něco, o čem nevíme. Přemýšlej, Rone! Bill je zjizvený, spousta lidí už si musela všimnout, že George přišel o ucho, a o tobě se rozkřiklo, že ležíš na smrtelné posteli s kropenatkou, určitě neměl na mysli nic jiného…“

„Ach tak, ty to víš určitě? No výborně, fajn, to už si o ně tedy nemusím dělat starosti. Vy dva jste v pohodě, co, když máte rodiče bezpečně uklizené…“

„Moji rodiče jsou mrtví!“ zaburácel Harry.

„A moji můžou být každou chvíli taky!“ rozkřikl se na něj Ron.

„Tak si běž!“ zařval vztekle Harry. „Vrať se k nim, můžeš předstírat, že je kropenatka pryč, maminka tě zase může pořádně vykrmit a…“

Ron náhle pohnul rukou. Harry na jeho pohyb zareagoval, než ale jeden nebo druhý stačili vytáhnout hůlku z kapsy, Hermiona už měla tu svoji zdviženou.

„Protego!“ vykřikla a v okamžení se roztáhl neviditelný štít mezi ní a Harrym na jedné straně a Ronem na druhé. Síla zaklínadla je všechny tři přinutila o několik kroků ustoupit a Harry s Ronem na sebe každý ze své strany průhledné bariéry zlostně zírali, jako by se poprvé v životě jasně viděli. Harry k Ronovi pocítil sžíravou nenávist; něco se mezi nimi zlomilo.

„Ten viteál tu nech,“ utrousil Harry.

Ron si řetízek strhl z krku a odhodil medailonek do křesla vedle sebe. Otočil se k Hermioně.

„Co to děláš?“

„Jak to myslíš?“

„Chceš tady zůstat, nebo co?“

„Já…“ Tvářila se zmučeně. „Ano… ano, Rone, já zůstanu. Rone, slíbili jsme, že půjdeme s Harrym, slíbili jsme, že mu pomůžeme…“

„Rozumím. Vybrala sis jeho.“

„Rone, ne – prosím – vrať se, neodcházej!“

Překáželo jí její vlastní štítové kouzlo. Než je stačila odstranit, vyběhl už Ron ven do noci. Harry stál absolutně tiše a nehybně, naslouchal jejím vzlykům a slyšel, jak mezi stromy volá Ronovo jméno.

Po několika minutách se vrátila s promočenými vlasy zplihle přilepenými k obličeji.

„Je p-p-pryč! Přemístil se!“

Zhroutila se do křesla, stočila se do klubíčka a rozplakala se.

Harry si připadal jako omráčený. Sehnul se, zvedl viteál a zavěsil si ho kolem krku. Stáhl z Ronovy palandy pokrývky a přehodil je přes Hermionu. Pak vylezl na svoje lůžko, zadíval se na temnou celtu nad sebou a naslouchal bušení deště.

kapitola šestnáctá

Godrikův důl

Když se Harry následujícího dne probudil, trvalo mu několik vteřin, než se rozpomněl, co se stalo. Pak na chvíli dětinsky zadoufal, že to byl jenom sen, že Ron neodešel a pořád je s nimi. Stačilo ale otočit hlavu na polštáři a spatřil Ronovo opuštěné lůžko. Prázdné místo přitahovalo jeho pohled, jako by na něm ležela mrtvola. Harry seskočil z postele a na tu Ronovu se usilovně snažil nedívat. Hermiona už se něčím pilně zaměstnávala v kuchyni, nepopřála ale Harrymu dobré ráno a naopak se rychle odvrátila, když kolem ní procházel.

Je pryč, říkal si v duchu Harry. Je pryč. Neustále na to musel myslet, po celou dobu, co se umýval a oblékal, jako by doufal, že nepřetržitým opakováním toho faktu šok z Ronova odchodu trochu otupí. Je pryč a už se nevrátí. A Harry věděl, že je to čirá a nezvratná pravda. Ochranná kouzla, jimiž se zabezpečovali, totiž znamenala, že jakmile opustí místo, kde se právě nacházejí, už je Ron nikdy nenajde.

U snídaně on ani Hermiona nepronesli jediné slovo. Hermiona měla napuchlé a zarudlé oči a vypadala, jako by celou noc nespala. Když se dali do balení, neustále se něčím zdržovala. Harrymu bylo jasné, proč se snaží jejich pobyt na říčním břehu co nejdéle protáhnout. Několikrát ji přistihl, jak dychtivě zvedá hlavu, a byl si jistý, že v sobě živí falešnou představu, že v hustém lijáku slyší blížící se kroky, žádný rusovlasatec se však mezi stromy neobjevil. Harry ji pokaždé napodobil, rozhlédl se (protože proti své vůli sám také trochu doufal), a když nespatřil nic než deštěm zmáčený les, vybuchla v něm další malá nálož vzteku. Slyšel v duchu Ronova slova – Mysleli jsme, že víš, co děláš! – a pokračoval v balení s těžkou hroudou na dně žaludku.

Hladina bahnité řeky vedle nich se rychle zvedala a bylo zřejmé, že se voda brzy vylije i na jejich břeh. Otáleli ještě dobrou hodinu poté, co by za normálních okolností noční tábořiště opustili. Když pak Hermiona potřetí kompletně přebalila celý obsah své korálkové kabelky, nenacházela už zjevně další záminky k odkladu. Chytili se s Harrym za ruce, přemístili se konečně a objevili se na svahu větrného, vřesem porostlého pahorku.

Jakmile byli na místě, pustila Hermiona Harryho ruku, poodešla kousek od něj, po chvíli se posadila na velký kámen a obličej si položila na kolena. Harry viděl, že se roztřásla usedavým pláčem. Stál a díval se na ni, napadlo ho, že by k ní nejspíš měl jít a pokusit se ji utišit, něco ho ale drželo jako přikovaného na místě. Vnitřnosti jako by se mu sevřely chladem a znovu viděl pohrdlivý výraz v Ronově obličeji. Rázným krokem se vnořil do vřesoviště, širokým obloukem obcházel zdrcenou Hermionu a rozmisťoval kolem dokola ochranná kouzla, která mívala obvykle na starosti ona.

V příštích několika dnech se o Ronovi ani slovem nezmínili. Harry byl odhodlaný už nikdy jeho jméno nevypustit z úst a Hermiona si zjevně uvědomovala, že nemá smysl ho k hovoru o Ronovi nutit, přestože občas v noci, když se domnívala, že Harry spí, slyšel, jak pláče. Harry si mezitím navykl rozkládat před sebou Pobertův plánek a ve světle hůlky ho zkoumal. Čekal na okamžik, kdy se tečka označená Ronovým jménem znovu objeví na chodbách Bradavic a přinese mu tak důkaz, že se Ron vrátil do pohodlí tamějšího hradu, chráněn svou příslušností k čistokrevné kastě. Ron se však na plánku neobjevoval a Harry si po nějaké době uvědomil, že ho vytahuje jen proto, aby se mohl dívat na Ginnyino jméno v dívčích ložnicích; byl by rád věděl, jestli jeho upřený pohled pronikne až do jejího spánku, jestli si Ginny díky tomu uvědomí, že na ni myslí a doufá, že je v pořádku a v bezpečí.

Dny trávili s Hermionou tím, že se pokoušeli sestavit seznam možných úkrytů Nebelvírova meče, čím déle ale diskutovali o různých místech, kam ho mohl Brumbál ukrýt, tím byly jejich dohady zoufalejší a přitaženější za vlasy. Ať si Harry jakkoli namáhal mozek, nevzpomínal si, že by se před ním Brumbál někdy zmínil o nějakém místě, které by se dalo využít jako bezpečná skrýš. Byly chvíle, kdy si nebyl zcela jistý, jestli má větší vztek na Rona nebo na Brumbála. Mysleli jsme, že víš, co děláš… myslel i jsme, že ti Brumbál řekl, co máš dělat… mysleli jsme, že máš nějaký opravdový plán!

Nemělo smysl, aby si dál něco namlouval – Ron měl pravdu. Brumbál odešel a neřekl mu nic konkrétního. Objevili sice jeden z viteálů, neměli ale nic, čím by ho zničili, a všechny ostatní byly stále stejně nedosažitelné jako na začátku. Harrymu hrozilo, že ho zcela pohltí beznaděj. S nechápavým úžasem si nyní uvědomoval, jak neuvěřitelně domýšlivé od něj bylo, když přijal nabídku svých přátel a souhlasil, že ho budou na téhle bloudivé a nesmyslné cestě doprovázet. Nevěděl nic, neměl žádné nápady a s bolestí v srdci neustále čekal na sebemenší náznak, že mu i Hermiona sdělí, že už má všeho dost a odchází.

Mnohé večery trávili v téměř úplném mlčení a Hermiona si osvojila zvyk vytáhnout z kabelky portrét Phinease Nigelluse a postavit ho opřený do jednoho z křesel, jako by mohl zaplnit alespoň část toho obrovského prázdna, které zůstalo po Ronově odchodu. Navzdory své pohrůžce, že už je nikdy nenavštíví, nebyl Phineas Nigellus zřejmě schopen odolat příležitosti zjistit něco dalšího o tom, co má Harry za lubem, a uvolil se proto, že se vždy jednou za pár dnů znovu s páskou na očích objevoval v prázdném rámu. Harry jeho návštěvy dokonce vítal, protože pro ně byl alespoň nějakou společností, i když se choval povýšeně a výsměšně. Cenili si každé novinky o tom, co se děje v Bradavicích, přestože měl Phineas Nigellus rozhodně daleko k ideálnímu zpravodaji. Bezmezně obdivoval Snapea, už proto, že byl prvním zmijozelským ředitelem od té doby, kdy Bradavicím vládl on sám, a museli si dávat pozor, aby před ním Snapea nekritizovali a nekladli žádné příliš neomalené otázky, které by se ho týkaly. V takových případech totiž Phineas Nigellus z obrazu okamžitě mizel.

Občas však přece jen utrousil různé informační drobty, podle nichž usoudili, že Snape čelí jakési nepřetržité skryté vzpouře tvrdého jádra studentů. Ginny byla potrestána zákazem vycházek do Prasinek a Snape znovu uvedl v platnost staré výnosy, jimiž kdysi Umbridgeová zakázala shromažďování tří a více studentů a zakládání jakýchkoli neoficiálních studentských spolků.

Ze všech těchto náznaků dospěl Harry k závěru, že se Ginny, pravděpodobně s Nevillovou a Lenčinou pomocí, všemožně snaží pokračovat v činnosti Brumbálovy armády. Vzácné útržky získaných informací v něm vyvolávaly takovou touhu ji spatřit, že ho z toho až bolel žaludek. Jenže když myslel na Ginny, přivedlo ho to vždy znovu ke vzpomínkám na Rona, na Brumbála i na samotné Bradavice, po nichž se mu stýskalo skoro stejně zoufale jako po ní. Šlo to dokonce tak daleko, že když Phineas Nigellus mluvil o Snapeových disciplinárních opatřeních, zmocnil se Harryho na zlomek vteřiny šílený vztek a představoval si, jak se prostě vrací do školy, aby se připojil k boji za destabilizaci Snapeova režimu. V tom okamžiku mu připadalo, že na světě neexistuje nic báječnějšího než dostávat pravidelně najíst, mít pohodlnou postel a nechávat někoho jiného, aby se o něj staral. Pak si ale vzpomněl, že je Nežádoucím číslo jedna, že je na jeho hlavu vypsaná odměna deseti tisíc galeonů a že objevit se v současné době v Bradavicích je právě tak nebezpečné jako objevit se na ministerstvu kouzel. Tento fakt neúmyslně zdůraznil i sám Phineas Nigellus, když se jim nenápadně snažil klást sugestivní otázky ohledně místa jejich pobytu. Kdykoli však s nějakou takovou otázkou přišel, zastrčila ho Hermiona okamžitě zpátky do korálkové kabelky, a Phineas Nigellus po každém takovém nezdvořilém rozloučení několik dnů trucoval a odmítal se znovu objevit.

Počasí bylo stále nevlídnější a chladnější. Neodvažovali se zůstávat příliš dlouho v jedné oblasti, a tak místo aby se drželi výhradně na jihu Anglie, kde je neobtěžovalo nic horšího než občasná přízemní námraza, křižovali sem a tam celou zemi. Vyrovnávali se s povětrnostními podmínkami tu na horském svahu, kde jim do stanu bušila plískanice, tu na rozlehlé ploché slatině, kde jim stan zaplavila ledová voda, ale i na maličkém ostrůvku uprostřed skotského jezera, kde jim stan přes noc napůl zapadl sněhem.

Zahlédli už několik vánočních stromků, které na ně pomrkávaly okny obývacích pokojů, než konečně přišel večer, kdy se Harry rozhodl znovu přijít s návrhem, který mu připadal jako jediná zbývající a dosud neprozkoumaná cesta. Dojedli právě neobvykle chutnou večeři – Hermiona totiž v neviditelném plášti pronikla do nedalekého supermarketu (kde před odchodem úzkostlivě hodila do otevřené pokladny peníze) a Harry doufal, že s žaludkem plným boloňských špaget a hruškového kompotu z konzervy by mohla být jeho argumentům o něco přístupnější než obvykle. Měl také tolik prozíravosti, že navrhl, aby si na pár hodin odpočinuli od nošení viteálu, který teď visel vedle něj na konci palandy.

„Hermiono?“

„No?“ Choulila se stočená v jednom z prosezených křesel a v ruce držela Bajky barda Beedleho. Nedokázal si představit, co se může z té knížky, která koneckonců nebyla příliš dlouhá, ještě dozvědět, očividně jí v ní ale dosud zbývalo něco k rozluštění, protože na opěrce křesla ležely rozevřené Základní zaklínačské znaky.

Harry si významně odkašlal. Cítil se úplně stejně, jako když se před několika lety ptal profesorky McGonagallové, jestli bude smět jít do Prasinek, přestože se mu nepodařilo přesvědčit Dursleyovy, aby mu podepsali oficiální povolení.

„Víš, Hermiono, přemýšlel jsem a…“

„Mohl bys mi s něčím pomoct, Harry?“

Zjevně ho vůbec neposlouchala. Naklonila se a natáhla k němu ruku s Bajkami barda Beedleho.

„Podívej se na tenhle symbol,“ vyzvala ho a ukázala na horní okraj stránky. Nad nápisem, který byl podle Harryho nejspíš názvem příběhu (nemohl si tím být jistý, protože neuměl číst runy), bylo vyobrazeno něco, co vypadalo jako trojhranné oko s panenkou přeškrtnutou kolmou čárou.

„Já jsem se starodávné runy neučil, Hermiono.“

„Já vím, jenže tohle není runa a není to ani v příručce. Celou dobu jsem si myslela, že je to vyobrazení oka, teď už si to ale nemyslím. Je to tam nakreslené inkoustem, podívej, někdo to do té knížky domaloval, původně to v ní nebylo. Přemýšlej, neviděl jsi to už někdy?“

„Ne… ne, počkej moment.“ Harry se naklonil blíž. „Není to stejný symbol, jaký měl kolem krku pověšený Lenčin táta?“

„No ano, taky mi to tak připadá!“

„V tom případě je to Grindelwaldovo znamení.“

Zírala na něj s otevřenou pusou.

„Cože?“

„Krum mi vyprávěl…“

Vylíčil jí historku, kterou mu na svatbě pověděl Viktor Krum. Hermiona se tvářila užasle.

„Grindelwaldovo znamení?“

Těkala očima z Harryho na podivný symbol a zase zpátky. „Nikdy jsem neslyšela, že by měl Grindelwald nějaké svoje znamení. Žádná z knih, které jsem o něm četla, se o ničem takovém nezmiňuje.“

„No, jak jsem říkal, Krum tvrdil, že je ten symbol vyrytý do jedné zdi v Kruvalu a že ho tam umístil Grindelwald.“

Zamračeně se znovu usadila a opřela ve starém křesle.

„To je velice zvláštní. Pokud je to symbol černé magie, co dělá v knížce pohádek pro děti?“

„Jo, je to divné,“ přikývl Harry. „A taky bych se divil, že by to Brousek nepoznal. Byl to přece ministr, tak musel být na černou magii odborník.“

„Já vím… možná to jako já považoval za obyčejné oko. Všechny ostatní pohádky mají nad názvem podobný malý obrázek.“

Dál už nic neřekla, jen zkoumala to neobvyklé znamení. Harry to zkusil znovu.

„Hermiono?“

„Hm?“

„Přemýšlel jsem. Chtěl bych… chtěl bych se podívat do Godrikova Dolu.“

Vzhlédla k němu, oči měla ale nezaostřené, takže mu bylo zcela jasné, že je myšlenkami stále u toho záhadného znamení v knize.

„Ano,“ přikývla. „Máš pravdu, taky jsem o tom přemýšlela. Vážně myslím, že to budeme muset.“

„Slyšelas mě dobře?“ ujišťoval se.

„Samozřejmě, slyšela. Chceš se jít podívat do Godrikova Dolu. Souhlasím a říkám, že bychom tam jít měli. Taky mě totiž nenapadá žádné jiné místo, kde by mohl být. Bude to nebezpečné, ale čím déle o tom přemýšlím, tím mi připadá pravděpodobnější, že tam bude.“

„Že tam bude… co?“ zeptal se Harry.

Hermiona se zatvářila stejně zmateně, jak se Harry cítil.

„No přece ten meč, Harry! Brumbál určitě věděl, že se tam budeš chtít podívat, a Godrikův Důl je koneckonců místo, kde se Godric Nebelvír narodil…“

„Vážně? Nebelvír pocházel z Godrikova Dolu?“

„Otevřel jsi vůbec někdy Dějiny čar a kouzel, Harry?“

„No,“ zabručel a měl pocit, že se poprvé po celých měsících usmívá, tak nezvykle ztuhlé mu připadaly svaly v obličeji. „Nejspíš jsem se do nich podíval, znáš to, když jsem si je koupil… jen tehdy jednou…“

„No, vzhledem k tomu, že je ta vesnice pojmenovaná po něm, byla bych si myslela, že ti ta souvislost dojde,“ prohlásila Hermiona hlasem, který mnohem víc než všechno ostatní, co poslední dobou říkala, připomínal starou Harryho kamarádku. Harry napůl čekal, že mu oznámí, že odchází do knihovny. „V Dějinách čar a kouzel je o Godrikově Dole jeden odstaveček, počkej…“

Otevřela korálkovou kabelku, chvíli se v ní přehrabovala a nakonec vytáhla svoji starou školní učebnici, Dějiny čar a kouzel od Batyldy Bagshotové. Listovala v ní, dokud nenašla stránku, kterou hledala.

Po podpisu Mezinárodního zákoníku o utajení kouzel, k němuž došlo roku 1689, se kouzelníci definitivně skryli před okolním světem. Bylo nejspíš přirozené, že ve společnosti mudlů vytvářeli vlastní malé komunity. Mnohé malé vesničky a osady přilákaly několik kouzelnických rodin, které držely pohromadě a zajišťovaly si vzájemnou podporu a ochranu. Vesnice Plechová Lhota v Cornwallu, Horní Skalka v Yorkshiru a Vydrník sv. Drába na jižním pobřeží Anglie se staly významnými domovy rodin kouzelnických klanů žijících bok po boku s tolerantními a někdy kouzelně zmatenými mudly. Nejslavnější z těchto napůl kouzelnických osad je pravděpodobně Godrikův Důl, vesnička v jihozápadní Anglii, kde se narodil slavný kouzelník Godric Nebelvír a kde kouzelnický kovář Bowman Wright skul první Zlatonku. Hřbitov je plný jmen prastarých kouzelnických rodin, což bezpochyby vysvětluje četné historky o přízracích a strašidlech, jimiž je místní kostelík už po mnoho staletí opředen.

„O tobě ani o tvých rodičích se tady nepíše,“ dodala Hermiona a sklapla učebnici, „protože profesorka Bagshotová nepsala o ničem pozdějším než o konci devatenáctého století. Už to ale chápeš? Godrikův Důl, Godric Nebelvír, Nebelvírův meč. Nemyslíš, že Brumbál počítal s tím, že tě ta souvislost napadne?“

„Jo, jasně…“

Harry nechtěl přiznat, že když navrhoval návštěvu Godrikova Dolu, na Nebelvírův meč přitom vůbec nepomyslel. Pro něho byla vesnička přitažlivá hroby jeho rodičů, domem, v němž jen o vlásek unikl smrti, a také kvůli Batyldě Bagshotové.

„Vzpomínáš, co říkala Muriel?“ zeptal se po chvíli.

„Kdo?“

„Vždyť víš,“ zaváhal na okamžik, protože nechtěl vyslovit Ronovo jméno. „Ginnyina prateta. Na svatbě. Ta, co říkala, že máš vyzáblé kotníky.“

„Ach tak,“ hlesla Hermiona.

Byl to ožehavý okamžik, Harrymu bylo jasné, že Hermiona vycítila, jak se vyhnul Ronovu jménu. Honem proto pokračoval. „Říkala, že Batylda Bagshotová dodnes žije v Godrikově Dole.“

„Batylda Bagshotová,“ zamumlala Hermiona a přejížděla ukazováčkem po jménu vytlačeném do desek Dějin čar a kouzel. „No, počítám, že…“

Vyjekla a zalapala po dechu tak dramaticky, že se Harrymu málem zastavilo srdce; vytáhl hůlku, ohlédl se ke vchodu do stanu a napůl čekal, že uvidí ruku, jak se mezi celtovými chlopněmi dere dovnitř, nebylo tam ale nic.

„Co je?“ zeptal se napůl rozčileně a napůl s úlevou. „Co tě to popadlo? Myslel jsem, žes viděla přinejmenším Smrtijeda, jak rozepíná stan…“

„Harry, co když má ten meč Batylda? Co když jí ho Brumbál svěřil do úschovy?“

Harry se nad tou možností zamyslel. Batylda byla dnes už neobyčejně stará a podle toho, co říkala Muriel, jí strašilo ve věži. Je pravděpodobné, že Brumbál ukryl Nebelvírův meč právě u ní? Pokud to skutečně udělal, měl Harry pocit, že přenechal až příliš mnoho věcí náhodě – ani náznakem mu neprozradil, že pravý meč nahradil falešnou kopií, a jediným slovem se nikdy nezmínil o svém přátelství s Batyldou. Teď ale nebyla vhodná chvíle k tomu, aby Hermioninu teorii zpochybňoval, rozhodně ne v okamžiku, kdy byla tak překvapivě ochotná podvolit se jeho nejvroucnějšímu přání.

„Jo, to se docela dobře mohlo stát! Tak co, vypravíme se do Godrikova Dolu?“

„Ano, ale budeme si to muset důkladně promyslet, Harry.“ Napřímila se a Harry na ní viděl, že vyhlídky na nějaký konkrétní plán jí zvedly náladu právě tak jako jemu. „Především si budeme muset nacvičit společné přemisťování pod neviditelným pláštěm a možná by také bylo rozumné použít zastírací kouzla, pokud se totiž nerozhodneme pojistit se stoprocentně – mnoholičným lektvarem. V tom případě budeme muset sehnat něčí vlasy. Popravdě řečeno myslím, že by to bylo lepší, Harry, řekla bych, že čím důklad něji změníme podobu, tím líp…“

Harry ji nechal mluvit, přikyvoval a hlasitě přitakával, kdykoli se na okamžik odmlčela, v myšlenkách byl ale někde úplně jinde. Poprvé od okamžiku, kdy zjistil, že meč uložený u Gringottových je podvrh, cítil opravdové vzrušení.

Už brzo se měl podívat domů, vrátit se do míst, kde kdysi žila jeho rodina. Nebýt Voldemorta, právě v Godrikově Dole by vyrůstal a trávil by tam i každé školní prázdniny. Mohl by k sobě zvát domů na návštěvu kamarády… možná by dokonce měl i bratry a sestry… a byla by to jeho matka, kdo by mu upekl dort k sedmnáctým narozeninám. Život, o který byl připraven, mu sotva kdy připadal tak skutečný jako v tomto okamžiku, kdy věděl, že už zanedlouho uvidí místo, kde mu ho Voldemort sebral. Když si ten večer odešla Hermiona lehnout, vylovil Harry tiše z její korálkové kabelky svůj batoh a z batohu vytáhl album fotografií, které mu před tak dávnou dobou věnoval Hagrid. Poprvé po několika měsících znovu procházel staré snímky rodičů, kteří se z nich usmívali a mávali na něj. Fotografie byly jedinou památkou, která mu na ně dnes zbývala.

Harry by se byl ochotně do Godrikova Dolu vypravil hned následujícího dne, Hermiona se na to ale dívala jinak. Protože byla přesvědčená, že Voldemort očekává, že se Harry na místo smrti svých rodičů dřív nebo později vrátí, odmítala se vydat na cestu dřív, než si budou jisti, že svoji pravou podobu co možná nejdůkladněji zamaskovali. Trvalo proto celý týden – během něho si potají opatřili vlasy nic netušících mudlů, kteří chodili po vánočních nákupech, a skrčení spolu pod neviditelným pláštěm se cvičili v přemisťování – než usoudila, že jsou dostatečně připraveni.

Měli v úmyslu přemístit se do vesnice pod pláštíkem tmy, takže bylo už pozdní odpoledne, když se konečně napili mnoholičného lektvaru. Harry se proměnil v postaršího mudlu s řídnoucími vlasy a Hermiona v jeho drobnou, velice nenápadnou manželku. Korálkovou kabelku obsahující všechen jejich momentální majetek (s výjimkou viteálu, který měl Harry pověšený kolem krku) si Hermiona nacpala do vnitřní kapsy kabátu, zapnutého na všechny knoflíky. Harry přes oba přehodil neviditelný plášť, pak se na místě o točili a znovu se vnořili do dusivé temnoty.

Když Harry otevřel oči, bušilo mu srdce až v hrdle. Drželi se s Hermionou za ruce a stáli na zasněžené cestě pod temně modrou oblohou, na níž nezřetelně blikotaly první noční hvězdy. Po obou stranách úzké silničky stály venkovské chalupy, v jejichž oknech se třpytily vánoční ozdoby. Malý kousek před nimi označovala zlatá záře veřejného osvětlení střed vesnice.

„Taková spousta sněhu!“ postěžovala si Hermiona šeptem pod pláštěm. „Mělo nás napadnout, že tu bude sníh. Po všech těch pečlivých přípravách za námi budou zůstávat stopy. Musíme je zahladit – ty běž první a já se o to postarám.“

Harrymu se příliš nechtělo vejít do vesnice pod pláštěm, jako když v cirkuse dva klauni předvádějí koně, a ještě za sebou kouzlem zahlazovat stopy.

„Co kdybychom si ten plášť sundali?“ navrhl, a když se Hermiona zatvářila vystrašeně, dodal: „No tak, vypadáme přece úplně jinak a stejně venku nikdo není.“

Zastrčil si plášť pod kabát, takže dál už mohli jít zcela volně. Ledově studený vítr je štípal do tváří, když míjeli další stavení. Kterékoli z nich mohlo být tím, kde kdysi bydleli James a Lily nebo v němž dnes bydlí Batylda. Harry si pozorně prohlížel domovní dveře, sněhem zasypané střechy i kryté verandy a čekal, jestli některý z těch domků třeba nepozná, přestože si v hloubi duše uvědomoval, že je to nemožné – vždyť mu bylo jen něco málo přes rok, když odtud navždy odešel. Vlastně si ani nebyl j istý, jestli by si vůbec toho domku povšiml, kdyby šel kolem něj, protože nevěděl, co všechno se stalo, než zemřeli ti, kdo použili Fideliovo zaklínadlo. Pak se úzká ulička, jíž se ubírali, stočila doleva a před nimi se objevila malá náves v srdci vesnice.

Uprostřed návsi stála jakási socha připomínající válečný památník, kolem dokola ověšená barevnými světly a částečně zastíněná vánočním stromkem, jehož větve se komíhaly ve větru. Viděli několik obchodů, poštu, hostinec a malý kostelík s okny z barevného skla, která zářila přes celou náves jako blýskavé drahokamy.

Sníh byl v těchto místech udusaný – lidé, kteří po něm celý den chodili, ho ušlapali tak, že byl tvrdý a kluzký jako led. Po návsi před nimi sem a tam přecházeli vesničané, jejichž postavy se vždy jen letmo objevily ve světle pouličních lamp. Na okamžik k nim dolehl smích a veselá hudba, když se otevřely a zavřely dveře hostince, a potom začal někdo v kostelíku zpívat koledy.

„Dnes je asi Štědrý den, Harry!“ vyhrkla Hermiona.

„Vážně?“

Vzhledem k tomu, že už celé týdny neviděli noviny, ztratil Harry přehled o tom, který je den.

„Určitě,“ přikývla Hermiona s očima upřenýma na kostelík. „Všichni… všichni budou ležet tam, viď? Tvoje máma a táta? Vidím za kostelem hřbitov.“

Harry pocítil záchvěv něčeho, co nebylo pouhé vzrušení, ale spíše strach. Teď, když byl tak blízko, zaváhal a nebyl si jistý, jestli chce doopravdy hřbitov vidět. Hermiona nejspíš jeho pochybnosti vycítila, protože ho vzala za ruku, poprvé se ujala vedení a táhla ho za sebou. Došli ale sotva do poloviny návsi, když se zarazila, jako by zkameněla.

„Podívej, Harry!“

Ukazovala na válečný památník. Když kolem něj procházeli, proměnil se. Místo obelisku popsaného sloupcem jmen tu stálo sousoší tří postav: obrýleného muže s nepoddajnými vlasy, dlouhovlasé ženy s hezkým laskavým obličejem a maličkého chlapce choulícího se v matčině náruči. Hlavy jim všem pokrýval sníh podobný nadýchaným bílým čepicím.

Harry přistoupil blíž a zadíval se rodičům do tváří. Ani ve snu ho nikdy nenapadlo, že by mohli mít svůj pomník… Bylo neobyčejně zvláštní vidět sám sebe vytesaného z kamene – spokojené děcko bez jizvy na čele…

„Tak pojď,“ zamumlal, když se dostatečně vynadíval, a oba se otočili a znovu zamířili ke kostelu. Když přecházeli silnici, ohlédl se přes rameno. Socha už se zase proměnila ve válečný památník.

Blížili se ke kostelu a zpěv byl čím dál hlasitější. Harrymu se až sevřelo hrdlo, tak živě mu koleda připomněla Bradavice, Protivu zplna hrdla hulákajícího přisprostlé verze koled zpod brnění stojících kolem, Velkou síň s dvanácti vánočními stromy, Brumbála v čepici, kterou vyhrál v jakési tombole, Rona v ručně pleteném svetru…

Vedle hlavního vchodu na hřbitov byla uzounká boční dvířka. Hermiona do nich strčila, co nejtišeji je otevřela a pak se jimi jeden za druhým protáhli dovnitř. Po obou stranách kluzké pěšiny vedoucí ke kostelním dveřím ležela hluboká vrstva nedotčeného sněhu. Sešli z pěšiny do závějí a zanechávali za sebou ve sněhu široké brázdy, když kostel obcházeli a drželi se ve stínu pod jasně zářícími okny.

Za kostelem vystupovalo jako z bělomodré pokrývky několik řad zasněžených náhrobků a světlo z barevných okenních tabulek svatostánku zanechávalo všude tam, kam dopadalo, oslnivě rudé i zlaté a zelené skvrny. Harry sevřel prsty v kapse kabátu co nejpevněji rukojeť hůlky a zamířil k nejbližšímu hrobu.

„Podívej, leží tady nějaký Abbott, třeba tu má Hannah nějakého dávno zapomenutého příbuzného!“

„Nekřič tolik,“ napomenula ho prosebným tónem Hermiona.

Brodili se sněhem stále hlouběji do nitra hřbitova, proráželi závěje a zanechávali v nich stopy, zastavovali se a četli nápisy na starých náhrobních kamenech a každou chvíli s přimhouřenýma očima hleděli do tmy, aby si byli absolutně jistí, že kromě nich na hřbitově nikdo není.

„Tady, Harry!“

Hermiona byla dvě řady náhrobků od něj. Musel se k ní prodrat závějí a srdce mu přitom v hrudi bušilo jako na poplach.

„Je to…?“

„Ne, ale podívej se!“

Ukazovala na tmavý kámen. Harry se sklonil a spatřil, na co ukazuje. Na zmrzlé, lišejníkem porostlé žulové desce stálo Kendra Brumbálová a kousek níž, pod datem jejího narození a úmrtí, bylo později připsáno a její dcera Ariana. Dole byl navíc připojen citát:

Kde leží tvůj poklad,

tam bude i tvé srdce.

To znamenalo, že Rita Holoubková a Muriel se přinejmenším v části svých informací nemýlily. Brumbálova rodina tu skutečně žila a někteří její členové tu i zemřeli.

Vidět hrob na vlastní oči bylo horší než o něm číst. Harry se neubránil myšlenkám na to, že on i Brumbál měli na zdejším hřbitově hluboko zapuštěné kořeny a že mu o tom měl Brumbál říct. Přesto ředitele nikdy nenapadlo o tomto poutu, jež je pojilo, Harryho zpravit. Mohli hřbitov navštívit společně. Harry si na okamžik v duchu představoval, jaké by to bylo, kdyby sem s Brumbálem přišel, jak by to stmelilo jejich vzájemný vztah a jak mnoho by to pro něj znamenalo. Vše ale nasvědčovalo tomu, že pro Brumbála byla skutečnost, že jejich rodiny odpočívají bok po boku na tomtéž hřbitově, pouhou bezvýznamnou shodou okolností a pravděpodobně se nijak nedotýkala úkolu, jehož splnění po Harrym požadoval.

Hermiona se na Harryho dívala a Harry byl vděčný za to, že jeho obličej zakrývají stíny. Ještě jednou si přečetl nápis na náhrobním kameni. Kde leží tvůj poklad, tam bude i tvé srdce. Nevěděl, jak si má ta slova vyložit. Vybíral je nepochybně Brumbál, který byl po matčině smrti nejstarším zbývajícím členem rodiny.

„Víš jistě, že se nikdy nezmínil…?“ začala Hermiona.

„Nikdy,“ přerušil ji stroze Harry. „Pojďme hledat dál,“ dodal ještě, otočil se a v duchu si přál, aby ten kámen nikdy neviděl. O tohle vzrušené rozechvění s příměsí zášti rozhodně nestál.

„Tady!“ vyjekla znovu ze tmy Hermiona o chviličku později. „Vlastně ne, promiň. Zdálo se mi, že je tam napsáno Potter.“

Otírala rukou drolící se mechovitý náhrobní kámen a trochu zamračeně si ho prohlížela.

„Pojď sem na okamžik, Harry.“

Harry se nechtěl opět nechat svést od cíle svého hledání, a jen neochotně se k ní proto vracel hlubokým sněhem.

„Co je?“

„Podívej se na tohle!“

Byl to nesmírně starý hrob a náhrobní kámen byl tak omšelý, že Harry stěží rozeznával jméno. Hermiona ukazovala na symbol pod ním.

„To je to znamení z knihy, Harry!“

Pozorně pohlédl na místo, na které ho upozorňovala. Kámen byl tak ohlazený, že se sotva dalo poznat, co je do něj vytesané, doopravdy se ale zdálo, že se pod téměř nečitelným jménem nachází nějaké trojhranné znamení.

„Jo… mohlo by to být…“

Hermiona rozsvítila hůlku a namířila ji na jméno na náhrobním kameni.

„Píše se tu Ig… myslím, že Ignotus…“

„Pokud ti to nevadí, budu dál hledat rodiče,“ sdělil jí Harry poněkud kousavým tónem, vydal se dál a nechal ji přikrčenou u starého hrobu.

Tu a tam poznával nějaké příjmení, s nímž se jako s Hannah Abbottovou seznámil v Bradavicích. V některých případech bylo na hřbitově zastoupeno několik generací stejné kouzelnické rodiny – podle dat na náhrobních kamenech Harry soudil, že buď vymřely, nebo se jejich dnešní příslušníci z Godrikova Dolu odstěhovali. Nořil se stále hlouběji mezi hroby a pokaždé, když dospěl k novému náhrobnímu kameni, cítil drobné bodnutí nervózního očekávání.

Tma i okolní ticho jako by se znenadání, zato znatelně prohloubily. Harry se ustaraně rozhlédl, protože okamžitě pomyslel na mozkomory, pak si ale uvědomil, že zpěv koled ustal a že se v dáli ztrácí i hovor a ševel návštěvníků kostela, kteří vycházeli zpět na náves. V kostele právě někdo zhasl.

Pak se ze tmy pouhých pár metrů od něj potřetí ozval Hermionin jasný a zřetelný hlas.

„Tady jsou, Harry – tady u mě!“

Z jejího tónu poznal, že tentokrát jsou to doopravdy jeho matka a otec. Zamířil k ní s pocitem, jako by ho na prsou tlačilo něco těžkého. Byl to stejný pocit, jaký se ho zmocnil bezprostředně po Brumbálově smrti – žal, který mu doslova drtivě doléhal na srdce.

Náhrobní kámen stál jen dvě řady za Kendřiným a Arianiným hrobem. Byl stejně jako Brumbálův náhrobek vytesaný z bílého mramoru, takže písmo na něm bylo snadno čitelné, a zdálo se, jako by zářil do tmy. Harry si nemusel klekat ani přistupovat příliš blízko, aby přečetl slova, která do něj byla vyryta.

James Potter

nar. 27. března 1960

zem. 31. října 1981

Lily Potterová

nar. 30. ledna 1960

zemř. 31. října 1981

Posledním nepřítelem,

který bude zničen,

je smrt.

Harry si nápis četl pomalu, jako by měl jen jedinou příležitost pochopit jeho smysl, a poslední větu přečetl nahlas.

„Posledním nepřítelem, který bude zničen, je smrt…“ Napadla ho děsivá myšlenka, která v něm vyvolala cosi blížícího se panice. „Není to snad zásada Smrtijedů? Co dělá tady?“

„Neznamená to, že by chtěli zvítězit nad smrtí v tom smyslu, v jakém to myslí Smrtijedi, Harry,“ vysvětlovala mu laskavým hlasem Hermiona. „Znamená to… vždyť víš… život po smrti. Posmrtný život.“

Jenže oni nejsou naživu, pomyslel si Harry, jsou mrtví. Prázdná slova nemohla nijak zakrýt skutečnost, že zteřelé ostatky jeho rodičů leží pod kamenem a sněhem, lhostejné a nevědomé. Slzy mu vytryskly dřív, než je stačil zarazit, horké slzy, které mu na tvářích okamžitě zamrzaly, a jaký mělo smysl je otírat nebo tajit? Nechal je volně kanout, rty měl pevně sevřené a upřeně hleděl do vysokého sněhu, který jeho očím zakrýval pohled na místo, kde spočívaly Jamesovy a Lilyiny ostatky, dnes už nepochybně jen kosti nebo prach. Neuvědomovaly si a nezáleželo jim na tom, že tak blízko stojí jejich žijící syn, jehož srdce dosud tluče, který je díky jejich oběti naživu a který si v této chvíli napůl přeje, aby spal pod sněhem s nimi.

Hermiona ho znovu uchopila za ruku a pevně ji tiskla. Nedokázal se na ni podívat, ale opětoval stisk její ruky; aby se uklidnil a získal znovu rovnováhu, nabíral teď do plic hluboké štiplavé doušky nočního vzduchu. Měl s sebou přinést něco, co by jim dal, jenže na to vůbec nepomyslel a všechno, co na hřbitově rostlo, bylo bezlisté a zmrzlé. Hermiona ale zvedla hůlku, opsala ve vzduchu kruh a přímo před jejich očima rozkvetl věnec uvitý z čemeřice. Harry ho chytil a položil ho rodičům na hrob.

Jakmile vstal, cítil, že musí odejít; měl dojem, že už by tam nevydržel ani okamžik. Položil Hermioně ruku kolem ramen, Hermiona mu svoji ruku ovinula kolem pasu, mlčky se otočili a odcházeli sněhem kolem Brumbálovy matky a sestry, vraceli se k potemnělému kostelíku a k úzkým bočním dvířkům skrytým ve tmě.

kapitola sedmnáctá

Batyldino tajemství

„Stůj, Harry.“

„Co je?“

Právě došli k hrobu onoho neznámého Abbotta.

„Tamhle někdo je. Někdo nás pozoruje. Poznám to, je tam v tom křoví.“

Zůstali úplně nehybně stát, drželi se za ruce a upřeně zírali do temného houští, které lemovalo okraj hřbitova. Harry nic neviděl.

„Víš to jistě?“

„Viděla jsem, jak se tam něco pohnulo. Přísahala bych, že jsem viděla…“

Vyprostila ruku z jeho sevření, aby mohla uchopit hůlku.

„Vypadáme jako mudlové,“ připomněl jí Harry.

„Mudlové, kteří právě položili květiny na hrob tvých rodičů! Jsem si jistá, že tam někdo je, Harry!“

Maně si vzpomněl na Dějiny čar a kouzel. Podle toho, co se v nich psalo, na hřbitově strašilo – co kdyby… Pak ale zaslechl cosi zašustit a viděl, jak se z keře, na který před chviličkou Hermiona ukazovala, vznesl obláček zvířeného sněhu. Duchové by se nebrodili sněhem.

„To bude kočka,“ prohlásil po vteřině či po dvou, „nebo nějaký pták. Kdyby to byl Smrtijed, už bychom byli mrtví. Bude ale lepší, když odtud vypadneme.“

Když se ubírali pryč ze hřbitova, neustále se ohlíželi. Harrymu, který si nepřipadal ani zdaleka tak suverénně, jak předstíral, když uklidňoval Hermionu, se ulevilo, když došli k vrátkům a ocitli se na kluzkém chodníku. Znovu přes sebe přetáhli neviditelný plášť. V hostinci bylo víc lidí než předtím, četné hlasy teď uvnitř prozpěvovaly tutéž koledu, kterou slyšeli, když přicházeli ke kostelu. Harry chvilku uvažoval, nemá-li navrhnout, aby se šli schovat dovnitř, než ale stačil promluvit, Hermiona ho předběhla. „Pojďme tudy,“ zamumlala a zatáhla ho do tmavé ulice, která ústila z vesničky opačným směrem, než odkud přišli. Harry viděl až na její konec, kde stála poslední stavení a ulice se znovu měnila v otevřenou venkovskou silničku. Šli, jak nejrychleji se odvážili, míjeli okna rozzářená různobarevnými světly a za záclonami viděli obrysy vánočních stromků.

„Jak najdeme Batyldin dům?“ zeptala se Hermiona. Pořád se trochu třásla zimou a ohlížela se přes rameno. „Harry? Na co myslíš, Harry?“ Zatahala ho za rukáv, ale nereagoval na to. Upřeně zíral na temný obrys domku až na samém konci vesničky. V příštím okamžiku přidal do kroku a Hermionu táhl za sebou tak rychle, až jí na zledovatělé zemi trochu podkluzovaly nohy.

„Harry…“

„Podívej… jen se na to podívej, Hermiono…“

„Nic nevidím… ach!“

Harry to viděl zcela zřetelně – Fideliovo zaklínadlo zřejmě přestalo působit v okamžiku, kdy James a Lily zemřeli. Živý plot zplaněl a zdivočel za oněch šestnáct let, která uplynula ode dne, kdy ho – mimino – vytáhl Hagrid z trosek, z nichž dnes čněly trsy trávy, sahající jim až po pás. Jeho zbytky byly kompletně pokryté tmavým břečťanem a sněhem, pravá část horního patra byla ale rozmetaná na kusy. Harry si domyslel, že právě tam proti němu Voldemort vyslal nepovedenou kletbu. Teď stáli s Hermionou u branky a zírali na sutiny domku, který kdysi musel být právě tak hezký jako sousední stavení.

„To bych ráda věděla, proč dům nikdy nikdo neopravil,“ zašeptala Hermiona.

„Třeba ani nejde opravit,“ odpověděl Harry. „Třeba je to stejné jako u zranění; když tě poraní černá magie, taky se to nedá vyhojit.“

Vysunul ruku zpod pláště a položil ji na zasněženou branku pokrytou tlustou vrstvou rzi. Nechtěl ji ani otevřít, chtěl prostě pod prsty ucítit nějakou část domu.

„Snad nechceš jít dovnitř? Nevypadá to bezpečně, mohlo by se to – ach Harry, podívej!“

To, co spatřili, vyvolal zřejmě dotek Harryho ruky na brance. Ze země se před jejich očima uprostřed houští kopřiv a plevele vynořila jako nějaká fantastická, rychle rostoucí květina pamětní dřevěná deska, na níž se leskla zlatá písmena:

Na tomto místě, v noci 31. října 1981, přišli o život Lily a James Potterovi. Jejich syn Harry zůstává jediným kouzelníkem, o němž je známo, že přežil vražednou kletbu. Tento dům, pro mudly neviditelný, zůstal ponechán v poničeném stavu jako památka na manžele Potterovy a coby připomínka zla a násilí, jež zničilo jejich rodinu.

A kolem těchto úhledně vyvedených slov byly čmáranice, které sem přidali kouzelníci a čarodějky, když se přišli poklonit místu, kde unikl smrti chlapec, který zůstal naživu. Někteří připsali věčným inkoustem svá jména, jiní do dřeva vyryli jen své iniciály a ještě jiní tu zanechali různé vzkazy. Ty nejnovější, zářivě svítící na šestnáctileté vrstvě kouzelných zápisů, vesměs vyjadřovaly totéž.

Hodně štěstí, Harry, ať jsi kdekoli. – Kdybys tohle někdy četl, Harry, stojíme všichni při tobě! – Ať žije Harry Potter!

„Nemají na tu desku co čmárat!“ rozčilovala se popuzeně Hermiona.

Harry však zářil radostí.

„Je to paráda! Jsem rád, že na ni čmárají. Sám bych…“

Zarazil se v půli věty. Ulicí k nim kulhavým krokem mířila nějaká teple nabalená postava, jejíž silueta se rýsovala v jasných světlech vzdálené návsi. Ačkoli se to stěží dalo přesně určit, pomyslel si Harry, že to bude žena. Pohybovala se pomalu, jako by byla buď vyděšená, nebo se obávala, že na zasněžené zemi uklouzne. Nahrbená záda, obtloustlá figura a šouravý krok, to všechno vzbuzovalo dojem, že je značně pokročilého věku. Mlčky sledovali, jak se k nim blíží. Harry čekal, jestli neuhne a nezamíří k některé z chalup, jež míjela, instinktivně ale věděl, že to neudělá. Konečně se zastavila pouhých pár metrů od nich, uprostřed zmrzlé vozovky, tváří k nim.

Hermiona do Harryho šťouchla, sotva to ale bylo třeba. Dalo se téměř vyloučit, že by žena před nimi byla mudla: stála tu a zírala na dům, který by pro ni musel být absolutně neviditelný, kdyby nebyla čarodějkou. I kdyby ovšem byla čarodějkou, bylo by nanejvýš podivínské vydat se v takový mrazivý večer prohlédnout si starou zříceninu. Podle všech běžných kouzelnických pravidel navíc platilo, že neměla jeho ani Hermionu vůbec vidět, a Harry měl přesto prapodivný pocit, že o nich nejen ví, ale že také přesně ví, co jsou zač. Právě když dospěl k tomuto nepříjemnému závěru, pokynula neznámá rukou v rukavici, jako by ho k sobě volala.

Hermiona se k němu přimkla pod pláštěm těsněji, až se mu její paže zaryla do žeber.

„Jak to, že o nás ví?“

Zavrtěl hlavou. Žena mu opět pokynula, tentokrát ještě energičtěji. Harryho napadala spousta důvodů, proč její výzvě nevyhovět, čím déle ale proti sobě na opuštěné ulici stáli a dívali se na sebe, tím pevnější bylo jeho přesvědčení, že ví, kdo to je.

Bylo snad možné, že na ně celé ty dlouhé měsíce čekala? Že jí to Brumbál nařídil a ujistil ji, že se Harry dřív nebo později určitě objeví? Není nanejvýš pravděpodobné, že to byla ona, kdo se pohnul tam ve stínu na hřbitově, odkud je pak sledovala až sem? I schopnost vycítit jejich přítomnost naznačovala nějaké mocné brumbálovské kouzlo, s jakým se dosud nesetkal.

Když se konečně rozhodl promluvit, Hermiona vyjekla a nadskočila.

„Vy jste Batylda?“

Nabalená postava přikývla a znovu mu pokynula.

Harry a Hermiona se na sebe pod pláštěm podívali. Harry tázavě zvedl obočí a Hermiona téměř neznatelně, nervózně přikývla.

Vykročili k ženě, která se rázem otočila a kulhavě zamířila zpět stejnou cestou, kterou přišla. Provedla je kolem několika domků a potom zabočila k zahradní brance jednoho z nich. Šli za ní po pěšině přes zahrádku skoro stejně neudržovanou a zarostlou, jako byla ta, kterou právě opustili. Chvíli se u domovních dveří potýkala s klíčem, pak je otevřela, ustoupila stranou a nechala je vejít.

Voněla dost nevábně, nebo se možná ten puch táhl z jejího domu; Harry nakrčil nos, když kolem ní vklouzl dovnitř a sundal si plášť. Teprve teď, když stál vedle ní, si uvědomil, jak je maličká – shrbená stářím měla hlavu sotva v úrovni jeho hrudi. Zavřela za nimi dveře kloubnatou rukou s výrazně promodralým mramorováním, otočila se od olupující se zdi k Harrymu a zahleděla se mu do tváře. Oči měla povleklé šedým zákalem a zapadlé v záhybech průsvitné kůže a celý obličej posetý prasklými žilkami a jaterními skvrnami. Harry by byl rád věděl, jestli ho vůbec vidí, a napadlo ho, že v nejlepším případě ho vnímá jen jako toho proplešatělého mudlu, jehož podobu si přivlastnil.

Pach stáří, prachu, nepraného oblečení a zatuchlého jídla ještě zesílil, když si stáhla černý šátek prožraný moly, pod nímž se objevily řídké bílé vlasy a zřetelně prosvítající kůže.

„Batylda?“ opakoval Harry.

Stařena opět přikývla. Harry si náhle uvědomil medailonek, který mu spočíval na kůži. Ta věc, jež se uvnitř skrývala a občas tikala či tepala, se probudila: i skrze chladné zlato cítil, jak pulzuje. Věděla snad či tušila, že předmět, který ji dokáže zničit, je nablízku?

Batylda se kolem nich přešourala, Hermionu odstrčila, jako by ji neviděla, a zmizela ve dveřích, za nimiž se zřejmě nacházel obývací pokoj.

„Nějak se mi to nelíbí, Harry,“ vydechla Hermiona.

„Ale jdi, vždyť je jako věchýtek,“ uklidňoval ji Harry, „myslím, že bychom si s ní poradili, kdyby bylo třeba. Měl jsem ti to asi říct, ale já vím, že není úplně normální. Muriel tvrdila, že jí straší ve věži.“

„Pojďte!“ zavolala na ně Batylda z vedlejšího pokoje.

Hermiona sebou škubla a chytila se Harryho za paži.

„To bude dobré,“ ubezpečil ji a vedl za sebou do obývacího pokoje.

Batylda třaslavě cupitala sem a tam a zapalovala svíčky, pokoj však byl dál jen velice spoře osvětlený a navíc neuvěřitelně špinavý. Pod nohama jim chřupala tlustá vrstva prachu a k Harryho nosu se přes pach vlhkosti a plísně doneslo ještě něco horšího, něco jako puch zkaženého masa. Přemýšlel, jak je to asi dlouho, co za Batyldou někdo naposledy zašel, aby zkontroloval, jestli je u ní doma všechno v pořádku. Navíc to vypadalo, že zapomněla své čarodějné dovednosti, protože svíčky zapalovala neohrabaně rukou, a neustále přitom hrozilo, že si podpálí i širokou plandavou krajkovou manžetu.

„Když dovolíte, já to udělám,“ nabídl se Harry a vzal jí zápalky z ruky. Stála a dívala se, jak zapaluje oharky svíček rozmístěných po celém pokoji na kávových podšálcích, vratce přilepených na kupách knih a na stolcích přeplněných popraskanými a plísní potaženými hrnečky.

Poslední svíčku objevil na horní desce nakloněné komody, kde stála také obrovská spousta zarámovaných fotografií. Když se plamínek svíčky rozhořel, rozzářil se i jeho mihotavý odraz na zaprášených sklech a stříbrných rámečcích. Harry na snímcích spatřil několik sotva postřehnutelných pohybů. Zatímco se Batylda potýkala s poleny, která chtěla přihodit do krbu, zamumlal tiše: „Tergeo.“ Prach z fotografií zmizel a Harry okamžitě postřehl, že v těch největších a nejzdobnějších rámečcích přinejmenším půl tuctu snímků chybí. Zauvažoval, zdali je odstranila Batylda nebo někdo jiný, a vtom jeho pozornost upoutala fotografie stojící téměř úplně vzadu. Dychtivě ji popadl.

Ze stříbrného rámečku se na něj lenivě a pobaveně usmíval zlatovlasý zloděj – onen mladík, kterého viděl sedět na Gregorovičově okenním parapetu. A v tomtéž okamžiku si vzpomněl, kde toho neznámého kluka viděl – v Životě a lžích Albuse Brumbála, držel se s náctiletým Brumbálem kolem ramen. Tam, do Ritiny knihy, také nepochybně zmizely všechny chybějící fotografie.

„Paní – slečno – Bagshotová?“ vypravil ze sebe lehce roztřeseným hlasem. „Kdo je tohle?“

Batylda stála uprostřed pokoje a dívala se na Hermionu, která jí pomáhala zapálit oheň v krbu.

„Slečno Bagshotová,“ opakoval Harry a zamířil k ní s fotografií, právě když z krbu vyšlehly první plameny. Batylda na zvuk jeho hlasu vzhlédla a viteál na jeho hrudi se rozbušil rychleji.

„Co je to za člověka?“ zeptal se Harry a přistrčil jí fotografii až k očím.

Chviličku na ni s vážným výrazem zírala a pak vzhlédla k Harrymu.

„Víte, co je to za člověka?“ opakoval a mluvil přitom mnohem pomaleji a hlasitěji než obvykle. „Kdo je ten chlapík? Znáte ho? Víte, jak se jmenuje?“

Batylda na něj vrhla jen vyhýbavý pohled a Harry pocítil zoufalé zklamání. Jak se Ritě Holoubkové podařilo najít klíč k Batyldiným vzpomínkám?

„Co je to za člověka?“ opakoval hlasitě.

„Co to děláš, Harry?“ chtěla vědět Hermiona.

„Tenhle snímek, Hermiono – je na něm ten zloděj, co kradl u Gregoroviče. Prosím!“ otočil se znovu k Batyldě. „Kdo je to?“

Batylda na něj ale jen zírala.

„Proč jste chtěla, abychom sem šli s vámi, paní – slečno – Bagshotová?“ přidala se Hermiona také zvýšeným hlasem. „Chtěla jste nám něco říct?“

Batylda nedala ničím najevo, zda slyšela Hermioninu otázku, přišourala se trochu blíž k Harrymu, nepatrně zakývala hlavou a pohlédla do předsíně.

„Máme odejít?“ zeptal se Harry.

Znovu zakývala hlavou, tentokrát ale nejdřív ukázala na něj, potom na sebe a nakonec na strop.

„Aha, už chápu… Myslím, že chce, abych s ní šel nahoru, Hermiono.“

„Tak dobrá,“ přikývla, „jdeme.“

Když ale vykročila ke dveřím, Batylda překvapivě energicky zavrtěla hlavou a znovu ukázala nejdřív na sebe a pak na Harryho.

„Chce, abych tam s ní šel jen já.“

„Proč?“ otázala se a její hlas se v pokoji ozářeném svíčkami rozlehl tak jasně a ostře, že stařena na ten hlasitý zvuk škubla hlavou.

„Třeba jí Brumbál přikázal, aby ten meč dala jen mně a nikomu jinému.“

„Vážně si myslíš, že ví, kdo jsi?“

„Ano,“ přisvědčil a pohlédl do mléčně zakalených očí, které se na něj upíraly. „Řekl bych, že to ví.“

„No tak dobrá, Harry, ale pospěš si.“

„Tak mě veďte,“ vyzval Batyldu.

Zjevně mu porozuměla, protože kolem něj šouravě zamířila ke dveřím. Harry se s konejšivým úsměvem ohlédl po Hermioně, nebyl si ale jistý, jestli si jeho pohledu všimla. Stála uprostřed vší té špíny ozářené svíčkami, paže si ovinula kolem těla a zadívala se na knihovnu. Ani ona, ani Batylda nepostřehly, že si Harry zastrčil fotografii neznámého zloděje i se stříbrným rámečkem pod bundu, než vyšel z pokoje.

Schodiště bylo příkré a úzké a Harry měl sto chutí podepřít Batyldu rukama za podsaditý zadek; měl totiž vážné obavy, že stařena ztratí rovnováhu a sesype se zády na něj. Batylda ale s tichým namáhavým sípáním pomalu vylezla až do prvního patra, okamžitě zabočila doprava a zavedla ho do ložnice s nízkým stropem.

V ložnici byla černočerná tma a vzduch pročpělý příšerným zápachem. Harry si stačil koutkem oka všimnout nočníku částečně zastrčeného pod postelí, pak ale Batylda zavřela dveře a i to málo, co zahlédl, pohltila tma.

„Lumos,“ šeptl a špička jeho hůlky se rozzářila. Vylekaně sebou škubl: vůbec totiž neslyšel, že Batylda během těch několika vteřin tmy přistoupila těsně k němu.

„Vy jste Potter?“ zeptala se šeptem.

„Ano, to jsem já.“

Pomalu, obřadně přikývla. Harry cítil, jak se viteál horečně roztepal, rychleji než jeho vlastní srdce. Byl to nepříjemný a znepokojivý pocit.

„Máte pro mě něco?“ zeptal se, Batyldu ale jeho rozsvícená hůlka zjevně vyvedla z míry.

„Máte pro mě něco?“ opakoval.

Nato Batylda zavřela oči a stalo se hned několik věcí naráz. Jeho jizva zaplála bolestí, viteál sebou škubl tak prudce, že viděl, jak se mu svetr na hrudi vyboulil, a temná páchnoucí ložnice se na okamžik zamžila a zmizela. Harry pocítil náhlé radostné vzrušení a slyšel se promluvit vysokým chladným hlasem: „Drž ho!“

Zapotácel se a stěny temné, ohavně smrduté místnosti jako by se kolem něj uzavřely a uvěznily ho. Vůbec nevěděl, co se to právě stalo.

„Máte pro mě něco?“ zeptal se potřetí, mnohem hlasitěji.

„Tady,“ šeptla a ukázala do kouta. Harry zvedl hůlku a pod oknem se zataženými záclonami rozeznal obrysy přeplněného nočního stolku.

Tentokrát nešla před ním a nevedla ho. S hůlkou nad hlavou se tedy opatrně, bokem soukal mezi ni a neustlanou postel. Raději nemínil z Batyldy spustit oči.

„Co to má být?“ zeptal se, když došel k nočnímu stolku, na němž se vršila obrovská hromada čehosi, co vypadalo a páchlo jako špinavé prádlo.

„Támhle,“ ukázala na tu beztvarou hroudu.

V okamžiku, kdy od Batyldy odvrátil oči a pátral v té nepřehledné změti po jílci meče a zářivém rubínu, učinila jakýsi podivný pohyb, který sotva zachytil koutkem oka. Poplašeně se otočil a ztuhl hrůzou: její staré tělo se sesunulo na zem a z místa, kde měla krk, se k němu plazil obrovitý had.

Had vyrazil přesně ve chvíli, kdy Harry zvedal hůlku, a zakousl se mu do předloktí takovou silou, že mu ji vyrazil z ruky; roztočila se a vylétla ke stropu, její světlo se chvíli bláznivě točilo po místnosti a pak zhaslo. Prudká rána ocasem do břicha vyrazila Harrymu dech. Zřítil se po zádech na noční stolek, dopadl na hromadu špinavého šatstva…

Překulil se na bok a jen o vlásek se vyhnul hadímu ocasu, který hlasitě praštil do stolku v místě, kde před pouhou vteřinou ležel. Když dopadl na podlahu, zasypaly ho střípky skleněné stolní desky.

Z přízemí se k němu doneslo Hermionino volání: „Harry?“

Nedokázal do plic nasát dost vzduchu, aby jí odpověděl. Nato ho těžká hladká masa přirazila k podlaze a cítil, jak mu klouže po těle, silná a svalnatá…

„Ne,“ zachroptěl přišpendlený k zemi.

„Ano,“ zasyčel hadí hlas. „Ano… nehýbej ssse… ani ssse nehni…“

„Accio… Accio hůlka…“

Nic se ale nestalo a Harry potřeboval obě ruce k tomu, aby se pokusil odtlačit od sebe hada, jehož smyčky se mu obtáčely kolem těla, vymačkávaly mu vzduch z plic a tvrdý viteál mu tlačily k hrudi jako kroužek ledu tepající životem jen pár centimetrů od jeho vlastního, panikou zachváceného srdce. Mozek mu zaplavovalo studené bílé světlo, v němž se ztrácely veškeré jeho myšlenky, utápěl se v něm jeho dech i vzdálené kroky, mizelo úplně všechno…

Na kůži na prsou mu tlouklo kovové srdce a náhle cítil, že letí, s vítězoslavným pocitem svištěl vzduchem bez koštěte a bez testrála…

Pojednou se v té kysele páchnoucí temnotě probral k vědomí, Nagini ho pustil. Pracně se vyškrábal na nohy a ve světle dopadajícím dovnitř z odpočívadla schodiště zahlédl siluetu hadího těla. Had vyrazil do útoku, Hermiona zaječela a uskočila, její kletba sražená stranou narazila do okna za záclonou a to se roztříštilo na kousky. Do místnosti se vehnal mrazivý vzduch, Harry se přikrčil, aby unikl další spršce rozbitého skla, noha mu ale uklouzla po něčem podobném tužce, byla to však jeho hůlka…

Sehnul se a rychle ji sebral, celá místnost teď ale byla plná hadích smyček a tlukoucího ocasu. Hermionu nebylo nikde vidět a Harry se na okamžik obával nejhoršího. Pak se ale ozvala hlasitá rána, zazářil záblesk rudého světla a had vylétl do vzduchu. Při letu udeřil Harryho tvrdě do obličeje a dál se smyčku za smyčkou sunul ke stropu. Harry pozvedl hůlku, sotva to ale udělal, projela mu jizvou bolest tak silná a mučivá, jakou nepocítil už léta.

„Přichází! Hermiono, on přichází!“

Jeho výkřik ještě nedozněl a had se vzteklým sykotem dopadl zpět na podlahu. Všechno se proměnilo v chaos, hadí ocas srážel police ze zdi a všude létaly porcelánové střepy. Harry přeskočil postel a pevně chytil temný stín, v němž rozpoznal Hermionu…

Hermiona zaječela bolestí, když ji přetáhl přes postel k sobě. Had opět vztyčil hlavu, Harry ale věděl, že se blíží něco mnohem horšího než Nagini, že je to možná už u branky, zdálo se mu, že se mu snad bolestí v jizvě rozskočí hlava…

Had znovu zaútočil, Harry se střemhlav vrhl vpřed a Hermionu táhl za sebou. Když had udeřil, Hermiona zaječela: „Confringo!“ Její zaklínadlo prolétlo místností, roztříštilo zrcadlo na šatní skříni, odrazilo se zpátky k nim a poletovalo mezi podlahou a stropem. Harry cítil, jak mu žár zaklínadla sežehl hřbet ruky. Do tváře ho řízl skleněný střep, on ale Hermionu nepustil, přeskočil z postele na rozlámaný noční stolek, odrazil se a prolétl s ní rozbitým oknem do prázdna. Hermionino zavřeštění se neslo nocí, když se ve vzduchu otočili…

A pak jizva na jeho čele povolila a rozevřela se: náhle byl Voldemortem, hnal se smrdutou ložnicí a dlouhýma bílýma rukama se křečovitě chytil okenního parapetu, když zahlédl, jak se plešatý muž s drobnou ženou přetočili a zmizeli. Vztekle zařval, jeho řev se smísil s ječením dívčího hlasu a nesl se ozvěnou k temným zahradám a kostelním zvonům odbíjejícím příchod Božího hodu…

A Voldemortův skřek byl Harryho skřekem, jeho bolest byla Harryho bolestí… že k tomu mohlo dojít právě tady, kde k tomu už jednou došlo… Tady, na dohled od domu, kde se na tenký vlásek přiblížil poznání, jaké to je, když člověk zemře… tak blízko smrti… Zachvátila ho příšerná bolest… něco ho vyrvalo z těla… Když ale nemá tělo, jak je možné, že ho tak strašlivě bolí hlava… jestliže je mrtvý, jak může cítit tak nesnesitelná muka, copak smrt bolest neutiší, neodejde snad…

Večer byl mokrý a větrný, přes náves právě kolébavým krokem přecházely dvě malé děti přestrojené za dýně, výlohy obchodů byly plné papírových pavouků a všemožných nevkusných mudlovských ozdob znázorňujících svět, v jehož existenci mudlové ve skutečnosti nevěřili… On sám neslyšně kráčel kupředu, ovládán oním pocitem odhodlání, síly a patřičnosti, který se ho při podobných příležitostech vždy zmocňoval… Nebyla to zloba… ta náležela slabším duším, než byla ta jeho… byl to spíš triumf, ano… na tuhle chvíli čekal, doufal, že přijde…

„Máte hezký kostým, pane!“

Viděl, jak klučíkovi mizí z tváře úsměv, když k němu doběhl tak blízko, že mohl nahlédnout pod kápi jeho pláště, viděl, jak jeho namalovaný obličej zakryl závoj strachu. Pak se dítě otočilo a uteklo… Přejel pod pláštěm prsty po rukojeti hůlky… stačil jediný prostý pohyb, a dítě už by nikdy nedoběhlo k matce… Bylo by to ale zbytečné, absolutně zbytečné…

Teď kráčel po jiné, temnější ulici a konečně se ocitl na dohled cíli své cesty; Fideliovo zaklínadlo bylo zlomeno, přestože obyvatelé domu o tom ještě nevěděli… Nadělal méně hluku než spadané listí poletující po chodníku, když došel až k temnému živému plotu a pohlédl přes něj…

Nezatáhli si ani záclony, takže naprosto zřetelně viděl, jak sedí v malém obývacím pokoji – vysoký tmavovlasý muž s brýlemi na očích, který bavil malého černovlasého chlapce v modrém pyžamku tím, že z hůlky vypouštěl obláčky různobarevného dýmu. Dítě se smálo a pokoušelo se kouř chytit, sevřít ho v drobounké pěstičce…

Otevřely se dveře a do pokoje vešla matka, říkala něco, co neslyšel, a dlouhé tmavorudé vlasy jí spadaly do obličeje. Teď otec zvedl synka do náruče a podal ho matce. Odhodil hůlku na pohovku, protáhl se a zívl…

Vrátka nepatrně zaskřípala, když do nich strčil a otevřel je, James Potter to ale neslyšel. Bílá ruka vytáhla zpod pláště hůlku a namířila jí na dveře, které se s rachotem rozletěly dokořán.

Překročil práh dřív, než do předsíně vběhl James. Bylo to snadné, až příliš snadné, dokonce ani nezvedl z pohovky hůlku…

„Lily, seber Harryho a běžte! To je on! Běžte! Utíkejte! Zdržím ho tady…“

Čím ho chce zdržet, když ani nemá v ruce hůlku… Zasmál se, než vypustil kletbu…

„Avada kedavra!“

Maličká předsíň se zaplnila zeleným světlem, které ozářilo kočárek přistrčený ke stěně, zábradlí schodiště se zalesklo jako hromosvod a James Potter padl k zemi jako loutka s přeříznutými vodicími šňůrami…

Z horního patra zaslechl její výkřik; byla v pasti, neměla se ale čeho bát, alespoň pokud si bude počínat jen trochu rozumně… Vyšel po schodech nahoru a s mírným pobavením naslouchal jejím pokusům zabarikádovat se před ním… ani ona u sebe neměla hůlku… Jak byli hloupí a jak důvěřiví… domnívali se, že přátelé jsou zárukou jejich bezpečí, že mohou v chvilkách klidu odložit zbraně…

Rozrazil dveře a jediným líným mávnutím hůlky odhodil stranou židli a spěšně nakupenou hromadu krabic… A už stála před ním s dítětem v náručí. Když ho spatřila, odložila syna do postýlky za svými zády a rozpřáhla paže, jako by to bylo něco platné, jako by doufala, že zakryje-li mu výhled, vybere si místo něho ji…

„Harryho ne, toho ne! Prosím, Harryho ne!“

„Ustup, ustup, ty hloupá holko… Tak dělej, uhni…“

„Harryho ne, prosím, ne! Vezměte si mě, zabijte radši mě…“

„Naposledy tě varuji…“

„Harryho ne! Prosím… mějte slitování… smilujte se… Harryho ne! Harryho ne! Prosím, udělám cokoli…“

„Ustup, tak ustup…“

Mohl ji přinutit, aby od postýlky ustoupila, připadalo mu ale bezpečnější vyřídit je všechny…

Vytryskl paprsek zeleného světla, prolétl místností a Lily padla jako její manžel. Chlapec za celou tu dobu vůbec nezaplakal; udržel se už na nohou, když se chytil tyček postýlky, a hleděl vetřelci do obličeje s jakýmsi bystrým zájmem. Možná si myslel, že je to jeho otec, který se skrývá pod pláštěm a baví ho dalšími světelnými efekty, že matka za chviličku se smíchem vyskočí…

Velice pečlivě namířil hůlkou do chlapcova obličeje. Chtěl vidět, jak se to stane, jak zničí tohle jediné nevysvětlitelné nebezpečí. Dítě se rozplakalo – teď už poznalo, že před ním nestojí James. Jeho pláč se mu nelíbil, už jako kluk nesnášel, když nejmenší děti v sirotčinci fňukaly…

„Avada kedavra!“

A pak přestal existovat – nezbylo z něj nic než bolest a děs a potřeboval se někde ukrýt, ne ale tady, v troskách pobořeného domu, kde vřískalo uvězněné dítě, ale někde daleko… daleko odtud…

„Ne,“ zasténal.

Had se šustivě plazil po špinavé a veteší poházené podlaze, zabil toho chlapce, přitom ale současně tím chlapcem byl…

„Ne…“

A nyní stál u rozbitého okna v Batyldině domě, pohroužen ve vzpomínkách na svoji největší prohru, a u nohou se mu mezi skleněnými a porcelánovými střepy plazil veliký had… Sklopil oči a spatřil něco… něco neuvěřitelného…

„Ne…“

„Harry, všechno je zas, jak má být, jsi v pořádku!“

Sklonil se k zemi a zvedl fotografii v rozbitém rámečku. Tady byl, ten neznámý zloděj, poberta, po němž pátral…

„Ne… upustil jsem ji… vypadla mi…“

„Harry, už je dobře, probuď se, tak se probuď!“

Byl Harry… Harry, ne Voldemort… a to, co slyšel šustit, nebyl had…

Otevřel oči.

„Harry,“ zašeptala Hermiona. „Jak se cítíš? Je ti dobře?“

„Ano,“ zalhal.

Byl ve stanu a ležel na jednom z dolních lůžek pod tlustou vrstvou pokrývek. Podle panujícího ticha a barvy chladného nevýrazného světla nad plátěnou střechou mu bylo jasné, že se venku právě rozednívá. Byl zalitý potem, cítil promáčené prostěradlo i pokrývky.

„Utekli jsme mu.“

„Ano,“ přikývla Hermiona. „Musela jsem použít vznášecí kouzlo, abych tě dostala na postel, protože sama bych tě nezvedla. Byls… no, nebyls tak docela…“

Pod hnědýma očima měla zarudlé kruhy a Harry si všiml, že v ruce drží malou houbičku, kterou mu zjevně otírala obličej.

„Bylo ti špatně,“ dořekla. „Hodně špatně.“

„Jak je to dlouho, co jsme odtamtud zmizeli?“

„Několik hodin. Už je skoro ráno.“

„A celou tu dobu jsem byl… v bezvědomí?“

„Ne tak docela,“ zavrtěla rozpačitě hlavou. „Křičel jsi a sténal a… a tak podobně,“ dodala tónem, který se mu ani trochu nelíbil. Co vlastně dělal? Vykřikoval kletby jako Voldemort? Plakal jako malé dítě v postýlce?

„Nemohla jsem z tebe sundat ten viteál,“ pokračovala Hermiona a bylo na ní vidět, že chce co nejrychleji změnit téma. „Byl k tobě jako přilepený, přilnul ti k hrudi. Zůstalo ti tam po něm znamení; omlouvám se, ale musela jsem použít oddělovací kouzlo, abych ho z tebe dostala. Taky tě kousl ten had, ale vyčistila jsem ti ránu a dala jsem na ni pár kapek třemdavy…“

Vyhrnul si propocené tričko, které měl na sobě, a sklopil oči k hrudi. Přímo nad srdcem, kde ho medailonek popálil, měl oválnou rudou skvrnu. Viděl také napůl zahojené stopy zubů na předloktí.

„Kam jsi ten viteál dala?“

„Do kabelky. Myslím, že bychom ho nějakou chvíli neměli nosit.“

Položil hlavu zpátky na polštář a zahleděl se do jejího strhaného popelavého obličeje.

„Neměli jsme do Godrikova Dolu chodit. Je to moje chyba, jen a jen moje, Hermiono, omlouvám se.“

„Není to tvoje chyba, chtěla jsem tam jít taky. Vážně jsem si myslela, že ti tam Brumbál třeba ten meč nechal.“

„Jo, jenže… v tom jsme se mýlili, co?“

„Co se vlastně stalo, Harry? Co se stalo, když tě odvedla nahoru? Ten had se tam někde schovával? A pak vylezl, zabil ji a vrhl se na tebe?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „To ona byla ten had… nebo spíš had byl přestrojený za ni… celou tu dobu.“

„C-cože?“

Harry zavřel oči. Stále ze sebe cítil pach Batyldina domu a to mu celou tu hrůzu až příliš živě připomínalo.

„Batylda už je nejspíš pěkně dlouho mrtvá. Ten had byl… byl v ní. Ty-víš-kdo ho poslal do Godrikova Dolu, aby tam na mě čekal. Měla jsi pravdu. Věděl, že se tam vrátím.“

„Ten had byl v ní?“

Znovu otevřel oči. Hermiona se tvářila zhnuseně, jako by se jí chtělo zvracet.

„Lupin nás připravoval na to, že narazíme na magii, jakou jsme si nikdy neuměli představit,“ připomněl jí Harry. „Nagini nechtěl mluvit před tebou, protože mluvil hadím jazykem, celou dobu mluvil hadím jazykem, a já jsem si to neuvědomoval, protože jsem mu samozřejmě rozuměl. A když jsme pak byli nahoře v ložnici, poslal zprávu Ty-víš-komu. Slyšel jsem to v hlavě, cítil jsem jeho vzrušení, nařídil Naginimu, aby mě tam zdržel… a pak…“

Vzpomněl si, jak se had vynořil z Batyldina krku – takové podrobnosti Hermiona vědět nemusela.

„…pak se proměnil, z Batyldy se přeměnil v hada a vyjel po mně.“

Pohlédl na stopy hadích zubů.

„Neměl mě zabít, měl mě tam jen udržet do té doby, než dorazí Ty-víš-kdo.“

Kdyby se mu bylo podařilo hada zabít, pak by to všechno mělo smysl, stálo by to za to… S těžkým srdcem se posadil a odhodil pokrývky.

„Ne, Harry, určitě si potřebuješ odpočinout!“

„Naopak, ty se musíš vyspat. Neuraz se, ale vypadáš strašně. Mně už je dobře. Vezmu si na chvíli hlídku. Kde mám hůlku?“

Neodpověděla, jen se na něj podívala.

„Kde mám hůlku, Hermiono?“

Skousla si ret a oči se jí zalily slzami.

„Harry…“

„Kde mám hůlku?“

Sáhla na zem vedle postele a podala mu ji.

Hůlka z cesmínového dřeva s perem fénixe byla téměř na dva kusy. Obě poloviny držel pohromadě jediný křehký pramínek fénixova pera, zatímco dřevo se zlomilo úplně. Harry ji vzal do rukou, jako by to byl živý tvor, který utrpěl nějaké strašlivé zranění. Nedokázal soustředit myšlenky zamlžené panikou a strachem. Pak vztáhl ruce s hůlkou k Hermioně.

„Sprav ji. Prosím.“

„Harry, když je takhle přelomená, tak myslím, že ne…“

„Prosím, Hermiono, zkus to!“

„R-reparo!“

Polovina hůlky visící k zemi se spojila s druhou. Harry scelenou hůlku zvedl.

„Lumos!“

Jen chabě zajiskřila a zhasla. Harry ji namířil na Hermionu.

„Expelliarmus!“

Hermionina hůlka sebou nepatrně škubla, z ruky jí ale nevylétla. Na Harryho hůlku byl ten ubohý pokus o kouzlo příliš, znovu se rozlomila na dva kusy. Harry na ni otřeseně zíral a odmítal věřit vlastním očím… Hůlka, která toho už tolik přežila…

„Harry,“ šeptla Hermiona tak tiše, že ji sotva slyšel. „Je mi to líto, strašně líto. Asi jsem to udělala já. Když jsme odtamtud mizeli, vzpomínáš si, byl ten had těsně za námi, tak jsem proti němu použila výbušnou kletbu. Odrazila se, poletovala sem a tam a nejspíš – nejspíš trefila…“

„Byla to nehoda,“ poznamenal automaticky Harry. Připadal si prázdný a jako omráčený. „Najdeme – najdeme nějaký způsob, jak ji opravit.“

„Já myslím, že to nedokážeme, Harry,“ vzlykla a po tvářích jí stékaly proudy slz. „Pamatuješ… pamatuješ, jak si Ron zlomil hůlku, když jste havarovali s tím autem? Nikdy už nebyla jako dřív, musel si opatřit novou.“

Harry pomyslel na Ollivandera, uneseného a drženého jako Voldemortovo rukojmí, i na Gregoroviče, který už byl mrtvý. Jak si teď asi má sehnat novou hůlku?

„No nic,“ zabručel zdánlivě nedbalým tónem. „Nevadí, prostě si půjčím tu tvoji. Myslím na hlídku.“

S obličejem lesklým od slz mu ji podala. Harry nechal Hermionu sedět u své postele a odešel. V tu chvíli si ze všeho nejvíc přál být sám.

kapitola osmnáctá

Život a lži Albuse Brumbála

Právě vycházelo slunce. Harrymu se nad hlavou klenula nekonečná báň čiré bezbarvé oblohy a lhostejně shlížela na něj i na jeho utrpení. Posadil se před vchod do stanu a zhluboka se nadechl čistého vzduchu. Za normálních okolností by prostou skutečnost, že je naživu a může se dívat, jak slunce stoupá nad pahorek pokrytý třpytivým sněhem, považoval za největší poklad na světě, dnes ji ale nedokázal řádně ocenit. Smysly měl otupené katastrofou, kterou pro něj představovala ztráta hůlky. Rozhlédl se po zasněženém údolí a jiskřícím tichem k němu dolehlo klinkání vzdálených kostelních zvonů.

Aniž si to uvědomoval, svíral si pevně obě paže rukama a zarýval si prsty do masa, jako by překonával tělesnou bolest. Už by ani nespočítal, kolikrát prolil vlastní krev, jednou dokonce přišel o všechny kosti v pravé ruce, a na této pouti už stačil k jizvám na čele a na hřbetu ruky přidat další na hrudi a na předloktí. Až doteď si nikdy nepřipadal tak zoufale oslabený, zranitelný a nechráněný, jako by ho osud násilně připravil o většinu kouzelnických schopností. Věděl přesně, co by mu řekla Hermiona, kdyby se jí se svými pocity svěřil – hůlka nedokáže nic víc než její majitel. V tom se ale mýlila, v jeho případě tomu bylo jinak. Hermiona necítila, jak se jeho hůlka jako střelka kompasu sama otočila a vystřelila proti jeho nepříteli zlaté plameny. Přišel o ochranu, kterou mu poskytovala identická jádra jeho i Voldemortovy hůlky, a teprve teď, když ji ztratil, si uvědomoval, nakolik se na ni spoléhal.

Vytáhl z kapsy obě poloviny přelomené hůlky, a aniž se na ně podíval, strčil je do váčku od Hagrida, který měl pověšený kolem krku. Váček byl tak přeplněný různými poškozenými a nepoužitelnými věcmi, že už by se do něj nevešlo nic dalšího. Harry přes kůži scvrčka nahmatal starou Zlatonku a chvilku se musel bránit pokušení vytáhnout ji z váčku a zahodit ji. Nedobytná, nepřístupná a zbytečná jako všechno ostatní, co po sobě Brumbál zanechal…

A vztek, který při vzpomínce na Brumbála pocítil, ho nyní zalil jako proud žhavé lávy, spálil mu celé nitro a zahltil všechny ostatní pocity. Z čirého zoufalství probírali všechno tak dlouho, až uvěřili, že v Godrikově Dole najdou řešení, sami sebe přesvědčili, že se tam musejí vrátit, že je to dovede na nějakou tajnou cestu, kterou pro ně Brumbál připravil, jenže neexistovala žádná mapa a žádný plán. Brumbál je nechal tápat v temnotách, v nichž se potýkali sami a bez pomoci s neznámými a nepředstavitelnými hrůzami. Nikdo jim nic nevysvětlil, nic nedostali zadarmo, neměli meč a Harry teď neměl ani hůlku. A ještě ke všemu tam upustil fotografii toho zloděje, takže Voldemort nepochybně snadno zjistí, kdo to je… má teď všechny potřebné informace…

„Harry?“

Hermiona se tvářila, jako by měla strach, že na ni její vlastní hůlkou sešle nějakou kletbu. S tváří zbrázděnou zaschlými slzami si k němu přisedla se dvěma šálky čaje v roztřesených rukou a pod paží svírala nějaký objemný předmět.

„Díky,“ přikývl a jeden šálek si vzal.

„Můžu na tebe mluvit?“

„Jasně,“ zahučel, protože se jí nechtěl dotknout.

„Chtěl jsi vědět, kdo je na té fotografii, Harry. Takže… mám tady tu knížku.“

Nesměle mu položila do klína novotou vonící Život a lži Albuse Brumbála.

„Kde – jak…?“

„Našla jsem ji v Batyldině obývacím pokoji, ležela tam… a byl do ní zastrčený tenhle lístek.“

Přečetla nahlas několik řádek špičatého, jedovatě zeleným inkoustem psaného rukopisu:

Milá Batty,

děkuji za Vaši pomoc. Posílám tu knihu a doufám, že se Vám bude líbit. Řekla jste mi všechno, přestože se na to nepamatujete.

Rita

„Myslím, že když ta knížka přišla, byla ještě pravá Batylda naživu, možná už na tom ale byla tak zle, že si ji ani nepřečetla.“

„Jo, to nejspíš.“

Harry sklopil oči k Brumbálově fotografii a projela jím vlna zběsilého uspokojení. Teď se dočte o všech těch věcech, které Brumbál nepovažoval za nutné mu sdělit, ať by se mu to líbilo nebo ne.

„Ty se na mě pořád ještě zlobíš, viď?“ hlesla Hermiona.

Vzhlédl a viděl, že se jí z očí znovu řinou slzy. Bylo mu jasné, že mu v obličeji musela vidět vztek, který jím lomcoval.

„Ne,“ odpověděl tiše. „Vůbec ne, Hermiono, vím, že to byla nešťastná náhoda. Šlo ti o to, abys nás odtamtud oba dostala živé, a byla jsi přímo fantastická. Nebýt tvé pomoci, byl bych už mrtvý.“

Pokusil se opětovat její uslzený úsměv a pak obrátil pozornost ke knize. Hřbet měla tvrdý a nezprohýbaný, bylo vidět, že ji ještě nikdo ani jednou neotevřel. Začal v ní listovat a prohlížel si fotografie. Na tu, kterou hledal, narazil téměř okamžitě – mladý Brumbál a jeho pohledný společník se na ní bouřlivě chechtali nějakému dávno zapomenutému žertu. Harry sjel očima k textu pod ní.

Albus Brumbál krátce po matčině smrti se svým přítelem Gellertem Grindelwaldem.

Zarazil se a několik dlouhých okamžiků nevěřícně zíral na poslední slovo. Grindelwald. Brumbálův přítel Grindelwald. Pohlédl koutkem oka na Hermionu, která na jméno také vyjeveně civěla, jako by nevěřila vlastním očím. Pomalu vzhlédla k Harrymu.

„Grindelwald?“

Harry si zbývajících fotografií nevšímal, horečně listoval knihou a hledal nějakou pasáž, kde by se ono osudové jméno vyskytlo. Brzy ji také našel a dychtivě se začetl, za okamžik byl ale ztracený a musel se vrátit o kus zpátky, aby se dopátral pravého smyslu. Po chvíli se dostal ke kapitole nazvané Větší dobro. Pustili se s Hermionou do čtení:

Nedlouho před svými osmnáctými narozeninami odešel Brumbál z Bradavic ověnčen slávou – primus, prefekt, nositel ceny Barnabuse Finkleyho za výjimečnou obratnost při kouzlení, představitel britské mládeže při Starostolci, nositel zlaté medaile za zásadní přínos Mezinárodní alchymistické konferenci v Káhiře. Po ukončení školy měl v úmyslu vyrazit na velkou zahraniční pouť v doprovodu Elfiase Smraďocha Dóžete, svého přihlouplého, avšak oddaného kumpána a někdejšího spolužáka.

Oba mladíci byli ubytovaní v Londýně v Děravém kotli, kde se připravovali na odjezd do Řecka. Tam chtěli vyrazit druhého dne ráno, do toho však přiletěla sova se zprávou o smrti Brumbálovy matky. Smraďoch Dóže, který pro tuto knihu odmítl poskytnout rozhovor, již dříve veřejnosti předložil svou sentimentální verzi toho, co se dělo dál. Kendřinu smrt prezentuje jako tragickou ránu a Brumbálovo rozhodnutí upustit od cesty jako projev šlechetného sebeobětování.

Je skutečně pravda, že se Brumbál okamžitě do Godrikova Dolu vrátil, údajně proto, aby pečoval o mladšího bratra a o sestru. Kolik opravdové péče na ně ale vynaložil?

„Byl to úplný cvok, tenhle Aberforth,“ vzpomíná Enid Smeeková, jejíž rodina v té době bydlela na okraji Godrikova Dolu. „Divoký a rozjívený. Člověk by ho samozřejmě litoval, vždyť přišel o maminku i o tatínka, jenže on mi pořád házel na hlavu kozí bobky. Neřekla bych, že o něj Albus nějak starostlivě pečoval, rozhodně jsem je nikdy neviděla spolu.“

Co tedy Albus dělal, jestliže neutěšoval svého rozjíveného mladšího bratra? Správná odpověď zjevně zní, že dohlížel na to, aby sestřička zůstala nadále uvězněna. Přestože její původní žalářnice zemřela, na žalostném postavení Ariany Brumbálové se nic nezměnilo. O tom, že vůbec existuje, vědělo jen pár lidí mimo Brumbálovu rodinu, takových, u nichž se dalo jako u Smraďocha Dóžete počítat s tím, že uvěří báchorkám o jejím chatrném zdraví.

Další takovou lehkověrnou rodinnou přítelkyní byla Batylda Bagshotová, proslavená odbornice na kouzelnickou historii, která v Godrikově Dole žila už dlouhá léta. Kendra samozřejmě Batyldu při jejím prvním pokusu uvítat Brumbálovu rodinu poté, co se ve vesnici usadila, příkře odbyla, o několik let později ale známá autorka poslala Albusovi do Bradavic sovu se sdělením, jak skvělý dojem na ni udělal jeho článek o mezidruhové transformaci, zveřejněný v časopise Moderní přeměňování. Tento prvotní kontakt vedl k tomu, že se seznámila s celou Brumbálovou rodinou. Než Kendra zemřela, byla Batylda jedinou osobou v celém Godrikově Dole, která byla ochotná se s Brumbálovou matkou bavit.

Je smutnou skutečností, že vybroušená mysl, jíž se Batylda v dřívějších obdobích svého života vyznačovala, nyní značně otupěla. „Oheň stále hoří, ale kotlík je prázdný,“ vyjádřil to v rozhovoru se mnou Ivor Dillonsby, zatímco Enid Smeeková to formulovala o něco zemitěji: „Je to holt už těžká mimóza.“ Přesto se mi však pomocí kombinace různých vyzkoušených a osvědčených zpravodajských metod podařilo získat od ní dostatek drobných zrnek nepopiratelných faktů, z nichž bylo možno sestavit celý skandální příběh.

Stejně jako ostatní kouzelnický svět je i Batylda přesvědčena, že příčinou Kendřiny předčasné smrti bylo jakési nepovedené kouzlo; tutéž historku opakovali v pozdějších letech také Albus a Aberforth. Batylda rovněž papouškuje rodinnou verzi Arianiných potíží a mluví o ní jako o „křehké a zdravotně postižené“ dívce. V jedné věci mi ale bohatě vynahradila veškeré úsilí vynaložené na obstarání veritaséra, protože právě ona a pouze ona zná všechny podrobnosti nejpřísněji střeženého tajemství života Albuse Brumbála. Nyní je toto tajemství poprvé odhaleno a zpochybňuje všechno, čemu Brumbálovi obdivovatelé věřili: údajnou nenávist, kterou choval k černé magii, jeho odpor vůči útisku mudlů a dokonce i jeho oddanost vlastní rodině.

Totéž léto, kdy se Brumbál už jako sirotek a hlava rodiny vrátil domů do Godrikova Dolu, se Batylda Bagshotová uvolila nechat u sebe bydlet svého prasynovce Gellerta Grindelwalda.

Grindelwaldovo jméno si právem získalo obrovskou slávu – na seznamu nejnebezpečnějších černokněžníků všech dob nefiguruje na prvním místě jen proto, že se o generaci později objevil Vy-víte-kdo a jeho symbolickou korunu mu ukradl. Vzhledem k tomu, že Grindelwald nikdy svoji hrůzovládu nerozšířil i na Británii, nejsou u nás ale podrobnosti jeho vzestupu k moci obecně známé.

Na studiích v Kruvalu, tedy na škole, která už tehdy byla známá neblahou tolerancí vůči černé magii, prokazoval Grindelwald stejnou předčasnou vyzrálost a genialitu jako Brumbál. Místo aby však svoje schopnosti orientoval na získávání různých uznání a cen, usiloval Gellert Grindelwald o dosažení zcela jiných cílů. Když mu bylo šestnáct let, dospěli i v Kruvalu k názoru, že zvrácené experimenty Gellerta Grindelwalda nemohou dále tolerovat, takže byl ze školy vyloučen.

O dalším údobí Grindelwaldova života bylo doposud známo pouze to, že „několik měsíců strávil na cestách v zahraničí“. Dnes už můžeme prozradit, že se rozhodl navštívit pratetu v Godrikově Dole a že při svém tamějším pobytu – byť bude toto odhalení pro mnohé čtenáře obrovským šokem – navázal důvěrné přátelství právě s Albusem Brumbálem.

„Ať se z něj později stalo cokoli,“ blekotá Batylda, „tehdy mi připadal jako naprosto okouzlující mladík. Přirozeně jsem ho představila chudáku Albusovi, kterému chyběla společnost mládenců odpovídajícího věku. Oba v sobě okamžitě našli zalíbení.“

V tom má Batylda nepochybně pravdu. Ukazuje mi dopis, který si dodnes schovává a který poslal Albus Brumbál Gellertu Grindelwaldovi jednou uprostřed noci.

„Ano, i když spolu seděli a diskutovali celý den – byli to oba nesmírně nadaní hoši a jiskřilo to mezi nimi jako pod kotlíkem – slýchala jsem občas, jak na okno Gellertovy ložnice klove sova s dopisem od Albuse! Něco ho prostě napadlo a musel se okamžitě se svým nápadem Gellertovi svěřit!“

A byly to skutečně zajímavé nápady. Byť všemi přívrženci Albuse Brumbála bez pochyb hluboce otřesou, zde jsou myšlenky jejich sedmnáctiletého hrdiny v podobě, v jaké je zaslal svému novému nejlepšímu příteli (kopii původního dopisu najdete na straně 463):

Gellerte,

k tvé teorii nezbytné nadvlády kouzelníků Pro vlastní dobro mudlů – myslím, že to je vskutku klíčová myšlenka. Ano, byli jsme obdařeni jistou mocí, a ano, tato moc nám dává právo vládnout, zároveň však na naše bedra klade odpovědnost za ty, jimž máme vládnout. Tuto skutečnost musíme zdůrazňovat, ta bude základním kamenem, na němž budeme stavět. Až proti nám budou brojit, s čímž je nepochybně třeba počítat, musí být právě toto základem všech našich protiargumentů. Ujmeme se vlády Ve jménu většího dobra. Z toho také vyplývá, že tam, kde narazíme na odpor, musíme použít jen absolutně nezbytnou sílu a nic víc. (To byla chyba, jíž ses dopustil v Kruvalu! Ne že bych si ale stěžoval, protože nebýt toho, že tě vyloučili, vůbec bychom se nepoznali.)

Albus

Byť budou tímto dopisem mnozí jeho obdivovatelé zaskočeni a zděšeni, je nezvratným důkazem toho, že Albus Brumbál kdysi snil o zrušení Zákona o utajování a o nastolení kouzelnické nadvlády nad mudly. Jaká je to rána pro všechny, kdo odjakživa Brumbála líčili jako největšího zastánce čarodějů z mudlovských rodin! Jak prázdně ve světle těchto usvědčujících nových důkazů zní jeho projevy na podporu mudlovských práv! Jak opovrženíhodně se jeví tento Albus Brumbál, který usilovně osnoval svůj vzestup k moci v době, kdy měl oplakávat matku a starat se o sestru!

Ti, kdo Brumbála chtějí za každou cenu udržet na jeho hroutícím se piedestalu, budou nepochybně blekotat, že své plány přece nikdy neuskutečnil, že zjevně přišel k rozumu a dospěl k jinému přesvědčení. Skutečnost se však zdá být ještě mnohem otřesnější.

Sotva dva měsíce poté, co navázali toto nové skvělé přátelství, se Brumbál a Grindelwald rozešli a nikdy už se spolu nesetkali až do dne, kdy se střetli v legendárním souboji (podrobnosti viz kapitola 22). Co způsobilo tento náhlý rozkol? Skutečně přišel Brumbál k rozumu? Oznámil Grindelwaldovi, že s jeho plány nechce mít nadále nic společného? Tak tomu bohužel nebylo.

„Řekla bych, že za to mohla smrt chudinky malé Ariany,“ vzpomíná Batylda. „Byl to naprosto nečekaný a strašlivý šok. Gellert byl právě u Brumbálových, když se to stalo, vrátil se ke mně do domu celý roztřesený a oznámil mi, že se hodlá hned zítřejšího dne vrátit domů. Zajistila jsem mu tedy přenášedlo a od té doby jsem ho už víckrát neviděla.

Albuse Arianina smrt úplně vykolejila. Pro oba bratry to byla příšerná rána. Přišli o všechny své drahé a zůstali jen oni dva. Není proto divu, že nedokázali udržet na uzdě své emoce. Aberforth z toho neštěstí vinil Albuse, znáte to, k tomu lidé za takových strašlivých okolností mívají sklon. Jenže ubožák Aberforth odjakživa mluvil tak trochu jako blázen. To, že na pohřbu přerazil Albusovi nos, bylo ovšem každopádně nedůstojné. Kendru by zlomilo, kdyby viděla, jak se její synové perou nad tělem své sestry. Škoda že se Gellert nemohl zdržet na pohřeb… alespoň Albusovi mohl být určitou útěchou…

Zmíněná otřesná rvačka nad rakví, o níž věděla pouze hrstka lidí, kteří se zúčastnili pohřbu Ariany Brumbálové, vede k několika otázkám. Proč vlastně vinil Aberforth Brumbál ze sestřiny smrti Albuse? Byl to, jak předstírá Batty, opravdu jen projev nezkrotného žalu? Nebo snad mohla mít jeho zuřivost nějaký konkrétnější důvod? Grindelwald, kterého vyloučili z Kruvalu poté, co napadl a málem zabil několik jiných studentů, jen pár hodin po dívčině smrti uprchl ze země a Albus (z hanby či ze strachu?) se s ním znovu nesetkal, dokud ho k tomu nepřinutily prosby celého kouzelnického světa.

Pokud je známo, Brumbál ani Grindelwald se nikdy v pozdějších letech o tomto krátkém mladickém přátelství před nikým nezmínili. Není však sebemenších pochyb o tom, že Brumbál po chaotických pět let, naplněných mrtvými a pohřešovanými, souboj s Gellertem Grindelwaldem odkládal. Byla příčinou Brumbálova váhání přetrvávající náklonnost k černokněžníkovi, anebo strach, že bude veřejně odhalen jako jeho někdejší nejlepší přítel? Nechtělo se mu snad porazit a zajmout člověka, z jehož společnosti se kdysi tak těšil?

A jak zemřela tajemná Ariana? Stala se snad nechtěnou obětí nějakého temného obřadu? Připletla se nešťastnou náhodou k něčemu, co neměla vidět, když oba mladíci nacvičovali kouzla, která jim měla přinést slávu a moc? Je možné, že byla Ariana Brumbálová prvním člověkem, který zemřel ve jménu většího dobra?

Tady kapitola končila a Harry zvedl od knihy oči. Hermiona dospěla ke konci stránky dřív než on. Vytrhla mu knihu z rukou a vypadala, že jí výraz Harryho obličeje nahání trochu strach. Zaklapla ji, aniž se na ni podívala, jako by schovávala něco neslušného.

„Harry…“

Zavrtěl jenom hlavou. Právě se v něm zhroutila jakási vnitřní jistota a připadal si úplně stejně jako po Ronově odchodu. Brumbálovi stoprocentně důvěřoval a vždy ho považoval za ztělesnění dobroty a moudrosti. Z toho všeho teď zbývalo velké kulové; co ještě mohl ztratit? Rona, Brumbála, hůlku s fénixovým perem…

„Harry.“ Hermiona jako by slyšela jeho myšlenky. „Poslouchej mě. Tohle není – není to právě pěkné čtení…“

„…jo, dá se to tak říct…“

„…ale nezapomínej, Harry, že to napsala Rita Holoubková.“

„Četla jsi přece ten dopis Grindelwaldovi, ne?“

„Ano, ten – ten jsem četla.“ Zaváhala, zatvářila se utrápeně a studenýma rukama obemkla šálek s čajem. „Řekla bych, že ten je ze všeho nejhorší. Vím, že Batylda to všechno považovala za pouhé žvásty, ale ten výraz Pro větší dobro se stal Grindelwaldovým heslem, kterým obhajoval všechny ty odporné zločiny, jichž se později dopustil. A podle toho… co jsme četli… to vypadá, že ho na ten nápad přivedl Brumbál. Říká se, že heslo Pro větší dobro bylo dokonce vytesané nad vchodem do Nurmengardu.“

„Do jakého Nurmengardu?“

„To bylo vězení, které nechal Grindelwald postavit pro své odpůrce. Nakonec právě do něj zavřeli i jeho, když ho Brumbál zajal. Každopádně je to – je to hrozné pomyšlení, že Grindelwaldovu vzestupu k moci napomohly zrovna Brumbálovy myšlenky. Na druhé straně nemůže ale ani Rita předstírat, že se znali déle než jen těch pár měsíců jednoho léta, kdy byli ještě oba tak mladí, a…“

„Však jsem čekal, kdy to řekneš,“ přerušil ji Harry. Nechtěl si svoji zlobu vybít na ní, ale měl co dělat, aby nezvýšil hlas. „Čekal jsem, že je budeš obhajovat tím, že byli tak mladí. Bylo jim tehdy přesně tolik, kolik je dnes nám. A zatímco my jsme tady a nasazujeme životy v boji proti černé magii, Brumbál kul pikle se svým novým nejlepším kamarádem a plánoval, jak se chopit moci nad mudly.“

Věděl, že už nedokáže svůj vztek příliš dlouho ovládat. Vstal a začal přecházet sem a tam, aby ho ze sebe alespoň částečně setřásl.

„Nesnažím se obhajovat to, co Brumbál napsal,“ namítla Hermiona. „Všechny ty žvásty o právu vládnout jsou jen další variace na téma V kouzlech je síla. Vzpomeň si ale, zrovna mu tehdy zemřela matka, trčel v tom domě o samotě…“

„O samotě? Nebyl přece sám! Dělali mu společnost bratr a sestra, kterou nepouštěl mezi lidi, motácká sestra.“

„Tomu nevěřím,“ ohradila se Hermiona a také vstala. „Ať mělo to děvče jakékoli problémy, nemyslím, že byla moták. Ten Brumbál, kterého jsme znali, by nikdy, nikdy nedovolil…“

„Ten Brumbál, o kterém jsme si mysleli, že ho známe, si ale nechtěl mudly podrobit násilím!“ rozkřikl se na ni Harry a ozvěna jeho hlasu se nesla přes prázdný pahorek. Zvedlo se z něj několik kosů, kteří s hlasitým štěbetáním kroužili na pozadí perlově bílé oblohy.

„Změnil se, Harry, prostě se změnil! Je to docela jednoduché! Možná těmhle věcem věřil, když mu bylo sedmnáct, celý zbytek života ale věnoval tomu, že proti černé magii bojoval! Byl to přece Brumbál, kdo Grindelwalda zastavil, byl to on, kdo vždycky prosazoval ochranu mudlů a bral se za práva čarodějů z mudlovských rodin, kdo se od samého začátku stavěl proti Voldemortovi a přišel o život, když se ho pokusil svrhnout!“

Ritina kniha teď ležela na zemi mezi nimi, takže se na ně tvář Albuse Brumbála na oba posmutněle usmívala.

„Nerada to říkám, Harry, ale myslím, že pravým důvodem, proč máš takový vztek, je to, že ti Brumbál o ničem z toho všeho neřekl sám.“

„Možná ano!“ zaryčel Harry a zakryl si oběma rukama hlavu. Sám dost dobře nevěděl, jestli chce potlačit svůj hněv, anebo se chránit před tíhou rozčarování. „Jen se podívej, o co mě požádal, Hermiono! Riskuj svůj život, Harry! A znovu! A ještě jednou! A nečekej ode mne, že ti všechno vysvětlím, stačí, když mi budeš slepě důvěřovat, věřit, že vím, co dělám, že mi budeš věřit, i když já tobě nevěřím! Nikdy mi neřekl celou pravdu! Nikdy!“

Hlas se mu vypětím zlomil, a oni stáli a dívali se na sebe uprostřed té bílé prázdnoty a Harry měl pocit, že jsou pod široširou oblohou stejně bezvýznamní jako hmyz.

„Měl tě rád,“ šeptla Hermiona. „Vím, že tě měl rád.“

Harry svěsil paže k tělu.

„Nevím, koho měl rád, Hermiono, ale já jsem to rozhodně nebyl. Copak to je nějaká láska, tahleta polízanice, ve které mě nechal? Z toho, co si doopravdy myslel, mi prozradil mnohem míň než Gellertu Grindelwaldovi.“

Zvedl Hermioninu hůlku, kterou předtím upustil do sněhu, a znovu se posadil ke vchodu do stanu.

„Díky za čaj. Zůstanu ještě chvíli na hlídce. Ty se vrať do tepla.“

Hermiona zaváhala, pochopila ale, že s ní dál nechce mluvit. Sebrala knihu a protáhla se kolem něj do stanu, přitom ho lehce pohladila po hlavě. Zavřel při jejím doteku oči a sám sebe nenáviděl, když si uvědomil, jak moc si přeje, aby to, co říkala, byla pravda: že na něm Brumbálovi doopravdy záleželo.

kapitola devatenáctá

Stříbrná laň

Než ho o půlnoci Hermiona na hlídce vystřídala, začalo sněžit. Harryho pronásledovaly zmatené a znepokojivé sny, v nichž se objevoval a zase mizel Nagini: nejprve vylezl z obrovského prstenu s prasklým kamenem, pak zase z věnce uvitého z černé čemeřice. Neustále se vyděšeně probouzel, že na něj odněkud zdaleka někdo volá, a ve hvízdajícím větru kolem stanu slyšel kroky nebo hlasy.

Nakonec ještě za tmy vstal a připojil se k Hermioně, která se choulila u vchodu a ve světle hůlky si četla Dějiny čar a kouzel. Pořád hustě sněžilo a Hermiona uvítala jeho návrh, aby se hned po ránu sbalili a přesunuli někam jinam.

„Najdeme si nějaké chráněnější místečko,“ souhlasila, otřásla se zimou a natáhla si přes pyžamo teplou mikinu. „Pořád se mi zdálo, že kolem slyším někoho chodit. Jednou nebo dvakrát jsem dokonce měla dojem, že někoho vidím.“

Harry v napůl oblečeném svetru strnul a pohlédl na tichý, nehybný lotroskop na stole.

„Určitě se mi to jen zdálo,“ uklidňovala ho a nervózně se rozhlédla, „takhle na sněhu a potmě člověka často šálí zrak… Nebylo by ale lepší, kdybychom se pro všechny případy přemístili pod neviditelným pláštěm?“

O půl hodiny později už měli stan sbalený, Harry si pověsil viteál kolem krku a Hermiona pevně držela korálkovou kabelku. Přemístili se a pohltila je obvyklá tíživá temnota. Harry cítil, jak mu zpod nohou mizí zasněžená půda a za okamžik už tvrdě dopadl na zjevně promrzlou zem, pokrytou spadaným listím.

„Kde to jsme?“ zeptal se a rozhlížel se po nepovědomé houšti stromů, zatímco Hermiona otevřela kabelku a začala z ní vytahovat stanové tyče.

„To je Deanovský les,“ odpověděla. „Jednou jsme tady s mámou a s tátou tábořili.“

I tady ležela na stromech těžká sněhová duchna a vládl tu lezavý mráz, ale byli alespoň schovaní před větrem. Většinu dne strávili ve stanu a hřáli se nad jasně modrými plamínky, které Hermiona uměla obratně vyčarovat a bylo možné je posbírat a přenášet ve sklenici z místa na místo. Harry měl pocit, že se zotavuje z nějaké krátké, ale velice vážné nemoci, a starostlivost, s níž o něj Hermiona pečovala, ten dojem ještě prohlubovala. Odpoledne se na ně začaly snášet čerstvé sněhové vločky a zanedlouho byla i jejich krytá mýtinka pocukrovaná jemným prachovým sněhem.

Po dvou téměř probdělých nocích byly všechny Harryho smysly v pohotovosti víc než obvykle. Z Godrikova Dolu se jim podařilo uniknout jen o vlásek a nyní jim připadalo, že je snad Voldemort mnohem blíž než kdy předtím a že jim hrozí ještě větší nebezpečí. Když se opět začalo stmívat, odmítl Harry Hermioninu nabídku, že zůstane na hlídce, a poslal ji spát.

Přinesl si ke vchodu do stanu starý polštář a posadil se na něj. Přestože se nabalil do všech svetrů, které s sebou měl, třásl se trochu zimou. Hodiny ubíhaly a tma kolem houstla, až byla doslova neproniknutelná. Užuž se chystal vytáhnout Pobertův plánek a sledovat chvíli tečku s Ginnyiným jménem, a vtom si vzpomněl, že jsou vánoční prázdniny a Ginny je určitě doma v Doupěti.

V široširém lese, který je obklopoval, jako by se i ten sebenepatrnější pohyb ozýval mnohonásobně hlasitěji. Harry nepochyboval o tom, že je les plný nejrůznějších živých tvorů, přál si ale, aby zůstali potichu a hýbali se co nejméně. Pak by snad dokázal jejich nevinné pobíhání a poskakování odlišit od zvuků, za nimiž by se mohly tajit jiné, zlověstnější pohyby. Vzpomněl si na šustot pláště klouzajícího po suchém listí, který slyšel před mnoha lety, a okamžitě měl dojem, že ho slyší zas. Rychle však sám sebe v duchu okřikl. Jejich ochranná kouzla fungovala už řadu týdnů, tak proč by měla právě teď selhat? A přesto se nemohl zbavit pocitu, že dnes v noci je něco jinak.

Několikrát sebou škubl a napřímil se. Bolelo ho za krkem, protože usnul s hlavou schýlenou v nepřirozeném úhlu na celtě stanu. Noc dosáhla takové hloubky sametové tmy, že si připadal, jako by visel v prázdnotě panující během přemisťování. Právě zvedl ruku k obličeji, aby zkusil, jestli ve tmě rozezná natažené prsty, když se to stalo.

Přímo před ním se rozzářilo oslnivě stříbrné světlo a blížilo se mezi stromy. Ať byl jeho zdroj jakýkoli, pohybovalo se zcela neslyšně, jako by k němu prostě připlouvalo.

Vyskočil. Cítil, že se mu hlas zadrhl v hrdle, a pozvedl Hermioninu hůlku. Přimhouřil oči, protože ho ta záře téměř oslepovala. Stromy v ní odhalily své černočerné obrysy a ta věc přicházela blíž a blíž…

A pak se zdroj toho tajemného světla vynořil ze skrytu mohutného dubu. Byla to stříbřitě bílá laň, zářící jasně a oslnivě jako měsíc. Blížila se k němu zcela neslyšně přes mýtinu a v čerstvém sněhovém poprašku nezanechávala žádné stopy. Zastavila se před ním, vysoko vztyčila nádhernou hlavu a zadívala se na něj velkýma očima s dlouhými řasami.

Harry se na to překrásné zvíře užasle díval: ne pro jeho neobvyklý vzhled, ale proto, že mu bylo nevysvětlitelně povědomé. Měl pocit, že ho tu očekával, ale jako by zapomněl, že právě tady a teď mají sjednanou schůzku. Neodbytné nutkání zavolat na Hermionu náhle zmizelo. Věděl tak jistě, že laň přišla jen a jen kvůli němu, že by na to byl ochoten vsadit život.

Několik dlouhých okamžiků si vzájemně hleděli do očí, pak se laň otočila a odcházela.

„Ne,“ zachraptěl dlouho nepoužívaným hlasem. „Vrať se!“

Laň se však cílevědomě vzdalovala mezi stromy a její oslnivou záři začaly vzápětí protínat tlusté černé kmeny. Harry na jediný kmit vteřiny zaváhal. V hlavě mu zazněl varovný šepot: může to být lest, návnada, past. Mnohem silnější hlas instinktu ho ale přesvědčoval, že tahle laň nemůže být dílem černé magie. Vydal se za ní.

Sníh mu chřupal pod nohama, laň ale na své pouti mezi stromy nevydala jediný zvuk, jako by byla jen čirým světlem. Vedla ho stále hlouběji do nitra lesa a Harry kráčel rychle za ní. Byl si jistý, že až se zastaví, dovolí mu, aby se přiblížil až těsně k ní, a pak na něj promluví a její hlas mu poví všechno, co potřebuje vědět.

Konečně se zastavila. Ještě jednou k němu otočila nádhernou hlavu. Harry se rozběhl – na rtech ho pálila otázka, když ale otevřel ústa, aby ji vyslovil, laň zmizela.

Přestože ji temnota v okamžení pohltila, Harry měl její zářící obrysy dosud vypálené v oční sítnici. Před sebou neviděl vůbec nic, ale když zavřel oči, ta záře byla ještě jasnější, takže úplně ztrácel orientaci. Teď se dostavil i strach – její přítomnost znamenala bezpečí.

„Lumos!“ zašeptal a špička hůlky se rozsvítila.

Jak mrkal, laní obrysy slábly. Stál tady bez hnutí a naslouchal zvukům lesa, vzdálenému praskání větviček a tichému šustění sněhu. Chystá se ho někdo přepadnout? Vlákala ho snad laň do pasti? Zdá se mu to jen, nebo ho někdo doopravdy pozoruje mimo dopad světla jeho hůlky?

Zvedl ji výš nad hlavu. Nikdo proti němu nevyběhl, zpoza žádného stromu nevytryskl paprsek zeleného světla. Proč ho tedy laň zavedla právě sem?

Ve světle hůlky cosi problesklo a Harry se tím směrem okamžitě otočil, uviděl však jen malé zamrzlé jezírko, jehož rozpraskaný černý povrch se zatřpytil, když pozvedl hůlku a zkoumavě se na ně zahleděl.

Obezřetně postoupil kupředu a sklopil oči. V paprscích světla z hůlky spatřil na ledu mihotavý obrys své postavy, ale dole, hluboko pod tlustým, mlžně šedivým ledovým krunýřem se ještě něco zatřpytilo. Velký stříbrný kříž…

Srdce mu při tom skočilo až do krku, spustil se na břehu jezírka na kolena a natočil hůlku tak, aby co možná nejvíc světla dopadalo až na dno. Záblesk jasně rudé barvy… to je meč s jílcem posázeným třpytivými rubíny! Na dně lesního jezírka ležel meč Godrika Nebelvíra…

Vpíjel se očima do meče a sotva dýchal. Je to vůbec možné? Jakým řízením osudu se stalo, že meč leží v lesním jezírku tak blízko místa, kde se utábořili? Přilákalo sem Hermionu nějaké neznámé kouzlo, nebo byla ta laň, kterou považoval za něčího Patrona, čímsi jako strážcem jezírka? Nebo snad meč do jezírka někdo uložil až poté, co se tu objevili, a vybral si tuhle skrýš právě proto, že byli poblíž? A kde v tom případě je ten neznámý, který mu chce meč předat? Znovu si posvítil hůlkou na okolní stromy a keře a pátral po siluetě lidské postavy či po záblesku očí, nikoho ale neviděl. Přesto se do jeho radostného vzrušení opět přimísila trocha strachu, když se vrátil pohledem k meči spočívajícímu na dně zamrzlého jezírka.

Ukázal hůlkou na stříbřitý obrys pod ledem a zamumlal: „Accio meč.“

Ani se nepohnul, Harry s tím ale beztak nepočítal. Kdyby to bylo takhle snadné, mohl meč klidně ležet na zemi a čekat, až ho Harry sebere, nemusel by se skrývat v zamrzlé vodní hlubině. Začal malý kruh vody obcházet kolem dokola a usilovně přitom vzpomínal, jak mu meč kdysi nabídl svoje služby. Byl tehdy ve strašlivém nebezpečí a žádal o pomoc.

„Pomoc,“ zamumlal polohlasně, meč ale dál ležel na dně, lhostejný a nehybný.

Co to bylo, ptal se sám sebe (a zase obcházel kolem jezírka), co mu to Brumbál řekl, když tenkrát vytáhl meč z Moudrého klobouku? Tenhle meč mohl vytáhnout jedině ten, kdo opravdu patří do Nebelvíru. A jaké vlastnosti jsou pro studenty Nebelvíru typické? Přece to, že mají chrabré srdce, odvaha, klid a rytířskost jdou u nich ruku v ruce, odpověděl mu tichý hlásek v hlavě.

Harry se zastavil a dlouze si povzdechl; obláček páry stoupající od jeho úst se v mrazivém vzduchu okamžitě rozplynul. Věděl, co musí udělat. A pokud měl k sobě být upřímný, tušil, že k tomu nejspíš dojde, od prvního okamžiku, kdy meč pod ledem spatřil.

Ještě jednou přelétl pohledem po stromech kolem, teď už si byl ale naprosto jistý, že mezi nimi není nikdo, kdo by ho chtěl napadnout. Kdyby tu někdo takový byl, měl k tomu dostatek příležitostí, když se osaměle prodíral lesem, a ještě víc, když vkleče zkoumal jezírko. Jestliže Harry i v tomto okamžiku váhal, pak jen proto, že to, co ho v nejbližších chvílích čeká, bylo neobyčejně nevábné.

Roztřesenými prsty si začal neobratně svlékat početné vrstvy šatstva. Poněkud rozmrzele si uvědomil, že tak docela nechápe, co má s tím, k čemu se právě chystá, společného rytířskost, pokud ovšem nechce prohlásit za rytířské to, že nezavolá Hermionu a nebude po ní chtít, aby to udělala místo něj.

Zatímco se svlékal, někde ve tmě zahoukala sova a Harryho bolestně bodlo u srdce, když si vzpomněl na Hedviku. Hrozně se třásl zimou a zuby mu cvakaly, ale svlékal se dál, až stál ve sněhu bos a jen ve spodním prádle. Na hromádku šatstva položil váček s přelomenou hůlkou, matčiným dopisem, střípkem Siriusova zrcátka a starou Zlatonkou a namířil na led Hermioninou hůlkou.

„Diffindo.“

Do ticha to třesklo jak výstřel z pušky. Zamrzlá hladina popraskala a kusy tmavého ledu se pohupovaly na rozvířené vodě. Pokud to byl Harry schopen odhadnout, nebylo jezírko hluboké, aby ale vylovil ze dna meč, musel se celý potopit.

Věděl, že dlouhé rozmýšlení mu jeho úkol neusnadní a vodu neohřeje. Přistoupil těsně k okraji jezírka a Hermioninu hůlku, dosud rozžehnutou, odložil na zem. Snažil se nemyslet na to, že už za chviličku jím bude lomcovat ještě větší zima, a skočil.

Každý pór jeho těla zuřivě zaječel na protest. Když se ponořil do ledové vody až po ramena, měl pocit, že mu vzduch zmrzl i v plicích a proměnil se tam v kostku ledu. Jen stěží se dokázal nadechnout a třásl se tak, až voda šplouchala z jezírka ven. Šmátral pod sebou ztuhlýma nohama, protože chtěl meč vytáhnout na jedno potopení.

Vteřinu za vteřinou odkládal tu chvíli, kdy se bude muset ponořit úplně, lapal po dechu a třásl se tak dlouho, až si řekl, že nezbývá nic jiného než to udělat. Sebral veškerou odvahu a potopil se pod hladinu.

Chlad jím projel s bolestivou agonií, připomínající spíš žhavé plameny. Jako by mu zamrzl i mozek, když hledal v tmavé vodě cestu ke dnu, natáhl před sebe ruce a snažil se nahmatat meč. Když se jeho prsty sevřely kolem jílce, pevně ho chytil a zatáhl.

Pak se mu něco pevně omotalo kolem krku. Napadlo ho, že to budou vodní řasy, přestože se o něj nic neotřelo, když se potápěl, a zvedl volnou ruku, aby se z nich vymotal. Nebyly to však řasy; řetízek s viteálem mu zmáčkl průdušnici a pomalu ho škrtil.

Harry divoce vykopl nohama a pokoušel se vyplout na hladinu, podařilo se mu ale jen narazit do skalnatého břehu jezírka. Začínal se dusit, divoce se zmítal a snažil se strhnout si řetízek z krku, zmrzlými prsty ho ale nebyl s to uvolnit. V hlavě už se mu prskavě rozsvěcely drobné jiskřičky, věděl, že se topí, a nebylo nic, co by proti tomu mohl dělat, a paže, které ho sevřely kolem hrudi, se ho nepochybně chystaly zvednout do náruče smrti…

Když se probral k vědomí, ležel s obličejem zabořeným do sněhu, skrznaskrz zmáčený se otřásal dávivým kašlem a lomcovala jím zima, jakou ještě v životě nezažil. Někde kousek od něj byl ještě kdosi, také lapal po dechu, kašlal a potácivě se motal. Už zase mu přišla na pomoc Hermiona, jako když na něj zaútočil ten had… Jenže tentokrát to na Hermionu nevypadalo, ten kašel byl příliš hluboký a kroky příliš těžké…

Harry neměl dost sil, aby zvedl hlavu a podíval se, kdo ho vlastně zachránil. Veškerou energii spotřeboval na to, že si roztřesenou rukou sáhl na krk a ohmatával si místo, kde se mu medailonek krutě zaryl do masa. Viteál zmizel, někdo mu ho strhl z krku. A pak mu nad hlavou zazněl přidušený hlas.

„Copak – tobě – přeskočilo?“

Šokovalo ho, když uslyšel ten hlas, ale to jediné v něm také zburcovalo dost sil, aby se zvedl. Divoce se třásl, ale přece jen si potácivě stoupl. Stál před ním Ron, sice oblečený, ale promočený do poslední nitky, mokré vlasy měl přilepené k obličeji, v jedné ruce držel Nebelvírův meč a v druhé viteál pohupující se na přetrženém řetízku.

„Proč sis doprčic,“ oddechoval těžce Ron a zvedl viteál, který se na zkráceném řetízku kýval sem a tam, jako by ho chtěl zhypnotizovat, „ten pitomý krám nesundal, než jsi skočil do vody?“

Harry nebyl schopen odpovědi. Ta stříbrná laň byla úplné nic ve srovnání s tím, že se objevil Ron – vůbec tomu nemohl uvěřit. Celý rozklepaný zimou zamířil k hromádce oblečení, která dosud ležela u vody, a začal se oblékat. Přetahoval si přes hlavu jeden svetr za druhým a přitom civěl na Rona. V těch krátkých okamžicích, kdy ho ztrácel z očí, napůl čekal, že už ho neuvidí, věděl ale, že musí být skutečně tady – vždyť právě skočil do jezírka a zachránil mu život.

„T-tos byl t-ty?“ vypravil ze sebe konečně, zuby mu cvakaly a hlas měl poté, co ho viteál málem uškrtil, slabší než obvykle.

„Jo, jasně,“ přitakal Ron a zatvářil se lehce zmateně.

„T-to ty jsi v-vyčaroval tu laň?“

„Cože? Ne, samozřejmě že ne já! Myslel jsem, že je tvoje!“

„Můj Patron je jelen.“

„No jo! Hned mi na něm něco nesedělo, neměl parohy.“

Harry si zavěsil váček od Hagrida kolem krku, natáhl si poslední svetr, sehnul se, sebral ze země Hermioninu hůlku a otočil se k Ronovi.

„Co tady vlastně děláš?“

Ron očividně doufal, že tahle otázka padne až později a možná vůbec ne.

„No, totiž – víš – vrátil jsem se. Teda jestli…“ Odkašlal si. „Však víš. Jestli mě ještě chcete.“

Následovala chvíle ticha, v níž jako by mezi nimi vyrostla Ronovým odchodem neviditelná zeď. Ron tu ale byl. Vrátil se. Právě Harrymu zachránil život.

Ron sklopil oči a zahleděl se na svoje ruce. Na okamžik se zdálo, že ho samotného překvapuje, co v nich drží.

„A ten jsem taky vytáhl,“ oznámil vcelku zbytečně a zvedl meč o něco výš, aby si ho Harry mohl prohlédnout. „Však jsi tam skočil kvůli němu, ne?“

„Ano,“ přisvědčil Harry. „Vůbec to ale nechápu. Jak ses sem dostal? Jak jsi nás našel?“

„To je dlouhá historie,“ zabručel Ron. „Už vás tady hledám celé hodiny, je to náramně rozlehlý les, co? A zrovna jsem si říkal, že si budu muset zalézt někam pod strom a počkat do rána, když jsem uviděl přicházet tu laň a za ní tebe.“

„Nikoho jiného jsi neviděl?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Ron. „Měl jsem…“ Zaváhal a pohlédl na dva stromy blízko u sebe, pouhých pár metrů od nich.

„Měl jsem dojem, že vidím, jak se támhle něco hýbá, jenže to už jsem běžel k jezírku, když jsi skočil do vody a pořád ses neobjevoval. Nechtěl jsem to brát oklikou a – hej!“

Harry se mezitím rozběhl k místu, na které Ron ukázal. Oba duby rostly skutečně těsně u sebe, v úrovni očí byla mezi jejich kmeny pouhá několikacentimetrová mezera, a bylo to tedy ideální místo pro někoho, kdo by chtěl vidět a sám nebýt viděn. Země kolem kořenů ale nebyla zasněžená a Harry na ní nespatřil nic, co by se podobalo stopám. Vrátil se k Ronovi, který v rukou stále držel meč i viteál.

„Je tam něco?“ zeptal se Ron.

„Nic,“ odpověděl Harry.

„A jak se ten meč dostal do jezírka?“

„Musel ho tam dát ten, kdo vypustil toho Patrona.“

Oba se zahleděli na ozdobný stříbrný meč i na rubíny na jeho jílci, které se ve světle Hermioniny hůlky matně leskly.

„Myslíš, že je to ten pravý?“ zeptal se Ron.

„Je jen jeden způsob, jak to zjistit, ne?“ opáčil Harry.

Viteál se stále ještě pohupoval Ronovi na ruce, medailonek sebou nepatrně škubal. Harrymu bylo jasné, že ta věc, která se v něm skrývá, má už zase strach. Vycítila přítomnost meče a pokusila se raději Harryho zabít, než aby mu dovolila, aby se ho zmocnil. Teď ale nebyl čas na dlouhé debaty, tohle byl okamžik, kdy museli medailonek jednou provždy zničit. Harry se rozhlédl kolem, zvedl Hermioninu hůlku vysoko nad hlavu a vtom spatřil příhodné místo – plochý kámen ve stínu sykomory.

„Pojď za mnou,“ vybídl Rona a sám šel napřed, smetl z kamene sníh a natáhl ruku pro viteál. Když mu ale chtěl Ron podat i meč, zavrtěl hlavou.

„Ne, měl bys to udělat ty.“

„Já?“ vyjekl Ron a zatvářil se užasle. „Proč já?“

„Ty jsi meč vytáhl z jezírka. Myslím, že se to čeká od tebe.“

To, co říkal, nebylo projevem laskavosti ani velkomyslnosti. Stejně jistě jako předtím věděl, že stříbrná laň má přátelské úmysly, nyní také věděl, že to musí být Ron, kdo zvedne meč nad hlavu. Alespoň něčemu o jistých druzích kouzel a o nevyzpytatelné moci určitých úkonů se od Brumbála naučil.

„Já ho otevřu a ty do něj bodneš,“ nařídil Ronovi. „Na nic nečekej a udělej to, rozumíš? Protože ať je tam uvnitř cokoli, bude se to bránit. Ten kousek Raddleovy duše v jeho deníku se mě pokusil zabít.“

„A jak ho chceš otevřít?“ tvářil se vyděšeně Ron.

„Poručím mu, aby se otevřel, a řeknu to hadím jazykem,“ odpověděl Harry. Napadlo ho to tak lehce, že si pomyslel, že je to v něm nejspíš někde hluboko zasuté odjakživa; možná bylo zapotřebí toho nedávného střetnutí s Naginim, aby si uvědomil, jak to udělá. Podíval se na zakroucené S vykládané lesklými zelenými kameny a zcela snadno si je představil jako maličkého hada, stočeného na studeném kameni.

„Ne!“ zarazil ho Ron. „Ne, neotvírej ho! Myslím to vážně!“

„Proč ne?“ zeptal se Harry. „Musíme se té zatracené věci zbavit, jsou to už měsíce…“

„Já to nedokážu, Harry, vážně ne – udělej to ty…“

„Ale proč?“

„Protože na mě ten krám působí zhoubně!“ vyhrkl Ron a couval před medailonkem ležícím na kameni. „Nedokážu se s ním popasovat! Nehledám výmluvu pro to, jak jsem se zachoval, Harry, ale on na mě působí hůř než na tebe a na Hermionu, napadaly mě různé myšlenky, které by mě asi stejně napadly, ale s ním to bylo všechno mnohem horší. Neumím to vysvětlit, ale jen jsem si ho sundal, a hned se mi v hlavě vždycky všechno srovnalo. Jenže pak jsem si ten prokletý hnus musel zas pověsit kolem krku a – tohle nezvládnu, Harry!“

Ustoupil o pár kroků, meč vlekl po zemi a vrtěl hlavou.

„Ale zvládneš,“ přesvědčoval ho Harry, „určitě ano! Ty jsi přece ten meč vytáhl, proto vím, že to musíš udělat ty. Tak už nás té věci zbav, Rone, prosím!“

Ronovi jako by dodalo odvahu, když Harry vyslovil jeho jméno. Těžce polkl, a přestože dlouhým nosem namáhavě nasával vzduch, přistoupil znovu ke kameni.

„Řekni kdy,“ zachrčel.

„Budu počítat do tří,“ mrkl Harry, sklopil přimhouřené oči k medailonku, soustředil se na písmeno S a představil si hada. Ta věc uvnitř šramotila jako polapený šváb. Nebylo by těžké pocítit k ní lítost – rozedřená kůže na krku však stále ještě pálila.

„Raz… dva… tři… otevři se!“

Poslední slovo z Harryho úst zaznělo jako mocné zasyčení, obě poloviny zlatého pláště malinko klaply a odskočily od sebe.

Za skleněnými okénky v obou půlkách medailonku pomrkávaly živé oči, tmavé a stejně hezké, jako byly oči Toma Raddlea, dokud se nepřebarvily doruda a jejich panenky se nestáhly v hadí štěrbiny.

„Bodni!“ křikl Harry a pevně přidržel viteál na kameni.

Ron zvedl roztřesenýma rukama meč, takže jeho hrot visel těsně nad horečně se protáčejícíma očima, Harry medailonek důkladně stiskl a připravoval se na to, co přijde. V duchu už viděl, jak z prázdných okének vytéká krev.

Pak se z viteálu ozval syčivý hlas.

„Nahlédl jsem do tvého srdce a patří mně.“

„Neposlouchej ho!“ vyštěkl chraptivě Harry. „Bodni!“

„Viděl jsem tvoje sny, Ronalde Weasley, a viděl jsem i tvoje obavy. Vše, po čem toužíš, můžeš získat, také tě ale může potkat vše, čeho se bojíš…“

„Bodni!“ Harryho výkřik se ozvěnou odrazil od okolních stromů, hrot meče se zachvěl a Ron se zahleděl do Raddleových očí.

„Odjakživa nejméně milované dítě matky, jež toužila po dceři… Už tě nemiluje ani dívka, jež dala přednost tvému kamarádovi… Vždy jenom druhý, vždycky zastíněný…“

„Tak už bodni, Rone!“ zaburácel Harry. Cítil, jak se medailonek v jeho sevření třese a děsil se toho, co mělo přijít. Ron zvedl meč ještě o něco výš, a Raddleovy oči v tom okamžiku rudě zazářily.

Z okének medailonku, přímo z Raddleových očí, se jako dvě bubliny vyboulily podivně pokřivené hlavy Harryho a Hermiony.

Ron zděšeně vyjekl a o krok ustoupil, zatímco se z medailonku postupně vynořovaly dvě postavy, nejprve poprsí, pak boky a nakonec nohy, až vedle sebe stály v medailonku jako stromy se společnými kořeny a kymácely se nad Ronem a skutečným Harrym; ten musel odtrhnout prsty od viteálu, který se náhle rozžhavil doběla.

„Rone!“ zařval, jenže to už Raddleův Harry mluvil Voldemortovým hlasem a Ron mu hleděl zhypnotizovaně do obličeje.

„Proč ses vracel? Bylo nám bez tebe líp, byli jsme bez tebe šťastnější, byli jsme rádi, že jsi zmizel… co jsme se nasmáli tvé hlouposti, zbabělosti, domýšlivosti…“

„Domýšlivosti!“ přidala se jako ozvěna Raddleova Hermiona, krásnější, ale i hrůzostrašnější než ta skutečná. Krákoravě se zachechtala a kývala sebou před zděšeným Ronem, který držel meč bezvládně svěšený u boku. „Kdo se na tebe měl dívat? Proč by se vůbec kdo na tebe díval vedle Harryho Pottera? Co jsi kdy dokázal, v porovnání s vyvoleným? Co jsi zač ve srovnání s chlapcem, který zůstal naživu?“

„Bodni, Rone, bodni!“ křičel Harry, Ron se ale ani nepohnul. Oči měl vykulené tak, že se v nich zrcadlili Raddleův Harry i Raddleova Hermiona, vlasy se jim svíjely kolem hlavy jako plameny, oči jim rudě zářily a jejich hlasy zněly v zlovolném duetu.

„Tvá matka se přiznala,“ syčel Raddleův Harry a Raddleova Hermiona se posměšně uchechtla, „že by za syna měla raději mě, že by tě klidně vyměnila…“

„Kdo by neměl raději Harryho, která žena by se spokojila s tebou? V porovnání s ním nejsi nic, nic, vůbec nic,“ přizvukovala Raddleova Hermiona, protáhla se jako had a omotala se kolem Raddleova Harryho; sevřela ho v pevném objetí a jejich rty se setkaly.

Na zemi před nimi se Ronův obličej bolestně zkřivil. Ron zvedl meč třesoucíma se rukama vysoko nad hlavu.

„Udělej to, Rone!“ vykřikl Harry.

Ron k němu otočil hlavu a Harry měl dojem, že v jeho očích zahlédl rudý záblesk.

„Rone…?“

Meč se zableskl a zasvištěl vzduchem. Harry mu uskočil, kov zazvonil o kov a zaznělo protáhlé, bolestné zavytí. Bleskově se otočil, uklouzl na sněhu, ale hůlku měl připravenou k obraně; nebylo však nic, s čím by musel bojovat.

Jeho i Hermionina zrůdná napodobenina zmizely; stál tu jen Ron s mečem v ochablé ruce a zíral na roztříštěné zbytky medailonku na plochém kameni.

Harry pomalu přešel k němu, aniž věděl, co má teď říct nebo udělat. Ron namáhavě oddechoval. Oči už neměl ani trochu červené, ale modré jako obvykle a třpytily se v nich slzy.

Harry dělal, že si ničeho nevšiml, shýbl se a zničený viteál zvedl. Ron probodl sklíčka v obou polovinách – Raddleovy oči zmizely a z potřísněného hedvábného vyložení se malinko kouřilo. Ta věc, která ve viteálu žila, byla mrtvá. Mučení Rona bylo posledním aktem její zlovůle.

Meč s rachotem vypadl Ronovi z ruky. Ron klesl na kolena s hlavou složenou v dlaních. Třásl se, Harry ale věděl, že se netřese zimou. Nacpal si rozbitý medailonek do kapsy, klekl si vedle Rona a opatrně mu položil ruku na rameno. Považoval za dobré znamení, že ji Ron ze sebe nesetřásl.

„Když jsi odešel,“ řekl tiše a byl rád, že se mu nemusí dívat do obličeje, „celý týden probrečela. Možná brečela i pak, jenom nechtěla, abych to viděl. Spoustu večerů jsme spolu nepromluvili jediné slovo. Bez tebe…“

Musel se odmlčet. Teprve teď, když byl Ron zase s ním, si plně uvědomoval, jak těžkou zkouškou pro ně jeho nepřítomnost byla.

„Je pro mě jako vlastní sestra,“ pokračoval po chvíli. „Mám ji rád jako vlastní sestru a řekl bych, že ona ke mně cítí totéž. Je to tak odjakživa, co pamatuju. Myslel jsem, že to víš.“

Ron se mlčky odvrátil a hlasitě si utřel nos rukávem. Harry vstal a zamířil k jeho obrovskému batohu, který ležel pár metrů od nich tam, kde ho Ron odhodil, než se rozběhl k jezírku, aby zachránil kamaráda před utopením. Hodil si batoh na záda a vykročil zpátky. Ron se mezitím také postavil. Oči měl zarudlé, jinak už se ale zase ovládal.

„Omlouvám se,“ hlesl chraptivě. „Omlouvám se, že jsem utekl. Vím, že jsem – že jsem byl…“

Vhlížel do tmy kolem, jako by doufal, že se z ní vyloupne nějaké dostatečně ošklivé slovo a nalepí se na něj.

„Řekl bych, že jsi to dnes v noci odčinil,“ ušklíbl se Harry. „Vytáhl jsi meč z jezírka. Zničil jsi viteál. A mně jsi zachránil život.“

„Když to takhle říkáš, vycházím z toho jako mnohem větší hrdina, než ve skutečnosti jsem,“ zahučel Ron.

„Podobné věci vždycky vyzní líp v řeči než ve skutečnosti,“ přikývl Harry. „To už se ti přece léta snažím vysvětlit.“

Jako na povel se k sobě vrhli a objali se; Harry pevně stiskl dosud promáčená záda Ronovy bundy.

„A teď,“ prohlásil, když se pustili, „už nám jen zbývá najít stan.“

Nebylo to ale nijak těžké. Přestože měl dojem, že za stříbrnou laní kráčel temným lesem poměrně dlouho, s Ronem mu cesta utekla překvapivě rychle. Nemohl se už dočkat, až probudí Hermionu, a srdce se mu vzrušeně rozbušilo, když vcházel do stanu. Ron se držel několik kroků za ním.

Po ledovém chladu jezírka a lesa bylo ve stanu báječné teplo. Jediné osvětlení poskytovaly modravé plamínky, které se dosud mihotaly ve sklenici na podlaze. Hermiona byla stočená pod pokrývkami, tvrdě spala a neprobudila se, dokud na ni Harry několikrát hlasitě nezavolal.

„Hermiono!“

Zavrtěla se, pak se rychle posadila a odhrnula si vlasy.

„Co se děje? Harry? Není ti něco?“

„Nic mi není, všechno je fajn. Víc než fajn! Je mi skvěle. A někoho jsem přivedl.“

„Co to povídáš? Koho…?“

Spatřila Rona, který tam stál s mečem v ruce a na ošlapaný koberec z něj kapala voda. Harry se stáhl do koutku, shodil ze zad Ronův batoh a pokusil se splynout se stanovou celtou.

Hermiona slezla z lůžka, vykročila jako náměsíčná a upřeně hleděla do Ronova bledého obličeje. Zastavila se těsně před ním, ústa měla pootevřená a oči vykulené. Ron se na ni s kapičkou naděje usmál a váhavě k ní vztáhl ruce.

Vrhla se na něj jako tygřice a zasypala ho celého sprškou ran.

„Au – to bolí – nech toho! Co tě to? – Hermiono – Au!“

„Ty – absolutní – kreténe – Ronalde – Weasley!“

Každé slovo doprovodila rázným úderem. Ron couval, rukama si kryl hlavu, a Hermiona postupovala za ním.

„Přilezeš si – zpátky – po tolika – týdnech – a týdnech – Do háje! Kde mám hůlku?“

Vypadalo to, že ji vyrve Harrymu z ruky, a Harry zareagoval zcela instinktivně.

„Protego!“

Mezi oběma se rázem vztyčil neviditelný štít tak razantně, že to Hermionu srazilo zády na podlahu. Vyplivla vlasy z úst a okamžitě se zas vymrštila.

„Hermiono!“ hlesl Harry. „Uklidni…“

„Neuklidním se!“ ječela. Harry ještě nikdy nezažil, že by se takhle přestala ovládat. Vyváděla, jako by přišla o rozum.

„Vrať mi hůlku! Sem s ní!“

„Hermiono, prosím tě…“

„Neříkej mi, co mám dělat, Harry Pottere!“ vřískla. „Neopovažuj se! Vrať mi mou hůlku! A ty!“

Namířila na Rona prst gestem hrozivé obžaloby. Vypadalo to, jako by ho proklínala, a Harry se vůbec nedivil, že před ní Ron o několik kroků couvl.

„Běžela jsem za tebou! Křičela jsem na tebe! Prosila tě, aby ses vrátil!“

„Já vím,“ pípl Ron. „Moc se omlouvám, Hermiono, vážně…“

„Tak ty se omlouváš!“

Zasmála se pisklavým hysterickým smíchem. Ron hledal pohledem pomoc u Harryho, ten mu ale odpověděl jen bezmocnou grimasou.

„Vrátíš se po tolika týdnech – týdnech – a myslíš, že bude zase všechno v pořádku, když se prostě omluvíš?“

„Tak co mám udělat?“ rozkřikl se a Harrymu se ulevilo, že se Ron zmohl alespoň na nějaký odpor.

„Co já vím!“ ječela Hermiona hlasem plným posměšné ironie. „Namáhej trochu mozek, Rone, jestli vůbec nějaký máš…“

„Hermiono!“ okřikl ji Harry, kterému to připadalo jako rána pod pás. „Ron mi právě zachránil…“

„To je mi jedno!“ zavřeštěla. „Je mi úplně jedno, co udělal! Týdny a týdny – vždyť už jsme oba mohli být dávno mrtví…“

„Věděl jsem, že nejste mrtví!“ zaburácel Ron a poprvé za celou dobu se mu podařilo Hermionu překřičet. Přistoupil co nejblíž ke štítovému kouzlu, které je od sebe oddělovalo. „O Harrym se v jednom kuse píše ve Věštci, mluví se o něm v rádiu, všude po vás pátrají, při všech těch fámách a ujetých historkách, co kolují, mi bylo jasné, že kdyby vás zabili, okamžitě bych se o tom dozvěděl. Nemáte ponětí, jaké to tam venku je…“

„A jaképak to tam bylo pro tebe?“

Hlas jí přeskakoval do takových výšek, až si Harry pomyslel, že co nevidět už ji uslyší jen netopýři. Její rozhořčení se ale mezitím tak vystupňovalo, že chvíli nebyla schopná slova, a Ron popadl příležitost za pačesy.

„Chtěl jsem se vrátit hned, jak jsem se přemístil, Hermiono, jenže jsem rovnou narazil na bandu lapků a nemohl jsem se ani hnout!“

„Na jakou bandu?“ zpozorněl Harry. Hermiona sebou zatím plácla do křesla a ruce i nohy si křížem zamotala tak pevně, že to vypadalo, že je nerozmotá dřív než za několik let.

„Na bandu lapků,“ opakoval Ron. „Jsou teď všude, tlupy ničemů, co se za pár kousků zlata snaží lapat takzvané mudláky a krvezrádce. Ministerstvo vypsalo odměnu za každého, koho dopadnou. Byl jsem sám a připadalo jim, že asi jsem ještě ve školním věku, tak se o mě náramně zajímali. Mysleli, že jsem mudlák na útěku. Dalo mi dost dřinu, než jsem jim vymluvil, aby mě neodvlekli rovnou na ministerstvo.“

„Cos jim napovídal?“

„Vydával jsem se za Stana Silničku. Bylo to první jméno, které mě napadlo.“

„A oni ti to uvěřili?“

„Nebyli zrovna nejchytřejší. Jeden z nich tak strašně smrděl, že to snad musel být poloviční troll…“

Ron střelil po Hermioně pohledem a zjevně doufal, že ji tenhle pokus o vtip třeba trochu obměkčí. Její tvář nad pevně zauzlenými údy ale byla dál jako vytesaná z kamene.

„No, každopádně se začali dohadovat, jestli jsem nebo nejsem Stan. Upřímně řečeno to byla dost ubohá cháska, bylo jich ale pět, kdežto já byl sám a ještě mi sebrali hůlku. Pak se dva z nich začali hádat, a zatímco se je ostatní pokoušeli uklidnit, podařilo se mi toho, co mě držel, praštit do břicha, sebral jsem mu hůlku, odzbrojil jsem toho, co držel tu moji, a přemístil jsem se. Nezvládl jsem to nejlíp, zase se mi kousek odštěpil…“ zvedl pravou ruku, ukázal jim dva chybějící nehty a Hermiona chladně zvedla obočí, „a objevil jsem se pořádných pár kilometrů od vás. Než jsem se dostal zpátky k řece, kde jsme předtím tábořili… už jste byli pryč.“

„Můj ty bože, to je ale dojemná historka,“ ozvala se Hermiona povýšeným tónem, kterým mluvila pokaždé, když chtěla někoho ranit. „To musela být opravdu hrůza! My jsme zatím byli v Godrikově Dole a tam – nevzpomínáš si, Harry, co se nám tam přihodilo? No ano, už to mám! Objevil se tam had Ty-víš-koho, málem nás oba zabil, pak dorazil i Ty-víš-kdo osobně a minul nás asi tak o vteřinku.“

„Cože?“ vyjekl Ron, odtrhl od ní oči a zadíval se na Harryho, Hermiona si ho ale nevšímala.

„Chudáček přišel o nehty, Harry, jen si to představ! S tím se nic z toho, co jsme vytrpěli my, nedá srovnat, co říkáš?“

„Hermiono,“ řekl tiše Harry, „Ron mi právě zachránil život.“

Jako by ho neslyšela.

„Jednu věc bych ale přece jen ráda věděla,“ zadívala se do prázdna, asi čtvrt metru nad Ronovu hlavu. „Jak jsi nás dnes v noci našel? Je důležité, abychom to věděli, aspoň se budeme moci pojistit proti podobným nevítaným návštěvám.“

Ron se na ni zaškaredil a vytáhl z kapsy džínsů nějaký malý stříbrný předmět, než odpověděl.

„Takhle.“

Musela se na Rona podívat, aby viděla, co jim ukazuje.

„Zatemňovač?“ zeptala se tak překvapeně, že se zapomněla tvářit chladně a uraženě.

„Dělá víc než jen to, že rozžíhá a zhasíná světla,“ vysvětloval. „Nevím, jak to funguje, ani proč k tomu došlo zrovna tehdy a ne někdy jindy, protože jsem se k vám chtěl vrátit už v tu chvíli, co jsem odešel. Zrovna jsem ale poslouchal rádio, bylo to na Boží hod hned po ránu, a slyšel jsem… zaslechl jsem tebe.“

Díval se na Hermionu.

„Tys mě slyšel v rádiu?“ zeptala se užasle.

„Ne, slyšel jsem tě z kapsy. Tvůj hlas,“ zvedl znovu zatemňovač, „vycházel z tohohle.“

„A co přesně jsem říkala?“ zajímala se tónem, v němž se mísila nevíra se zvědavostí.

„Vyslovila jsi Ron. A říkala jsi něco… něco o hůlce…“

Hermioniny tváře zalila sytá nachová červeň. Harry si na to vzpomínal – stalo se to poprvé ode dne, kdy Ron odešel, co padlo nahlas jeho jméno. Hermiona je vyslovila v souvislosti s opravou Harryho hůlky.

„Tak jsem ho vytáhl z kapsy,“ pokračoval Ron a pohlédl na zatemňovač. „Zdálo se mi, že vypadá jako vždycky, byl jsem si ale jistý, že jsem tě slyšel. Tak jsem s ním cvakl. V mém pokoji zhaslo světlo, hned za oknem se ale objevilo jiné.“

Ron zvedl volnou ruku a ukázal před sebe. Pohled měl soustředěný na něco, co Harry ani Hermiona neviděli.

„Byla to světelná koule, takové namodralé těkavé světlo, jaké se vždycky objeví kolem přenášedla, jestli víte, co myslím.“

„Jo,“ přitakali oba automaticky.

„Hned jsem věděl, že to je ono,“ vyprávěl dál Ron. „Popadl jsem svoje věci, sbalil jsem se, hodil si batoh na záda a vyšel ven na zahradu.

Ta malá světelná koule se tam vznášela ve vzduchu a čekala na mě. Když jsem vyšel z domu, začala poskakovat a vzdalovat se, došel jsem za ní až za kůlnu a pak… no, pak vletěla do mě.“

„Cože?“ zeptal se Harry v přesvědčení, že špatně slyšel.

„Tak nějak připlula až ke mně,“ vysvětloval Ron a znázorňoval její pohyb ukazováčkem volné ruky, „namířila mi přímo na prsa a pak… pak mi prostě proletěla kůží dovnitř. Měl jsem ji tady,“ dotkl se hrudi těsně u srdce, „cítil jsem ji tam, protože byla horká. A jakmile se ve mně usadila, věděl jsem, co musím udělat, věděl jsem, že mě dovede tam, kam potřebuju jít. Tak jsem se přemístil a vynořil jsem se na svahu nějakého pahorku. Všude ležel sníh…“

„Tam jsme byli,“ skočil mu do řeči Harry. „Strávili jsme tam dvě noci a tu druhou jsem měl v jednom kuse pocit, že slyším, jak někdo chodí kolem ve tmě a volá!“

„Jo, jasně, to jsem byl určitě já,“ přikývl Ron. „Vaše ochranná kouzla ovšem fungují stoprocentně, protože jsem vás neviděl ani neslyšel. Byl jsem si ale jistý, že tam někde jste, takže jsem nakonec zalezl do spacáku a čekal, až se jeden z vás objeví. Myslel jsem, že se budete muset ukázat, až budete balit stan.“

„Ve skutečnosti to nutné není,“ vložila se do hovoru Hermiona. „To ráno jsme se pro větší bezpečnost přemisťovali pod neviditelným pláštěm. A zmizeli jsme obzvlášť brzo, protože jsme, jak říkal Harry, slyšeli, že se kolem někdo potlouká.“

„No, já na tom pahorku zůstal celý den,“ pokračoval ve svém líčení Ron. „Pořád jsem doufal, že se objevíte. Když se ale začalo stmívat, bylo mi jasné, že jsem vás propásl, takže jsem zase cvakl zatemňovačem, znovu se objevilo to modré světlo a vletělo do mě, já jsem se přemístil a ocitl jsem se v tomhle lese. Pořád jsem vás neviděl a musel jsem prostě doufat, že se jeden z vás přece jen objeví… a objevil se Harry. Nejdřív jsem ale samozřejmě uviděl tu laň.“

„Cože jsi uviděl?“ vyštěkla ostře Hermiona.

Začali jí vykládat, co se přihodilo, a jak naslouchala jejich vyprávění o stříbrné lani a meči v jezírku, zamračeně přelétala pohledem z jednoho na druhého a soustředila se tak usilovně, že zapomněla držet ruce a nohy zkřížené.

„To ale musel být něčí Patron,“ vydechla. „Neviděli jste, kdo ho přivolal? Vůbec nikoho jste neviděli? A zavedl vás k tomu meči? To je neuvěřitelné! A co bylo dál?“

Ron jí vylíčil, jak viděl Harryho skočit do jezírka a čekal, až se objeví nad hladinou, jak si uvědomil, že něco nehraje, také skočil do vody, zachránil Harryho a potom se vrátil pro meč. Dospěl až k okamžiku, kdy otevřeli medailonek, a tady zaváhal.

„…a Ron ho probodl mečem,“ dořekl za něj Harry.

„A… a ta věc zmizela? Prostě jen tak?“ šeptla Hermiona.

„No, totiž – hrozně zaječela,“ odpověděl Harry a nenápadně pohlédl na Rona. „Tumáš,“ hodil jí medailonek do klína.

Opatrně ho vzala do ruky a prohlížela si rozbitá sklíčka.

Harry usoudil, že už je to konečně bezpečné, zrušil mezitím Hermioninou hůlkou štítové kouzlo a otočil se k Ronovi.

„Neříkal jsi před chviličkou, že jsi těm lapkům utekl s jednou hůlkou navíc?“

„Cože?“ zeptal se roztržitě Ron, který sledoval, jak Hermiona zkoumá medailonek. „Jo – to je pravda.“

Rozepnul přezku na batohu a vytáhl z postranní kapsy krátkou tmavou hůlku. „Tady je. Říkal jsem si, že záložní hůlka může vždycky přijít vhod.“

„To sis říkal správně,“ přikývl Harry a natáhl ruku. „Ta moje se zlomila.“

„To nemyslíš vážně!“ užasl Ron, vtom ale Hermiona vstala, takže se zase zatvářil vyplašeně.

Hermiona uložila přemožený viteál do korálkové kabelky, pak si zalezla do postele a beze slova se do ní zachumlala.

Ron podal Harrymu novou hůlku.

„Řekl bych, že jsi z toho vyvázl dost lehce,“ zamumlal Harry.

„To jo,“ přikývl Ron. „Mohlo to být horší. Vzpomínáš na ty ptáky, co na mě poštvala?“

„Ani to jsem ještě nevyloučila,“ ozval se zpod přikrývek Hermionin přidušený hlas. Harrymu ale neušlo, že se Ron nepatrně uculil, když si z batohu vytahoval kaštanově hnědé pyžamo.

kapitola dvacátá

Xenofilius Láskorád

Harry nepředpokládal, že by Hermionu přešel vztek ze dne na den, a nijak ho tudíž nepřekvapilo, že s nimi druhý den ráno komunikovala především zakaboněnými pohledy a výmluvným mlčením. Ron proto v její přítomnosti dával najevo přetrvávající lítost a výčitky svědomí a počínal si nepřirozeně pokorně. Upřímně řečeno si Harry v těch chvílích, kdy byli všichni tři pohromadě, připadal jako jediný netruchlící na pohřbu, kde se sešla jen ubohá hrstka pozůstalých. Nicméně když se Ron ocitl jen s Harrym (například když šli pro vodu nebo když v blízkém podrostu hledali houby), projevoval až nestydatou rozjařenost.

„Někdo nám pomohl!“ opakoval věčně. „Někdo nám tu laň poslal, někdo je na naší straně. Jeden viteál jsme vyřídili, kamaráde!“

Zničení medailonku povzbudilo oba natolik, že začali diskutovat o místech, kde by se mohly nacházet další viteály, a přestože to bylo téma už bezpočtukrát probrané, cítil Harry optimismus a vnitřní jistotu, že po prvním úspěchu budou brzy následovat další. Skvělou náladu mu nedokázala pokazit ani Hermionina trucovitá zamlklost. Náhlý zvrat, který jim přinesla tajemná laň, nalezení Nebelvírova meče a především Ronův návrat ho naplňovaly takovým radostným vzrušením, že mu dělalo obrovské potíže zachovávat vážnou tvář.

Když se odpoledne chýlilo ke konci, ještě jednou se vysvobodili z Hermioniny pomstychtivé společnosti a pod chabou záminkou, že jdou na borůvky – v holých živých plotech žádné nebyly – si vykládali svoje novinky. Harrymu se konečně podařilo dopodrobna Ronovi vylíčit četné své a Hermioniny výpravy včetně toho, co všechno se odehrálo v Godrikově Dole, a Ron teď Harrymu sděloval, co se během těch několika týdnů, co s nimi nebyl, stalo v široširém kouzelnickém světě.

„…a jak jste se dozvěděli o tom tabu?“ zeptal se Harryho, když mu popsal zoufalé pokusy mnoha čarodějů z mudlovských rodin uniknout ministerstvu.

„O jakém tabu?“

„Oba jste přece s Hermionou přestali nahlas vyslovovat jméno Ty-víš-koho!“

„Jo, to je pravda,“ připustil Harry. „To je jen takový zlozvyk, který jsme si nějak osvojili. Nedělá mi ale problémy říkat mu Vol…“

„Ne!“ zaburácel Ron, až Harry nadskočil a zamotal se do živého plotu, a Hermiona – seděla u vchodu do stanu s nosem zabořeným do knihy – po nich střelila zamračeným pohledem. „Promiň,“ omlouval se a pomáhal Harrymu z trnitého křoví, „ale to jméno je zakleté zlým kouzlem, Harry, a právě s jeho pomocí nacházejí ty, kteří se skrývají! Když to jméno vyslovíš nahlas, prolomíš všechna ochranná kouzla a vyvoláš nějakou magickou poruchu – tak nás taky našli tehdy na Tottenham Court Road.“

„Protože jsme vyslovili jeho jméno?“

„No ano! Musíš uznat, že na to jdou chytře. To jméno se odvažovali vyslovit jen lidé, co byli opravdu ochotní se mu postavit, jako třeba Brumbál. Teď z toho jména udělali tabu a najdou každého, kdo ho vysloví nahlas. Je to rychlý a snadný způsob, jak najít členy Řádu! Málem dostali Kingsleyho…“

„To snad ne!“

„Jo, Bill říkal, že ho obklíčila banda Smrtijedů, ale probojoval si cestu ven. Je z něj teď psanec, stejně jako z nás.“ Ron se zamyšleně poškrábal koncem hůlky na bradě. „Nemohl to být třeba Kingsley, kdo nám poslal tu laň?“

„Kingsleyho Patron je rys, viděli jsme ho přece na svatbě, vzpomínáš?“

„No jasně…“

Poodešli kolem živého plotu kousek dál od stanu a od Hermiony.

„Harry… nemyslíš, že to třeba mohl být Brumbál?“

„Co jako?“

Ron poněkud zrozpačitěl, přesto ale tichým hlasem dodal: „Brumbál… a ta laň. Vždyť přece,“ pošilhával po Harrym, „měl ten pravý meč naposledy on, ne?“

Harry se Ronovu nápadu nevysmál, až příliš dobře chápal, jak zoufalá touha se za jeho otázkou skrývá. Představa, že se Brumbálovi nějak podařilo vrátit se k nim, že na ně potají dohlíží, by pro ně byla nevýslovně povzbuzující. Zavrtěl hlavou.

„Brumbál je mrtvý,“ ujistil Rona. „Viděl jsem ho umírat a viděl jsem jeho tělo. A kromě toho byl jeho Patronem fénix a ne laň.“

„Patroni se ale můžou změnit, ne?“ namítl Ron. „Tonksové se změnil, že ano?“

„Jistě, jenže kdyby byl Brumbál naživu, proč by se neukázal? Proč by mi ten meč prostě nedal?“

„Co já vím?“ pokrčil rameny Ron. „Třeba ze stejného důvodu, proč ti ho nedal, když ještě žil. Ze stejného důvodu, proč ti odkázal starou Zlatonku a Hermioně knížku pohádek.“

„A co je to za důvod?“ zapátral Harry, otočil se k Ronovi, pohlédl mu přímo do očí a zoufale v nich hledal odpověď.

„Nemám tušení,“ povzdechl si Ron. „Občas mě napadalo, když jsem byl tak trochu mimo, jestli se prostě nebavil na náš účet nebo… nebo jestli nám to schválně nechtěl ztížit. Už si to ale nemyslím, teď už ne. Moc dobře věděl, co dělá, když mi dal ten zatemňovač, co říkáš? Musel…“ Ron měl uši červené jako ředkvičky, náhle se nesmírně zajímal o trs trávy a šťouchal do něj špičkou nohy, „musel to vědět, že prásknu do bot.“

„Ne,“ opravil ho Harry, „musel vědět, že se vždycky budeš chtít vrátit.“

Ron se zatvářil vděčně, pořád ale ne příliš jistě.

„Když už mluvíme o Brumbálovi, slyšel jsi, co o něm napsala Holoubková?“ zeptal se ho Harry, částečně proto, aby změnil téma hovoru.

„Jasně že slyšel,“ přisvědčil okamžitě Ron, „hodně se o tom mezi lidmi mluví. Samozřejmě, kdyby se věci měly jinak, byla by to obrovská senzace – Brumbál jako Grindelwaldův největší kamarád! Dneska je to ale jen něco, čemu se můžou všichni, co neměli Brumbála rádi, smát, a tak trochu políček pro všechny, kteří ho považovali za hrdinu bez bázně a hany. Upřímně řečeno nevím, proč se kolem toho dělá takový povyk. Byl ještě strašně mladý, když…“

„Byl v našem věku,“ odsekl Harry stejným tónem, jako když o tom mluvil s Hermionou, a něco v jeho obličeji zřejmě Ronovi napovědělo, že bude rozumnější to dál nerozebírat.

Uprostřed ojíněné pavučiny seděl v trnitém houští velký pavouk. Harry na něj namířil hůlkou, kterou mu Ron dal minulou noc; Hermiona se ji mezitím uvolila prohlédnout a usoudila, že je vyrobená z trnkového dřeva.

„Engorgio!“

Pavouk se maličko otřásl a lehce se v síti zhoupl sem a tam. Harry to zkusil znovu. Tentokrát se pavouk nepatrně zvětšil.

„Nech toho!“ okřikl ho ostře Ron. „Omlouvám se, že jsem řekl, že byl Brumbál mladý. Stačí?“

Harry zapomněl, jak Ron pavouky nesnáší.

„Promiň – Reducio.“

Pavouk se nezmenšil. Harry zkoumavě pohlédl na trnkovou hůlku. I to nejobyčejnější kouzlo, které se toho dne zatím s její pomocí pokusil udělat, se zdálo být méně účinné než kouzla, která dělával se svou vlastní hůlkou s perem fénixe. Nová hůlka mu připadala rušivě cizí, jako kdyby mu na konec paže přišili ruku někoho jiného.

„Musíš prostě cvičit,“ poznamenala Hermiona, která se k nim zezadu neslyšně přiblížila a nervózně sledovala, jak se Harry snaží pavouka zvětšit a zmenšit. „Všechno je to jen otázka sebedůvěry, Harry.“

Harry věděl, proč jí tak záleží na tom, aby se s hůlkou naučil zacházet; stále se cítila provinile, že mu tu jeho zlomila. Spolkl ironickou odpověď, která se mu užuž drala na jazyk, že si totiž může tu trnkovou hůlku vzít sama, když si myslí, že nezáleží na tom, jaká je, a dát mu místo ní tu svoji. Souhlasně přikývl, aby mezi nimi všemi znovu zavládla kamarádská atmosféra, jakmile však na ni Ron pohlédl s nesmělým náznakem úsměvu, okamžitě od nich odešla a schovala se zase za rozevřenou knihu.

Když se začalo stmívat, vrátili se všichni tři do stanu a Harry si vzal první hlídku. Posadil se před vchod a pokoušel se zvedat trnkovou hůlkou do vzduchu drobné kamínky u nohou, jeho kouzla mu ale stále připadala neohrabanější a méně účinná než dřív. Hermiona ležela na palandě a četla si, a Ron, který k ní dlouho vysílal nervózní pohledy, nakonec vytáhl z batohu malé bezdrátové rádio a začal ho ladit.

„Existuje jedna jediná stanice,“ vysvětloval šeptem Harrymu, „která informuje o tom, co se děje doopravdy. Všechny ostatní jsou na straně Ty-víš-koho a papouškují jen to, co jim nadiktuje ministerstvo, ale tahle jedna… Jen počkej, až si ji poslechneš, je fakt skvělá. Až na to, že nemůžou vysílat každý večer, musejí se věčně stěhovat z místa na místo, aby na ně nepřišli a nesebrali je, a taky potřebuješ heslo, aby sis je mohl naladit… problém je, že jsem poslední zprávy zmeškal…“

Lehce na rádio poklepával hůlkou a polohlasem mumlal nejrůznější slova, která ho napadala. Co chvíli vrhal na Hermionu vystrašené kradmé pohledy, jestli rozčileně nevybuchne, Hermiona však dál dělala, jako by o něm vůbec nevěděla. Příštích přibližně deset minut strávili tím, že Ron klepal do rádia a tiše huhlal, Hermiona otáčela stránky knihy, kterou četla, a Harry cvičil s trnkovou hůlkou.

Když konečně Hermiona seskočila z palandy, Ron okamžitě přestal klepat.

„Jestli tě to rozčiluje, můžu toho nechat!“ nabídl jí nervózně.

Hermiona ho neuznala za hodna odpovědi a zamířila k Harrymu.

„Potřebuju s tebou mluvit,“ prohlásila.

Harry pohlédl na knihu, kterou držela v ruce. Byl to Život a lži Albuse Brumbála.

„O čem?“ zeptal se znepokojeně. Mihlo se mu hlavou, že je v knize celá jedna kapitola věnovaná jemu, a nebyl si jistý, jestli se cítí na to, aby si vyslechl, jak o jeho vztahu k Brumbálovi Rita píše. Hermionina odpověď však byla absolutně nečekaná.

„Ráda bych mluvila s Xenofiliusem Láskorádem.“

Vytřeštil na ni oči.

„Co prosím?“

„Xenofilius Láskorád. Lenčin otec. Chci za ním zajít a promluvit si s ním!“

„Ale – proč?“

Zhluboka se nadechla, jako by se připravovala na něco nepříjemného. „Jde o to znamení,“ odpověděla, „o to znamení v Bajkách barda Beedleho. Podívej!“

Přistrčila mu Život a lži přímo pod nos. Když Harry do knihy neochotně nahlédl, uviděl ofotografovaný originál Brumbálova dopisu Grindelwaldovi, napsaný dobře známým tenkým nakloněným písmem. Neměl chuť koukat na nevyvratitelný důkaz toho, že Brumbál skutečně ta slova napsal a že nejsou jen Ritiným výmyslem.

„Ten podpis,“ upozorňovala ho Hermiona. „Podívej se na podpis, Harry!“

Poslechl ji. Chvíli nechápal, o co jí vlastně jde, když se ale na dopis s pomocí rozžehnuté hůlky podíval pozorněji, viděl, že Brumbál nahradil velké A v křestním Albus miniaturní obdobou téhož trojúhelníkového znamení, které bylo přikreslené do Bajek barda Beedleho.

„Co – co to tam…?“ vykoktal nesměle Ron, Hermiona ho ale zpražila pohledem a znovu se otočila k Harrymu.

„Narážíme na to pořád, nezdá se ti?“ podotkla. „Vím, že podle Viktora to je Grindelwaldova značka, rozhodně ale byla i na tom starém hrobě v Godrikově Dole, a data na náhrobním kameni byla z doby dávno předtím, než se Grindelwald narodil. A teď tohle! No, Brumbála ani Grindelwalda se zeptat nemůžeme, co to znamená – ani nevím, jestli Grindelwald vůbec ještě žije – můžeme se ale zeptat pana Láskoráda. Na svatbě měl ten symbol pověšený kolem krku. Vím jistě, že je to důležité, Harry!“

Harry nezareagoval ihned. Zahleděl se do jejího odhodlaného a dychtivého obličeje, vpil se očima do tmy kolem a přemýšlel. Promluvil až po dlouhé odmlce. „Nepotřebujeme, aby se znovu opakoval Godrikův Důl, Hermiono. Namluvili jsme si, že se tam musíme podívat, a…“

„Jenže ono se to objevuje zas a znova, Harry! Brumbál mi přece odkázal Bajky barda Beedleho. Co když to bylo právě kvůli tomu znamení?“

„Už jsme zase u toho!“ postěžoval si trochu popuzeně Harry. „Pořád chceme sami sebe přesvědčit, že nám Brumbál nechal nějaké tajné signály a stopy…“

„Z toho zatemňovače se vyklubala náramně užitečná věcička,“ připomněl mu Ron. „Myslím, že má Hermiona pravdu, asi bychom se za tím Láskorádem měli vypravit.“

Harry po něm střelil nerudným pohledem. Bylo mu naprosto jasné, že se za Hermionu postavil z naprosto jiných důvodů než proto, že by mu záleželo na odhalení významu trojúhelníkové runy.

„Nebude to jako v Godrikově Dole,“ dodal ještě Ron. „Láskorád je na naší straně, Harry. Jinotaj tě celou dobu podporuje a v každém čísle všem klade na srdce, aby ti pomáhali!“

„Jsem si jistá, že je to důležité,“ opakovala přesvědčeně Hermiona.

„Nemyslíš ale, že kdyby to bylo opravdu důležité, byl by mi o tom Brumbál něco řekl, ještě než zemřel?“

„Třeba… třeba je to něco, na co musíš přijít sám,“ zamumlala Hermiona s výrazem tonoucího, který se chytá stébla.

„Jo,“ přidal se patolízalsky Ron, „to dává smysl.“

„Ne, nedává,“ štěkla Hermiona, „stejně si ale myslím, že bychom si s panem Láskorádem měli promluvit. Symbol, který spojuje Brumbála, Grindelwalda a Godrikův Důl? O tom bychom určitě měli zjistit něco víc!“

„Co kdybychom o tom hlasovali?“ navrhl Ron. „Kdo je pro, abychom navštívili Láskoráda…“

Zvedl ruku nad hlavu ještě před Hermionou. Té se podezřívavě zachvěly rty, pak se k němu ale připojila.

„Promiň, Harry, ale přehlasovali jsme tě,“ poplácal Ron Harryho po zádech.

„Tak dobře,“ podvolil se Harry napůl pobaveně a napůl podrážděně. „Jen si ale musíme ujasnit jedno – až si promluvíme s Láskorádem, vrátíme se zase k hledání těch zbývajících viteálů, ano? Kde vlastně Láskorádovi bydlí? Víte to někdo?“

„Jo, je to jen kousek od našich,“ ujistil ho Ron. „Nevím to sice úplně přesně, ale mamka s taťkou vždycky ukazovali přes kopec, když o nich mluvili. Nemělo by být těžké je najít.“

Když se Hermiona vrátila na svoji palandu, Harry tiše zasyčel.

„Říkals, že se jen budeš snažit, aby tě zase vzala na milost.“

„V lásce a ve válce je dovoleno všechno,“ plácl rozpustile Ron, „a v téhle situaci je trocha od obojího. Nebruč, jsou vánoční prázdniny a Lenka bude doma.“

Z větrné stráně, na kterou se druhý den ráno přemístili, se jim nabízel vynikající výhled na Vydrník svatého Drába. V širokých šikmých provazcích slunečních paprsků, které se mezerami mezi mraky táhly až k zemi, vypadala vesnička jako sestavená z dětských domečků na hraní. Minutu nebo dvě zůstali nepohnutě stát a dívali se směrem k Doupěti, clonili si oči rukama, v dálce před sebou ale rozeznávali jen vysoké živé ploty a koruny stromů v ovocném sadu, které ten pokřiveně stojící domek chránily před mudlovskými zraky.

„Je to zvláštní, být tak blízko a nezajít se tam podívat,“ zahučel Ron.

„Snad nechceš říct, že už se ti zase stýská?“ odbyla ho chladně Hermiona. „Užil sis tam přece Vánoce.“

„Nebyl jsem v Doupěti!“ ohradil se Ron a doprovodil svá slova nevěřícím smíchem. „Copak myslíš, že jsem se tam mohl vrátit a říct jim, že jsem utekl a nechal vás v tom samotné? Už vidím George a Freda, jak by mě za to chválili. A Ginny, ta by se zrovna rozplývala porozuměním.“

„A kde jsi tedy byl?“ zeptala se překvapená Hermiona.

„U Billa a Fleur v jejich novém domě. Říkají mu Lasturová vila. Bill se ke mně vždycky choval slušně. No – nepotěšilo ho, když slyšel, co jsem udělal, ale taky mi to nijak zvlášť nevyčítal. Viděl na mně, že toho vážně lituju. Nikdo jiný z celé rodiny nevěděl, že u nich jsem. Bill mamce řekl, že k nim tentokrát s Fleur na Vánoce nepřijedou, protože chtějí být sami. Však víte, jsou to jejich první společné svátky po svatbě. Myslím, že Fleur to ani nevadilo, vzpomínáte přece, jak jí Celestýna Warbecková lezla na nervy.“

Otočil se k Doupěti zády.

„Zkusíme to třeba támhle nahoře,“ ukázal a vedl Harryho a Hermionu přes vrcholek kopce.

Několik hodin procházeli okolí. Harry zůstal na Hermionino naléhání celou dobu schovaný pod neviditelným pláštěm. Ukázalo se, že nízké pahorky jsou liduprázdné a vypadalo to, že v jediné malé chaloupce také nikdo není.

„Že by to byl jejich dům a že by na Vánoce někam odjeli?“ uvažovala nahlas Hermiona a dívala se oknem na čistě uklizenou malou kuchyňku s pelargoniemi na okenním parapetu. Ron nesouhlasně odfrkl.

„Hele, mám takový dojem, že kdybychom se koukali do kuchyně Láskorádovým, určitě bychom to poznali. Zkusíme támhlety kopečky vedle.“

Přemístili se tedy o několik kilometrů dál na sever.

„Aha!“ vykřikl Ron, jakmile přistáli a vlasy i oblečení jim rozevlál čerstvý vítr, a ukazoval k vrcholku pahorku, kde se proti obloze rýsovala jakási prapodivná vysoká stavba. Byl to velký černý válec, nad nímž se na odpolední obloze vznášel přízračný měsíc. „Tohleto musí být Lenčin dům, kdo jiný by bydlel v něčem podobném? Vypadá to jako obrovská bašta.“

„Ty taky myslíš pořád jen na jídlo,“ utrhla se na něj Hermiona a zamračeně si stavbu prohlížela.

„Vůbec ne,“ bránil se Ron. „Myslel jsem baštu jako hradní věž.“

Protože měl nejdelší nohy, vyběhl na vrcholek první. Když dorazili Harry s Hermionou, sotva popadali dech a oba se drželi za bok, kde je bolestivě píchalo. Ron měl ale ve tváři široký úsměv.

„Jsme tu správně,“ ukázal. „Podívejte!“

K polorozpadlé brance byly přitlučené tři rukou psané cedule. První z nich hlásala:

Jinotaj. Šéfredaktor: X. Láskorád

Na druhé bylo napomenutí:

Jmelí si trhejte u sebe doma!

Třetí varovala:

Nepleťte se do cesty řiditelným švestkám!

Když branku otevírali, hlasitě zavrzala. Křivolaká cestička vedoucí k domovním dveřím byla zarostlá nejrůznějšími neobvyklými rostlinami včetně keře obsypaného oranžovými plody ředkvičkovitého tvaru, jaké Lenka občas nosila místo náušnic. Harry měl pocit, že poznává škrtidub, a raději zakrslý pahýl širokým obloukem obešel. Po obou stranách domovních dveří stály jako na stráži dvě letité plané jabloně, zohýbané větrem a s listím dávno opadaným, stále ještě ale obtěžkané jako trnky maličkými červenými plody a huňatými chocholkami jmelí plného bílých kuliček. Na jedné větvi trůnila a shlížela k nim malá sovička s lehce zploštělou jestřábí hlavou.

„Asi by sis měl ten neviditelný plášť sundat, Harry,“ poznamenala Hermiona. „Jsi to přece ty, komu chce pan Láskorád pomáhat, a ne my.“

Harry poslechl a plášť jí podal, aby ho uložila do korálkové kabelky. Hermiona pak třikrát udeřila do tlustých černých dveří pobitých železnými hřeby, na nichž viselo klepadlo ve tvaru orla.

Uběhlo sotva deset vteřin a dveře se rozlétly dokořán. Na prahu stál Xenofilius Láskorád. Byl bos a na sobě měl jen něco, co vypadalo jako noční košile, a bylo to potřísněné četnými skvrnami. Dlouhé bílé vlasy, nadýchané jako cukrová vata, měl špinavé a rozcuchané. Oproti tomuto vzezření vypadal na Billově a Fleuřině svatbě jako elegantně vymóděný švihák.

„Co je? Co se děje? Co ode mne chcete?“ vyhrkl pisklavým nevraživým hláskem a pohlédl nejprve na Hermionu, pak na Rona a nakonec na Harryho. Když ho spatřil, poklesla mu brada a jeho ústa utvořila dokonalé komické O.

„Dobrý den, pane Láskoráde,“ pozdravil Harry a napřáhl k němu ruku. „Já jsem Harry, Harry Potter.“

Xenofilius se podávané ruky nechopil, zato jedním okem ihned zapátral po jizvě na Harryho čele. Druhé oko zůstalo stočené dovnitř, jako by si prohlížel vlastní nos.

„Mohli bychom na okamžik k vám dovnitř?“ zeptal se Harry. „Rádi bychom se vás na něco zeptali.“

„Já… já nevím, jestli by to bylo rozumné,“ zašeptal, nato polkl a přelétl kradmým pohledem po zahradě. „Jsem tak trochu šokován… namouduši… obávám se, že bych asi doopravdy neměl…“

„Nezdržíme vás dlouho,“ ujistil ho Harry, kterého takové pramálo vřelé uvítání poněkud zklamalo.

„No tak – tak dobrá, prosím. Pojďte dál, honem. Honem!“

Sotva všichni tři překročili práh, Xenofilius za nimi hlučně přibouchl dveře. Ocitli se v té nejpodivnější kuchyni, jakou kdy Harry viděl. Byla to dokonale kruhová místnost, takže si v ní připadal jako v obrovité pepřence. Veškeré vybavení – sporák, dřez i police s nádobím – bylo zakřivené a uzpůsobené tvaru stěny a všechno bylo v křiklavých základních barvách pomalované obrázky květin, ptáků a hmyzu. Harry měl pocit, že v těch obrázcích poznává Lenčin styl; v tom uzavřeném prostoru působily přímo ohromujícím dojmem.

Z prostředku místnosti vedlo do vyšších pater točité schodiště z tepaného železa a odněkud shora se ozývalo nepřetržité hlasité bušení a rachocení. Harry by byl rád věděl, co tam Lenka asi dělá.

„Bude lepší, když půjdeme nahoru,“ vyzval je Xenofilius, který se stále tvářil neobyčejně zneklidněně a vedl je ke schodům.

Místnost nad kuchyní byla zřejmě kombinací obývacího pokoje a pracovny, z čehož logicky vyplývalo, že v ní vládl ještě větší chaos než dole. Přestože byla mnohem menší a dokonale kulatá, podobala se trochu Komnatě nejvyšší potřeby při oné nezapomenutelné příležitosti, kdy se proměnila v gigantický labyrint tvořený po staletí narůstajícími hromadami ukrytých předmětů. Na každé volné ploše se povalovaly objemné štosy knih a novin. Ze stropu visely cizelérsky provedené modely tvorů, které Harry nepoznával, a všechny mávaly křídly nebo cvakaly čelistmi.

Lenka v místnosti nebyla. Zdrojem toho rachotu, který slyšeli až do kuchyně, byl jakýsi kouzly poháněný dřevěný mechanismus plný otáčejících se koleček a ložisek. Vypadal jako fantastický kříženec truhlářského pracovního stolu a několika starých regálů, Harry si ale za chvíli všiml, že chrlí hotové výtisky Jinotaje, a usoudil, že je to staromódní tiskařský lis.

„Promiňte na okamžik,“ omluvil se Xenofilius, přistoupil ke stroji, zpod obrovské hromady knih a novin, které se všechny sesypaly na podlahu, vytáhl ušmudlaný ubrus a přehodil ho přes lis, takže se jeho rachocení a třískání maličko ztlumilo. Pak se otočil k Harrymu.

„Proč jste za mnou přišli?“

Než ale Harry stačil cokoli říct, Hermiona přiškrceně a zjevně polekaně vykřikla.

„Pane Láskoráde – co je tohle?“

Ukazovala na ohromný, spirálovitě stočený šedý roh, tak trochu připomínající roh jednorožce, připevněný ke zdi a vyčnívající několik desítek centimetrů do místnosti.

„To je roh muchlorohého chropotala,“ poučil ji Xenofilius.

„Ne, to tedy není!“ zaprotestovala.

„Hermiono,“ zamumlal rozpačitě Harry, „teď zrovna není vhodná chvíle…“

„Ale, Harry, vždyť je to roh třaskavce! Je to obchodovatelný materiál kategorie B a přechovávat něco takového v domě je krajně nebezpečné!“

„Jak víš, že je to roh třaskavce?“ zajímal se Ron a přitom se snažil dostat od rohu co nejdál a tak rychle, jak mu to všudypřítomné hromady harampádí na podlaze dovolovaly.

„V učebnici Fantastická zvířata a kde je najít je přesně popsaný! Pane Láskoráde, musíte se ho okamžitě zbavit, copak nevíte, že může i při sebenepatrnějším doteku vybuchnout?“

„Muchlorohý chropotal,“ spustil Xenofilius sebevědomě a s umíněným výrazem ve tváři, „je plachý a mnoha kouzelnými vlastnostmi obdařený tvor, jehož roh…“

„Pane Láskoráde, jasně vidím ty výrazné drážky u kořene, je to roh třaskavce a ty jsou neuvěřitelně nebezpečné. Nevím, kde jste k němu přišel, ale…“

„Koupil jsem ho,“ prohlásil neústupně, „před čtrnácti dny jsem ho koupil od jednoho báječného mladého kouzelníka, který ví, jak velice se o ty jedinečné chropotaly zajímám. Bylo to vánoční překvapení pro Lenku. A teď mi povězte,“ otočil se k Harrymu, „co konkrétně vás ke mně přivádí, pane Pottere?“

„Potřebujeme vaši pomoc,“ vyhrkl Harry, aby Hermionu předešel.

„Ach tak,“ povzdechl si Xenofilius. „Pomoc. Hmm.“ Zdravým okem se opět zadíval na Harryho jizvu. Zdálo se, jako by ho fascinovala a děsila zároveň. „Jistě. Problém je v tom, že… pomáhat Harrymu Potterovi… to je tak trochu nebezpečné…“

„A nejste to právě vy, kdo všem neustále káže, že pomáhat Harrymu je jejich prvořadou povinností?“ neudržel se Ron. „V tom časopise, co vydáváte?“

„Totiž – ano, psal jsem něco v tom smyslu. Jenže…“

„…jenže to má platit pro každého, jen ne pro vás?“ dorážel na něj Ron.

Xenofilius neodpověděl. Ještě několikrát těžce polkl a těkal očima mezi trojicí návštěvníků. Na Harryho působil dojmem, že svádí nějakou bolestivou vnitřní bitvu.

„Kde je Lenka?“ zapátrala Hermiona. „Zeptáme se, co si o tom myslí ona.“

Xenofilius se zhluboka nadechl, jako by k něčemu sbíral odvahu. Konečně promluvil tak třaslavým tenkým hláskem, že mu přes rachot tiskařského lisu sotva rozuměli. „Lenka je dole u potoka, šla nachytat pár sladkovodních hltožroutů. Určitě… určitě vás ráda uvidí. Půjdu ji zavolat a pak – ano, budiž. Pokusím se vám pomoct.“

Sešel po točitém schodišti dolů, a když jim zmizel z očí, slyšeli, jak se otevřely a zavřely domovní dveře. Podívali se po sobě.

„Je to zbabělá stará baba,“ ulevil si Ron. „Lenka má desetkrát větší kuráž.“

„Má nejspíš strach, co by se jim mohlo stát, kdyby se Smrtijedi dozvěděli, že jsem tady byl,“ usoudil Harry.

„Já v tomhle souhlasím s Ronem,“ prohlásila Hermiona. „Je to odporný starý pokrytec, po všech ostatních by chtěl, aby ti pomáhali, a sám se z toho snaží vykroutit. A pro rány boží, nepřibližuj se k tomu rohu!“

Harry přešel k oknu na protější straně místnosti. Viděl z něj na potok, který se jako tenká lesklá stužka kroutil hluboko pod nimi na úpatí pahorku. Byli ve velké výšce – kolem okna třepetavě prolétl nějaký pták, když se zadíval směrem k Doupěti, to teď ale bylo skryté za dalším hřebenem kopců. Tam někde byla Ginny. Přestože si dnes byli nejblíž ode dne Billovy a Fleuřiny svatby, určitě netušila, že se právě v tuhle chvíli dívá k jejímu domovu a myslí na ni. Řekl si v duchu, že je to tak pravděpodobně lepší. Každého, s kým přišel do styku, vystavoval nebezpečí, o čemž jasně svědčil i postoj, který k němu zaujal Xenofilius.

Odvrátil se od okna a pohled mu padl na další neobvyklý předmět na přeplněném zakřiveném příborníku. Byla to kamenná busta krásné, ale přísně zamračené čarodějky s nanejvýš podivnou čelenkou. Z obou stran čelenky trčely jakési zakřivené trubice, připomínající zlatá naslouchátka pro nedoslýchavé. Ke koženému řemenu, jímž měla přepásané temeno hlavy, byla přilepena dvě maličká, leskle modrá křidélka a za druhý řemen, který jí obepínal čelo, byla zastrčena jedna z oranžových ředkviček.

„Podívejte se na tohle,“ ukázal na bustu.

„Úžasné,“ ušklíbl se Ron. „Divím se, že v tom nepřišel na svatbu.“

Zaslechli klapnutí domovních dveří a chviličku nato vyšel Xenofilius po točitém schodišti k nim do místnosti. Na hubených nohou měl teď natažené gumové holínky a v rukou držel tác s různorodými šálky a kouřící konvicí.

„Á, vidím, že jste si všimli mého oblíbeného vynálezu,“ rozzářil se, strčil tác do rukou Hermioně a postavil se k bustě vedle Harryho. „Navíc příhodně vytvořeného přímo na hlavě překrásné Roweny z Havraspáru. Vědět, jak nejlíp na to, je nad všechno světa zlato!“

Ukázal na trubice připomínající naslouchátka.

„To jsou sosáky strachopudů, ty z místa, kde člověk přemýšlí, odstraní zdroje všech rušivých vlivů. Tady,“ ukázal na maličká křidélka, „je vrtulka rotulice, která mysl povznáší do větších výšin. A konečně,“ ukázal na oranžovou ředkvičku, „tu máme řiditelnou švestku. Ta posiluje schopnost pochopení neobyčejných jevů.“

Dlouhými kroky přešel k tácu, který se Hermioně po značném úsilí podařilo vybalancovat na stohu papírů navršených na jednom z malých stolků.

„Smím vám nabídnout odvar z lichokořene? Připravujeme si ho sami,“ zdůraznil, a když začal nápoj, který byl tmavě rudý jako šťáva z červené řepy, nalévat do šálků, dodal ještě: „Lenka je dole až za spodním mostem a hrozně ji potěšilo, že jste přišli. Za chviličku by tu měla být, už měla nachytáno skoro dost hltožroutů, aby to vystačilo na polévku pro nás pro všechny. Tak se přece posaďte a oslaďte si,“ vybídl je.

„Tak tedy,“ smetl z jednoho křesla vratkou kupu novin a usadil se s nohama v holínkách překříženýma přes sebe, „co pro vás mohu udělat, pane Pottere?“

„Totiž,“ začal Harry a pohlédl na Hermionu, která na něj povzbudivě kývla, „jde o ten symbol, který jste měl pověšený kolem krku na Billově a Fleuřině svatbě, pane Láskoráde. Rádi bychom věděli, co znamená.“

Xenofilius zvedl obočí.

„Máte na mysli znamení relikvií smrti?“

kapitola dvacátá první

Příběh tří bratří

Harry se otočil a pohlédl na Rona a Hermionu. Podle jejich výrazu usoudil, že také oni nevědí, o čem Xenofilius mluví.

„Relikvie smrti?“

„Přesně tak,“ přitakal Xenofilius. „Nikdy jste o nich neslyšeli? To mě nepřekvapuje. Jen málo, velice málo kouzelníků věří, že existují. Jen si vzpomeňte na toho mladého omezence, který mě napadl na svatbě vašeho bratra,“ kývl na Rona, „a tvrdil, že nosím znamení nechvalně známého černokněžníka! Taková nevědomost! Relikvie nijak nesouvisejí s černou magií – alespoň v tak primitivním pojetí ne. Používáme ten symbol prostě proto, abychom dali svoji víru najevo jiným jejím zastáncům, protože doufáme, že by nám mohli pomoci s pátráním.“

Hodil si do odvaru z lichokořene několik kostek cukru, zamíchal a napil se.

„Promiňte,“ omlouval se Harry. „Pořád ještě vám tak docela nerozumím.“

Čistě ze zdvořilosti i on trochu usrkl ze svého šálku, a žaludek se mu málem obrátil naruby. Byla to absolutně nechutná břečka, jako by někdo rozpustil Bertíkovu fazolku s příchutí holubů z nosu.

„Totiž, abyste rozuměli, všichni, kdo věří v relikvie smrti, po nich neustále pátrají,“ vysvětloval Xenofilius a uznale zamlaskal, jako by byl odvar z lichokořene tím nejlepším nápojem na světě.

„Co ale jsou ty relikvie smrti?“ zeptala se Hermiona.

Xenofilius odložil vypitý šálek.

„Předpokládám, že všichni znáte Příběh tří bratří?“

„Ne,“ odpověděl Harry, zatímco Ron i Hermiona přitakali.

Xenofilius vážně přikývl.

„Tak tedy, pane Pottere, celá ta věc se odvíjí od Příběhu tří bratří… Někde bych ho tu měl mít…“

Bezradně se rozhlédl po místnosti plné hromad knih a pergamenových listin, Hermiona ho ale zarazila. „Já ho mám také, pane Láskoráde. Mám ho tady s sebou.“

A vytáhla z malé korálkové kabelky svoje Bajky.

„Vy máte originál?“ zbystřil Xenofilius, a když Hermiona přikývla, vybídl ji: „Tak co kdybyste ten příběh přečetla nahlas? To bude zdaleka nejlepší způsob, jak zajistit, že všichni pochopíte, co vám pak povím.“

„No… no tak dobře,“ souhlasila nervózně Hermiona. Otevřela knihu a Harry si všiml, že právě na stránce, kterou našla, je nahoře nakreslený symbol, po jehož významu pátrají. Hermiona si tiše odkašlala a dala se do čtení.

„Bylo nebylo, žili kdysi tři bratři, kteří spolu jednoho dne za soumraku kráčeli po osamělé klikaté cestě…“

„Když nám to mamka vyprávěla, bylo to vždycky o půlnoci,“ přerušil ji Ron, který se pohodlně natáhl s rukama založenýma za hlavou a poslouchal. Hermiona po něm střelila popuzeným pohledem.

„Tak promiň,“ omlouval se, „jen mi přijde, že o půlnoci je to trochu strašidelnější.“

„Jo, fakt bychom všichni do života potřebovali trochu víc strachu,“ ujela Harrymu ironická poznámka dřív, než ji stačil zadržet. Xenofilius se ale díval z okna do nebe a zjevně jim nevěnoval přílišnou pozornost. „Čti dál, Hermiono.“

„Po nějaké době došli bratři k řece příliš hluboké na to, aby ji přebrodili, a příliš nebezpečné na to, aby ji přeplavali. Byli ale zběhlí v umění kouzel a čar, jen tedy mávli hůlkami a nad zrádnou vodou se okamžitě objevil most. Byli už v polovině řeky, když náhle spatřili, že jim v cestě stojí jakási osoba zahalená v kápi.

A Smrt k nim promluvila…“

„Promiň,“ ozval se Harry, „ona k nim promluvila Smrt?“

„Je to pohádka, Harry!“

„No jasně, omlouvám se. Tak čti.“

„A Smrt k nim promluvila. Rozezlilo ji, že přišla o tři nové oběti, neboť většina poutníků se v řece utopila. Smrt však byla prohnaná. Na oko třem bratrům poblahopřála k umění kouzlit a prohlásila, že tím, jak chytře se vyhnuli jejím nástrahám, si každý z nich vysloužil odměnu.

Nejstarší z bratří, který byl povahy velice svárlivé a bojechtivé, požádal o hůlku, jež by měla větší kouzelnou moc než kterákoli jiná, o hůlku, s níž její majitel zvítězí v každém souboji, o hůlku hodnou kouzelníka, který přemohl Smrt!

I přešla Smrt k černému bezu rostoucímu na břehu řeky, z větve visící jí nad hlavou stvořila hůlku a dala ji nejstaršímu bratrovi.

Druhý bratr, který byl povahy pyšné a domýšlivé, si usmyslel Smrt ještě víc pokořit, i požádal ji o schopnost přivolávat zemřelé z její moci zpět k životu.

I sebrala Smrt z říčního břehu kámen, dala ho druhému bratrovi a řekla mu, že ten kámen dokáže navrátit mrtvému život.

Potom se Smrt zeptala třetího bratra, co on by si přál. Nejmladší bratr byl z těch tří nejskromnější a také nejchytřejší a Smrti nedůvěřoval. Požádal ji tedy, aby mu dala něco, co by mu dovolilo opustit místo, kde se spolu setkali, aniž bude s to vydat se za ním.

A Smrt mu velice neochotně věnovala svůj neviditelný plášť.“

„Smrt má neviditelný plášť?“ přerušil Hermionu podruhé Harry.

„Aby se k lidem mohla nepozorovaně přiblížit,“ vysvětlil mu Ron. „Někdy už ji nebaví se proti nim řítit, mávat rukama a ječet… Promiň, Hermiono.“

„Pak ustoupila stranou a propustila tři bratry na další pouť. I vykročili, vzrušeně si povídali o zažitém dobrodružství a kochali se dary, jež od Smrti dostali.

Uplynul jistý čas a bratři se rozdělili. Každý z nich se vydal vlastní cestou.

Nejstarší putoval další týden a možná ještě déle, až došel do vzdálené vesničky a vyhledal v ní kouzelníka, s nímž byl ve při. Jelikož byl ozbrojen bezovou hůlkou, nemohl jejich souboj skončit jinak než jeho vítězstvím. Poté nejstarší bratr nechal mrtvého nepřítele ležet na podlaze a odešel do hostince, kde se pyšnil a chvástal mocnou hůlkou, již vydobyl na samotné Smrti, a prohlašoval se za neporazitelného.

Ještě téže noci se k loži nejstaršího bratra opojeného vínem potichu přikradl jiný kouzelník. Zloděj spícímu hůlku sebral, a aby se ochránil před jeho pomstou, podřízl mu hrdlo.

A tak se Smrt zmocnila prvního z bratří.

Druhý bratr zatím doputoval z cest do vlastního domu, v němž žil úplně sám. Doma vytáhl z kapsy kámen, jímž bylo možné povolat mrtvé zpět na svět, a třikrát jím otočil v ruce. Nato se před ním k jeho údivu i radosti objevila ta, o níž kdysi doufal, že bude jeho ženou, leč v přemladém věku zemřela.

Dívka však zůstávala smutná a chladná, jako by ji od něj dělil neviditelný závoj. Ač se vrátila do světa smrtelníků, nepatřila do něj doopravdy a velice trpěla. Trvalo to dlouho předlouho, až prostřední bratr, dohnán beznadějnou touhou k šílenství, vztáhl na sebe ruku, aby mohl být skutečně s ní.

A tak se Smrt zmocnila druhého z bratří.

Dlouhá léta pátrala Smrt i po třetím z bratří, leč nikdy ho nevypátrala. Teprve když tento nejmladší dosáhl úctyhodného věku, svlékl si konečně neviditelný plášť a předal ho synovi. A poté se pozdravil se Smrtí jakožto se starou známou, ochotně se k ní připojil a coby rovnocenný poutník s ní odešel z tohoto světa.“

Hermiona zaklapla knihu. Xenofilius očividně potřeboval ještě chviličku, aby si uvědomil, že už dočetla. Pak odtrhl pohled od okna a podíval se na ně se slovy: „Tak prosím, teď jste to slyšeli.“

„Co prosím?“ pípla nechápavě Hermiona.

„To jsou relikvie smrti,“ pravil Xenofilius.

Z haraburdí na stole po své pravici vytáhl brk a mezi hromadou knih našel potrhaný kousek pergamenu.

„Bezová hůlka,“ začal a zároveň nakreslil na pergamen rovnou svislou čáru. „Kámen vzkříšení,“ pokračoval a na horní konec čáry přikreslil malý kroužek. „Neviditelný plášť,“ dodal nakonec a čáru i s kroužkem uzavřel do trojúhelníku. Na pergamenu se tak objevil symbol, který Hermionu tolik zaujal. „Všechny tři dohromady,“ dokončil svoje vysvětlení, „představují relikvie smrti.“

„O žádných relikviích smrti se v tom příběhu ale nemluví,“ namítla Hermiona.

„Samozřejmě že ne,“ přitakal Xenofilius k zbláznění samolibým tónem. „Vždyť je to pohádka pro děti, ta se vypráví spíš pro pobavení než kvůli poučení. Těm z nás, kteří se v podobných věcech vyznáme, je ovšem jasné, že se v tomto pradávném příběhu vypráví o třech předmětech či relikviích, které mohou toho, kdo je všechny najde, učinit pánem smrti.“

V následující krátké chvíli ticha se Xenofilius opět díval oknem ven. Slunce se pomalu klonilo k západu.

„Lenka už by brzo měla mít těch hltožroutů dost,“ špitl do ticha.

„Když říkáte pánem smrti…“ ozval se Ron.

„Pánem,“ mávl Xenofilius přezíravě rukou, „přemožitelem, vítězem nad smrtí. Říkejte si tomu, jak chcete.“

„To ale… chcete říct…“ soukala ze sebe pomalu Hermiona a Harrymu bylo jasné, že se snaží vyloučit z hlasu sebemenší náznak nedůvěřivosti, „že podle vás ty předměty… ty relikvie… skutečně existují?“

Xenofilius opět zvedl obočí.

„Ano, samozřejmě.“

„Ale,“ namítla a Harry na ní poznal, že se přestává ovládat, „jak proboha můžete věřit, pane Láskoráde…“

„Lenka mi o vás obšírně vyprávěla, slečno,“ nenechal ji domluvit Xenofilius. „Podle toho, co říkala, vám neschází jistá inteligence, jste ale zoufale omezená. Úzkoprsá a přízemní.“

„Možná by sis měla vyzkoušet tamten klobouček,“ poznamenal Ron a kývl směrem ke komické čelence. Hlas se mu třásl, jak se přemáhal, aby se nerozchechtal.

„Pane Láskoráde,“ zkusila to Hermiona ještě jednou, „všichni víme, že takové věci jako neviditelné pláště skutečně existují. Jsou vzácné, ale existují. Zato…“

„Ano, ovšem, jenže třetí relikvie je pravý neviditelný plášť, slečno Grangerová! Tím chci říct, že to není obyčejný cestovní plášť očarovaný zastíracím kouzlem, obdařený schopností oslepující kletby nebo utkaný z chlupů polovida, které vás skryjí, když je nový, ale postupem let slábnou, až jsou zcela průhledné. Mám na mysli plášť, který z toho, kdo si jej navlékne, učiní skutečně a doslova neviditelného a vydrží věčně. Zaručuje mu okamžitý a neodhalitelný úkryt, ať jsou použita jakákoli protikouzla. Kolik takových plášťů jste viděla, slečno Grangerová?“

Hermiona užuž otevírala ústa, aby mu odpověděla, pak se ale zarazila, ústa zavřela a zatvářila se ještě zmateněji. Vyměnila si pohled s Harrym i s Ronem a Harrymu bylo jasné, že všechny tři v tu chvíli napadla stejná věc. Přesně takový plášť, jaký jim Xenofilius popsal, byl v tuto chvíli čirou náhodou v této místnosti.

„Tak vidíte,“ přikývl Xenofilius, jako by je všechny udolal logickými argumenty. „Ani jeden z vás se s něčím takovým v životě nesetkal. Majitel takového pláště by byl nezměrně bohatý, nemyslíte?“

Znovu zabloudil pohledem z okna. Obloha už se začínala zbarvovat sotva patrným růžovým nádechem.

„No prosím,“ připustila nejistě Hermiona. „Řekněme, že takový plášť existuje… co ale ten kámen, pane Láskoráde? Ten předmět, kterému říkáte kámen vzkříšení?“

„Co s ním?“

„No, jak může něco takového existovat?“

„Dokažte, že neexistuje,“ vyštěkl Xenofilius.

Hermiona se zatvářila pobouřeně.

„Ale to je… omlouvám se, ale to je absolutně směšné! Jak bych asi mohla dokázat, že neexistuje? Chtěl byste snad po mně, abych – abych shromáždila všechny oblázky z celého světa a jeden po druhém vyzkoušela? To už byste mohl rovnou tvrdit, že je možné úplně všechno, zakládáte-li svou víru v existenci něčeho jen na tom, že dosud nikdo nedokázal, že to existovat nemůže!“

„Ano, to bych mohl,“ přitakal Xenofilius. „Rád vidím, že svou mysl činíte alespoň trochu otevřenější.“

„Takže pokud jde o tu bezovou hůlku,“ vložil se honem do debaty Harry, než Hermiona stačila něco rozčileně namítnout, „myslíte, že i ta existuje?“

„No jistě, to dokonce potvrzuje nesčetná řada důkazů,“ ubezpečil ho Xenofilius. „Bezová hůlka se dá nejsnáz vysledovat díky způsobu, jakým tato relikvie přechází z jednoho vlastníka na druhého.“

„A co je to za způsob?“ chtěl vědět Harry.

„Traduje se, že kdo chce hůlku vlastnit, musí o ni připravit předchozího majitele násilím, aby ji doopravdy ovládl,“ vysvětloval Xenofilius. „Určitě jste slyšeli, jak Nikodém Neblahý zavraždil Emericha Zlého, aby se jí zmocnil? O tom, jak Godelot zemřel ve sklepě vlastního domu poté, co mu ji sebral jeho syn Hereward? O strašlivém Loxiasovi, který si hůlku přivlastnil, když zabil Barnabáše Deverilla? Krvavá stopa bezové hůlky se táhne celými dějinami čar a kouzel.“

Harry pohlédl koutkem oka na Hermionu. Mračila se na Xenofiliuse, ale neprotiřečila mu.

„A kde myslíte, že je ta bezová hůlka teď?“ zajímal se Ron.

„Kdo ví?“ pokrčil rameny Xenofilius a dál se díval z okna. „Kdo ví, v jaké skrýši dnes leží bezová hůlka schovaná? Její stopa se ztrácí se jmény Arcus a Livius. Jak lze zjistit, který z nich ve skutečnosti Loxiase porazil a hůlku si odnesl? A kdo dnes zjistí, který další kouzelník zase porazil je? O tom bohužel dějiny mlčí.“

Následující chvíli ticha nakonec přerušila Hermiona. „Pane Láskoráde,“ oslovila ho koženě, „má s relikviemi smrti něco společného rodina Peverellových?“

Xenofilius se zatvářil zaraženě a v Harryho paměti se cosi ozvalo, nedokázal si ale přesně vybavit, co to je. Peverell… to jméno už někde slyšel…

„Ale vy mě úmyslně vodíte za nos, mladá dámo!“ rozhorlil se Xenofilius, který se teď v křesle napřímil a vyvaloval na Hermionu oči. „Myslel jsem, že se pídíte po relikviích smrti jako nováčkové! Mnozí z nás, kteří po nich pátráme, se domnívají, že Peverellovi mají s relikviemi společné všechno – úplně všechno!“

„Kdo jsou Peverellovi?“ zeptal se Ron.

„To jméno bylo na hrobu, na kterém jsme viděli tohle znamení, v Godrikově Dole,“ vysvětlovala Hermiona s očima stále upřenýma na Xenofiliuse. „Ignotus Peverell.“

„Ano, správně!“ přikývl Xenofilius a pedantsky pozvedl ukazováček. „Znamení relikvií smrti na Ignotusově hrobě je jednoznačným důkazem!“

„Důkazem čeho?“ chtěl vědět Ron.

„No přece toho, že oni tři bratři z příběhu, který jste slyšeli, byli ve skutečnosti bratři Peverellové, Antioch, Cadmus a Ignotus! Že právě oni byli původními vlastníky relikvií!“

Znovu pohlédl z okna, vyskočil, popadl tác a zamířil k točitému schodišti.

„Zůstanete na večeři?“ zavolal přes rameno a mizel do přízemí. „Naše polévka ze sladkovodních hltožroutů každému tolik chutná, že na ni hned chce recept!“

„Nejspíš aby ho ukázal na oddělení otrav u svatého Munga,“ zamumlal tiše Ron.

Harry počkal, dokud neslyšeli, jak dole Xenofilius chystá něco v kuchyni.

„Co tomu říkáš?“ zeptal se Hermiony.

„Ach, Harry,“ povzdechla unaveně, „je to snůška naprostých blábolů. Určitě to není pravý význam toho symbolu, jenom on si ho takhle vykládá v té své podivínské fantazii. Ztrácíme tady čas.“

„Jasně, na člověka, který si vymyslel muchlorohé chropotaly, to sedí,“ přidal se Ron.

„Takže ty mu taky nevěříš?“ otočil se k němu Harry.

„Ne, je to přesně jedna z těch báchorek, co dospělí vyprávějí dětem, když jim chtějí udělat přednášku, nemyslíš? Vyhýbejte se malérům, nevyhledávejte hádky, nestrkejte nos do věcí, do kterých vám nic není! Buďte pěkně poslušní, starejte se o sebe, a nic se vám nemůže stát. Teď mě napadá,“ dodal ještě, „že možná právě kvůli téhle povídačce lidé věří, že bezové hůlky přinášejí smůlu.“

„O čem to mluvíš?“

„To je přece jedna z nejrozšířenějších pověr, ne? Čarodějky narozené v květnu se provdají za mudly. Co za soumraku vyčaruješ, o půlnoci ztratíš. Bezová hůlka, chudoby půlka. Určitě jste to museli slyšet! Mamka je přímo sype z rukávu.“

„Harry a já jsme vyrůstali mezi mudly,“ připomněla mu Hermiona, „takže jsme se setkávali s jinými pověrami.“ Hlasitě si povzdechla, když se k nim z kuchyně donesl jakýsi nepříjemně čpavý zápach. Jediným kladem její nevraživosti vůči Xenofiliusovi bylo, že očividně zapomněla na to, že s Ronem nemluví. „Myslím, že máš pravdu,“ řekla mu. „Je to jen mravoučná pohádka, co ukazuje, který dar je nejlepší a že by sis měl vybrat…“

Tři hlasy zazněly současně: Hermiona dořekla „plášť“, Ron „hůlku“ a Harry „kámen“.

Podívali se po sobě napůl překvapeně a napůl pobaveně.

„To se od tebe samozřejmě čeká, že si vybereš plášť,“ řekl Ron Hermioně, „ale kdybys měla tu hůlku, nepotřebovala bys být neviditelná. Neporazitelná hůlka, Hermiono – jen si to představ!“

„Neviditelný plášť už máme,“ připomněl jim Harry.

„A taky nám častokrát dobře posloužil, pokud jste si toho nevšimli!“ odsekla Hermiona. „Zatímco ta hůlka by jen přivolávala maléry…“

„…jen kdyby ses s ní všude vychloubala,“ namítl Ron. „Jen kdybys byla tak pitomá, že by sis vyskakovala, mávala s ní nad hlavou a vykřikovala: Mám neporazitelnou hůlku, tak pojďte a zkuste to, jestli myslíte, že na to máte! – Kdybys o ní ale nikomu neřekla…“

„Jistě, ale dokázal bys o ní nikomu neříct?“ namítla pochybovačným tónem. „Řekla bych, že jediný ždibíček pravdy z toho všeho, co nám napovídal, je, že báchorky o extra mocných hůlkách se vyprávějí už stovky let.“

„Vážně?“ podivil se Harry.

Hermiona po něm střelila podrážděným pohledem: výraz jejího obličeje byl Harrymu i Ronovi tak důvěrně a roztomile povědomý, že se na sebe ušklíbli.

„Hůlka Smrti, hůlka Osudu – během staletí se objevovaly pod nejrůznějšími jmény a jejich majiteli byli obvykle černokněžníci, kteří se vychloubali jejich mimořádnou mocí. Profesor Binns se o několika takových hůlkách zmiňoval, ale – kdepak, jsou to všechno nesmysly. Hůlka má jen takovou moc, jakou má kouzelník, který ji používá. Někteří kouzelníci se prostě jen rádi vytahují, že ta jejich je větší a lepší než všechny ostatní.“

„Jak ale můžeš vědět,“ otázal se Harry, „že všechny ty hůlky – hůlka Smrti, hůlka Osudu a třeba i další – nejsou jedna a ta samá hůlka a že se v průběhu staletí neobjevovaly pod různými jmény?“

„Jak to myslíš? Že by to ve skutečnosti byla ta bezová hůlka, kterou stvořila Smrt?“ zamyslel se Ron.

Harry se rozesmál – to, co ho v tu chvíli napadlo, bylo přece jen směšné. Připomněl si v duchu, že ať jeho hůlka udělala cokoli v ten večer, kdy ho Voldemort pronásledoval po obloze, byla z cesmínového, a ne z bezového dřeva a že ji vyrobil Ollivander. A kdyby byla neporazitelná, jak by se mohla zlomit?

„A proč ty sis vybral kámen?“ zajímal se Ron.

„No, kdybychom dokázali vzkřísit mrtvé, mohli bychom zavolat zpět Siriuse… Pošuka… Brumbála… moje rodiče…“

Ron ani Hermiona se neusmáli.

„Jenže podle barda Beedleho by se ani vrátit nechtěli, že?“ pokračoval Harry a přemýšlel o příběhu, který před chvílí vyslechli. „Asi se nevykládalo moc dalších historek o kameni, který dokáže lidi vzkřísit z mrtvých, co říkáš?“ obrátil se k Hermioně.

„Ne,“ odpověděla zkormouceně. „Myslím, že nikdo kromě pana Láskoráda by si nedokázal namluvit, že je něco takového možné. Beedleho na ten nápad nejspíš přivedl Kámen mudrců. Víš, jak to myslím – místo kamene, který dává nesmrtelnost, kámen, který dokáže zvrátit smrt.“

Zápach z kuchyně neustále sílil; tak trochu připomínal hořící vlněné spodky. Harry přemýšlel, jestli dokážou sníst dost toho, co jim Xenofilius chystá k večeři, aby ho neurazili.

„Jak je to ale s tím pláštěm?“ přemítal Ron. „Copak jste si nevšimli, že v tom měl Láskorád pravdu? Už jsem si na Harryho plášť i na to, jak skvěle funguje, tak zvykl, že mě ani nenapadlo se nad tím zamyslet. Nikdy jsem o takovém plášti, jako má Harry, neslyšel. Je stoprocentně spolehlivý. Nikdy nás pod ním neobjevili…“

„Samozřejmě že ne – když jsme pod ním, jsme přece neviditelní, Rone!“

„Jenže všechno to, co říkal o ostatních pláštích – a neseženete jich právě tucet za svrček – je přece pravda! Až dodnes mě to nikdy nenapadlo, ale slyšel jsem už, že kouzla na pláštích během let přestávají fungovat nebo že je různé kletby dokážou potrhat, takže v nich zůstanou díry. Ten Harryho plášť měl už jeho táta, takže není nijak nový, ale přesto je… je prostě dokonalý!“

„Ano, máš pravdu, Rone, ale ten kámen…“

Zatímco se Ron s Hermionou šeptem dohadovali, přecházel Harry po místnosti a poslouchal je jen na půl ucha. U točitého schodiště mimoděk zvedl oči k hornímu patru a to, co spatřil, ho okamžitě upoutalo. Ze stropu pokoje nad schodištěm na něj shlížel jeho obličej.

Po chvíli se vzpamatoval z úžasu a uvědomil si, že to není zrcadlo, ale obraz. Zvědavě začal stoupat po schodech nahoru.

„Co to děláš, Harry? Myslím, že bys to tu neměl všechno takhle okukovat, když tu on není!“

Harry už ale byl o patro výš.

Lenka si svoji ložnici vyzdobila pěti překrásně vyvedenými portréty – byli na nich Harry, Ron, Hermiona, Ginny a Neville. Nebyly to pohyblivé portréty jako ty, které visely v Bradavicích, přesto však působily jakýmsi kouzelným dojmem; Harry měl pocit, že dýchají. Kolem obrazů se táhlo něco, co na první pohled vypadalo jako tenké zlaté řetízky, poutající je všechny k sobě, když si je ale asi tak minutu prohlížel, uvědomil si, že ty zdánlivé řetízky ve skutečnosti tvoří zlatým inkoustem tisíckrát opakované jediné slovo:

… kamarádi… kamarádi… kamarádi…

Harry pocítil, jak ho zalila náhlá vlna něžné náklonnosti k Lence. Rozhlédl se po místnosti. U postele spatřil velkou fotografii a na ní Lenku a mladou ženu, která se jí velice podobala. Objímaly se. Lenka na snímku vypadala upraveněji, než ji Harry kdy viděl ve skutečnosti. Fotografii pokrývala vrstva prachu, což mu připadalo poněkud zvláštní. Rozhlédl se kolem sebe.

Něco tady nehrálo. Nános prachu byl i na světlemodrém koberci. Ve skříni, jejíž dveře byly dokořán, neviselo žádné oblečení. Postel působila chladným a nepřátelským dojmem, jako by v ní už celé týdny nikdo nespal. Krvavě rudou oblohu za nejbližším oknem pokrývala hustá pavučina.

„Děje se něco?“ zeptala se Hermiona, když Harry sešel dolů, než jí ale stačil odpovědět, vyšel naopak po schodech z kuchyně Xenofilius, tentokrát s tácem naloženým miskami s polévkou.

„Pane Láskoráde,“ obrátil se na něj Harry, „kde je Lenka?“

„Co prosím?“

„Lenka – kde je?“

„Už – už jsem vám to přece říkal. Je dole u spodního mostu a chytá hltožrouty.“

„Tak proč máte na tácu misky jen pro čtyři?“

Xenofilius se pokusil něco říct, nevypravil však ze sebe ani hlásek. Jediným zvukem v místnosti teď bylo pravidelné rachocení tiskařského lisu a tiché cinkání misek na tácu v Xenofiliusových roztřesených rukou.

„Řekl bych, že tady Lenka není už celé týdny,“ prohlásil Harry. „Všechny její šaty jsou pryč a v její posteli nikdo nespal. Tak kde je? A proč se v jednom kuse díváte z toho okna?“

Tác vypadl Xenofiliusovi z rukou, misky popadaly na podlahu a rozbily se. Harry, Ron i Hermiona vytáhli hůlky a Xenofilius, který právě strkal ruku do kapsy, ztuhl. V tom okamžiku se z lisu ozvala ohlušující rána a zpod ubrusu na stole se vyřinula záplava výtisků Jinotaje. Lis konečně ztichl.

Hermiona se sehnula a jeden časopis z podlahy sebrala. Hůlkou přitom stále mířila na Láskoráda.

„Podívej, Harry!“

Propletl se k ní přes kupy harampádí, jak nejrychleji to dokázal. Na titulní straně Jinotaje uviděl svoji fotografii opatřenou upozorněním Nežádoucí č. 1 a pod ní titulek s vypsanou odměnou.

„Jinotaj nabral nový kurz, co?“ zeptal se chladně a mozek mu pracoval na plné obrátky. „Tohle jste tedy šel zařídit, když jste byl venku na zahrádce, pane Láskoráde? Poslal jste sovu na ministerstvo?“

Xenofilius si olízl rty.

„Unesli moji Lenku,“ zašeptal. „Kvůli tomu, co jsem psal. Unesli moji Lenku a já nevím, kde je, co s ní udělali. Snad by mi ji ale vrátili, kdybych – kdybych…“

„…jim vydal Harryho?“ dořekla za něj Hermiona.

„To neberem!“ prohlásil rozhodným tónem Ron. „Uhněte z cesty, mizíme.“

Xenofilius vypadal příšerně, jako stoletý stařec, a rty měl sešklebené v děsivé grimase.

„Budou tady každou chvíli. Musím zachránit Lenku. Nechci ji ztratit. Nesmíte odejít.“

Postavil se před schodiště a rozpřáhl ruce. Harry si náhle vybavil v duchu matku, která zaujala stejnou pózu před jeho dětskou postýlkou.

„Nenuťte nás, abychom vám ublížili,“ domlouval Xenofiliusovi. „Uhněte nám, pane Láskoráde.“

„Harry!“ vyjekla Hermiona.

Kolem oken se mihly postavy na košťatech. Všichni tři na okamžik odvrátili oči od Xenofiliuse, který neotálel a vytáhl hůlku. Harry si až v poslední chvíli uvědomil, jaké se dopustili chyby. Uskočil stranou a odstrčil do bezpečí i Rona a Hermionu, právě když místností prolétlo omračovací kouzlo a trefilo roh třaskavce.

Rozlehl se ohlušující výbuch, jehož síla jako by celou místnost rozmetala napadrť. Na všechny strany se rozprskly úlomky dřeva, útržky papíru a kusy rozpraskaného zdiva, zvedl se neprostupný oblak hustého bílého prachu. Harry prolétl vzduchem, dopadl na podlahu a oběma rukama si chránil hlavu před sprškou trosek. Zaslechl, jak Hermiona zavřeštěla a Ron vyjekl, a udělalo se mu až zle z dunivých úderů z točitého schodiště, odkud se po zádech zřítil Xenofilius.

Napůl pohřbený v sutinách se Harry pokusil stoupnout si; v oblaku prachu byl sotva s to dýchat a vůbec nic neviděl. Polovina stropu se propadla a dírou dolů visely nohy Lenčiny postele. Busta Roweny z Havraspáru s obličejem napůl utrženým se válela vedle něj, vzduchem poletovaly útržky rozervaného pergamenu a převážná část tiskařského lisu ležela převrácená na bok a zahrazovala vrcholek schodiště dolů do kuchyně. Pak se kousek od něj pohnul další bílý stín a Hermiona, pokrytá prachem jako druhá socha, si přitiskla prst ke rtům.

Dveře v přízemí se s rachotem rozlétly.

„Copak jsem neříkal, že nemusíme spěchat, Traversi?“ ozval se drsný hlas. „Neříkal jsem, že ten cvok jako obvykle mluví z cesty?“

Pleskla rána a Xenofilius zaječel bolestí.

„Ne… ne… nahoře… Potter!“

„Minulý týden jsem ti říkal, Láskoráde, že se sem nebudeme vracet pro nic jiného než pro nějakou důležitou informaci!

Vzpomínáš na minulý týden? Jak jsi chtěl dceru vyměnit za tu zatracenou pitomou čelenku? A týden předtím…“ další rána a další výkřik bolesti, „jak sis myslel, že ti ji vrátíme, když nám poskytneš důkaz o existenci…“ plesk! „muchlorohých…“ plesk! „chropotalů?“

„Ne – ne – prosím!“ vzlykal Xenofilius. „Vážně je to Potter! Vážně!“

„A teď se ukáže, že jsi nás zavolal jen proto, aby ses pokusil vyhodit nás do povětří!“ rozkřikl se Smrtijed a následovala série úderů doprovázená zoufalým Láskorádovým kvílením.

„Vypadá to, jako by to tu chtělo všechno spadnout, Selwyne,“ zazněl chladný druhý hlas, jehož ozvěna se nesla vzhůru po poničeném schodišti. „Schody jsou úplně zavalené. Mám je zkusit uvolnit? Taky by nám to mohlo spadnout na hlavu.“

„Ty prolhaná špíno!“ burácel kouzelník Selwyn. „V životě jsi Pottera neviděl, co? Napadlo tě, že nás sem vylákáš a zabiješ, co? A myslíš si, že takhle dostaneš tu svoji holku zpátky?“

„Přísahám… přísahám… Potter je nahoře!“

„Homenum revelio!“ pronesl zaklínadlo hlas u paty schodiště.

Harry slyšel, jak Hermiona vyplašeně vyjekla, a měl zvláštní pocit, jako by těsně nad ním něco přelétlo a zaclonilo svým stínem jeho tělo.

„Někdo tam nahoře vážně je, Selwyne,“ oznámil ostře druhý Smrtijed.

„Je tam Potter, vždyť vám říkám, že je tam Potter,“ vzlykal Xenofilius. „Prosím… prosím… vraťte mi Lenku, jen mi vraťte moji Lenku…“

„Tu svoji holku dostaneš, Láskoráde,“ osopil se na něj Selwyn, „když po těch schodech vylezeš a přivedeš mi Harryho Pottera sem dolů. Jestli to ale je nějaká past, jestli je to zrada, jestli tam nahoře čeká nějaký tvůj komplic, aby nás přepadl ze zálohy, uvidíme, jestli ti z dcerušky necháme aspoň kousek, co bys mohl pochovat.“

Xenofilius zakvílel zoufalstvím a strachem a vzápětí se ozval hlasitý šramot a škrábání – to jak se snažil prolézt sutinami, jež zasypaly schodiště.

„Pojďte,“ šeptl Harry, „musíme odtud.“

Využil hluku, který dělal Xenofilius na schodišti, a začal se vyhrabávat z trosek. Ron byl zavalený nejhlouběji; Harry s Hermionou co nejtišeji přelezli všechnu tu spoušť až k němu a pokusili se nadzvednout těžkou komodu, která mu přiskřípla nohy. Xenofiliusovo bušení a škrábání se blížilo víc a víc, Hermioně se ale podařilo Rona osvobodit vznášecím kouzlem.

„Fajn,“ vydechla úlevou, když se tiskařský lis, který blokoval vrcholek schodiště, začal otřásat. Xenofilius už byl těsně u nich. „Věříš mi, Harry?“ hlesla pod nánosem bílého prachu. Harry přikývl.

„Dobře,“ šeptla. „Dej mi neviditelný plášť. Ty se pod něj schovej, Rone.“

„Já? Ale Harry…“

„Prosím, Rone! Chyť se mě pevně za ruku, Harry, a ty se mě drž za rameno, Rone.“

Harry natáhl levou ruku, Ron zmizel pod pláštěm. Tiskařský lis blokující schody vibroval – Xenofilius se ho snažil odsunout vznášecím kouzlem. Harry nechápal, na co Hermiona čeká.

„Pevně se drž,“ šeptla. „Drž se… hned to bude…“

Nad lištou schodiště se objevil Láskorádův obličej bílý jak list papíru.

„Obliviate!“ vykřikla Hermiona a namířila hůlkou na Xenofiliuse a vzápětí na podlahu pod nimi: „Deprimo!“

Prorazila díru v podlaze obývacího pokoje. Propadli jí jako kameny – Harry se zoufale držel Hermioniny ruky, zdola se ozvaly ječivé hlasy a Harry koutkem oka zahlédl dva muže, jak se snaží uskočit před obrovskou lavinou rozbitého zdiva a polámaného nábytku, která se řítila děravým stropem a zasypávala všechno kolem. Ještě mu v uších dozníval rachot hroutícího se domu, když se Hermiona ve vzduchu přetočila a opět ho vtáhla do temnoty.

kapitola dvacátá druhá

Relikvie smrti

Harry zalapal po dechu, dopadl do trávy a okamžitě vyskočil. V padajícím šeru se zdálo, že přistáli na okraji nějakého pole. Hermiona už pobíhala v kruhu kolem dokola a mávala hůlkou.

„Protego totalum – Salvio hexia…“

„Ta špinavá zrádná svině!“ dusil se vzteky Ron, vyklouzl zpod neviditelného pláště a hodil ho Harrymu. „Jsi geniální, Hermiono, doopravdy geniální! Ani se mi nechce věřit, že jsme z toho vyvázli!“

„Cave inimicum – copak jsem neříkala, že je to roh třaskavce? Neříkala jsem mu to snad? A teď má dům rozmetaný na kusy!“

„Dobře mu tak,“ zavrčel Ron a prohlížel si potrhané džínsy a podrápané nohy. „Co myslíte, že s ním udělají?“

„No, doufám, že ho nezabijou!“ zasténala Hermiona. „Proto jsem chtěla, aby ti Smrtijedi zahlédli Harryho, než zmizíme – aby věděli, že jim Xenofilius nelhal.“

„Proč jsi ale schovávala mě?“ vyptával se Ron.

„Ty máš přece ležet doma v posteli s kropenatkou, Rone! Unesli Lenku jen proto, že se její otec zastával Harryho! Co by asi udělali s tvou rodinou, kdyby věděli, že jsi přímo s Harrym?“

„Co ale tvoji rodiče?“

„Ti jsou v Austrálii,“ připomněla mu. „Tam by měli být v bezpečí. Nic nevědí.“

„Jsi vážně geniální,“ opakoval Ron a hleděl na ni s posvátnou úctou.

„Jo, jsi génius, Hermiono,“ připojil se důrazně Harry. „Nevím, co bychom si bez tebe počali!“

Rozzářila se, hned nato ale zvážněla.

„Jenže co Lenka?“

„No, jestli je pravda, co říkali, že zatím je ještě naživu…“ začal Ron.

„Mlč, mlč, takhle vůbec nemluv!“ zakvílela. „Musí prostě žít, musí!“

„Pak bude nejspíš v Azkabanu,“ usoudil Ron. „Jestli ale přežije Azkaban… spousta lidí to nedokáže…“

„Přežije,“ ujistil ho Harry. O opačné možnosti absolutně odmítal uvažovat. „Lenka je houževnatá, mnohem houževnatější, než by se mohlo zdát. Nejspíš všechny vězně poučuje o strachopudech a škrknách.“

„Doufám, že máš pravdu,“ povzdechla si Hermiona a přejela si rukou přes oči. „Bylo by mi Xenofiliuse strašlivě líto, kdyby…“

„…jo, kdyby se nás právě nepokusil prodat Smrtijedům,“ dořekl za ni Ron.

Postavili stan, schovali se do něj a Ron uvařil pro všechny čaj. Po tom krkolomném útěku jim mrazivý a zatuchlý vnitřek stanu připadal jako domov – bezpečný, dobře známý a přátelský.

„Proč jsme za ním vůbec chodili?“ povzdechla si žalostně Hermiona po několika minutách ticha. „Měl jsi pravdu, Harry, bylo to stejné jako s Godrikovým Dolem, absolutní ztráta času! Relikvie smrti… taková pitomost… i když vlastně,“ jako by ji náhle napadlo jiné vysvětlení, „je docela možné, že si to všechno vymyslel, co říkáte? Nejspíš vůbec v žádné relikvie smrti nevěří, prostě nás chtěl něčím zabavit a zdržet, dokud nepřijdou Smrtijedi!“

„To bych neřekl,“ zavrtěl hlavou Ron. „Vymýšlet si něco, když jsi v takovém stresu, je mnohem těžší, než si asi umíš představit. Přesvědčil jsem se o tom, když mě chytili ti lapkové. Bylo mnohem snazší vydávat se za Stana, protože o něm alespoň něco málo vím, než vymýšlet si někoho úplně nového. A starouš Láskorád byl v obrovském stresu, když se nás tam snažil zdržet. Řekl bych, že říkal pravdu, nebo aspoň to, co za pravdu považuje, aby nás co nejdéle zabavil.“

„No, asi na tom stejně nezáleží,“ usoudila s povzdechem Hermiona. „I kdyby to myslel úplně upřímně, větší snůšku nesmyslů jsem v životě neslyšela.“

„Počkej přece,“ zarazil ji Ron. „Tajemnou komnatu taky všichni považovali jen za báchorku, ne?“

„Jenže relikvie smrti existovat nemůžou, Rone!“

„To opakuješ kolem dokola, ale jedna z nich existovat může,“ přesvědčoval ji Ron. „Harryho neviditelný plášť…“

„Příběh tří bratří je pohádka,“ trvala nezlomně na svém. „Pohádka o tom, jaký mají lidé strach ze smrti. Kdyby k přežití stačilo schovat se pod neviditelný plášť, měli bychom už všechno, co potřebujeme!“

„No, já nevím. Taková neporazitelná hůlka by se hodila,“ poznamenal Harry a otáčel mezi prsty trnkovou hůlkou, která mu byla tak protivná.

„Nic takového neexistuje, Harry!“

„Sama jsi říkala, že se v minulosti objevovala spousta hůlek – hůlka Smrti a jak že se všechny jmenovaly…“

„No prosím, ale i kdyby sis chtěl namlouvat, že ta bezová hůlka skutečně existuje, co ten kámen vzkříšení?“ Když vyslovila název údajné relikvie, naznačila prsty ve vzduchu otazníky a z jejího tónu čišela ironie. „Neexistuje žádné kouzlo, které by vzkřísilo mrtvého, to je holý fakt!“

„Když se tehdy moje hůlka spojila s hůlkou Vy-víte-koho, objevili se moji rodiče… a Cedric…“

„Ti ale přece nevstali z mrtvých doopravdy, ne?“ namítla Hermiona. „Taková – chabá nápodoba není totéž jako skutečně někoho vzkřísit k životu.“

„Jenže to děvče, myslím to z pohádky, se taky doopravdy nevrátilo, že ne? Ta pohádka právě říká, že když někdo zemře, měl by zůstat mezi mrtvými. A přesto tu dívku druhý bratr viděl a mohl s ní mluvit, vzpomínáš? Dokonce s ní nějakou dobu žil…“

V tom, jak se Hermiona zatvářila, rozpoznal Harry neklid a ještě cosi, co neuměl snadno pojmenovat. Když ale pohlédla na Rona, uvědomil si, že je to strach a že ji svými slovy o soužití s mrtvými vyděsil.

„Takže pokud jde o toho Peverella, co je pohřbený v Godrikově Dole,“ změnil honem téma a snažil se o přesvědčivý normální tón, „nevíš vůbec nic?“

„Nevím,“ odpověděla a zjevně se jí ulevilo, že může mluvit o něčem jiném. „Když jsme na jeho hrobě viděli to znamení, snažila jsem se o něm něco najít. Jsem přesvědčená, že kdyby to byl někdo slavný nebo kdyby vykonal nějaký významný čin, v některé z našich knih by o něm něco bylo. Jenže jedinou knihou, v níž jsem jméno Peverell našla, je Přirozená aristokracie: Genealogie kouzelnických rodů. Půjčila jsem si ji od Krátury,“ dodala, když si všimla Ronova tázavě zdviženého obočí.

„Je v ní seznam všech čistokrevných rodin, které už vymřely po meči. Peverellové byli zjevně jednou z prvních, která zmizela.“

„Vymřely po meči?“ opakoval po ní Ron.

„To znamená, že zemřeli všichni jejich mužští potomci,“ vysvětlovala Hermiona, „a v případě Peverellových k tomu došlo už před několika staletími. Nějaké potomky samozřejmě mít mohou, jen by se prostě jmenovali jinak.“

A pak to Harry v jediném okamžiku osvícení náhle měl. V mysli se mu vynořila vzpomínka, kterou se od prvního zaznění jména Peverell snažil vydolovat. „Rojvol Gaunt!“ vykřikl nahlas, když si vybavil špinavého staříka, který mával ministerskému úředníkovi před obličejem ošklivým prstenem.

„Cože?“ vykřikli udiveně Ron i Hermiona.

„Rojvol Gaunt! Dědeček Vy-víte-koho! Ten, co jsem ho viděl v myslánce! S Brumbálem! Rojvol Gaunt tvrdil, že je potomkem Peverellů!“

Ron i Hermiona se tvářili zmateně.

„Ten prsten, ten, co se z něj později stal viteál! Rojvol Gaunt říkal, že je v jeho kameni vyrytý erb Peverellů! Viděl jsem, jak s ním šermoval tomu chlapíkovi z ministerstva před obličejem, málem mu ho vrazil do nosu!“

„Erb rodu Peverellů?“ zeptala se ostře Hermiona. „A nevšiml sis, jak vypadal?“

„Pořádně jsem ho neviděl,“ zahučel Harry a usilovně namáhal paměť. „Pokud si vzpomínám, nebylo na něm nic zvláštního, možná pár škrábanců. Když jsem si ho pak mohl prohlédnout důkladněji, byl už prasklý.“

Viděl, jak se Hermioně rozšířily oči náhlým pochopením. Ron užasle těkal pohledem od jednoho k druhému.

„Zatraceně… myslíte, že to byl zase ten symbol? Znamení relikvií?“

„Proč ne?“ vydechl vzrušeně Harry. „Rojvol Gaunt byl nevzdělaný starý tupec, který žil jako prase a nezáleželo mu na ničem kromě jeho původu. Pokud se ten prsten v jeho rodině dědil po celá staletí, nejspíš ani nevěděl, co ten symbol vlastně znamená. Neměl v domě žádné knihy a můžete mi věřit, že to nebyl člověk, který by dětem předčítal pohádky. Určitě by byl hrozně rád věřil, že ty čáry vyryté do kamene jsou skutečným rodinným erbem, protože mít čistou kouzelnickou krev bylo podle něj prakticky totéž jako patřit do královské rodiny.“

„Ano… to je všechno ohromně zajímavé,“ připustila opatrně Hermiona, „ale jestli si myslíš, Harry, co myslím, že si myslíš…“

„A proč by ne?“ upustil Harry od veškeré obezřetnosti. „Proč ne? Byl to přece kámen, ne?“ Pohlédl na Rona, jako by u něj hledal podporu. „Co když to byl kámen vzkříšení?“

Ronovi úžasem poklesla čelist. „Zatraceně – a myslíš, že ještě bude fungovat, když ho Brumbál rozbil…“

„Fungovat? Fungovat? Nikdy přece nefungoval, Rone! Nic takového jako kámen vzkříšení neexistuje!“ Hermiona vyskočila a tvářila se vztekle, jako by jí docházela trpělivost. „Harry, ty se snažíš všechno překroutit tak, aby to zapadalo do té pohádky o relikviích…“

„Překroutit?“ opakoval po ní Harry. „Vždyť to tam všechno zapadá samo, Hermiono! Vím, že na tom kameni bylo znamení relikvií smrti! Gaunt říkal, že je potomkem rodu Peverellů!“

„Ještě před minutkou jsi tvrdil, že jsi to znamení na kameni pořádně neviděl!“

„Kde myslíš, že je ten prsten teď?“ zeptal se Harryho Ron. „Co s ním Brumbál udělal, když ho rozbil a otevřel?“

Harryho představivost už se ale hnala tryskem dál a Rona i Hermionu nechala daleko vzadu…

Tři předměty či relikvie, které mohou toho, kdo je všechny najde, učinit pánem smrti. Pánem… přemožitelem… vítězem… posledním nepřítelem, který bude zničen, je smrt…

A Harry viděl sám sebe, jak coby držitel všech tří relikvií čelí Voldemortovi, jehož viteály se mu nemohou rovnat… Ani jeden nemůže žít, jestliže druhý zůstává naživu… Je snad tohle odpověď na jeho problém? Relikvie versus viteály? Existuje přece jen možnost, jak zajistit, že to bude on, kdo zvítězí? Stane-li se pánem relikvií smrti, bude v bezpečí?

„Harry?“

Sotva ale Hermionu vnímal. Vytáhl svůj neviditelný plášť a přejížděl po něm prsty – látka byla poddajná jako voda a lehká jako vzduch. Za oněch téměř sedm let, která strávil v kouzelnickém světě, nespatřil nic, co by se mu mohlo rovnat. Přesně odpovídal popisu, který slyšeli od Xenofiliuse: plášť, který z toho, kdo si jej navlékne, učiní skutečně a doslova neviditelného a vydrží věčně. Zaručuje mu okamžitý a neodhalitelný úkryt, ať jsou použita jakákoli protikouzla…

A pak zalapal po dechu, když si vzpomněl…

„Ten večer, co mi zemřeli rodiče, měl můj plášť Brumbál!“

Slyšel, jak se mu třese hlas, a cítil, že se mu z obličeje vytrácí všechna barva, bylo mu to ale jedno. „Máma psala Siriusovi, že si Brumbál plášť půjčil! To byl ten pravý důvod, proč ho potřeboval! Chtěl ho prozkoumat, protože se domníval, že je to třetí relikvie! Ignotus Peverell je pohřbený v Godrikově Dole…“ Harry jako slepý přecházel po stanu sem a tam a měl pocit, jako by se všude pravdě otevíraly obrovské nové perspektivy. „Byl to můj předek! Jsem potomkem toho třetího bratra! Všechno to do sebe zapadá!“

Připadal si svou jistotou, vírou v existenci relikvií smrti tak dobře vyzbrojen, jako by mu pouhé pomyšlení na jejich získání poskytovalo ochranu, a s vítězoslavným pocitem se otočil k oběma přátelům.

„Harry,“ začala znovu Hermiona, Harry už ale horečně rozvazoval šňůru váčku, který mu visel kolem krku, a prsty se mu rozčileně třásly.

„Přečti si to,“ vyzval Hermionu a strčil jí matčin dopis do ruky. „Jen si to přečti! Ten plášť měl Brumbál, Hermiono! K čemu jinému by mu byl? Žádný neviditelný plášť přece nepotřeboval, ovládal tak mocná zastírací kouzla, že se dokázal proměnit v neviditelného i bez pláště!“

Na podlahu spadlo něco třpytivého, co se zakutálelo pod křeslo – když vytahoval matčin dopis, vypadla z váčku i Zlatonka. Sklonil se a chtěl ji sebrat, když vtom k němu z toho právě nalezeného pramene úžasných objevů vytryskl další dar. Projel jím takový šok a úžas, až vykřikl nahlas.

„Tady je! On mi ten prsten odkázal – je v té Zlatonce!“

„My-myslíš?“

Harry nechápal, proč se Ron tváří zaraženě, když jemu samému to bylo tak jasné, tak zřejmé. Všechno do sebe zapadalo, úplně všechno… Jeho plášť je třetí relikvií, a až přijde na to, jak otevřít Zlatonku, bude mít i druhou. Pak už bude zbývat, jen aby našel první relikvii, bezovou hůlku, a potom…

Ta představa v něm náhle vyvolala pocit, jako by se před osvětleným jevištěm zavřela opona. Všechno jeho vzrušení rázem pohaslo, veškeré naděje a štěstí byly pryč. Stál sám a sám ve tmě a ta nádherná chvíle triumfu pominula.

„Tak o tohle mu jde.“

Změna v jeho hlase způsobila, že se Ron s Hermionou zatvářili ještě vystrašeněji.

„Vy-víte-kdo pátrá po bezové hůlce.“

Otočil se k jejich vyděšeným a nevěřícím obličejům zády. Věděl, že je to pravda. Všechno to dávalo smysl. Voldemort nehledal novou hůlku, hledal naopak hůlku starou, ba přímo prastarou. Harry zcela zapomněl na Rona i na Hermionu, došel ke vchodu do stanu, zahleděl se do temné noci a přemýšlel…

Voldemort vyrůstal v mudlovském sirotčinci. Nikdo mu jako malému určitě Bajky barda Beedleho nevyprávěl, nemohl se o nich doslechnout o nic víc než Harry. V existenci relikvií smrti věřila sotva víc než malá hrstka kouzelníků. Je tedy možné, že o nich Voldemort neví?

Harry upíral oči do tmy… kdyby Voldemort o existenci relikvií smrti věděl, nepochybně by po nich pátral, udělal by cokoli, aby se jich zmocnil, aby našel ty tři předměty, jejichž vlastnictví z majitele činilo pána smrti. Kdyby byl věděl o existenci relikvií smrti, vůbec by přece nemusel vytvářet viteály. Není snad už jen samotný fakt, že jednu z relikvií použil k vytvoření viteálu, přesvědčivým důkazem toho, že mu tohle poslední velké kouzelnické tajemství zůstalo utajeno?

To ovšem znamenalo, že Voldemort po bezové hůlce pátrá, aniž si plně uvědomuje její význam, aniž ví, že je jen jedním ze tří příbuzných předmětů… hůlka byla totiž relikvií, kterou nebylo možné utajit, takže se o její existenci všeobecně vědělo… krvavá stopa bezové hůlky se táhne celými dějinami čar a kouzel…

Harry se díval na zamračenou oblohu, na cáry kouřově šedých a stříbrných oblaků přelétající přes bílou tvář měsíce. Úžasem nad všemi těmi novými objevy se mu trochu motala hlava.

Otočil se a pohlédl do stanu. Udiveně vykulil oči, když zjistil, že se Ron s Hermionou celou tu dobu vůbec nepohnuli. Hermiona stále držela v ruce dopis jeho matky a Ron s poněkud zneklidněným výrazem v obličeji stál vedle ní. Neuvědomovali si snad, jak obrovský kus cesty v posledních několika minutách urazili?

„To je ono,“ prohlásil Harry tak, aby i jim vnukl svůj hřejivý pocit užaslé jistoty. „Všechno se tím vysvětluje. Relikvie smrti skutečně existují a já mám jednu z nich… možná dokonce dvě…“

Zvedl nad hlavu Zlatonku.

„…a Vy-víte-kdo pátrá po třetí, neuvědomuje si ale… myslí si, že je to prostě zvlášť mocná hůlka…“

„Harry,“ skočila mu do řeči Hermiona, přistoupila k němu a vrátila mu Lilyin dopis. „Je mi líto, ale myslím, že si to vykládáš špatně, úplně špatně.“

„Copak ty to nevidíš? Všechno to hraje…“

„Ne, nic nehraje,“ odsekla. „Nehraje to, Harry, jen se tím necháváš unést. Prosím,“ zarazila ho, když chtěl něco říct, „odpověz mi prosím na jednu jedinou otázku. Pokud relikvie smrti doopravdy existují a pokud Brumbál o jejich existenci věděl, pokud věděl, že se ten, kdo je všechny tři bude mít, stane pánem smrti… proč ti něco neřekl, Harry? Proč?“

Harry měl odpověď připravenou.

„Sama jsi to přece říkala, Hermiono! Musel jsem na to přijít sám! Byla to zkouška!“

„To jsem ale řekla jen proto, abych tě přesvědčila, že se máme vypravit za Láskorádovými!“ vyjela na něj rozčileně. „Sama jsem tomu nevěřila!“

Harry na to nereagoval.

„Brumbál mě obvykle nechával, abych na všechno přišel sám. Umožňoval mi vyzkoušet si vlastní schopnosti, riskovat. Tohle by bylo přesně v jeho stylu.“

„Tohle není hra, Harry, není to žádná školní úloha! Tohle je opravdová válka a Brumbál ti nechal naprosto jasné pokyny. Máš najít a zničit viteály! Ten symbol vůbec nic neznamená, zapomeň na relikvie smrti, nesmíme si dovolit nechat se svést ze správné cesty…“

Harry ji sotva poslouchal. Obracel Zlatonku v rukou, prohlížel si ji ze všech stran a napůl čekal, že se otevře, odhalí kámen vzkříšení, který se v ní skrývá, a dokáže tak Hermioně, že pravdu má on, že relikvie smrti skutečně existují.

Hermiona se otočila k Ronovi.

„Ty tomu přece taky nevěříš, že ne?“

Harry zvedl oči. Ron zaváhal.

„No, já nevím… chci říct… Některé věci jako by do sebe fakt zapadaly,“ soukal ze sebe rozpačitě. „Když se ale podíváš na všechno dohromady…“ Zhluboka se nadechl. „Myslím, že naším úkolem je zbavit se viteálů, Harry. To je to, čím nás Brumbál pověřil. Možná… možná bychom na ty relikvie měli zapomenout.“

„Děkuji ti, Rone,“ zabručela Hermiona. „Vezmu si první hlídku.“

Prošla kolem Harryho a posadila se před vchodem do stanu, jako by chtěla za tím vším udělat definitivní tečku.

Harry ale tu noc skoro nespal. Představa relikvií smrti ho zcela pohltila, takže nebyl s to se uvolnit, hlavou mu vířila změť zneklidňujících myšlenek. Hůlka, kámen a plášť – kdyby se mu podařilo získat všechny tři…

Otevírám se na konci… jenže co je to za konec? Proč nemůže ten kámen získat hned teď? Kdyby měl kámen, mohl by všechny tyhle otázky položit Brumbálovi osobně… A Harry potmě mumlal Zlatonce různá slova, zkoušel všechno včetně hadího jazyku, zlatý míček se však zatvrzele odmítal otevřít…

A hůlka, bezová hůlka, kde ta se asi skrývá? Kde po ní právě teď Voldemort pátrá? Harry zatoužil, aby ho rozbolela jizva na čele a ukázala mu Voldemortovy myšlenky, protože poprvé, kam sahala jeho paměť, byli s Voldemortem spojeni touhou po stejné věci… Hermioně by se to přirozeně nezamlouvalo… vždyť nevěřila… v tom ohledu měl Xenofilius do jisté míry pravdu… Omezená. Úzkoprsá. Přízemní. Ve skutečnosti jí představa relikvií smrti, zejména pak kamene vzkříšení, naháněla strach… A Harry znovu přitiskl ústa k Zlatonce, políbil ji, div ji nespolkl, chladný kov ale nepovolil…

Už téměř začínalo svítat, když si vzpomněl na Lenku, která sama a obklíčená mozkomory vězela v azkabanské cele, a zalila ho náhlá vlna provinilosti. Ve víru horečného přemítání o relikviích na ni úplně zapomněl. Strašně rád by ji osvobodil, jenže mozkomorové ve své početní převaze museli být doslova neporazitelní. Uvědomil si přitom, že se s trnkovou hůlkou ještě ani jednou nepokusil vyvolat Patrona… Umínil si, že to hned ráno musí zkusit…

Kdyby tak existovala nějaká možnost, jak si opatřit lepší hůlku…

A znovu propadl touze po bezové hůlce, po hůlce Smrti, nepřekonatelné a neporazitelné…

Druhý den ráno sbalili stan a v bezútěšném lijáku se přemístili jinam. Déšť je pronásledoval i na pobřeží, kde se ten večer utábořili, a pršelo nepřetržitě po celý následující týden, kdy křižovali skrz naskrz promáčenou krajinou, z níž na Harryho padala sklíčenost a beznaděj. Nedokázal myslet na nic jiného než na relikvie smrti. Měl pocit, jako by v něm někdo zažehl tak žhavý plamen, že jej nemohla uhasit ani Hermionina otevřená nevíra, ani Ronovy přetrvávající pochyby. Přitom však čím divočeji ho spalovala touha po relikviích, tím byl skleslejší. Dával to za vinu Ronovi a Hermioně. Jejich okázalý nezájem ho deptal na duchu právě tak jako vytrvalý lijavec, ani déšť, ani jeho společníci ovšem nedokázali nahlodat jeho absolutní jistotu. Víra v existenci relikvií a touha je získat ho stravovala natolik, až měl dojem, že se těm dvěma tak posedlým viteály úplně odcizil.

„Posedlí?“ sykla tiše a zuřivě Hermiona, když Harry jednoho večera to slovo neopatrně řekl nahlas. Reagoval tak na Hermioniny výčitky, že už se vůbec nezajímá o nalezení dalších viteálů. „Jestli je tady někdo posedlý, já a Ron to nejsme, Harry! My se naopak snažíme dělat to, co po nás chtěl Brumbál!“

Harry ale odmítal vzít si její zastřenou kritiku k srdci. Brumbál přece Hermioně nechal k rozluštění symbol relikvií a jemu navíc – o tom byl skálopevně přesvědčený – nechal v Zlatonce ukrytý kámen vzkříšení. Ani jeden nemůže žít, jestliže druhý zůstává naživu… pán smrti… proč to Ron ani Hermiona nechápou?

„Posledním nepřítelem, který bude zničen, je smrt,“ odrecitoval studeně Harry.

„A já myslela, že se od nás čeká, že budeme bojovat proti Ty-víš-komu!“ odsekla Hermiona a Harry to vzdal.

Dokonce i záhada stříbrné laně, kterou se s ním oba vytrvale snažili rozebírat, mu teď připadala méně důležitá, bral ji jen jako nepříliš zajímavý, okrajový problém. Jediné, čemu věnoval pozornost, bylo, že se opět začínala ozývat jeho jizva. Dělal, co mohl, aby to před Ronem a Hermionou utajil. V takové situaci vždy vyhledal rychle samotu, tím, co viděl, býval ale zklamaný. Vidiny, které s Voldemortem sdílel, se kvalitativně zhoršily – poskakovaly a byly celé rozostřené, jako by se mu neustále vytrácely ze zorného pole. Stěží se mu podařilo rozeznat nezřetelné obrysy něčeho, co vypadalo jako lebka, a později zase jakýsi mohutný štít, který ale viděl spíš jako stín než opravdovou horu. Protože byl zvyklý na představy stejně ostré a jasné jako skutečnost, tahle změna ho znepokojovala. Obával se, že spojení mezi ním a Voldemortem – spojení, které mu nahánělo strach, které ale navzdory všemu, co říkal Hermioně, považoval za nesmírně cenné – se něčím narušilo. Z nějakého blíže neznámého důvodu přičítal ty neuspokojivé, rozmazané obrazy tomu, že jeho hůlka byla zničena. Jako by za to, že do Voldemortovy mysli nevidí stejně zřetelně jako dřív, mohla ta nynější trnková.

Pomalu ubíhaly další týdny a Harry si navzdory nynějšímu zahloubání do vlastního nitra nemohl nevšimnout, že se iniciativy postupně ujímá Ron. Možná proto, že se snažil odčinit svůj útěk, možná i proto, že v něm Harryho netečnost probudila skryté vůdčí vlohy, byl to nyní on, kdo své společníky burcoval k nějaké činnosti.

„Zbývají nám tři viteály,“ opakoval donekonečna. „Musíme na to jít plánovitě a systematicky! Kde jsme ještě nehledali? Pojďme si to znova projít. Sirotčinec…“

Příčná ulice, Bradavice, Raddleův statek, krámek Borgina a Burkese, Albánie, všechna místa, o nichž věděli, že tam někdy Tom Raddle žil či pracoval, navštívil je nebo tam někoho zavraždil. Ron s Hermionou o nich znovu a znovu debatovali a Harry se k nim přidával jen proto, aby unikl Hermioniným výčitkám. Byl by raději v tichosti seděl někde o samotě a pokoušel se číst Voldemortovy myšlenky, aby se dozvěděl něco víc o bezové hůlce, Ron je ale vytrvale nutil k výpravám i do těch nejnemožnějších zapadlých koutů. Harrymu bylo jasné, že to dělá jen proto, aby se něčím zaměstnali.

„Člověk nikdy neví,“ zněl Ronův věčný argument. „Horní Skála je kouzelnická vesnice, třeba se tam někdy chtěl usadit. Pojďme se tam porozhlédnout.“

Při těchto hojných vpádech na kouzelnická území se čas od času dostali na dohled lapkům.

„Říká se, že někteří z nich jsou stejně zlí jako Smrtijedi,“ poučoval je Ron. „Ti, co zajali mě, byli jen banda břídilů, Bill si ale myslí, že je mezi nimi i dost opravdu nebezpečných týpků. V Potterově hodince mluvili…“

„V čem?“ skočil mu do řeči Harry.

„V Potterově hodince, copak jsem vám neříkal, že se to tak jmenuje? Ten pořad, co se v jednom kuse snažím naladit v rádiu, jediný, který pravdivě informuje o tom, co se děje! Skoro všechny programy dnes hlásají ty nesmysly Vy-víte-koho, vlastně úplně všechny, kromě Potterovy hodinky. Vážně bych chtěl, abyste si ji poslechli, jenže chytit ji je dost těžké…“

Večer co večer trávil Ron tím, že hůlkou vyťukával do bezdrátového přijímače nejrůznější rytmy a sledoval, jak se protáčejí stupnice. Tu a tam zachytili útržkovité rady, jak léčit dračí spalničky, a jednou i několik taktů písně Kotlík plný horké silné lásky. Ťukání doprovázel Ron mumláním všemožných náhodných slov, neboť se snažil najít správné heslo.

„Obvykle mají ta hesla něco společného s Řádem,“ vysvětloval. „Bill byl na jejich hledání opravdový přeborník. Mně se to ale dřív nebo později musí taky podařit…“

Byl už březen, když se na Rona konečně usmálo štěstí. Harry právě seděl na hlídce před vchodem do stanu a netečně civěl na trs modřenců vyrážejících z promrzlé půdy, když uvnitř Ron náhle nadšeně zaječel.

„Mám to! Už to mám! Heslo bylo Albus! Pojď sem, Harry!“

Poprvé po mnoha dnech právě tahle událost vytrhla Harryho z úvah o relikviích smrti. Kvapně vběhl do stanu a viděl, že Ron s Hermionou klečí na podlaze u malého radiopřijímače. Hermiona, která z nedostatku jiné činnosti leštila Nebelvírův meč, zírala s pusou dokořán na titěrný reproduktor, z něhož se ozýval důvěrně známý hlas.

„…omlouváme za to, že jsme dočasně zmizeli z éteru. Za tuto odmlku poděkujte našim roztomilým Smrtijedům, kteří zavítali do četných domácností v oblasti, z níž vysíláme.“

„To je přece Lee Jordan!“ vyhrkla Hermiona.

„No jasně!“ rozzářil se Ron. „Paráda, co?“

„…se nám konečně podařilo najít jinou bezpečnou základnu,“ pokračoval Lee, „a s potěšením vám mohu sdělit, že se tu ke mně dnes večer připojili dva z našich pravidelných přispěvatelů. Zdravím vás, hoši!“

„Ahoj!“

„Dobrý večer, Řeko.“

„Lee si říká Řeka,“ vysvětloval Ron. „Všichni mají krycí jména, obvykle se ale dá poznat…“

„Psst!“ sykla na něj Hermiona.

„Než si poslechneme Kralevice a Romuluse,“ pokračoval Lee, „věnujme prosím chviličku oznámení těch úmrtí, která nestála za zmínku Rozhlasové radě začarovaného zpravodajství ani Dennímu věštci. S nesmírnou lítostí jsme nuceni vás, svoje posluchače, informovat, že byli zavražděni Ted Tonks a Dirk Cresswell.“

Harry cítil, jak se mu náhlou nevolností zvedá žaludek. Všichni tři se po sobě podívali očima naplněnýma hrůzou.

„Zabit byl také skřet Gornuk. Zato existuje naděje, že se čaroději z mudlovské rodiny Deanu Thomasovi a jinému skřetovi, kteří údajně cestovali s Tonksem, Cresswellem a Gornukem, pravděpodobně podařilo uprchnout. Pokud nás Dean poslouchá nebo pokud o něm někdo cokoli ví, jeho rodiče a sestry budou za každou takovou zprávu nesmírně vděčni.

Ve stejnou dobu byla v Gaddley nalezena ve vlastním domě mrtvá pětičlenná mudlovská rodina. Mudlovské úřady tuto tragédii připisují úniku plynu, členové Fénixova řádu mě však informovali, že příčinou jejich smrti byla vražedná kletba! Další důkaz – jako bychom ještě nějaký potřebovali – že masakrování mudlů se v novém režimu pomalu stává běžným rekreačním sportem.

A poslední neradostná zpráva, vážení posluchači: v Godrikově Dole byly objeveny ostatky Batyldy Bagshotové. Jejich stav svědčí o tom, že zemřela před několika měsíci. Podle informací získaných od Fénixova řádu byly na jejím těle nalezeny jednoznačné stopy zranění způsobených černou magií.

Vážení posluchači, a nyní bych vás rád vyzval, abyste se k nám připojili a zachovali minutu ticha k uctění památky Teda Tonkse, Dirka Cresswella, Batyldy Bagshotové, Gornuka i té mudlovské rodiny, kterou Smrtijedi vyvraždili; její jméno sice neznáme, náš zármutek tím však není o nic menší.“

Rozhostilo se ticho, během kterého nepromluvili ani Harry, Ron a Hermiona. Harry napůl doufal, že se ještě něco dozví, a napůl se bál všeho, co by mohlo následovat. Poprvé po velice dlouhé době měl pocit, že je v opravdovém spojení s vnějším světem.

„Děkuji vám,“ zazněl znovu Leeův hlas. „A nyní požádáme našeho pravidelného přispěvatele Kralevice, aby nás informoval o tom, jaký dopad má nový kouzelnický pořádek na mudlovský svět.“

„Díky, Řeko,“ ozval se nezaměnitelný hlas – hluboký, odměřený a konejšivý.

„Kingsley!“ vyprskl Ron.

„My víme!“ okřikla ho Hermiona.

„Mudlové nadále nemají ponětí, co je příčinou všech jejich potíží, přestože počet obětí z jejich řad neustále stoupá,“ ujal se slova Kingsley. „Dostáváme ale též zprávy o rostoucím počtu vskutku podnětných případů, kdy kouzelníci a čarodějky riskují vlastní bezpečnost, aby ochránili své mudlovské přátele a sousedy, často bez jejich vědomí. Chtěl bych všechny naše posluchače vyzvat, aby si je vzali za vzor. Můžete například zabezpečit ochrannými kouzly mudlovské domy v ulici, kde bydlíte. Použitím takovýchto jednoduchých opatření lze zachránit četné životy.“

„A co byste vzkázal, Kralevici, těm posluchačům, kteří se domnívají, že by v dnešních nebezpečných časech mělo platit heslo Kouzelníci na prvním místě?“ zeptal se Lee.

„Vzkázal bych jim, že od hesla Kouzelníci na prvním místě je už jen krůček k heslu Čistokrevní na prvním místě, a pak hned následuje Smrtijedi na prvním místě,“ odpověděl Kingsley. „Jsme přece všichni lidé, ne? Každý lidský život má stejnou cenu a stojí za záchranu.“

„Skvěle řečeno, Kralevici! Máte můj hlas jako příští ministr kouzel, pokud někdy z téhle polízanice vybředneme,“ pochválil ho Lee. „A nyní požádám Romuluse, aby uvedl oblíbené číslo našeho programu – Potterovy přátele.“

„Díky, Řeko,“ odpověděl další důvěrně známý hlas. Ron užuž otevíral ústa, Hermiona ho ale šeptem předešla.

„No jasně, je to Lupin!“

„Trváte stále na svém, Romulusi, jako pokaždé, když vystupujete v našem pořadu, a jste přesvědčen, že Harry Potter je pořád ještě naživu?“

„Samozřejmě!“ přisvědčil rozhodným tónem Lupin. „Ani v nejmenším nepochybuji o tom, že kdyby přišel o život, Smrtijedi by to okamžitě rozhlásili do všech koutů světa, protože by tím zasadili smrtící ránu morálce všech, kteří se staví novému režimu na odpor. Chlapec, který zůstal naživu, zůstává symbolem všeho, za co bojujeme: vítězství dobra, síly nevinnosti a nutnosti pokračovat v odporu.“

V Harryho nitru se zvedla vlna vděčnosti smíšené se zahanbením. Znamená to, že mu už Lupin prominul ta strašná obvinění, jimiž ho při posledním setkání zahrnul?

„A co byste Harrymu vzkázal, kdybyste věděl, že nás poslouchá, Romulusi?“

„Řekl bych mu, že jsme všichni v duchu s ním,“ odpověděl Lupin a pak na maličký okamžik zaváhal. „A také bych mu řekl, aby se řídil vlastním instinktem, který je vynikající a skoro vždy správný.“

Harry pohlédl na Hermionu, která měla oči plné slz.

„Skoro vždy správný,“ opakovala.

„Copak jsem vám to neřekl?“ zeptal se překvapeně Ron. „Dozvěděl jsem se od Billa, že se Lupin už zase vrátil k Tonksové! A co jsem ještě slyšel – Tonksová se prý pořádně zakulatila.“

„…a naše obvyklé aktuální zprávy o přátelích Harryho Pottera, kteří trpí pro svoji loajalitu?“ vyptával se Lee.

„No, jak naši pravidelní posluchači nepochybně vědí, bylo uvězněno několik lidí, kteří nejotevřeněji vystupovali na podporu Harryho Pottera, mezi nimi i Xenofilius Láskorád, někdejší vydavatel Jinotaje…“ odpověděl Lupin.

„Aspoň zůstal naživu!“ zahučel Ron.

„Před pouhými několika hodinami jsme se také doslechli, že Rubeus Hagrid…“ všichni tři při zaznění Hagridova jména vyjekli, takže jim málem unikl zbytek věty, „známý šafář bradavické školy, jen o vlásek unikl zatčení na bradavických školních pozemcích, kde údajně ve své hájence pořádal mítink na podporu Harryho Pottera. Hagrida se ale nepodařilo zadržet a domníváme se, že se před svými pronásledovateli nadále skrývá.“

„Není asi k zahození, chce-li někdo uniknout ze spárů Smrtijedům, mít pětimetrového nevlastního bratříčka, co?“ poznamenal Lee.

„Řekl bych, že to může přijít vhod,“ souhlasil vážně Lupin. „Chtěl bych jen dodat, že sice všichni tady v Potterově hodince obdivujeme Hagridovo odhodlání, přesto bychom ale i těm nejoddanějším Harryho příznivcům radili, aby se neřídili jeho příkladem. Pořádání mítinků na podporu Harryho Pottera není v nynější atmosféře příliš rozumné.“

„To opravdu není, Romulusi,“ přitakal Lee, „takže bychom doporučovali, abyste svou přízeň mladému muži s jizvou ve tvaru blesku dávali najevo raději tím, že budete sledovat Potterovu hodinku!

A nyní přejděme k novinkám o kouzelníkovi, který dokazuje, že je stejně nepostižitelný jako Harry Potter. S vaším dovolením mu budeme říkat náčelník Smrtijedů. A teď už předám slovo našemu novému přispěvateli, který nám poví, jak on se dívá na některé z těch šílených pověstí, které o náčelníkovi Smrtijedů kolují – vítej Potkane!“

„Potkane?“

To z rádia zavrčel další dobře známý hlas a Harry, Ron i Hermiona unisono vyhrkli: „Fred!“

„I ne – není to spíš George?“

„Já bych řekl, že je to Fred,“ usoudil Ron a naklonil se blíž, aby lépe slyšel.

„Potkan nebudu, to ani náhodou,“ rozčilovalo se jedno z dvojčat v éteru. „Říkal jsem vám přece, že chci být Rapír!“

„No dobrá, dobrá, Rapíre, mohl bys nám prosím říct svůj názor na ty nejrůznější fámy, které o náčelníkovi Smrtijedů poslední dobou kolují?“

„Jistě, Řeko, to bych mohl,“ přisvědčil Fred. „Jak o něm naši posluchači nepochybně vědí, tak pokud se nekrčí na dně zahradního jezírka nebo v nějaké podobné skrýši, vytváří Vy-víte-kdo svou strategií setrvávat v temnotách docela slušnou atmosféru strachu. Mimochodem, kdybychom považovali za hodnověrné všechny zprávy těch, kdo ho údajně někde spatřili, znamenalo by to, že se nám tu Vy-víte-kdo musí potulovat přinejmenším v devatenácti různých podobách.“

„Což mu pochopitelně vyhovuje,“ dodal Kingsley. „Všechna ta záhadná zjevení vytvářejí mnohem hrozivější atmosféru, než kdyby se ukázal doopravdy.“

„Určitě,“ přitakal Fred. „Takže, lidičky, snažte se brát vše s trochu větší rozvahou. Situace je dost zlá sama o sobě, i když si k ní nebudeme nic přimýšlet. Vezměte si například tu nejnovější povídačku, že Vy-víte-kdo dokáže zabít jediným pohledem. To umí jen bazilišek, vážení posluchači! Vyzkoušíte to jednoduše – podívejte se, jestli to, co na vás zírá, má nohy. Pokud ano, klidně tomu můžete pohlédnout do očí, přestože i tak to bude nejspíš poslední věc, kterou v životě uděláte, bude-li před vámi skutečně stát Vy-víte-kdo.“

Poprvé za bůhvíkolik týdnů se Harry upřímně rozesmál. Přímo cítil, jak mu tíha nervózního napětí padá z beder.

„A co ty věčné fámy, že byl viděn kdesi v zahraničí?“ zeptal se Lee.

„Proč ne?“ opáčil Fred. „Kdo by si po vší té dřině, kterou musel vynaložit, nechtěl dopřát pěknou malou dovolenou? Hlavně nezapomínejte, lidičky, že se nesmíte nechat ukolébat falešným pocitem bezpečí a spoléhat se na to, že Vy-víte-kdo zmizel ze země. Možná zmizel a možná nezmizel, faktem ale zůstává, že když chce, umí sebou hodit ještě rychleji, než kdybyste Severusi Snapeovi pohrozili šamponem. Chystáte-li se tedy k něčemu riskantnímu, raději nepředpokládejte, že Vy-víte-kdo je bůhvíjak daleko. V životě bych od sebe nečekal, že řeknu něco takového, ale bezpečí především!“

„Opravdu upřímné díky za tvá moudrá slova, Rapíre,“ ukončil rozhovor Lee. „Vážení posluchači, a tím jsme dospěli ke konci další Potterovy hodinky. Nevíme, kdy se vám budeme moci znovu ozvat, můžete se ale vsadit, že nás opět uslyšíte. Pilně prohledávejte stupnici a příštím heslem bude Pošuk. Chraňte se navzájem a neztrácejte víru! Dobrou noc.“

Stupnice rádia se roztočila a světlo za ladicím okénkem zhaslo, Harry, Ron a Hermiona však zářili radostí. Dobře známé hlasy jejich přátel na ně zapůsobily jako mimořádně povzbudivý nápoj. Harry už natolik přivykl stavu odloučení, že skoro zapomněl, že existují i jiní lidé, kteří bojují proti Voldemortovi. Připadal si, jako by se probudil z dlouhého spánku.

„Paráda, co?“ broukl spokojeně Ron.

„Senzace!“ přitakal Harry.

„Jsou tak stateční,“ povzdechla si obdivně Hermiona. „Kdyby na ně přišli…“

„Jsou přece neustále v pohybu, ne?“ řekl Ron. „Jako my.“

„Slyšeli jste ale, co říkal Fred?“ zeptal se vzrušeně Harry. Teď, když vysílání skončilo, se v myšlenkách opět vrátil k tématu, jímž byl absolutně posedlý. „Je v zahraničí! Pořád pátrá po té hůlce. Já to věděl!“

„Harry…“

„No tak, Hermiono, proč si to za žádnou cenu nechceš přiznat? Vol…“

„Ne, Harry!“

„…demort pátrá po bezové hůlce!“

„To jméno je tabu!“ vyjekl Ron a vyskočil; v tomtéž okamžiku se venku před stanem rozlehlo silné prásknutí. „Říkal jsem ti to, Harry, přece jsem ti to říkal, už ho nesmíme vyslovovat nahlas – musíme obnovit ta ochranná kouzla, kterými jsme zabezpečení – honem – takhle nacházejí…“

Vtom se Ron zarazil a Harry se ani nemusel ptát proč. Lotroskop na stolku se rozsvítil a začal se zběsile točit. Slyšeli přibližující se hlasy, drsné a chraplavé. Ron vytáhl z kapsy zatemňovač a cvakl jím. Všechna světla zhasla.

„Vylezte ven s rukama nad hlavou!“ dolehl k nim temnotou hrubý hlas. „Víme, že tam jste! Míří na vás půltucet hůlek a je nám úplně jedno, koho naše kletby zasáhnou!“

kapitola dvacátá třetí

V sídle Malvoyových

Harry se ohlédl po Ronovi a Hermioně, z kterých se teď staly pouhé siluety ve tmě. Viděl, jak Hermiona napřahuje hůlku, nezamířila jí však ven, ale přímo jemu do obličeje. Ozvala se rána, vyšlehlo bílé světlo a Harryho zkroutila strašlivá bolest. Vůbec nic neviděl, cítil jen, jak mu pod rukama obličej rychle otéká, a slyšel všude kolem dusot těžkých kroků.

„Vstávat, holoto!“

Ruce neznámého ho hrubě zvedly ze země. Než stačil cokoli udělat, už mu někdo prohledával kapsy a sebral mu trnkovou hůlku. Tiskl si obě ruce k obličeji, který mu hořel nepopsatelnou bolestí a pod dotekem prstů mu připadal absolutně cizí – kůži měl napjatou, napuchlou a zanícenou, jako by ho postihla nějaká prudká alergie. Oči se mu proměnily v pouhé škvírky, jimiž skoro nic neviděl, brýle mu spadly z nosu, když ho táhli ze stanu, takže stěží rozeznával rozmazané obrysy čtyř nebo pěti lidí, kteří vlekli ven i Rona a Hermionu.

„Nesahejte – na ni!“ zařval Ron.

Následoval s ničím nezaměnitelný úder pěstí do obličeje a Ron hekl bolestí.

„Ne! Nemlaťte ho! Nechte ho!“ zaječela Hermiona.

„Ten tvůj frajer se dočká daleko horších věcí, jestli ho mám na seznamu!“ odsekl děsivě povědomý chraptivý hlas. „Moc pěkná holčička… to bude něco… miluju hebkou holčičí kůžičku…“

Harrymu se zvedl žaludek. Ten hlas znal, patřil Fenriru Šedohřbetovi, vlkodlakovi, který směl nosit hábit Smrtijeda a platil za tu výsadu divokostí a krutostí.

„Prohledejte stan!“ rozkázal jiný hlas.

Harryho povalili na zem; dopadl na břicho, tváří dolů. Cosi těžce žuchlo – to vedle něj srazili Rona. Slyšeli hlasitý dupot a údery do dřeva; muži, kteří je zajali, prohledávali stan a převraceli křesla.

„Tak se podíváme, koho to tu vlastně máme,“ zazněl nad nimi Šedohřbetův hlas tónem škodolibého uspokojení a něčí ruce převalily Harryho na záda. Obličej mu ozářilo světlo hůlky a Šedohřbet se rozesmál.

„Na tohohle budu potřebovat máslovej ležák, abych ho umyl. Co se ti stalo, šeredo?“

Harry si dal s odpovědí načas.

„Ptal jsem se,“ zachraplal znovu Šedohřbet a Harry dostal takový kopanec do bránice, že se bolestí stočil do klubíčka. „Co se ti stalo?“

„To jsou štípance,“ zamumlal Harry. „Něco mě poštípalo.“

„Jo, vypadá to tak,“ mínil nějaký druhý hlas.

„Jak se jmenuješ?“ zavrčel Šedohřbet.

„Dudley,“ odpověděl Harry.

„A křestním jménem?“

„Jsem… Vernon. Vernon Dudley.“

„Podívej se do seznamu, Prašivče,“ rozkázal Šedohřbet a Harry slyšel, jak ustupuje stranou, aby se podíval na Rona. „A co ty, zrzoune?“

„Stan Silnička,“ zahučel Ron.

„To vykládej holubům,“ štěkl muž jménem Prašivec. „Stana Silničku známe, ten s náma vobčas dělá.“

Zazněla další rána.

„Jbeduju se Bardy,“ vyhrkl Ron a Harry věděl, že má ústa plná krve. „Bardy Weadley.“

„Tak Weasley?“ zasyčel Šedohřbet. „Takže jsi z rodiny krvezrádců, i když nepatříš k mudlovskejm šmejdům. A teď ještě ta tvoje hezoučká kamarádka…“ Vychutnával ta slova tak, až Harrymu naskočila husí kůže.

„Pomalu, Šedohřbete,“ ozval se varovně Prašivec do pobaveného smíchu ostatních.

„Jen klid, ještě se nechci zahryznout. Napřed se podíváme, jestli si vzpomene, jak se jmenuje, o něco dřív než Barny. Co jsi zač, holka?“

„Penelopa Clearwaterová,“ odpověděla Hermiona. Hlas měla vyděšený, ale přesvědčivý.

„A tvoje krevní příslušnost?“

„Smíšená,“ pípla Hermiona.

„To se dá snadno vověřit,“ prohlásil Prašivec. „Všichni tři ale vypadaj, že by eště mohli patřit do Bradavic…“

„Odešli jsbe,“ hlesl Ron.

„Tak vodešli, zrzoune?“ opakoval po něm Prašivec. „A řekli jste si, že si uděláte vejlet pod stanem? A že jen tak pro legraci vyslovíte jméno Pána zla?“

„De pro legraci,“ bránil se Ron. „Byla to dehoda.“

„Tak nehoda?“ Ozval se další posměšný smích.

„Víš, kdo moc rád říkal Pánovi zla jménem, Weasley?“ zavrčel Šedohřbet. „Členové Fénixova řádu. Říká ti to něco?“

„De.“

„Abys věděl, neprokazovali Pánovi zla požadovanou úctu, takže jsme na jeho jméno vyhlásili tabu. Pár členů Řádu už jsme takhle dostali. No, však uvidíme. Přivažte je k těm druhejm dvěma!“

Kdosi popadl Harryho za vlasy, odvlekl ho o kus dál, pak ho přinutil, aby se posadil na zem, přimáčkl ho zády k sedící dvojici a začal ho připoutávat. Harry byl dosud napůl slepý a napuchlýma očima skoro nic neviděl. Když muž, který je poutal, konečně odešel, oslovil Harry šeptem ostatní zajatce.

„Zůstala někomu z vás hůlka?“

„Ne,“ odpověděli Ron a Hermiona.

„Všechno je to moje vina. To já vyslovil jeho jméno. Je mi to líto…“

„Harry?“

Ten nový, ale dobře známý hlas zazněl přímo za Harryho zády a patřil zajatci po Hermionině levém boku.

„Deane?“

„Jsi to ty! Jestli zjistí, koho se jim podařilo polapit…! Jsou to lapkové, hledají jenom záškoláky, které pak prodávají za pár kousků zlata…“

„Na jednu noc to není nejhorší úlovek,“ slyšeli, jak si pochvaluje Šedohřbet, těsně kolem Harryho prošel pár vysokých okovaných bot a ze stanu k nim dolehl další rachot. „Máme jednoho mudlovskýho šmejda, uprchlýho skřeta a tři záškoláky. Už ses podíval, jestli jsou na seznamu, Prašivče?“ zahulákal.

„Jo. Žádnej Vernon Dudley tam není, Šedohřbete.“

„Zajímavý,“ zabručel Šedohřbet. „Moc zajímavý.“

Přikrčil se a dřepl si k Harrymu, který téměř neznatelnými štěrbinkami mezi napuchlými víčky spatřil obličej napůl zakrytý slepenými šedými vlasy a licousy, s ostrými zahnědlými zuby a boláky v koutcích úst. Šedohřbet páchl stejně jako tehdy na vrcholku astronomické věže, kde zemřel Brumbál. Čpěla z něj špína, pot a krev.

„Takže nejsi na seznamu hledanejch, Vernone? Nebo bych tě na tom seznamu našel pod jiným jménem? Do který koleje jsi v Bradavicích patřil?“

„Do Zmijozelu,“ odpověděl automaticky Harry.

„Není to zvláštní, jak si všichni myslej, že právě to chceme slyšet?“ zachechtal se posměšně ze stínu Prašivec. „Jenže žádnej z nich nám pak neumí povědět, kde je zmijozelská společenská místnost.“

„Je ve sklepeních,“ ozval se jasným hlasem Harry. „Vchází se do ní zdí. Je plná lebek a podobných věcí a je pod jezerem, takže je v ní úplně zelené světlo.“

Následovala krátká chvilka ticha.

„Vida, vida, vypadá to, že jsme vážně chytili kamarádíčka ze Zmijozelu,“ připustil pak Prašivec. „To máš tedy kliku, Vernone, protože ve Zmijozelu se moc mudlovskejch šmejdů nenajde. Co dělá tvůj táta?“

„Pracuje na ministerstvu,“ lhal Harry. Věděl, že i po tom nejjednodušším ověřovacím dotazu se celá jeho smyšlená historka zhroutí a že má tak jako tak čas jen do chvíle, kdy jeho obličej zase nabude svoji normální podobu; pak bude s touhle hrou definitivně konec. „Na odboru pro kouzelné nehody a katastrofy.“

„Člověče, Šedohřbete,“ zamyslel se Prašivec, „Mám takovej dojem, že tam vážně nějakej Dudley je.“

Harry ho poslouchal se zatajeným dechem. Že by se čirou náhodou, šťastnou shodou okolností z téhleté kaše přece jen bezpečně dostali?

„To se na to podívejme,“ zabručel Šedohřbet a poprvé za celou dobu zaslechl Harry v jeho necitelném hlase nepatrnou stopu nervozity. Bylo mu jasné, že přemýšlí, jestli doopravdy nepřepadl a nespoutal syna nějakého vysokého ministerského činitele. Srdce mu pod provazy, jimiž měl omotaná žebra, bušilo tak divoce, že by ho vůbec nepřekvapilo, kdyby si toho Šedohřbet všiml. „Jestli nám nelžeš, šeredo, nemusíš se malýho vejletu na ministerstvo bát. Počítám, že za to, že jsme tě našli, by nám tvůj tatík moh vyplatit nějakou odměnu.“

„Jenže,“ namítl Harry a v ústech měl sucho jako na poušti, „kdybyste nás prostě nechali…“

„Hej!“ ozvalo se ze stanu něčí zvolání. „Podívej se na tohle, Šedohřbete!“

Od stanu k nim přibíhala nějaká temná postava a Harry ve světle několika hůlek spatřil stříbrný záblesk. Našli Nebelvírův meč.

„Móóóc pěkný,“ protáhl uznale Šedohřbet a vzal si meč z rukou svého kumpána. „Vážně moc pěkná věcička. Vypadá to na skřetí práci. Kde jste k tomu přišli?“

„To je tátovo,“ zalhal Harry a kojil se téměř marnou nadějí, že je příliš velká tma a Šedohřbet si nevšimne jména vyrytého těsně pod jílcem. „Půjčili jsme si ho, abychom měli něco na štípání dříví na oheň…“

„Herdek filek, Šedohřbete! Koukni na tohle, ve Věštci!“

Současně s Prašivcovým výkřikem pocítil Harry pronikavou bolest v jizvě, která se mu pevně napnutá táhla přes znetvořené čelo. Mnohem zřetelněji než cokoli nablízku viděl teď náhle obrovskou vysokou stavbu: pochmurnou, uhlově černou a nepřístupnou pevnost. Voldemortovy myšlenky byly najednou opět dokonale ostré. Plul vzduchem, blížil se k té gigantické budově naplněn pocitem chladného a cílevědomého triumfu…

Tak blízko… tak blízko…

S vynaložením strašlivého úsilí uzavřel Harry svou mysl Voldemortovým představám, přinutil se k návratu do tmy, kde seděl připoutaný k Ronovi, Hermioně, Deanovi a, jak tušil, Griphookovi, a zaposlouchal se do Šedohřbetova a Prašivcova hovoru.

„Hermiona Grangerová,“ předčítal nahlas Prašivec, „mudlovská šmejdka, o níž je všeobecně známo, že cestuje ve společnosti Harryho Pottera.“

Jizva Harryho v tichu pálila, ale silou vůle se držel na místě a nedovolil si vklouznout do Voldemortovy mysli. Slyšel zavrzání vysokých bot, když Šedohřbet přistoupil k Hermioně a dřepl si před ní.

„Víš, co ti povím, holčičko? Tahle fotografie se ti zatraceně podobá.“

„Nene, to nejsem já!“

Hermionino vyděšené pípání se prakticky rovnalo přímému doznání.

„…o níž je všeobecně známo, že cestuje ve společnosti Harryho Pottera,“ opakoval tiše Šedohřbet.

V tichu, které se rozhostilo, se jizva rozbolela téměř nesnesitelně, Harry se ale vší silou bránil vtažení do Voldemortovy hlavy. Ještě nikdy v životě nebylo tak důležité, aby si zachoval svou vlastní chladnou mysl.

„No, tím se celá situace poněkud mění, co?“ zašeptal Šedohřbet.

Nikdo nic neřekl. Harry si uvědomoval, jak na ně celá banda lapků strnule zírá, a cítil, jak se k němu tiskne roztřesená Hermionina paže. Šedohřbet vstal, přešel k Harrymu, znovu si k němu přidřepl a pozorně studoval zohyzděné rysy jeho obličeje.

„Copak to máš tady na čele, Vernone?“ zeptal se tiše a Harryho nos se zaplnil jeho páchnoucím dechem, když mu na napjatou jizvu přitiskl špinavý prst.

„Nedotýkejte se jí!“ zaječel Harry. Nedokázal výkřik potlačit, měl dojem, že se bolestí nejspíš pozvrací.

„Myslel jsem, že nosíš brejle, Pottere,“ vydechl Šedohřbet.

„Nějaký brejle jsem našel!“ vyjekl jeden z lapků, kteří se krčili v pozadí. „Byly vevnitř ve stanu! Počkej, Šedohřbete…“

A o pár vteřin později čísi ruka narazila Harrymu brýle na nos. Lapkové teď jeden po druhém přistupovali blíž a prohlíželi si ho.

„Je to on!“ zachrčel Šedohřbet. „Chytili jsme Pottera!“

Všichni o několik kroků couvli, ohromení tím, jaký se jim podařil úlovek. Harryho, který stále sváděl úporný boj o to, aby se udržel ve vlastní hlavě pukající bolestí, nenapadalo nic, co by řekl. Hladinu jeho mysli bombardovaly roztříštěné obrazy…

… pluje vzduchem kolem vysokých zdí černé pevnosti…

Ne, on je Harry, svázali ho a obrali o hůlku, hrozí mu vážné nebezpečí…

… zvedá oči k podkrovnímu oknu nejvyšší věže…

Je Harry a lapkové tiše rokují o jeho dalším osudu…

… nejvyšší čas rozlétnout se…

„…na ministerstvo?“

„K čertu s ministerstvem!“ zavrčel Šedohřbet. „Všechny zásluhy by připsali jen sami sobě a nás by ani nepustili dovnitř. Podle mýho bychom ho měli odvést rovnou Vy-víte-komu.“

„Ty ho chceš přivolat? Sem?“ zeptal se Prašivec užaslým, vystrašeným tónem.

„Ne,“ štěkl Šedohřbet, „nemám… Slyšel jsem, že si zřídil základnu v Malfoyově domě. Vezmem toho kluka tam.“

Harry vytušil, proč Šedohřbet nepřivolá Voldemorta k sobě. Přestože měl vlkodlak v případech, kdy využívali jeho služeb, povoleno nosit hábit Smrtijedů, jen nejužší kruh Voldemortových věrných byl poznačen Znamením zla. Šedohřbetovi se této nejvyšší pocty nedostalo.

Harryho jizva se znovu rozbolela…

… a letí vzhůru do noci, míří přímo k oknu na samotném vrcholku věže…

„…stoprocentně jistej, že je to von? Protože jestli to není von, Šedohřbete, jsme všichni mrtvý.“

„Kdo tady velí?“ houkl Šedohřbet, aby zamaskoval chvilkovou slabost, zpochybňující jeho postavení. „Říkám, že je to Potter, a Potter plus jeho hůlka, to je dvě stě tisíc galeonů rovnou tady u nosu! Jestli jste ale takový zbabělci, že se bojíte jít se mnou, shrábnu všechny já a s trochou štěstí k nim navíc dostanu i tu holku!“

… okno bylo pouhou štěrbinou v černé skále, příliš úzké na to, aby se jím člověk protáhl dovnitř… stěží mu dovolovalo pohlédnout na vyzáblou postavu schoulenou pod přikrývkou… je vězeň mrtvý, nebo jen spí…?

„No dobrá!“ rozhodl se Prašivec. „Dobrá, jdem s tebou! A co ty vostatní, Šedohřbete, co s těma uděláme?“

„Nejlepší bude, když je vezmem všechny. Máme dva mudlovský šmejdy, to je dalších deset galeonů. A dejte sem taky ten meč. Jestli jsou to opravdový rubíny, tak jen za ně dostanem další pěknou sumičku.“

Lapkové zajatce nešetrně postavili na nohy. Harry slyšel, jak Hermiona přerývaně, vyděšeně oddechuje.

„Popadněte je a pevně je držte!“ zavelel Šedohřbet. „Já se postarám o Pottera!“ Sevřel v hrsti chomáč Harryho vlasů. Harry cítil, jak se mu dlouhé žluté nehty zarývají do kůže na hlavě. „Až napočítám do tří! Raz – dva – tři!“

Přemístili se a zajatce táhli s sebou. Harry se vzpouzel a snažil se Šedohřbetovu ruku setřást, bylo to ale beznadějné. Z obou stran k němu byli pevně přimáčknutí Ron s Hermionou, nemohl se od skupinky vězňů oddělit, a když mu všeobjímající tma vymáčkla vzduch z plic, projela mu jizvou ještě pronikavější bolest…

… právě v tom okamžiku se jako had protáhl uzoučkým oknem a lehce jako obláček páry dopadl na podlahu místnosti sloužící jako vězeňská cela…

Zajatci do sebe vzájemně narazili a zapotáceli se, když přistáli na venkovské cestě. Harryho stále ještě napuchlým očím chvíli trvalo, než přivykly novému prostředí, pak ale spatřil dvoukřídlou bránu z tepaného železa a za ní dlouhou příjezdovou cestu. Pocítil nepatrný záchvěv úlevy. Zatím nedošlo k nejhoršímu, Voldemort tady ještě nebyl. Nacházel se momentálně – Harry to dobře věděl, protože se právě bránil vjemům z jeho mysli – na vrcholu věže jakési podivné staré pevnosti. Jak dlouho ale potrvá, než se tu objeví, než se dozví, že Harryho chytili…

Jeden z lapků přistoupil k bráně a zalomcoval jí.

„A jak se dostanem dovnitř? Ta brána je zamčená, Šedohřbete, nemůžu – Láry fáry!“

Vyděšeně uskočil a odtrhl z brány ruce. Železné mříže se začaly kroutit, až se z beztvaré změti smyček a záhybů zformoval děsivý obličej, který promluvil znělým dunivým hlasem? „Sdělte účel návštěvy!“

„Máme Pottera!“ zaburácel vítězoslavně Šedohřbet. „Zajali jsme Harryho Pottera!“

Brána se otevřela dokořán.

„Jdeme!“ zavelel Šedohřbet svým mužům. Ti prostrčili zajatce bránou a strkali je před sebou k domu po cestě lemované vysokými živými ploty, které tlumily zvuk jejich kroků. Harry nad sebou zahlédl jakousi přízračně bílou siluetu a uvědomil si, že je to bílý páv. Klopýtl, ale Šedohřbet ho znovu vytáhl na nohy. Vrávoravě pokračoval v chůzi natočený kupředu bokem, protože byl zády připoután ke čtyřem dalším zajatcům. Zavřel napuchlé oči a na okamžik se poddal bolesti v jizvě, protože chtěl vědět, co Voldemort dělá, jestli už ví, že ho chytili…

… vyzáblá postava se pod tenkou přikrývkou zavrtěla a přetočila se k němu, v obličeji připomínajícím lebku se otevřely oči… muž slaboučký jako věchýtek se posadil, chvíli se na něj – na Voldemorta – díval velkýma zapadlýma očima a pak se usmál. Většina zubů mu chyběla…

„Tak jste přece jen přišel. Čekal jsem, že přijdete… dřív nebo později. Vážil jste ale zbytečnou cestu. Nikdy jsem ji neměl.“

„Lžeš!“

Vztekle se v něm rozhořel Voldemortův hněv a Harry měl dojem, že jizva bolestí pukne. Násilím přinutil svoji mysl, aby se vrátila do vlastního těla, a zuby nehty ji v něm přidržoval, zatímco lapkové s nimi smýkali po štěrkové cestě.

Potom je všechny zalilo pronikavé světlo.

„Kdo je tam?“ ozval se studený ženský hlas.

„Přišli jsme za Tím, jehož jméno nesmíme vyslovit,“ odpověděl Šedohřbet.

„Kdo jste?“

„Vždyť mě znáte!“ Ve vlkodlakově hlase zazníval nevraživý podtón. „Fenrir Šedohřbet! Chytili jsme Harryho Pottera!“

Popadl Harryho a otočil ho obličejem ke světlu, takže se ostatní zajatci také museli šouravě přetočit.

„Víme, že je celej voteklej, madam, ale je to von!“ ozval se nejistě Prašivec. „Když se podíváte trošičku víc zblízka, uvidíte tu jeho jizvu. A tady – vidíte tu holku? To je ta mudlovská šmejdka, kterou s sebou všude tahá, madam. Je to stoprocentně jistý, že to je von, a máme taky jeho hůlku. Tady je, madam…“

Harry viděl, jak si Narcisa Malfoyová pozorně prohlíží jeho oteklý obličej. Prašivec jí strkal do ruky trnkovou hůlku. Zvedla obočí.

„Zaveďte je dovnitř,“ rozkázala.

Lapkové nahnali šťouchanci a kopanci Harryho i ostatní po širokém kamenném schodišti do vstupní haly lemované portréty.

„Pojďte za mnou,“ vyzvala je a zamířila na protější konec haly. „Můj syn Draco je právě doma na velikonoční prázdniny. Pokud to skutečně je Harry Potter, Draco ho pozná.“

Po venkovní tmě bylo v přijímacím salonu přímo oslepující světlo. Dokonce i s očima téměř zavřenýma si Harry uvědomoval, že je to místnost obrovských rozměrů. Ze stropu visel křišťálový lustr a na stěnách s temně rudými tapetami byly rozvěšeny další portréty. Když lapkové zavedli zajatce dovnitř, zvedly se z křesel před bohatě zdobeným mramorovým krbem dvě postavy.

„Co to má znamenat?“

K Harryho uším se donesl děsivě povědomý, afektovaně protahovaný hlas Luciuse Malfoye. Začala se ho zmocňovat panika, neviděl žádnou možnost úniku, a jak se jeho strach stupňoval, bylo stále snazší vypudit z hlavy Voldemortovy myšlenky, přestože jizva ho pořád bolela.

„Říkají, že mají Pottera,“ odpověděl Narcisin studený hlas. „Pojď sem, Draco.“

Harry se neodvažoval pohlédnout na Draca přímo, zašilhal po něm jen koutkem oka. Z křesla se zvedla postava o maličko vyšší než on sám, s bledým zašpičatělým obličejem pod téměř běloplavými vlasy.

Šedohřbet znovu přinutil všechny zajatce pootočit se tak, aby byl Harry přímo pod lustrem.

„Tak co, chlapče?“ zeptal se chraptivě.

Harry stál čelem k zrcadlu, které viselo nad krbem, k ohromné blyštivé tabuli ve filigránsky vyřezávaném zlaceném rámu. Poprvé ode dne, kdy odešli z domu na Grimmauldově náměstí, viděl štěrbinkami nateklých očí vlastní odraz.

Obličej měl obrovský, lesklý a celý růžový, do posledního rysu pokřivený Hermioniným kouzlem. Černé vlasy mu spadaly až na ramena a na bradě se mu rýsoval temný stín. Kdyby nevěděl, že se dívá sám na sebe, nejspíš by se divil, kdo to má na nose jeho brýle. Umínil si, že za žádnou cenu nesmí promluvit, protože hlas by ho nepochybně prozradil. Pro jistotu se ale také vyhýbal Dracovu pohledu, když se k němu bývalý spolužák blížil.

„Tak co, Draco?“ vyhrkl Lucius Malfoy dychtivým hlasem. „Je to on? Je to Harry Potter?“

„Nevím – nevím to jistě,“ zahučel Draco. Udržoval si odstup od Šedohřbeta a zdálo se, že má z pohledu do Harryho očí stejný strach jako Harry z pohledu do těch jeho.

„Tak si ho přece pořádně prohlédni, dělej! Běž k němu blíž!“

Harry ještě nikdy Luciuse Malfoye neslyšel mluvit tak rozčileným tónem.

„Draco, když to budeme my, kdo Pottera předá Pánovi zla, všechno nám bude odpuš…“

„Tak moment,“ zavrčel výhrůžně Šedohřbet, „nezapomněl jste doufám, kdo ho chytil, že ne, pane Malfoyi?“

„Ne, ne, samozřejmě že nezapomněl!“ odbyl ho netrpělivě Lucius. Přistoupil také až k zajatému, tak blízko, že i napuchlýma bolavýma očima viděl Harry každičký detail Luciusovy obvykle netečné bledé tváře. S obličejem proměněným v odulou masku měl pocit, jako by se na něj díval mřížemi klece.

„Co jste to s ním provedli?“ zeptal se Lucius Šedohřbeta. „Jak se mu to stalo?“

„To jsme nebyli my.“

„Připadá mi to spíš jako žihadlové kouzlo,“ poznamenal Lucius.

Šedýma očima zkoumal Harryho čelo.

„Něco tam vidím,“ zašeptal, „to by mohla být ta jeho jizva, táhne se přes ten otok… Pojď sem, Draco, podívej se pořádně! Co myslíš?“

Harry teď viděl Dracův obličej z těsné blízkosti, přímo vedle Luciusova. Byli si neobyčejně podobní – až na to, že zatímco otec se zdál být téměř bez sebe vzrušeným očekáváním, Dracův výraz svědčil o neochotě a dokonce o strachu.

„Vážně nevím,“ zamumlal a zamířil ke krbu, odkud všemu přihlížela jeho matka.

„Musíme si tím být jisti, Luciusi,“ zavolala na manžela Narcisa svým chladným a jasným hlasem. „Musíme si být stoprocentně jisti, že to je Potter, než přivoláme Pána zla… Tohle prý patří jemu,“ pozorně si prohlížela trnkovou hůlku, „vůbec to ale neodpovídá Ollivanderovu popisu… Kdybychom se mýlili, kdybychom sem Pána zla volali zbůhdarma… Pamatuješ, co udělal Rowlemu a Dolohovovi?“

„A co ta mudlovská šmejdka?“ zavrčel Šedohřbet. Harry málem upadl na podlahu, když lapkové přinutili zajatce, aby se znovu přetočili, a světlo tak místo něj ozářilo Hermionu.

„Počkat!“ sykla hlasitě Narcisa. „Ano… ano, to je ta, co byla s Potterem u madame Malkinové! Viděla jsem její fotografii ve Věštci! Podívej se, Draco, není to ta Grangerová?“

„No… možná… možná jo.“

„A v tom případě je tohle ten Weasleyovic kluk!“ vykřikl Lucius a obešel spoutané zajatce tak, že stál tváří v tvář Ronovi. „Jsou to oni, Potterovi kamarádíčci… Podívej se na něj, Draco, není to syn Artura Weasleyho? Jak že se to jen jmenuje…?“

„Jo,“ přitakal opět Draco, který stál k zajatcům otočený zády. „Nejspíš to bude on.“

Dveře přijímacího salonu za Harryho zády se otevřely. Zazněl ženský hlas a Harryho strach se vyšplhal do ještě větších výšin.

„O co tu jde? Co se tu děje, Cissy?“

Belatrix Lestrangeová pomalu obcházela skupinku zajatců. Zastavila se po Harryho pravici a zdánlivě ospale přimhouřenýma očima se dívala na Hermionu.

„No ne,“ promluvila tiše, „tohle je přece ta mudlovská šmejdka. To je Grangerová!“

„Ano, ano, je to Grangerová!“ přidal se k ní Lucius. „A myslíme, že ten vedle ní je Potter! Potter a jeho parta, konečně polapení!“

„Potter?“ vřískla Belatrix a o krok ustoupila, aby si mohla Harryho lépe prohlédnout. „Víte to jistě? V tom případě ale musíme okamžitě informovat Pána zla!“

Vykasala si levý rukáv, Harry spatřil na jejím předloktí vypálené Znamení zla a věděl, že se ho chce dotknout, přivolat svého milovaného pána…

„Zrovna jsem se ho chystal zavolat!“ zarazil ji Lucius a prudce popadl Belatrixino zápěstí, aby jí znemožnil dotknout se znamení. „Zavolám ho já, Bello, Pottera přivedli do mého domu, a je tudíž mým právem…“

„Tvým právem!“ vyprskla posměšně Belatrix a snažila se vykroutit ruku z jeho sevření. „O veškerá práva jsi přišel, když jsi ztratil svoji hůlku, Luciusi! Jak se opovažuješ? Dej ty ruce pryč!“

„Ne! Tohle s tebou nemá nic společného, tys toho kluka nezajala…“

„Při vší úctě, pane Malfoyi,“ skočil mu do řeči Šedohřbet, „Pottera jsme chytili my a nám taky bude patřit to zlato, co…“

„Zlato!“ zachechtala se Belatrix, dál se snažila osvobodit ze švagrova stisku a volnou rukou šátrala v kapse po hůlce. „Vezmi si svoje zlato, ty špinavý mrchožroute, k čemu by mi bylo zlato? Chci být jen poctěna jeho – jeho…“

Přestala se Luciusovi vzpírat a vyvalenýma tmavýma očima upřeně zírala na něco, co Harry neviděl. Lucius se zaradoval, že mu konečně přestala klást odpor, pustil ji a jediným trhnutím si vyhrnul rukáv…

„Ne!“ zaječela Belatrix. „Nedělej to, jestli se tu teď Pán zla objeví, všichni zemřeme!“

Luciusův ukazováček se zastavil těsně nad odhaleným znamením.

„Co je?“ vyštěkla a vystoupila z Harryho omezeného zorného pole.

„Meč,“ zabručel jeden z neviděných lapků.

„Dej ho sem!“

„Není váš, slečinko, počítám, že když jsem ho našel já, patří mně.“

Následovalo mocné prásknutí a záblesk rudého světla: Harrymu bylo jasné, že lapku zasáhla omračovacím kouzlem. Ostatní lapkové zlostně zahučeli a Prašivec vytáhl hůlku.

„Na co si to tu hrajete, ženská?“

„Mdloby na tebe!“ zaječela. „Mdloby na tebe!“

Přestože lapkové byli čtyři proti jedné, neměli v souboji s Belatrix sebemenší šanci, byla to čarodějka obdařená obrovskými schopnostmi, ale bez špetky svědomí. Nestačili se pohnout a padli k zemi – všichni, s výjimkou Šedohřbeta, kterého přinutila, aby poklekl s rozpřaženýma rukama. Harry koutkem oka viděl, jak vlkodlaka tlačí k zemi mečem pevně sevřeným v ruce.

„Kde jste přišli k tomu meči?“ sípěla na Šedohřbeta a z ochablé ruky mu vytáhla hůlku.

„Jak se opovažujete?“ zavrčel vlkodlak. Ústa byla jedinou částí těla, kterou mohl hýbat, jinak byl nucen strnule jí hledět do očí. Vycenil špičaté zuby. „Okamžitě mě pusťte, ženská!“

„Kde jste našli ten meč?“ opakovala a mávala mu zbraní před očima. „Vždyť Snape ho poslal do mého trezoru u Gringottových!“

„Měli ho ve stanu,“ vrčel Šedohřbet. „Pusťte mě, povídám!“

Mávla hůlkou a vlkodlak vyskočil, zjevně se ale bál přistoupit k ní příliš blízko. Couvl za jedno z křesel a zaryl špinavé zakřivené nehty do opěradla.

„Vyhoď odtud tu lůzu, Draco!“ nařídila Belatrix a ukázala na omráčené muže. „A pokud nemáš dost kuráže, abys je dorazil, nech je ležet na dvoře, já se pak o ně postarám.“

„Neopovažuj se mluvit s Dracem, jako by to byl tvůj…“ vyjela vztekle Narcisa, Belatrix ji ale umlčela.

„Buď zticha!“ zaječela. „Situace je mnohem vážnější, než si umíš představit, Cissy! Tohle zavání malérem!“

Stála trochu udýchaná, s očima sklopenýma k meči, a prohlížela si jeho jílec. Pak se otočila na mlčící zajatce.

„Jestli je to skutečně Potter, nesmí mu nikdo ublížit,“ zamumlala spíš sama pro sebe. „Pán zla si s ním chce vyrovnat účty osobně… Jestli ale zjistí… musím… Musím se přesvědčit…“

Znovu se obrátila k sestře.

„Zajatce musíme zavřít do sklepa, dokud si pořádně nerozmyslím, co dál!“

„Tohle je můj dům, Bello, a v mém domě nebudeš rozkazovat, co…“

„Udělej to! Vůbec nemáš ponětí, co nám hrozí!“ zaječela Belatrix. Vypadala jako šílená, šel z ní strach a z hůlky jí vyšlehl tenký ohnivý paprsek, který propálil do koberce díru.

Narcisa ještě okamžik váhala, než oslovila vlkodlaka.

„Odveďte zajatce do sklepa, Šedohřbete.“

„Moment!“ vyštěkla Belatrix. „Odveďte je všechny, kromě… kromě té mudlovské šmejdky.“

Šedohřbet zavrčel potěšením.

„Ne!“ zaječel Ron. „Můžete si tu nechat mě, nechte si radši mě!“

Belatrix ho udeřila do obličeje, až to zadunělo celou místností.

„Jestli při výslechu zemře, přijdeš na řadu ty,“ slíbila mu. „Krvezrádce považuju za špínu hned po mudlovských šmejdech. Odveď je dolů, Šedohřbete, a postarej se, ať jsou pevně spoutaní, jinak jim ale neubližuj – zatím.“

Hodila mu jeho hůlku a pak zpod hábitu vytáhla krátký stříbrný nůž. Odřízla Hermionu od ostatních a za vlasy ji dovlekla doprostřed místnosti, zatímco Šedohřbet zbývající zajatce donutil, aby se došourali ke dveřím a prošli do temné chodby. Z hůlky, kterou držel pohotově před sebou, tryskala neviditelná a nepřekonatelná síla.

„Počítám, že až s tou holkou skončí, dovolí mi, abych si s ní chvilku pohrál,“ liboval si Šedohřbet, když je hnal před sebou chodbou. „Musím uznat, že je opravdu k nakousnutí, co ty na to, zrzoune?“

Harry cítil, jak se Ron třese. Vlkodlak je kouzlem přinutil sejít po příkrém schodišti. Stále byli přivázaní zády k sobě a hrozilo jim, že uklouznou a zlámou si vaz. Pod schodištěm byly masivní dveře. Šedohřbet je klepnutím hůlky otevřel a nahnal zajaté do jakési vlhké a zatuchlé místnosti, kde je zanechal v naprosté tmě. Ještě ani nedoznělo prásknutí přibouchnutých sklepních dveří, když se přímo nad nimi ozvalo děsivé bolestné zakvílení.

„Hermiono!“ zaječel Ron a začal se zmítat a zápasit s provazy takovou silou, až se Harry zapotácel a málem upadl. „Hermiono!“

„Buď zticha!“ okřikl ho Harry. „Sklapni, Rone, musíme něco vymyslet…“

„Hermiono! Hermiono!“

„Potřebujeme nějaký plán, tak přestaň hulákat – musíme se zbavit těch provazů…“

„Harry?“ ozval se ze tmy čísi šepot. „Rone? Jste to vy?“

Ron přestal křičet. V jejich blízkosti se něco pohnulo a Harry spatřil, jak se k nim přisunuje nějaký stín.

„Harry? Rone?“

„Lenko?!“

„Ano, to jsem já! Ach bože, doufala jsem, že vás nikdy nechytí!“

„Lenko,“ zašeptal Harry, „nemohla bys nám pomoct zbavit se těch provazů?“

„Ale ano, to snad ano… máme tu starý hřebík, který používáme, když chceme něco přepižlat… počkejte chviličku…“

Hermiona nad nimi znovu zaječela a slyšeli také, jak na ni Belatrix něco křičí, slovům ale nerozuměli, protože Ron už zase řval? „Hermiono! Hermiono!“

„Pane Ollivandere,“ zaslechl Harry Lenčin hlas. „Máte někde ten hřebík, pane Ollivandere? Kdybyste se mohl jen maličko posunout… myslím, že ležel vedle džbánu s vodou…“

Za pár vteřin byla zpátky u nich.

„Teď se prosím nehýbejte,“ požádala je.

Harry cítil, jak šťourá hřebíkem do tuhých vláken provazu a pokouší se uvolnit uzly. Seshora slyšeli Belatrix.

„Zeptám se tě ještě jednou. Kde jste sebrali ten meč? Tak kde?“

„Našli jsme ho – našli jsme ho – Prosím!“ zakvílela znovu Hermiona. Ron se zazmítal ještě divočeji a rezivý hřebík sklouzl a škrábl Harryho do zápěstí.

„Prosím, Rone, nehýbej se!“ zašeptala Lenka. „Nevidím na to, co dělám…“

„Moje kapsa!“ vzpomněl si Ron. „Sáhni mi do kapsy. Mám v ní zatemňovač a ten je plný světla!“

Po několika dalších vteřinách se ozvalo cvaknutí a ke stropu vypluly koule světla, které zatemňovač vysál z lamp ve stanu. Protože nenašly zdroje osvětlení, do nichž by vklouzly, zůstaly prostě viset jako miniaturní slunce a zaplavily svou září sklepení. Harry uviděl Lenku, její velké vykulené oči v bílém obličeji, a nehybnou postavu výrobce hůlek pana Ollivandera, který ležel v koutě na podlaze stočený do klubíčka. Když zkroutil krk, zahlédl koutkem oka i svoje spoluvězně – Deana a skoro bezvládného skřeta Griphooka, který se držel na nohou jen díky provazům, jimiž byl připoután ke svým lidským spolutrpitelům.

„Děkuji, Rone, takhle je to mnohem lepší,“ poděkovala Lenka a znovu se pustila do jejich pout. „Ahoj, Deane!“

Shora se opět ozvala Belatrix.

„Lžeš, ty špinavá mudlovská šmejdko, a já to vím! Byli jste v mém trezoru u Gringottových! Pověz mi pravdu, slyšíš, pravdu!“

Další úděsné zakvílení…

„Hermiono!“

„Co ještě jste odtamtud odnesli? Čeho ještě jste se zmocnili? Pověz mi pravdu, nebo – přísahám, že tímhle nožem tě probodnu!“

„A je to!“

Harry cítil, jak z něho pouta spadla, otočil se a masíroval si zápěstí. Ron už běhal kobkou kolem dokola, zkoumal nízký strop a hledal, jestli v něm nejsou padací dvířka. Dean se zhmožděným a zkrvaveným obličejem Lence tiše poděkoval a zůstal roztřeseně stát, zatímco Griphook se zhroutil na podlahu. Vypadal vyčerpaně a dezorientovaně a snědé tváře měl plné šrámů a podlitin.

Ron se právě pokoušel přemístit bez hůlky.

„Ven se nedostaneš, Rone,“ poznamenala Lenka, když viděla jeho marné úsilí. „Sklep je proti všem možnostem útěku zabezpečený. Taky jsem to nejdřív zkoušela. Pan Ollivander už je tu hrozně dlouho a vyzkoušel úplně všechno.“

Hermiona už zase vřeštěla – ten zvuk Harrym projel jako šlehnutí fyzické bolesti. Skoro ani necítil zuřivé pálení v jizvě a také začal pobíhat po sklepě. Osahával zdi, přestože sám nevěděl, co vlastně hledá, a v hloubi duše si uvědomoval, že je to marné.

„Co ještě jste odtamtud vzali, co ještě? Odpověz! Crucio!“

Hermionino kvílení se odráželo od stěn v přízemí jako ozvěna, Ron tiše vzlykal a bušil pěstmi do zdí a Harry si v naprostém zoufalství strhl z krku váček od Hagrida a hmátl dovnitř. Vytáhl Brumbálovu Zlatonku a zatřásl jí, byť mu samotnému nebylo jasné, proč to dělá – nestalo se nic. Zamával zlomenými polovinami hůlky s fénixovým perem, v těch však nebyla ani jiskřička života. Střípek zrcátka spadl na podlahu, zatřpytil se a Harry zahlédl záblesk té nejjasnější modři…

Ze zrcátka na něj hledělo Brumbálovo oko.

„Pomozte nám!“ zaječel jako smyslů zbavený. „Jsme u Malfoyových ve sklepě, pomozte nám!“

Oko zamrkalo a zmizelo.

Harry si vlastně nebyl jistý, jestli tam doopravdy bylo. Nakláněl úlomek zrcátka tam a zase zpátky, neviděl v něm ale nic než odraz stěn a stropu jejich vězení. Nahoře Hermiona bědovala ještě úpěnlivěji než předtím a Ron nepříčetně řval? „Hermiono! Hermiono!“

„Jak jste se dostali do mého trezoru?“ slyšeli vřískat Belatrix. „Pomohl vám tam proniknout ten špinavý malý skřet, co je dole ve sklepě?“

„Toho jsme potkali teprve dnes večer,“ vzlykala Hermiona. „Ve vašem trezoru jsme vůbec nebyli… tohle není ten pravý meč. Je to jen jeho kopie, jen kopie!“

„Kopie?“ vřískla Belatrix. „To ti tak budu věřit!“

„To si ale můžeme snadno ověřit,“ ozval se Luciusův hlas. „Přiveď toho skřeta, Draco, on už nám poví, jestli je ten meč pravý, nebo ne!“

Harry se rozběhl přes sklep ke Griphookovi, který ležel schoulený na podlaze.

„Griphooku,“ zašeptal mu do špičatého ucha, „musíte jim říct, že je ten meč falešný, nesmějí se dozvědět, že je to originál, prosím, Griphooku…“

Slyšel, jak někdo sbíhá po schodech do sklepení a za okamžik už za dveřmi zazněl Dracův roztřesený hlas.

„Všichni vztyk a do řady k protější zdi! O nic se nepokoušejte, nebo vás zabiju!“

Udělali, co jim přikázal, a když se v zámku otáčel klíč, cvakl Ron zatemňovačem, světla mu rázem zalétla do kapsy a v kobce zavládla tma. Dveře se rozlétly dokořán a Malfoy vrazil dovnitř. Hůlku svíral v natažené ruce před sebou, byl bledý, ale tvářil se odhodlaně. Popadl malého skřeta za paži, vycouval zpět na schody a Griphooka odtáhl s sebou. Dveře se zabouchly a v tomtéž okamžiku se kobkou rozlehlo hlasité prásk.

Ron opět cvakl zatemňovačem, z kapsy mu vylétly tři světelné koule – a ozářily domácího skřítka Dobbyho, který se právě přemístil přímo mezi ně.

„Dob…!“

Harry udeřil Rona do paže, aby ho umlčel, a Ron si zděšeně uvědomil, jaké se dopustil chyby. Skrze strop k nim dolehl zvuk kroků – Draco předváděl Griphooka před Belatrix.

Dobby valil obrovité oči tvaru tenisových míčků a třásl se od nohou až ke špičkám uší. Byl znovu v domě svých někdejších pánů a bylo zřejmé, že je strachem bez sebe.

„Harry Potter,“ pípl sotva slyšitelným třaslavým hláskem, „Dobby přišel Harryho Pottera zachránit.“

„Jak jsi ale…“

Další Harryho slova zanikla v příšerném zaječení. Hermionu už zase mučili. Harry se omezil jen na to nejnutnější.

„Můžeš se přemisťováním dostat pryč z tohohle sklepa?“ zeptal se Dobbyho, který přikývl, až mu uši hlasitě zapleskaly.

„A můžeš s sebou odnést i pár lidí?“

Dobby znovu přikývl.

„Výborně, Dobby. Popadni Lenku, Deana a pana Ollivandera a odnes je – odnes je…“

„K Billovi a Fleur!“ vyhrkl Ron. „Do Lasturové vily na okraji Plechové Lhoty!“

Skřítek přikývl potřetí.

„A pak se sem vrať,“ dodal Harry. „Dokážeš to, Dobby?“

„Samozřejmě, Harry Pottere,“ šeptl maličký skřítek. Spěšně přistoupil k panu Ollivanderovi, který se sotva držel při vědomí. Chytil výrobce hůlek jednou rukou a druhou natáhl po Lence a Deanovi, ti se však ani nehnuli.

„Chceme ti pomoct, Harry!“ zašeptala Lenka.

„Nemůžeme vás tady takhle nechat,“ přidal se Dean.

„Běžte, oba už zmizte! Sejdeme se u Billa a Fleur.“

Sotva to dořekl, rozbolela ho jizva ještě pekelněji a několik vteřin neklouzal očima k výrobci hůlek, ale k jinému muži, stejně starému a hubenému jako Ollivander, který se pohrdavě smál.

„Tak mě tedy zabij, Voldemorte, smrt pro mne bude vítaným vysvobozením! Nepřinese ti ale to, po čem toužíš… Je příliš mnoho věcí, kterým nerozumíš…“

Cítil Voldemortův zběsilý vztek, když ale Hermiona znovu zaječela, vypudil ho z hlavy a vrátil se do kobky, do své vlastní hrůzné přítomnosti.

„Běžte už!“ pobídl Lenku a Deana. „Běžte! Přijdeme za vámi, tak už zmizte!“

Oba se chytili skřítkových natažených prstů a s dalším hlasitým prásk Dobby i s Lenkou, Deanem a Ollivanderem zmizeli.

„Co to bylo?“ rozkřikl se jim nad hlavou Lucius Malfoy. „Slyšeli jste to? Tu ránu dole ve sklepě?“

Harry s Ronem se po sobě podívali.

„Draco – anebo ne, zavolej Červíčka! Ať tam jde on a podívá se, co se děje!“

Nahoře nad nimi zapochodovaly něčí kroky a pak zavládlo ticho. Harrymu bylo jasné, že všichni v přijímacím salonu teď poslouchají, jestli se ze sklepa neozvou nějaké další zvuky.

„Budeme po něm muset skočit a pokusit se ho odzbrojit,“ šeptl Harry Ronovi. Neměli na vybranou; věděli, že jakmile někdo vejde a zjistí, že tři vězňové zmizeli, budou ztraceni. „Nech ta světla svítit,“ dodal ještě Harry a pak už slyšeli, jak někdo schází po schodech dolů. Přimáčkli se po obou stranách dveří ke zdi.

„Ustupte,“ ozval se Červíčkův hlas. „Pryč od těch dveří! Přicházím.“

Dveře se rozlétly dokořán. Zlomek vteřiny Červíček nechápavě hleděl do zdánlivě prázdné kobky zalité světlem tří miniaturních sluncí, jež visela pod stropem. Vzápětí se na něj Harry s Ronem vrhli. Ron ho popadl za ruku, v níž držel hůlku, a zkroutil mu paži vzhůru, Harry mu zacpal ústa a nedovolil mu vykřiknout. Mlčky spolu zápasili, pak z Červíčkovy hůlky vylétl roj jisker a prsty stříbrné ruky se Harrymu sevřely kolem krku.

„Co se tam děje, Červíčku?“ volal shora Lucius Malfoy.

„Nic!“ křikl Ron a podařilo se mu vcelku slušně napodobit Červíčkův chraptivý hlas. „Všechno v pořádku!“

Harry už skoro nemohl dýchat.

„Chceš mě snad zabít?“ zachrčel a snažil se kovové prsty odtrhnout. „Po tom, co jsem já tobě zachránil život? Jsi mým dlužníkem, Červíčku!“

Stříbrné prsty povolily. Harry to vůbec nečekal, užasle se vykroutil z jejich sevření a ruku přimáčkl Červíčkovi na ústa. Viděl, jak se malé uslzené oči mužíka s krysím obličejem zvětšily strachem a překvapením. Zdálo se, že počínání vlastní ruky, ten chvilkový milosrdný, zato zrádný popud, ho zaskočil stejně jako Harryho. O to zuřivěji teď bojoval dál, jako by chtěl tu chvilkovou slabost odčinit.

„A tohle si vezmeme,“ šeptl Ron a z druhé ruky vytrhl Červíčkovi hůlku.

Když si Pettigrew uvědomil, že bez hůlky je proti nim bezmocný, zorničky se mu rozšířily hrůzou. Sklouzl očima z Harryho obličeje na jinou věc: prsty stříbrné ruky se nezadržitelně kradly k jeho vlastnímu hrdlu.

„Ne…“

Harry se nerozmýšlel a pokusil se tu ruku odtáhnout, už ale nebyla k zastavení. Stříbrný nástroj, který Voldemort nejzbabělejšímu ze svých služebníků věnoval, se obrátil proti svému odzbrojenému a bezmocnému majiteli. Pettigrew sklízel ovoce svého zaváhání, svého chvilkového soucitu – ruka se ho chystala přímo před jejich očima uškrtit.

„Ne!“

Ron už také Červíčka pustil, oba se teď snažili odtrhnout kovové prsty, které Červíčkovo hrdlo svíraly drtivým stiskem, klidně si ale mohli ušetřit námahu. Pettigrew začínal modrat.

„Relashio!“ přikázal Ron a namířil na stříbrnou ruku hůlkou, nic se ale nestalo. Pettigrew padl na kolena a v tomtéž okamžiku k nim shora dolehlo Hermionino drásavé kvílení. Červíčkovy oči se v nachově zrudlé tváři protočily v sloup, nešťastník sebou naposledy zaškubal a znehybněl.

Harry s Ronem si vyměnili pohled, pak nechali Červíčkovo mrtvé tělo ležet, rozběhli se po schodech nahoru a zamířili spoře osvětlenou chodbou k přijímacímu salonu. Opatrně se plížili při zdi, dokud nedospěli k jeho dveřím, které byly otevřené dokořán. Naskytl se jim jasný výhled: Belatrix stála nad Griphookem, který v rukou s dlouhými prsty svíral Nebelvírův meč, a Hermiona ležela Belatrix u nohou a sotva se hýbala.

„Tak co?“ štěkla Belatrix na Griphooka. „Je to ten pravý meč?“

Harry čekal, zadržoval dech a zápasil s bolestí, která mu vystřelovala v jizvě.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Griphook. „Je to padělek.“

„Víš to jistě?“ zachrčela Belatrix. „Stoprocentně jistě?“

„Ano,“ ubezpečil ji skřet.

Obličej se jí rozzářil úlevou a veškeré napětí z něj zmizelo.

„Výborně,“ vydechla a nedbalým švihem hůlky vyryla skřetovi do tváře další hluboký šrám; Griphook zaječel a zhroutil se jí k nohám. Odkopla ho stranou. „A teď,“ oznámila hlasem, z něhož čišela vítězoslavná pýcha, „přivoláme Pána zla!“

Vykasala si rukáv a ukazováčkem se dotkla Znamení zla.

Harryho jizva se vmžiku rozpálila takovou bolestí, jako by se rána pod ní znovu otevřela. Přijímací salon zmizel – Harry byl nyní Voldemortem a ten kouzelnický kostlivec se mu vysmíval bezzubým smíchem – navíc ho rozzuřilo, že ho volají. Varoval je, zakázal jim, aby ho přivolávali kvůli čemukoli jinému než kvůli Potterovi. Jestli se zmýlili…

„No tak mě zabij!“ dorážel na něj stařec. „Nezvítězíš, nemůžeš zvítězit! Ta hůlka nikdy, nikdy nebude tvoje…“

A Voldemort popustil uzdu své zuřivosti. Vězeňskou celu ozářil paprsek zeleného světla, křehké staré tělo se pod nárazem kletby vymrštilo do vzduchu a bez života dopadlo zpět na tvrdé lůžko. Voldemort se vrátil k oknu a stěží ovládal vztek… Pokud nemají skutečně dobrý důvod k tomu, že ho volají, ponesou následky jeho zloby…

„A myslím,“ slyšel už zase Belatrix, „že se můžeme zbavit té mudlovské šmejdky. Jestli chcete, Šedohřbete, vezměte si ji.“

„Neeeeeeeee!“

Ron se vřítil do přijímacího salonu. Šokovaná Belatrix se ohlédla a okamžitě otočila hůlku Ronovi do obličeje…

„Expelliarmus!“ zaburácel a mířil na ni Červíčkovou hůlkou v ruce; Belatrixina hůlka vylétla do vzduchu a Harry, který do místnosti vpadl Ronovi v patách, ji chytil. Lucius, Narcisa, Draco a Šedohřbet se prudce otočili. „Mdloby na tebe!“ zařval Harry a Lucius Malfoy se před krbem zhroutil k zemi. Z Dracovy, Narcisiny a Šedohřbetovy hůlky vylétly proudy světla, ale Harry před nimi padl na podlahu a odkutálel se za pohovku.

„Ani hnout, nebo zemře!“

Harry zadýchaně vykoukl zpoza pohovky. Belatrix podpírala bezvládnou Hermionu, která zřejmě ztratila vědomí, a u krku jí držela svůj krátký stříbrný nůž.

„Odhoďte hůlky!“ zasípala. „Odhoďte je, nebo se na vlastní oči přesvědčíme, jak špinavou má krev!“

Ron stál jako vytesaný z kamene a v ruce svíral Červíčkovu hůlku. Harry s Belatrixinou hůlkou se napřímil.

„Řekla jsem odhodit hůlky!“ vřískla Belatrix a přitiskla čepel k Hermioninu krku. Harry viděl, jak se jí na kůži objevilo několik kapek krve.

„Dobrá!“ křikl a upustil hůlku k nohám na podlahu. Ron s Červíčkovou hůlkou učinil totéž. Oba zvedli ruce do úrovně ramen.

„Výborně!“ ušklíbla se Belatrix. „Seber ty hůlky, Draco! Pán zla přichází, Harry Pottere! Blíží se tvoje smrt!“

To věděl Harry i bez ní. Jizva mu div nepraskla bolestí, cítil, že se Voldemort řítí oblohou odněkud zdáli nad tmavým rozbouřeným oceánem, věděl, že za chviličku bude dost blízko, aby se k nim mohl přemístit, a neviděl jedinou možnost úniku.

„A teď,“ pokračovala Belatrix tichým hlasem, zatímco Draco spěchal s hůlkami k ní, „myslím, Cissy, že bychom měli ty dva malé hrdiny zase spoutat, a Šedohřbet se postará tady o Miss Mudlovskou šmejdku. Po tom, co jste dnes večer udělal, nepochybuji, že vám Pán zla tu holku s radostí dopřeje, Šedohřbete.“

Při jejích posledních slovech se odkudsi shora ozval jakýsi podivný skřípot. Všichni pohlédli ke stropu právě ve chvíli, kdy se křišťálový lustr nejprve zachvěl, zavrzalo v něm a pak začal se zlověstným cinkáním padat. Belatrix přímo pod ním pustila Hermionu, vykřikla a uskočila stranou. Lustr se zřítil na podlahu, ozval se ohlušující rachot rozbíjejícího se křišťálu a pukajících řetězů a tříšť zasypala Hermionu i skřeta, který stále v ruce svíral Nebelvírův meč. Třpytivé křišťálové střepy se rozlétly na všechny strany, Draco se zlomil v pase a oběma rukama si zakrýval zkrvavený obličej.

Zatímco se Ron rozběhl k Hermioně a vyprošťoval ji z trosek, Harry využil svoji příležitost. Přeskočil křeslo, vykroutil Dracovi z rukou všechny tři hůlky, namířil je na Šedohřbeta a zařval. „Mdloby na tebe!“ Trojitá kletba udeřila do vlkodlaka takovou silou, že se vznesl do vzduchu, vylétl až ke stropu a zřítil se na podlahu.

Narcisa se vrhla k Dracovi a táhla ho do bezpečí, Belatrix ale okamžitě vyskočila a s vlasy rozevlátými se rozháněla stříbrným nožem. Narcisa však namířila hůlkou ke dveřím.

„Dobby!“ zaječela tak, že to i Belatrix přimrazilo. „To ty? Tys shodil ten lustr…?“

Maličký skřítek vběhl do salonu a roztřeseným prstem ukazoval na svoji někdejší paní.

„Harrymu Potterovi nesmíte ublížit!“ vypískl.

„Zabij ho, Cissy!“ zavřeštěla Belatrix, do toho zaznělo další prásk a také Narcisina hůlka vylétla do vzduchu a dopadla na opačnou stranu místnosti.

„Ty špinavá malá opice!“ rozkřikla se Belatrix. „Jak se opovažuješ vyrazit čarodějce hůlku z ruky, jak se opovažuješ postavit se svým pánům?“

„Dobby nemá žádného pána!“ zapištěl skřítek. „Dobby je svobodný skřítek a Dobby přišel, aby zachránil Harryho Pottera a jeho přátele!“

Bolest v jizvě Harryho téměř oslepovala. Matně si uvědomoval, že do Voldemortova příchodu už zbývají jen okamžiky, pouhé vteřiny.

„Chytej, Rone, a zmiz!“ křikl a hodil Ronovi jednu z hůlek, pak se sklonil a vytáhl zpod trosek lustru Griphooka. Přehodil si sténajícího skřeta pevně třímajícího meč přes rameno, popadl Dobbyho za ruku a na místě se otočil, aby se přemístil.

Než se ponořil do tmy, naposledy se rozhlédl po přijímacím salonu. Zahlédl bledé a strnulé postavy Narcisy a Draca, ale i záblesk rudé barvy vlasů mizejícího Rona a stříbrnou šmouhu nože, kterým po nich Belatrix přes celý salon mrštila…

K Billovi a Fleur… do Lasturové vily… k Billovi a Fleur…

Propadl se do neznáma; nezbývalo mu už nic jiného než opakovat název cíle a doufat, že to postačí, aby se tam dostali. Bolest mu z čela projížděla celým tělem, prohýbal se pod skřetovou váhou a vnímal, jak mu do zad buší čepel Nebelvírova meče. Pak ucítil škubnutí Dobbyho ruky, kterou svíral. Napadlo ho, že se skřítek možná chce ujmout řízení další jejich cesty, aby je správně nasměroval, a snažil se mu stiskem prstů naznačit, že proti tomu nic nemá…

A pak dopadli na pevnou zemi a ucítili slaný vzduch. Harry padl na kolena, pustil Dobbyho ruku a snažil se Griphooka co nejšetrněji položit na zem.

„Jak jste na tom?“ zeptal se, když se skřet zavrtěl, Griphook ale jen tiše zasténal.

Harry se přimhouřenýma očima rozhlížel ve tmě. Měl dojem, že nedaleko vidí pod širou hvězdnatou oblohou nějaké stavení, a zdálo se mu, že před ním zahlédl nějaký pohyb.

„Je to Lasturová vila, Dobby?“ zeptal se šeptem a pevně svíral obě hůlky, které si přinesl od Malfoyových, připraven k boji, kdyby bylo třeba. „Jsme tady správně? Dobby?“

Ohlédl se. Malý skřítek stál jen kousek od něj.

„Dobby!“

Skřítek se nepatrně zapotácel a v široce rozevřených lesklých očích se mu zatřpytil odraz hvězd. Pohledy obou sklouzly na střenku stříbrného nože, která trčela Dobbymu z těžce oddechující hrudi.

„Dobby… ne… Pomoc!“ zahulákal Harry směrem k domu a k lidem, kteří se tam pohybovali. „Pomoc!“

Nevěděl a nezáleželo mu na tom, jsou-li to kouzelníci nebo mudlové, přátelé nebo nepřátelé. Důležitá byla jen zvětšující se tmavá skvrna na Dobbyho hrudi a to, že k němu skřítek vztahoval tenké ruce v úpěnlivě prosebném gestu. Harry ho zachytil a položil na bok do chladné trávy.

„Dobby, ne, neumírej, ty nesmíš umřít…“

Skřítkovy oči si ho našly a rty se mu zachvěly úsilím zformovat pár slov.

„Harry… Potter…“

Pak sebou nepatrně trhl a znehybněl. Odteď jeho oči nebyly víc než obrovské skelné koule poseté světlem hvězd, které už neviděly.

kapitola dvacátá čtvrtá

Výrobce hůlek

Měl pocit, jako by se propadl do staré známé noční můry – malou chvíli znovu klečel u Brumbálova těla pod nejvyšší věží bradavického hradu, ve skutečnosti ale strnule hleděl na drobné tělíčko stočené v trávě, s hrudí proklátou Belatrixiným stříbrným nožem. Stále ještě hlasitě opakoval „Dobby… Dobby…“, věděl ale, že se už skřítek odebral tam, odkud ho nemůže přivolat zpět.

Přibližně za minutu pochopil, že přece jen dorazili na správné místo, protože ho – ležícího nad skřítkem – obklopili Bill, Fleur, Dean i Lenka.

„A Hermiona?“ vyhrkl najednou. „Kde je Hermiona?“

„Ron ji odnesl dovnitř,“ odpověděl Bill. „Dostane se z toho.“

Harry se znovu zadíval na Dobbyho. Natáhl ruku a vytrhl ze skřítčího těla ostrou čepel, pak ze sebe serval bundu a přehodil ji přes Dobbyho jako přikrývku.

Někde dost blízko se tříštily o skály mořské vlny. Harry se zaposlouchal do jejich hukotu, zatímco ostatní se bavili o věcech, které ho absolutně nezajímaly, a rozhodovali, co dál. Dean odnesl zraněného Griphooka do domu a Fleur spěchala za nimi. Bill právě navrhoval, jak by měli skřítka pohřbít, a Harry s tím souhlasil, aniž by si doopravdy uvědomoval, jaké to byly návrhy. Když opět sklopil oči k drobnému tělíčku, vystřelila mu z jizvy palčivá bolest a jednou částí mysli vzdáleně sledoval – jako by se díval do opačného konce dlouhého dalekohledu – jak Voldemort trestá všechny, které zanechali v Malfoyově sídle. Plál strašlivým vztekem, Harry truchlící nad skřítkovou smrtí jej však vnímal tlumeně, jen jako vzdálenou bouři zuřící daleko od něj, za širým mlčenlivým oceánem.

„Musím to udělat, jak se sluší a patří,“ zněla první, už zase plně vědomá Harryho slova. „Bez kouzlení. Máte tu někde rýč?“

A krátce nato se dal do práce, sám a vlastníma rukama kopal hrob na místě, které mu Bill ukázal mezi keři na opačném konci zahrádky. Vrážel rýč do země s jakousi zarytou zuřivostí, plně se oddával manuální práci a vychutnával dřinu nepodpořenou kouzly, protože každou kapku potu a každý puchýř považoval za dar skřítkovi, který jim všem zachránil život.

Jizva ho pálila, byl ale pánem vlastní bolesti. Cítil ji a zároveň ji odsouval někam mimo sebe. Konečně se mu dařilo ovládat vlastní mysl, dařilo se mu ji uzavřít před Voldemortem přesně tak, jak si Brumbál přál, aby se to naučil od Snapea. Stejně tak, jako se Voldemortovi nepodařilo zmocnit se Harryho mysli, když ho stravoval žal nad Siriusovou smrtí, nedokázaly si k němu černokněžníkovy myšlenky najít cestu ani teď, kdy oplakával Dobbyho. Žal byl zjevně tím, co bylo silnější než Voldemort… i když Brumbál by nepochybně tvrdil, že je to láska…

Harry kopal a kopal, hloubil v tvrdé prochladlé zemi stále hlubší jámu, utápěl smutek v potu a nevpouštěl si do těla bolest z jizvy. V tmě tmoucí, v níž mu nedělalo společnost nic kromě vlastního dechu a rozvlněného moře, se k němu vracely vzpomínky na všechno, co se stalo u Malfoyových, vybavovalo se mu všechno, co slyšel, a z té tmy tmoucí pomalu vykvetlo pochopení…

Pravidelný rytmus rukou jako by udával takt i myšlenkám, jež se mu honily hlavou. Relikvie… viteály… relikvie… viteály… Ta nepřirozená utkvělá touha v něm však už nehořela. Její plamen zadusil pocit ztráty a strachu. Připadal si, jako by ho někdo políčkem probral ze spánku.

Stále hlouběji se nořil do vykopaného hrobu a uvědomil si, kde Voldemort dnes v noci byl, věděl, koho to v nejvyšší cele Nurmengardu zabil i proč ho zabil.

Vzpomínal také na Červíčka, který zemřel kvůli jedinému malému a podvědomému záchvěvu milosrdenství… Brumbál to předvídal… Co všechno ještě věděl?

Harry ztratil pojem o čase. Uvědomil si jen, že tma, jež ho obklopovala, ztratila něco ze své neprostupnosti, když se k němu opět připojili Ron s Deanem.

„Jak je Hermioně?“

„Už je to lepší,“ sdělil mu Ron. „Stará se o ni Fleur.“

Pro případ, že by se ho ptali, proč prostě nevytvořil dokonalý hrob mávnutím hůlky, měl už Harry připravenou odpověď, vůbec ji ale nepotřeboval. Oba seskočili do vykopané jámy se svými rýči, a dokud jim nepřipadala dostatečně hluboká, mlčky společně pracovali.

Harry skřítka důkladněji zabalil do své bundy. Ron se posadil na okraj hrobu, zul si boty, stáhl si ponožky a obojí položil ke skřítkovým holým nohám. Dean vytáhl z kapsy vlněnou čepici, kterou Harry Dobbymu pečlivě nasadil na hlavu a přetáhl přes netopýří uši.

„Měli bychom mu zavřít oči.“

Harry vůbec neslyšel, že k nim ve tmě došli i ostatní. Bill na sobě měl cestovní plášť a Fleur velkou bílou zástěru, z jejíž kapsy vykukovala nějaká láhev. Harry podle nálepky poznal, že je to kostirost. Hermiona byla zachumlaná do vypůjčeného županu, v obličeji byla bledá a na nohou se držela poněkud nejistě; Ron ji objal kolem pasu a podepřel ji, když k němu došla. Lenka, která se choulila v jednom z Fleuřiných kabátů, si dřepla, jemně položila prsty na skřítkova víčka a přetáhla mu je přes skelně vykulené oči.

„Tak,“ povzdechla si tiše. „Teď vypadá, jako by spal.“

Harry uložil skřítka do hrobu, narovnal mu drobné údy tak, že se zdálo, jako by odpočíval, pak vylezl z jámy a naposledy se na malé tělíčko zadíval. Musel zburcovat všechny své síly, aby se nezhroutil, když si vzpomněl na Brumbálův pohřeb, na ty nekonečné řady zlatých židlí a na ministra kouzel, který seděl úplně vpředu, na vyzdvižení všeho, co Brumbál v životě vykonal, na majestátnost jeho bílé mramorové hrobky. Měl pocit, že Dobby by si zasloužil stejně velkolepý a důstojný pohřeb, a přitom tu skřítek ležel v neuměle vykopané díře uprostřed křoví.

„Myslím, že bychom měli něco říct,“ pípla Lenka. „Já začnu, smím?“

A zatímco se k ní stočily pohledy všech přítomných, oslovila mrtvého skřítka na dně hrobu.

„Hrozně moc ti děkuji, Dobby, že jsi mě zachránil z toho sklepení. Je strašně nespravedlivé, že jsi musel zemřít, když jsi byl tak dobrý a statečný. Nikdy nezapomenu, co jsi pro nás udělal. Doufám, že teď jsi šťastný.“

Otočila se a tázavě pohlédla na Rona, který si odkašlal a chraptivě pronesl? „Jo… děkujeme, Dobby.“

„Díky,“ zamumlal Dean.

Harry polkl.

„Sbohem, Dobby,“ vymáčkl ze sebe. Víc říct nedokázal, Lenka to už všechno řekla za něj. Bill zvedl hůlku, hromada vykopané zeminy vedle hrobu se vznesla do vzduchu, úhledně jámu zakryla a vytvořila na ní nízkou načervenalou mohylku.

„Nebude vám vadit, když tu ještě chvilku zůstanu?“ zeptal se Harry ostatních.

Tiše zamumlali něco, čemu nerozuměl, a na zádech cítil jejich konejšivé poplácávání. Pak všichni tiše zamířili k domku a Harryho nechali u skřítkova hrobu samotného.

Rozhlédl se kolem: ležela tam spousta velkých, mořskou vodou ohlazených bílých kamenů, které sloužily k ohraničení květinových záhonů. Popadl jeden z největších a položil ho jako polštář nad místo, kde nyní spočívala Dobbyho hlava. Pak sáhl do kapsy pro hůlku.

Nahmatal v ní hned dvě. Úplně ztratil pojem o tom, co všechno se dělo, a nedokázal se upamatovat, komu tyhle dvě hůlky patřily. Jen matně si vzpomínal, že obě někomu vytrhl z ruky. Vybral si tu kratší, která mu pohodlněji seděla v ruce, a namířil ji na kámen.

Na jeho povrchu se podle Harryho tiše mumlaných pokynů začaly pomalu objevovat hluboké vyryté čáry. Věděl, že Hermiona by to udělala úhledněji a pravděpodobně i rychleji, chtěl ale to místo označit sám, stejně jako chtěl vlastnoručně vykopat hrob. Když se napřímil, byl do kamene vyrytý nápis:

Zde leží Dobby

svobodný skřítek

Ještě několik vteřin si svoje dílo kriticky prohlížel, pak se odvrátil a odcházel. Jizva ho stále trochu pobolívala a hlavu měl plnou věcí, které ho napadly, když stál na dně hrobu, myšlenek, které dostaly konkrétní podobu ve tmě a fascinovaly ho i děsily zároveň.

Když vešel do malé předsíňky, seděli všichni v obývacím pokoji a pozorně sledovali Billa, který jim něco vykládal. Místnost byla útulná, vymalovaná světlými barvami a v krbu jasně plápolal malý oheň rozžehnutý z naplaveného dřeva. Harry nechtěl nanosit na koberec bláto, takže zůstal stát ve dveřích a poslouchal.

„…štěstí, že byla Ginny na prázdniny doma. Být v Bradavicích, mohli ji sebrat dřív, než bychom se s ní stačili spojit. Takhle víme, že je i s ostatními v bezpečí.“

Rozhlédl se kolem dokola a spatřil, že Harry stojí mezi dveřmi.

„Zařídil jsem, aby z Doupěte všichni okamžitě zmizeli,“ vysvětloval. „Přestěhoval jsem je k Muriel. Smrtijedi teď už vědí, že je Ron s tebou, takže se stoprocentně budou chtít mstít na rodině. Nemáš se zač omlouvat,“ zarazil Harryho, když si všiml výrazu v jeho obličeji. „Tak jako tak to byla jen otázka času, taťka to tvrdil už celé měsíce. Jsme totiž rodina těch největších krvezrádců na světě.“

„Čím jsou chráněni?“ zajímal se Harry.

„Fideliovým zaklínadlem. Strážcem tajemství je taťka. A tenhle náš domek je na tom stejně až na to, že tady jsem strážcem tajemství já. Ani jeden z nás nemůže chodit do práce, ale to je teď sotva náš největší problém. Jakmile se Ollivander a Griphook dostatečně pozdraví, přestěhujeme je také k Muriel. Tady nemáme moc místa, zatímco u Muriel je ho spousta. Griphookovy nohy už se začínají vzpamatovávat, Fleur mu dala kostirost, takže budou nejspíš oba schopní přepravy tak za hodinu nebo…“

„Ne,“ skočil mu do řeči Harry a Bill se zatvářil překvapeně. „Potřebuju, aby tu zůstali. Musím s nimi mluvit. Je to důležité.“

Slyšel ve vlastním hlase autoritu, přesvědčení a rozhodnost, všechno to, co v něm vzklíčilo, když kopal Dobbymu hrob. Všichni se teď otočili k němu a v očích měli nechápavý údiv.

„Musím se umýt,“ sdělil Billovi a sjel pohledem na svoje ruce, stále ještě umazané blátem a Dobbyho krví. „Pak za nimi hned zajdu.“

Odkráčel do malé kuchyňky a postavil se k dřezu pod oknem, z něhož byl výhled na moře. Zatímco si myl ruce, venku začalo svítat, obzor se barvil perleťově růžovou s nepatrným nádechem zlata a Harryho myšlenky se opět zatoulaly k tomu, o čem uvažoval v temné zahradě…

Dobby už jim nikdy nebude moci prozradit, kdo ho do sklepení k Malfoyovým poslal, Harry byl ale přesvědčen, že ví, co viděl. Z úlomku zrcátka na něj pronikavě pohlédlo modré oko a za okamžik přišla pomoc. V Bradavicích se vždy dostane pomoci každému, kdo o ni požádá.

Harry si osušil ruce, ale předjitřní krásu za oknem ani nezřetelný hovor v obývacím pokoji nevnímal. Hleděl přes oceán kamsi do dáli a připadal si za dnešního svítání blíž – mnohem blíž než kdykoli dřív – k pochopení všeho.

V jizvě mu bez přestání pulzovala bolest a Harry věděl, že i Voldemort se blíží stejnému cíli. Všechno teď chápal, a zároveň nechápal vůbec nic. Instinkty mu napovídaly jednu věc, a mozek něco úplně jiného. Brumbál v Harryho hlavě se usmíval a prohlížel si ho přes špičky prstů, které měl sepjaté, jako by se modlil.

Poslal jste Ronovi ten zatemňovač. Rozuměl jste mu… umožnil jste mu, aby se vrátil…

A rozuměl jste i Červíčkovi… věděl jste, že někde hluboko v jeho nitru je špetka lítosti…

A jestli jste rozuměl jim… Co jste věděl o mně, Brumbále?

Je snad mým posláním vědět, ale nehledat? Věděl jste, jak pro mě bude něco takového těžké? Bylo právě to důvodem, že jste mi to tak zkomplikoval? Chtěl jste mi poskytnout čas, abych k tomu pochopení dospěl sám?

Harry stál absolutně nehybně s očima kalně zastřenýma a sledoval místo, kde nad obzor stoupal zářivě zlatý okraj oslepujícího slunce. Pak sklonil hlavu, pohlédl na své umyté ruce a na okamžik ho překvapilo, když zjistil, že v nich drží ručník. Odložil ho a vrátil se do předsíně. Sotvaže udělal pár kroků, pocítil, jak mu jizvou projela palčivá bolest, a před jeho vnitřním zrakem se bleskově, jako odraz letící vážky nad vodou, mihly obrysy budovy, kterou neobyčejně důvěrně znal.

U schodů stáli Bill a Fleur.

„Musím mluvit s Griphookem a s Ollivanderem,“ prohlásil Harry.

„To nejde,“ zavrtěla hlavou Fleur. „Budeš musset počkat, Arry. Jssou oba nemocní a vyčerrpaní…“

„Promiň,“ zarazil ji klidným hlasem, „ale tohle nepočká. Musím s nimi mluvit okamžitě. Soukromě… a s každým zvlášť. Je to naléhavé.“

„Co se sakra děje, Harry?“ chtěl vědět Bill. „Objevíte se tady s mrtvým domácím skřítkem a polomrtvým skřetem, Hermiona vypadá, jako by ji mučili, a Ron mi právě odmítl cokoli prozradit…“

„Nemůžeme vám říct, co děláme,“ prohlásil kategoricky Harry. „Jsi členem Řádu, Bille, takže víš, že nás Brumbál pověřil jistým posláním. Nesmíme o něm ale s nikým mluvit.“

Fleur si popuzeně odfrkla, Bill se však na ni nepodíval, protože neodtrhl oči od Harryho. Z jeho hluboce zjizveného obličeje se nedalo moc vyčíst. „Tak dobrá,“ zahučel konečně. „S kým chceš začít?“

Harry zaváhal. Uvědomoval si, co všechno na jeho rozhodnutí závisí. Sotva zbýval ještě nějaký čas, musel se rozhodnout hned teď – viteály, nebo relikvie?

„S Griphookem,“ odpověděl. „Nejdřív si promluvím s Griphookem.“

Srdce se mu rozbušilo, jako by běžel o závod a právě překonal nějakou obrovskou překážku.

„Tak pojď,“ vyzval ho Bill a začal stoupat po schodech nahoru.

Harry udělal několik kroků, ale pak se zastavil a ohlédl přes rameno.

„Vás dva k tomu budu taky potřebovat!“ zavolal na Rona a Hermionu, kteří se krčili ve stínu dveří obývacího pokoje.

Oba teď vyšli na světlo s neobvyklým výrazem úlevy.

„Jak se cítíš?“ zeptal se Harry Hermiony. „Byla jsi fantastická – vymyslet si takovou historku ve chvíli, kdy ti působila tak strašlivou bolest…“

Hermiona se chabě pousmála a Ron si ji jednou rukou přitiskl k sobě.

„Co teď budeme dělat, Harry?“ zeptal se.

„Uvidíte. Pojďte.“

Harry, Ron a Hermiona vyšli za Billem po příkrém schodišti na malé odpočívadlo. Z odpočívadla vedly troje dveře.

„Tudy,“ ukázal Bill a otevřel dveře svého a Fleuřina pokoje. I oni měli výhled na moře, teď za svítání bylo poseté zlatými skvrnami. Harry přešel k oknu, otočil se k té pozoruhodné scenérii zády, s rukama založenýma na prsou čekal a v jizvě mu škubalo. Hermiona se posadila do křesla u nočního stolku a Ron si přisedl na opěrku k ní.

Znovu se objevil Bill s malým skřetem v náručí a opatrně ho položil na postel. Griphook mu huhlavě poděkoval, Bill odešel a zavřel za sebou dveře.

„Omlouváme se, že jsme vás vytáhli z postele,“ začal Harry. „Co dělají nohy?“

„Bolí,“ odpověděl skřet, „ale už je to lepší.“

Stále ještě v ruce svíral Nebelvírův meč a přejížděl po Harrym, Ronovi a Hermioně zvláštním pohledem – napůl vzdorovitým a napůl zvědavě zaujatým. Harry si všiml skřetovy sinalé pleti, dlouhých štíhlých prstů a černých očí. Krátké nohy, z nichž mu Fleur stáhla boty, měl špinavé. Byl větší než domácí skřítek, ne ale o mnoho, jeho šišatá hlava byla naopak mnohem větší než lidská.

„Asi se už nepamatujete…“ začal Harry.

„…že jsem to byl právě já, kdo vás uvedl k vašemu trezoru, když jste poprvé přišel ke Gringottovým?“ dořekl za něj Griphook. „Vzpomínám si, Harry Pottere. Jste velice slavný i mezi skřety.“

Harry se skřetem si hleděli do očí a vzájemně se snažili něco z nich vyčíst. Harryho jizva stále pobolívala. Chtěl si tenhle rozhovor s Griphookem odbýt co nejrychleji, zároveň měl ale strach, aby něco neudělal špatně. Stále ještě uvažoval, jak svoji prosbu formulovat nejlépe, když skřet prolomil mlčení.

„Pohřbil jste toho skřítka,“ prohlásil nečekaně zahořklým tónem. „Viděl jsem to, díval jsem se na vás z okna vedlejší ložnice.“

„Ano,“ přikývl Harry.

Skřet na něj úkosem pohlédl šikmýma černýma očima.

„Jste neobvyklý kouzelník, Harry Pottere.“

„V čem jsem neobvyklý?“ zeptal se Harry a mimoděk si promnul jizvu.

„Vykopal jste mu hrob.“

„No a?“

Griphook neodpověděl. Harry z jeho slov usoudil, že mu posměšně dává najevo, že se zachoval jako mudla, bylo mu ale vcelku jedno, jestli Griphook se způsobem Dobbyho pohřbu souhlasí nebo ne. Sebral odhodlání k útoku.

„Musím se vás zeptat, Griphooku…“

„A také jste zachránil skřeta.“

„Prosím?“

„Odnesl jste mě sem. Zachránil jste mi život.“

„A co má být, předpokládám, že toho nelitujete?“ opáčil poněkud netrpělivě Harry.

„Ne, Harry Pottere,“ ujistil ho Griphook a jedním prstem si přitom nakrucoval řídké černé vousy na bradě, „jste ale velice zvláštní kouzelník.“

„Když myslíte,“ zabručel Harry. „Teď ale – potřebuji pomoc, Griphooku, a vy byste mi ji mohl poskytnout.“

Skřet neučinil žádné povzbudivé gesto, jen na Harryho dál zamračeně a upřeně zíral, jako by nikoho jemu podobného v životě neviděl.

„Potřebuju se vloupat do jednoho trezoru u Gringottových.“

Harry neměl původně v úmyslu říct to takhle otevřeně. Ta slova z něj vyletěla v okamžiku, kdy mu jizvou tvaru blesku projela další palčivá bolest a před očima se mu opět mihla silueta bradavického hradu. Neúprosně uzavřel svoji mysl, nejdřív se musel vypořádat s Griphookem. Ron a Hermiona na něj zírali, jako by zešílel.

„Harry…“ hlesla Hermiona, Griphook ji ale nepustil ke slovu.

„Vloupat se do trezoru u Gringottových?“ opakoval po Harrym a trochu se otřásl bolestí, když změnil polohu na posteli. „To je nemožné.“

„Ne, není,“ odporoval mu Ron. „Někomu jinému už se to podařilo.“

„Jo,“ přidal se Harry. „Právě toho dne, kdy jsme se spolu poprvé setkali, Griphooku. O mých narozeninách před sedmi lety.“

„Ten trezor, o kterém mluvíte, byl tehdy prázdný,“ vyštěkl skřet a Harrymu bylo jasné, že byť už Griphook u Gringottových nepracuje, příčí se mu pomyšlení, že by někdo dokázal překonat jejich bezpečnostní opatření. „Byl jen minimálně zabezpečený.“

„No, ten trezor, do kterého se my potřebujeme dostat, rozhodně není prázdný,“ ujistil ho Harry, „a řekl bych, že bude zabezpečený velice mocnými ochrannými kouzly. Patří totiž Lestrangeovým.“

Viděl, jak si Hermiona s Ronem vyměnili užaslý pohled, řekl si ale, že na to, aby jim všechno vysvětlil, bude dost času, až získá Griphookovu odpověď.

„Nemáte šanci,“ prohlásil přesvědčeně Griphook. „Nemáte sebemenší šanci. – Vstup, cizinče, leč pamatuj: poklad, jenž nikdy nebyl tvůj…“

„…hledáš-li v našich sklepeních – Jo, já vím, vzpomínám si na to,“ ubezpečil ho Harry. „Jenže já se odtamtud nechystám odnést žádný poklad, nechci vzít nic, co by mi přineslo osobní prospěch. Jste schopen něčemu takovému uvěřit?“

Viděl, jak ho skřet zkoumavě pozoruje přimhouřenýma šikmýma očima, a jizva na čele ho opět zabolela. Nevšímal si jí a odmítal vzít na vědomí bolest i to, k čemu ho vybízela.

„Jestli někdy existoval kouzelník, kterému bych byl ochoten věřit, že neusiluje o osobní prospěch,“ ozval se konečně Griphook, „jste to vy, Harry Pottere. Skřetové ani domácí skřítci nejsou zvyklí ochraně ani úctě, jakou jste jim dnes v noci prokázal. Alespoň ze strany nositelů hůlek ne.“

„Nositelů hůlek,“ opakoval po něm Harry. Byl to termín, který jeho uším zněl velice zvláštně. Jizva ho pálila, jak Voldemort zaměřil své myšlenky k severu, zatímco on sám se nemohl dočkat, až si promluví s Ollivanderem ve vedlejší ložnici.

„Právo nosit hůlku,“ vysvětloval tiše Griphook, „je už odedávna předmětem sporu mezi kouzelníky a skřety.“

„Skřetové přece umějí kouzlit i bez hůlek,“ namítl Ron.

„To není podstatné! Kouzelníci se odmítají s ostatními kouzelnými tvory podělit o tajemství hůlkové magie a upírají nám tak možnost dalšího posílení našich schopností!“

„Jenže skřetové taky nejsou ochotní podělit se o svoje kouzla a čáry,“ připomněl mu Ron. „Nechcete nás naučit vyrábět meče a zbroj tak, jak to umíte jen vy. Skřetové znají takové způsoby zpracování kovu, jaké čarodějové nikdy…“

„Na tom teď nezáleží,“ skočil mu do řeči Harry, který viděl, jak Griphookovi stoupá do tváří barva. „Tady nejde o boj kouzelníků proti skřetům ani kterýmkoli jiným kouzelným tvorům…“

Griphook se ošklivě zachechtal.

„Ale ano, přesně o to tady jde! Čím dál stoupá moc Pána smrti, tím víc se upevňuje nadřazené postavení vaší rasy nad tou mojí! Gringottovi se museli podvolit kouzelnické nadvládě, domácí skřítkové jsou masakrováni, a kdo z držitelů hůlek proti tomu protestuje?“

„My!“ štěkla Hermiona. Napřímila se v křesle a v očích jí plál jasný oheň. „My protestujeme! A já jsem zrovna takový štvanec jako kterýkoli ze skřetů nebo domácích skřítků, Griphooku! Jsem mudlovská šmejdka!“

„Neříkej si…“ zahučel Ron.

„Proč bych neměla?“ odsekla Hermiona. „Jsem mudlovská šmejdka a jsem na to hrdá! Nemám v tomhle novém režimu o nic vyšší postavení než vy, Griphooku! Byla jsem to já, koho si tam u Malfoyových vybrali a koho mučili!“

Za řeči si odtáhla od krku límec županu a odhalila karmínovou tenkou řeznou ránu, kterou jí na krku udělala Belatrix.

„Víte, že to byl Harry, kdo dal Dobbymu svobodu?“ dorážela na skřeta. „Víte, že se už léta zasazujeme za osvobození domácích skřítků?“ (Ron se při těchto slovech na opěrce Hermionina křesla rozpačitě zavrtěl.) „Nemůžete si porážku Vy-víte-koho přát víc než my, Griphooku!“

Skřet si teď Hermionu prohlížel se stejným zvědavým zaujetím jako předtím Harryho.

„Co čekáte, že v trezoru Lestrangeových najdete?“ zeptal se náhle. „Ten meč, který je tam uložený, je podvrh. Pravý meč je tady.“ Zadíval se jim jednomu po druhém do obličeje. „Řekl bych ale, že to už jste věděli i beze mne. Tam ve sklepení jste po mně chtěli, abych lhal.“

„Jenže ten falešný meč není jediná věc, která je v tom trezoru uložená, že?“ poznamenal Harry. „Neviděl jste náhodou i to další, co obsahuje?“

Srdce mu bušilo ještě zběsileji než kdy dřív. Potřeboval dvojnásobné úsilí k tomu, aby překonal bolest v jizvě.

Skřet si už zase obtáčel pramínky vousů kolem prstu.

„Mluvit o tajnostech Gringottových je proti našim morálním zásadám. Jsme strážci pohádkových pokladů. Naší povinností je střežit předměty, které nám byly svěřeny do úschovy a které jsou v mnoha případech dílem jen našich rukou.“

Přejel prsty po meči a jeho černé oči přelétly od Harryho k Hermioně, k Ronovi a zase zpět.

„Tak mladí,“ povzdechl si konečně, „a bojujete proti tolika nepřátelům.“

„Pomůžete nám?“ zeptal se Harry. „Nepomůže-li nám někdo ze skřetů, nemáme šanci, že bude naše vloupání úspěšné. Jste naše jediná naděje.“

„Musím… si to rozmyslet,“ odpověděl Griphook rozčilujícím tónem.

„Ale…“ vyjel popuzeně Ron, Hermiona ho však umlčela šťouchnutím do žeber.

„Děkujeme,“ zabručel Harry.

Skřet přikývl velkou šišatou hlavou na znamení, že jeho díky přijímá, a protáhl si krátké nohy.

„Mám dojem,“ uvelebil se okázale na Billově a Fleuřině posteli, „že už mě ten kostirost dal úplně dohromady. Konečně snad budu schopen usnout. Omluvte mě…“

„Ano, samozřejmě,“ přikývl Harry, ještě než ale opustil ložnici, natáhl ruku a sebral Nebelvírův meč, který si skřet odložil vedle sebe. Griphook neprotestoval, když za sebou ale Harry zavíral dveře, měl pocit, že ve skřetových očích zahlédl záblesk nevole.

„Hajzlík jeden mrňavá,“ ulevil si šeptem Ron. „Těší ho, když nám takhle brnká na nervy.“

„Harry,“ zašeptala Hermiona a odtáhla je oba ode dveří doprostřed dosud temného odpočívadla, „chceš snad říct, co si myslím, že tím chceš říct? Chceš snad říct, že je v trezoru Lestrangeových uložený jeden z viteálů?“

„Ano,“ přitakal Harry. „Belatrix byla k smrti vyděšená, když se domnívala, že jsme se tam dostali, byla strachy úplně bez sebe. Proč? Co myslela, že jsme tam viděli, o co jiného se bála, že jsme odtamtud mohli odnést? Něco, co jí nahánělo šílenou hrůzu při představě, že by se o tom Vy-víte-kdo dozvěděl.“

„Já ale myslel, že hledáme místa, kde Vy-víte-kdo přebýval, místa, na kterých vykonal něco významného,“ namítl Ron a zatvářil se nechápavě. „Myslíš, že byl někdy v trezoru Lestrangeových?“

„Nevím ani, jestli vůbec někdy byl uvnitř Gringottovic banky,“ připustil Harry. „V mládí tam rozhodně žádné zlato uložené neměl, protože po nikom nic nezdědil. Určitě ale musel banku vidět zvenčí, hned když poprvé navštívil Příčnou ulici.“

Harryho jizva bolestně pulzovala, Harry to ale ignoroval. Chtěl, aby Ron i Hermiona pochopili, jak se na tu záležitost s Gringottovými dívá, ještě než si půjdou popovídat s Ollivanderem.

„Myslím, že tehdy záviděl každému, kdo měl klíč k některému trezoru u Gringottových. Myslím, že se na ten klíč díval jako na skutečný symbol příslušnosti ke kouzelnickému světu. A nezapomínejte, že Belatrix i jejímu manželovi důvěřoval. Před svým pádem v nich měl ty nejoddanější služebníky, a když zmizel, oba po něm pátrali. Říkal to té noci, kdy se vrátil. Slyšel jsem ho to říkat.“

Promnul si jizvu.

„Neřekl bych ale, že Belatrix prozradil, že jde o viteál. Luciusi Malfoyovi se také s pravdou o tom deníku nikdy nesvěřil. Pravděpodobně jí jen řekl, že je to nějaká nesmírně cenná věc, a požádal ji, aby ji uložila do svého trezoru. Hagrid říkal, že je to nejbezpečnější místo na světě, když si chceš něco spolehlivě uložit… až na Bradavice.“

Když domluvil, zavrtěl Ron obdivně hlavou.

„Ty do něj vážně vidíš.“

„Jen částečně,“ opravil ho Harry. „Částečně… škoda jen, že jsem aspoň stejně neviděl do Brumbála. No, uvidíme. Pojďte, jdeme za Ollivanderem.“

Ron s Hermionou se tvářili zmateně, ale zaujatě, když mu šli v patách přes malé odpočívadlo, kde zaklepal na dveře proti Billově a Fleuřině ložnici.

„Dále!“ vybídl je zevnitř slabý hlas.

Výrobce hůlek ležel na velké manželské posteli, odsunuté co nejdál od okna. Déle než rok ho drželi zavřeného ve sklepě a Harry věděl přinejmenším o jednom případu, kdy ho i mučili. Byl tak vyzáblý, že pod zažloutlou pletí obličeje se mu jasně rýsovaly vystupující kosti. Velké stříbrné oči jako by měl utopené hluboko v propadlých důlcích. Ruce, které ležely na pokrývce, mohly klidně patřit kostlivci. Harry se posadil na druhou, prázdnou postel k Ronovi a Hermioně. Vycházející slunce sem nesvítilo, z okna byl výhled na zahrádku na vrcholu skalního útesu a na čerstvě vykopaný hrob.

„Velice nerad vás vyrušuju, pane Ollivandere,“ omlouval se Harry.

„Drahý chlapče,“ odpověděl chabým hlasem Ollivander, „vždyť jste nás zachránili. Byl jsem přesvědčen, že v tom sklepení zemřeme. Nikdy… nikdy vám nebudu schopen… dostatečně poděkovat.“

„Udělali jsme to rádi.“

V Harryho jizvě tepala bolest. Harry věděl, byl si tím naprosto jistý, že už jim nezbývá skoro žádný čas na to, aby k cíli Voldemortova hledání dorazili dřív než on, nebo se mu nějak jinak pokusili zhatit plány. Pocítil záchvěv paniky… Sám si ale tuto cestu zvolil, když rozhodl, že si s Griphookem promluví jako s prvním. Předstíral proto klid, který ve skutečnosti necítil, ve váčku zavěšeném kolem krku nahmatal obě poloviny své zlomené hůlky a vytáhl je.

„Potřebuju vaši pomoc, pane Ollivandere.“

„Samozřejmě. Udělám cokoli,“ zasípěl výrobce hůlek.

„Umíte to spravit? Je to vůbec možné?“

Ollivander natáhl třaslavou ruku a Harry mu obě téměř oddělené poloviny vložil do dlaně.

„Cesmínové dřevo a pero z fénixe,“ konstatoval roztřeseným hlasem Ollivander. „Jedenáct palců. Pěkná a poddajná.“

„Ano,“ přikývl Harry. „Umíte…?“

„Ne,“ šeptl Ollivander. „Je mi líto, hrozně líto, ale neznám žádný způsob, jak opravit hůlku, která utrpěla takhle rozsáhlé poškození.“

Harry se v duchu na takovou odpověď připravoval, přesto to pro něj byla těžká rána. Vzal obě poloviny hůlky Ollivanderovi z ruky a zastrčil je zpět do váčku. Ollivander upřeně hleděl do míst, kde zničená hůlka zmizela, a neodvrátil oči, dokud Harry nevytáhl z kapsy dvě hůlky, které sebral u Malfoyových.

„Poznáte, komu patří tyhle?“ zeptal se Harry.

Ollivander vzal do ruky první hůlku, přidržel si ji těsně u zapadlých očí, poválel ji mezi prsty s vystouplými klouby a nepatrně ji prohnul.

„Ořechové dřevo a blána z dračího srdce,“ přikývl. „Dvanáct a tři čtvrtě palce. Nepoddajná. Tahle hůlka patřila Belatrix Lestrangeové.“

„A tahle?“

Ollivander ji prozkoumal stejným způsobem.

„Hlohové dřevo a žíně jednorožce. Přesně deset palců. Poměrně pružná. To byla hůlka Draca Malfoye.“

„Byla?“ opakoval po něm Harry. „Copak už mu nepatří?“

„Možná ne. Pokud jste mu ji sebral proti jeho vůli…“

„To ano!“

„…pak už patří možná vám. Záleží samozřejmě na způsobu, jakým jste mu ji sebral. Hodně také záleží na samotné hůlce. Obecně ale platí, že ztratí-li někdo hůlku v boji, podvolí se hůlka jeho přemožiteli.“

V místnosti se rozhostilo ticho, rušené jen vzdáleným hukotem moře.

„Mluvíte o hůlkách, jako by měly vlastní city,“ ozval se Harry, „jako by uměly samy myslet.“

„Hůlka si vybírá kouzelníka,“ připomněl mu Ollivander. „To je skutečnost odjakživa známá nám všem, kteří jsme studovali hůlkovou magii.“

„Ano, ale je přece možné používat i hůlku, která si vás nevybrala,“ namítl Harry.

„Jistě, stojíte-li jako kouzelník alespoň za zlámanou grešli, dokážete kouzla a čáry uskutečnit prostřednictvím téměř kteréhokoli nástroje. Nejlepších výsledků se ale dosahuje v případech, kdy mezi kouzelníkem a hůlkou existuje nejsilnější pocit sounáležitosti. Spojení mezi nimi je nesmírně složitá věc. Počáteční vzájemná náklonnost a potom společné získávání zkušeností, kdy se hůlka učí od kouzelníka a kouzelník od hůlky.“

Moře se převalovalo sem a zase tam a v hučení vln zazníval žalostný tón.

„Tuhle hůlku jsem Dracovi Malfoyovi sebral násilím,“ ozval se Harry. „Můžu ji tedy bezpečně používat?“

„Domnívám se, že ano. Vlastnictví hůlek se řídí dost složitými zákonitostmi, poražená hůlka se ale obvykle podrobí novému pánovi.“

„Takže já bych měl používat tuhle?“ zeptal se Ron, vytáhl z kapsy Červíčkovu hůlku a podal ji Ollivanderovi.

„Kaštanové dřevo a blána z dračího srdce. Devět a čtvrt palce dlouhá. Křehká. Krátce poté, co mě unesli, mě přinutili tuhle hůlku vyrobit pro Petra Pettigrewa. Ano, pokud jste ji získal v souboji s ním, je pravděpodobné, že vás bude poslouchat a že vám poslouží lépe než jiná.“

„A to platí pro všechny hůlky, je to tak?“ ubezpečoval se Harry.

„Myslím, že ano,“ odpověděl Ollivander s velkýma očima upřenýma do Harryho obličeje. „Kladete mi nesnadné otázky, pane Pottere. Hůlková magie je komplikovaným a tajemným oborem čar a kouzel.“

„Chcete-li tedy nějakou hůlku stoprocentně ovládnout,“ ptal se dál Harry, „není absolutně nezbytné jejího předchozího majitele zabít?“

Ollivander těžce polkl.

„Nezbytné? Ne, neřekl bych, že je nezbytné ho zabít.“

„A přece kolují jisté legendy,“ pokračoval Harry a zrychlil se mu tep, zatímco bolest v jizvě znovu nabrala na úpornosti; byl si jistý, že se Voldemort rozhodl přejít od plánů k činům. „Legendy o hůlce – nebo o hůlkách – které přecházely z ruky do ruky vraždou.“

Ollivander zbledl. Na sněhově bílém polštáři měla jeho pleť světle šedý odstín a vystrašeně vyvaloval obrovské, krví podlité oči.

„Myslím, že jen o jedné,“ šeptl.

„A Vy-víte-kdo se o tu hůlku zajímá, že ano?“ vyptával se dál Harry.

„J-jak?“ zachroptěl Ollivander a úpěnlivě pohlédl na Rona s Hermionou, jako by prosil o pomoc. „Jak to víte?“

„Chtěl, abyste mu prozradil, jak překonat spojení mezi našimi hůlkami,“ pokračoval Harry.

Ollivander byl už úplně vyděšený.

„Mučil mě, pochopte to, prosím! Mučil mě kletbou Cruciatus, ne-neměl jsem na vybranou… musel jsem mu říct, co vím i co si myslím!“

„Já vás chápu,“ ujistil ho Harry. „Pověděl jste mu o těch totožných jádrech? Poradil jste mu, aby si prostě vypůjčil hůlku někoho jiného?“

Ollivandera zjevně děsilo a ohromovalo, co všechno Harry ví. Pomalu přikývl.

„Jenže to nezabralo,“ pokračoval Harry. „Moje hůlka tu jeho vypůjčenou stejně porazila. Víte, jak se to mohlo stát?“

Ollivander zavrtěl hlavou stejně pomalu, jako předtím přikývl.

„Nikdy… nikdy v životě jsem o ničem takovém neslyšel. Vaše hůlka tehdy večer předvedla něco zcela jedinečného. Spojení mezi dvěma hůlkami s totožným jádrem je neuvěřitelně vzácné, ale co způsobilo, že vaše hůlka rozlomila tu vypůjčenou hůlku, to prostě nevím…“

„Mluvili jsme ale ještě o jiné hůlce, o té, která své majitele mění vraždou. Když si Vy-víte-kdo uvědomil, že moje hůlka předvedla něco neobvyklého, vrátil se a začal se na ni vyptávat, že ano?“

„Jak to víte?“

Harry neodpověděl.

„Ano, vyptával se na ni,“ zašeptal Ollivander. „Chtěl vědět všechno, co mu můžu povědět o hůlce, která byla známá pod různými jmény jako hůlka Smrti, hůlka Osudu nebo bezová hůlka.“

Harry koutkem oka pohlédl na Hermionu. Tvářila se, jako by do ní uhodilo.

„Pán zla,“ pokračoval Ollivander tlumeným a vystrašeným hlasem, „byl s hůlkou, kterou jsem mu vyrobil – tisové dřevo a pero z fénixe, třináct a půl palce – spokojený až do doby, kdy se dozvěděl o spojení mezi oběma totožnými jádry. Teď pátrá po jiné a mocnější hůlce, kterou považuje za jedinou možnost, jak tu vaši porazit.“

„Brzy se ale dozví, pokud to totiž ještě neví, že ta moje je nenapravitelně poškozená,“ povzdechl si tiše Harry.

„Ne!“ vyjekla vystrašeně Hermiona. „To přece nemůže vědět, Harry, jak by se mohl dozvědět…“

„Priori incantatem,“ připomněl jí Harry. „Tvoje i ta trnková hůlka zůstaly u Malfoyových, Hermiono. Když je pořádně prozkoumají a donutí je opakovat kouzla, ke kterým byly poslední dobou použité, zjistí, že tvoje hůlka zničila tu moji, uvidí, že ses ji bezúspěšně pokoušela opravit, a uvědomí si, že jsem od té doby používal jen tu trnkovou.“

Ta trocha barvy, která se jí po příchodu do vily vrátila do tváří, se opět vytratila. Ron po Harrym střelil vyčítavým pohledem. „Tím si teď nebudeme lámat hlavu…“ zahučel.

Pan Ollivander ho však přerušil.

„Pán zla už dnes bezovou hůlku nehledá jen proto, aby vás dokázal zničit, pane Pottere. Je odhodlán získat ji, protože věří, že s ní bude doopravdy nezranitelný.“

„A bude?“

„Majitel bezové hůlky musí být neustále ve střehu před útokem,“ odpověděl Ollivander, „musím ale přiznat, že představa Pána zla vyzbrojeného hůlkou Smrti je… fascinující.“

Harry si náhle vzpomněl na to, jak si tehdy při prvním setkání s Ollivanderem nebyl docela jistý, nakolik se mu výrobce hůlek doopravdy zamlouvá. Dokonce i teď – poté, co ho Voldemort uvěznil a mučil – se zdálo, že ho představa spojení černokněžníka a bezové hůlky stejným dílem vzrušuje i odpuzuje.

„Takže – vy se domníváte, že ta hůlka skutečně existuje, pane Ollivandere?“ zeptala se Hermiona.

„Samozřejmě,“ přitakal Ollivander. „Ano, je možné zcela přesně vysledovat osud té hůlky v průběhu dějin. Existují přirozeně četná mezidobí, a to poměrně dlouhá, kdy mizí z dohledu a je dočasně ztracená nebo schovaná, vždy se ale znovu objeví. Má určité charakteristické znaky, podle nichž ji kouzelníci zběhlí v hůlkové magii bezpečně poznají. Jsou k dispozici i písemné prameny, některé z nich tajemné a těžko srozumitelné, které jsme já i další výrobci hůlek pečlivě prostudovali. Většina z nich je zjevně pravá.“

„Nemyslíte… nemyslíte si tedy, že by mohlo jít jen o pohádku nebo mýtus?“ vyptávala se Hermiona s nadějí v hlase.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Ollivander. „Jestli je skutečně nutné, aby měnila majitele pomocí vraždy, to nevím. Má velice krvavou historii, to ale může být zapříčiněno pouze tím, že je to nesmírně žádoucí předmět a vzbuzuje v kouzelnících silné vášně. Je neobyčejně mocná, nebezpečná v nesprávných rukou a nás všechny, kteří hůlky studujeme, neuvěřitelně fascinuje.“

„Pane Ollivandere,“ ujal se znovu slova Harry, „vy jste Vy-víte-komu řekl, že má bezovou hůlku Gregorovič, že ano?“

Přestože se to zdálo nemožné, Ollivander zbledl ještě o něco víc. Těžce polkl a vypadal jako duch.

„Ale jak – jak to…?“

„Nezáleží na tom, jak to vím,“ odbyl ho Harry, na okamžik zavřel oči, když mu jizvou projela bolest, a na pouhých několik vteřin spatřil hlavní ulici v Prasinkách, které ležely tak daleko na sever od nich, že tam ještě byla tma. „Řekl jste Vy-víte-komu, že má tu hůlku Gregorovič?“

„Byla to jen nepotvrzená zvěst,“ zašeptal Ollivander. „Fáma, která se roznesla před mnoha lety, dávno před tím, než jste se narodil! Podle mého názoru ji rozšířil sám Gregorovič. Jistě chápete, jak by to bylo dobré pro obchod, kdyby lidé věřili, že studuje a kopíruje vlastnosti bezové hůlky!“

„Ano, to je mi jasné,“ přikývl Harry a vstal. „Jen ještě jedna poslední věc, pane Ollivandere, a pak už vás necháme odpočívat. Co víte o relikviích smrti?“

„O – o čem?“ zeptal se výrobce hůlek a zatvářil se naprosto zmateně.

„O relikviích smrti.“

„Bohužel vůbec nevím, o čem to mluvíte. Je to snad něco dalšího, co souvisí s hůlkami?“

Harry hleděl do propadlých tváří a věřil, že Ollivander svoji nechápavost nehraje. O relikviích nic nevěděl.

„Děkujeme,“ řekl. „Moc vám děkujeme. Teď vás necháme odpočívat.“

Ollivander vypadal zničeně.

„Mučil mě!“ zachrčel. „Kletbou Cruciatus… neumíte si představit…“

„Umím,“ ujistil ho Harry. „Až moc dobře. Odpočiňte si, prosím. Děkuji, že jste mi to všechno pověděl.“

Odváděl Rona a Hermionu po schodech dolů. Koutkem oka zahlédl Billa, Fleur, Lenku a Deana, kteří seděli u kuchyňského stolu a před sebou měli šálky s čajem. Všichni vzhlédli a podívali se na něj, když se objevil ve dveřích, Harry jim ale jen pokývl a vyšel i s Ronem a s Hermionou do zahrady. Hromádka načervenalé hlíny, která zakrývala Dobbyho, ležela přímo před ním, a když k ní Harry znovu zamířil, bolest v jeho hlavě se krok od kroku stupňovala. Musel teď vynakládat přímo kolosální úsilí, aby uzavřel mysl před vidinami, které se do ní tlačily, věděl ale, že už jim bude muset vzdorovat jen chvilku. Za okamžik se jim hodlal poddat, protože si potřeboval ověřit, že je jeho teorie správná. Stačilo vydržet jen pouhou chviličku, aby mohl Ronovi a Hermioně vysvětlit situaci.

„Gregorovič kdysi dávno skutečně bezovou hůlku měl,“ začal. „Viděl jsem Vy-víte-koho, jak po něm pátrá. Když ho ale konečně našel, zjistil, že už ji Gregorovič nemá, ukradl mu ji totiž Grindelwald. Jak se Grindelwald dozvěděl, že je hůlka u Gregoroviče, to nevím – pokud byl ale Gregorovič opravdu takový hlupák, že to sám rozhlásil, nemohlo to být příliš těžké.“

Voldemort stál před bránou Bradavic. Harry ho tam viděl a viděl také lucernu, která poskakovala v předjitřní tmě a neustále se blížila.

„Grindelwald potom bezovou hůlku využil k tomu, aby se stal mocným černokněžníkem. Když byl na vrcholu moci, Brumbál si uvědomil, že je jediný, kdo ho dokáže zastavit, svedl s ním souboj, porazil ho a bezovou hůlku si vzal.“

„Brumbál že měl bezovou hůlku?“ užasl Ron. „Jenže v tom případě – kde je teď?“

„V Bradavicích,“ odpověděl Harry a sváděl boj, aby s nimi dokázal zůstal v zahradě na útesu.

„Tak na co čekáme?“ vyhrkl naléhavě Ron. „Musíme se tam vydat a sebrat ji, Harry, dřív než to udělá on!“

„Na to už je pozdě,“ zabručel Harry. Už nebyl s to se ovládnout a chytil se oběma rukama za hlavu, aby jí pomohl v odporu. „Ví, kde je. Právě tam dorazil.“

„Harry!“ zaryčel rozčileně Ron. „Jak dlouho už to víš? Proč jsme promarnili tolik času? Proč jsi nejdřív mluvil s Griphookem? Mohli jsme se tam dostat – ještě pořád bychom mohli…“

„Ne,“ hlesl Harry a padl na kolena do trávy. „Hermiona má pravdu. Brumbál nechtěl, abych ji měl. Nechtěl, abych si ji vzal. Chtěl, abych našel viteály.“

„Neporazitelná hůlka, Harry!“ zasténal Ron.

„Nebylo mým úkolem… mým úkolem je zničit viteály…“

A náhle bylo všude chladno a temno. Slunce se sotva začalo objevovat nad obzorem, když kráčel vedle Snapea do kopce přes školní pozemky k jezeru.

„Za chviličku za vámi přijdu do hradu,“ oznámil vysokým chladným hlasem. „Teď jděte.“

Snape v černém rozevlátém plášti se uklonil a vydal se po pěšině k hradu. Harry šel pomalu dál a čekal, až se profesorova postava ztratí ve tmě. Nestál o to, aby Snape – a ostatně ani nikdo jiný – viděl, kam má namířeno. V žádném z hradních oken se ale nesvítilo a navíc se mohl skrýt… Ve vteřině se zamaskoval zastíracím kouzlem, které ho skrylo i jeho vlastním zrakům.

Putoval dál podél břehu jezera a vpíjel se očima do obrysů milovaného hradu, svého prvního království, svého dědičného práva…

A už se tyčila před ním – na břehu jezera, v jehož temných vodách se odrážela: bílá mramorová hrobka, naprosto zbytečná vada na kráse dobře známé krajiny. Znovu pocítil příliv toho potlačeného rozjaření, té opojné radosti z cílevědomého ničení. Zvedl svou starou tisovou hůlku: jak příhodné, aby právě tohle bylo jejím posledním velkým skutkem!

Hrobka pukla odshora až dolů. Rubášem zahalená postava byla stejně vysoká a hubená jako za života. Znovu pozvedl hůlku.

Rubáš se rozevřel a sklouzl z těla. Obličej byl průsvitný, bledý a propadlý, přesto však téměř dokonale zachovaný. Pocítil záchvěv posměšného pobavení – na zahnutém nose mu nechali brýle! Ruce měl Brumbál složené na prsou a pod nimi se v jeho pevném sevření skrývalo to, co hledal a co pohřbili i s ním.

Domníval se ten starý hlupák, že mramor nebo smrt hůlku ochrání? Myslel si, že se Pán smrti neodváží hrobku znesvětit? Pavoučí ruka se snesla k tělu a vytrhla hůlku z Brumbálova sevření. Když se jí zmocnil, vystřelila z jejího konce sprška jisker a zasypala jejího předchozího mrtvého majitele – hůlka byla připravena konečně sloužit novému pánovi.

kapitola dvacátá pátá

Lasturová vila

Domek, v němž Bill a Fleur bydleli, stál o samotě na vrcholu útesu nad mořem a zdi měl nabílené vápnem a obložené lasturami. Byl to liduprázdný a líbezný kout. Ať Harry v maličkém stavení nebo v přilehlé zahrádce zašel kamkoli, všude k němu doléhalo nepřetržité šumění a pulzování moře, podobné dechu nějakého obrovského dřímajícího zvířete. Převážnou část následujících několika dnů si vymýšlel nejrůznější záminky, které mu umožňovaly vytratit se z přelidněného domku. Nejvíc času trávil na skalnatém výběžku s výhledem na otevřenou oblohu a širé prázdné moře, kde mu obličej ovíval chladný slaný vítr.

Kolosální rozhodnutí nesoupeřit s Voldemortem a nesnažit se dostat k hůlce dřív než on ho stále naplňovalo obavami. Nepamatoval si, že by kdy v životě řešil nějaký problém tím, že by se rozhodl něco neudělat. Byl plný pochybností, které si navíc Ron, kdykoli se ocitl v jeho společnosti, nedokázal nechat pro sebe.

„Co když Brumbál chtěl, abychom význam toho symbolu rozluštili včas a tu hůlku získali? Co když mělo být jeho vyluštění důkazem, že máš na to, abys relikvie dostal? Jestli to doopravdy je bezová hůlka, Harry, jak teď k čertu máme Ty-víš-koho porazit?“

Harry na jeho otázky nedokázal odpovědět. Zakoušel naopak okamžiky pochyb, kdy byl přesvědčen, že nepokusit se Voldemortovi zabránit v otevření hrobky bylo čiré šílenství. Neuměl ani uspokojivě vysvětlit, proč se to rozhodl nezkusit. Pokaždé, když si připomněl své vnitřní důvody, které ho k tomu vedly, zdály se mu samotnému nakonec chabé a nepřesvědčivé.

Zvláštní také bylo, že stejně zmatené pocity jako Ronovy pochyby v něm vyvolávala Hermionina podpora. Když teď musela Hermiona připustit, že bezová hůlka skutečně existuje, začala tvrdit, že je to zlořečená věc a že způsob, jakým se jí Voldemort zmocnil, je tak odporný, že by v Harryho případě vůbec nepřicházel v úvahu.

„Něco takového bys přece nikdy nemohl udělat, Harry,“ přesvědčovala ho znovu a znovu. „Do Brumbálovy hrobky by ses určitě nikdy nevloupal.“

Jenže představa Brumbálovy mrtvoly Harryho neděsila ani zdaleka tolik jako možnost, že nesprávně odhadl plány, které Brumbál zosnoval, ještě když žil. Měl pocit, jako by stále tápal ve tmě – vybral si sice cestu, jíž se hodlal ubírat, neustále se ale ohlížel zpátky, jako by si nebyl jistý, jestli si nalezená znamení nevyložil mylně a jestli se neměl vydat jiným směrem. Čas od času ho i nadále přepadaly záchvaty vzteku na Brumbála, mohutné jako vlny bušící do skal pod domkem, vzteku vyvolaného tím, že mu Brumbál před smrtí nesdělil svoje úmysly.

„Je ale doopravdy mrtvý?“ zapochyboval Ron třetího dne poté, co do Lasturové vily dorazili. Harry právě strnule hleděl přes zeď oddělující zahrádku od skalnatého útesu, když ho Ron s Hermionou objevili. Z toho, že za ním přišli, neměl žádnou radost, protože se mu nechtělo vstupovat do jejich sporu.

„Ano, máš pravdu, Rone, nezačínej s tím znovu, prosím!“

„Podívej se na fakta, Hermiono,“ přesvědčoval ji Ron a mluvil přes hlavu Harrymu, který se dál díval k obzoru. „Ta stříbrná laň. Ten meč. Oko, co Harry viděl v tom zrcátku…“

„Harry sám přiznává, že si to oko možná jen představoval! Nemám pravdu, Harry?“

„Možné to je,“ připustil, aniž by na ni pohlédl.

„Ale nemyslíš si to, že ne?“ dorážel na něj Ron.

„Ne, nemyslím,“ zahučel Harry.

„Tak vidíš!“ vyhrkl Ron dřív, než stačila Hermiona něco říct. „Jestli to nebyl Brumbál, tak mi vysvětli, jak se Dobby dozvěděl, že jsme v tom sklepení!“

„To vysvětlit neumím – umíš ale ty vysvětlit, jak ho za námi mohl Brumbál poslat, když leží v Bradavicích v hrobce?“

„Nevím, třeba to byl jeho duch!“

„Brumbál by se sem určitě nevrátil jako duch,“ poznamenal Harry. Nebylo toho tolik, čím si byl ještě ohledně Brumbála jistý, tohle ale věděl docela určitě. „Byl by pokračoval dál.“

„Co tím myslíš – pokračoval dál?“ zeptal se Ron.

Než ale Harry stihl cokoli říct, ozvalo se za nimi: „Arry?“

Z domku vyšla Fleur a dlouhé stříbrné vlasy jí vlály ve větru.

„Arry, Grrip-úk by s tebou chtěl mluvit. Je v té nejmenší lošnici, ršíká, še nechce, aby vás někdo slyšel.“

Skutečnost, že ji skřet využívá jako poslíčka, se jí zjevně nezamlouvala. Když kráčela zpět k domu, tvářila se popuzeně.

Griphook na ně čekal, přesně jak Fleur říkala, v nejmenší ze tří ložniček, v níž přespávaly Hermiona s Lenkou. Přes okno, za nímž po jasném nebi pluly drobné obláčky, přetáhl červené bavlněné závěsy, takže místnůstka na rozdíl od jinak vzdušného a prosvětleného domku působila dojmem rozžhavené pece.

„Už jsem se rozhodl, Harry Pottere,“ oznámil skřet, který seděl se zkříženýma nohama v nízkém křesle a protáhlými prsty bubnoval do opěrek. „Přestože to skřetové u Gringottových budou považovat za hanebnou zradu, rozhodl jsem se, že vám pomůžu…“

„To je skvělé!“ zaradoval se Harry a obrovsky se mu ulevilo. „Děkujeme, Griphooku, vážně moc…“

„…samozřejmě,“ dořekl rozhodným tónem skřet, „za náležitou odměnu.“

Harry trochu zaraženě zaváhal.

„Kolik chcete? Nějaké zlato mám.“

„Žádné zlato,“ zavrtěl hlavou Griphook. „Zlata mám dost.“

Černé oči se mu leskly a vůbec v nich nebylo vidět bělmo.

„Chci ten meč. Meč Godrika Nebelvíra.“

Harryho nadšení rázem vyprchalo.

„Ten vám dát nemůžu,“ odmítl. „Je mi líto.“

„V tom případě,“ odvětil tiše skřet, „máme problém.“

„Můžeme vám dát něco jiného,“ nabízel ochotně Ron. „Vsadím se, že mají Lestrangeovi v trezoru spoustu pokladů, můžete si vybrat, co budete chtít, až se dostaneme dovnitř.“

Zjevně měl raději mlčet, protože Griphook rozčileně zrudl.

„Nejsem zloděj, chlapče! Nechci žádné poklady, které by mi právem nenáležely!“

„Ten meč je ale náš…“

„Není váš,“ přerušil ho skřet.

„Jsme z Nebelvíru a meč patřil Godriku Nebelvírovi…“

„A komu patřil před Nebelvírem?“ vyjel na něj skřet a napřímil se v křesle.

„Nikomu,“ bránil se Ron, „ukovali ho přece pro něj, ne?“

„Ne!“ zaječel skřet a vztekle na Rona ukázal dlouhým prstem. „To je jen další důkaz kouzelnické nafoukanosti! Ten meč patřil Ragnukovi Prvnímu a Godric Nebelvír ho o něj připravil! Je to ztracený poklad, mistrovská ukázka skřetí práce! Patří skřetům! Je to cena, kterou požaduji za svoje služby, a nehodlám smlouvat!“ provrtával je zlobným pohledem.

Harry se podíval na svoje přátele. „Musíme si o tom promluvit, Griphooku,“ řekl pak, „jestli vám to nevadí. Můžete nás na pár minut omluvit?“

Skřet se zakyslým úšklebkem přikývl.

V prázdném obývacím pokoji v přízemí přešel Harry ke krbu. Čelo mu brázdily vrásky úsilí, jak mocně se snažil vymyslet nějaké řešení.

„Vysmívá se nám,“ prohlásil za jeho zády Ron. „Ví, že mu ten meč dát nemůžeme.“

„Je to pravda?“ otočil se Harry k Hermioně. „Skutečně Nebelvír ten meč ukradl?“

„Nevím,“ odpověděla nešťastně. „Dějiny čar a kouzel často neuvádějí příliš dopodrobna, co kouzelníci provedli jiným kouzelným rasám, a rozhodně si nevzpomínám na nic, z čeho by vyplývalo, že Nebelvír ten meč ukradl.“

„Určitě to bude jedna z těch skřetích báchorek o tom,“ uvažoval Ron, „jak na ně kouzelníci v jednom kuse chystají nějaké podrazy. Nejspíš bychom měli být rádi, že si neřekl o jednu z našich hůlek.“

„Skřetové mají dobré důvody k tomu, proč kouzelníky nemají rádi,“ prohlásila Hermiona. „Chovali jsme se k nim v minulosti dost brutálně.“

„Však sami taky nejsou žádní roztomilí plyšoví králíčci, co?“ namítl Ron. „Spoustu kouzelníků zabili a o podrazy přitom z jejich strany nebyla nouze.“

„Jenže když se budeme s Griphookem dohadovat, čí rasa je zákeřnější a krvelačnější, těžko ho tím přesvědčíme, aby nám pomohl, nemyslíš?“

Na chvíli se všichni tři odmlčeli a pokoušeli se přijít na něco, čím by svůj problém vyřešili. Harry se podíval z okna k Dobbyho hrobu. Lenka právě k náhrobnímu kameni stavěla sklenici s rozkvetlými limonkami.

„No dobrá,“ ozval se Ron a Harry se opět otočil k němu. „Co třeba takhle? Povíme Griphookovi, že ten meč budeme potřebovat, dokud se nedostaneme do trezoru, a pak že si ho může vzít. V trezoru je jeho falešná kopie, ne? Prohodíme je a dáme mu ten padělek.“

„Vždyť Griphook rozdíl mezi nimi pozná líp než my, Rone!“ připomněla mu Hermiona. „Byl to přece on, kdo přišel na to, že v trezoru je podvrh!“

„Jo, ale třeba bychom stačili pláchnout, než si uvědomí…“

Zarazil se, když viděl, jak se na něj Hermiona dívá.

„To je odporné,“ prohlásila tiše. „Požádat ho o pomoc a pak ho podrazit? Ještě pořád nechápeš, proč skřeti nemají rádi kouzelníky, Rone?“

Ronovi zčervenaly uši.

„No dobrá, prosím! Nic jiného mě prostě nenapadlo! Cos vymyslela ty?“

„Musíme mu nabídnout něco jiného, něco stejně vzácného, jako je ten meč.“

„Geniální! Hned dojdu pro další z našich nesčetných historických skřetích mečů a ty mu ho můžeš zabalit a převázat mašličkou!“

Všichni tři se znovu odmlčeli. Harry si byl zcela jistý, že se skřet nespokojí s ničím jiným než s Nebelvírovým mečem, i kdyby mu mohli nabídnout něco stejně cenného. Jenže meč byl zároveň jejich jedinou a nepostradatelnou zbraní proti viteálům.

Na okamžik zavřel oči a zaposlouchal se do šumění moře. Představa, že Nebelvír mohl svůj slavný meč ukrást, se mu ani trochu nezamlouvala; vždycky byl na příslušnost k jeho koleji hrdý. Nebelvír byl zastáncem čarodějů z mudlovských rodin a byl to právě on, kdo se postavil Zmijozelovi a jeho teoriím čisté rasy…

„Možná lže,“ prohlásil, když zase otevřel oči. „Myslím Griphooka. Možná ten meč Nebelvír neukradl. Jak máme vědět, že je právě skřetí verze té historie správná?“

„Záleží na tom?“ zeptala se Hermiona.

„Díval bych se na to všechno jinak,“ odpověděl Harry.

Zhluboka se nadechl.

„Řekneme mu, že ten meč může mít, až nám umožní dostat se do toho trezoru – dáme si ale záležet, abychom mu neřekli, kdy přesně ho může mít.“

Ronův obličej se pomalu roztáhl v širokém úšklebku, zato Hermiona se zatvářila poplašeně.

„Harry, nemůžeme…“

„Může ho mít,“ pokračoval Harry, „až ho použijeme ke zničení všech viteálů. Osobně pak dohlédnu na to, aby ho dostal. Svoje slovo dodržím.“

„To ale může trvat roky!“ namítla Hermiona.

„To já vím, zato on to vědět nepotřebuje. Vlastně to ani nebude lež.“

Pohlédl jí do očí s výrazem, v němž se mísil vzdor se zahanbením. Vzpomněl si na slova, která byla vytesaná nad bránou Nurmengardu: Pro větší dobro. Rychle tu vzpomínku zaplašil. Co jiného jim zbývá?

„Nelíbí se mi to,“ poznamenala Hermiona.

„Mně taky moc ne,“ připustil Harry.

„Já zase myslím, že je to geniální,“ prohlásil Ron a vstal. „Pojďme mu to říct.“

Vrátili se do nejmenší ložničky, kde Harry přednesl svůj návrh a formuloval ho opatrně tak, aby z něj nevyplýval žádný konkrétní okamžik předání meče. Hermiona po celou dobu klopila hlavu k podlaze, což Harryho rozčilovalo, protože se bál, že je tím prozradí. Griphook ale neměl oči pro nikoho než pro něj.

„Mám tedy vaše slovo, Harry Pottere, že když vám pomůžu, dáte mi Nebelvírův meč?“

„Ano,“ přikývl Harry.

„Tak platí,“ souhlasil skřet a napřáhl k Harrymu ruku.

Harry se jí chopil a potřásl jí. Byl by rád věděl, jestli ty černé oči neviděly v jeho vlastních nějaké pochybnosti. Pak ho Griphook pustil a spokojeně si zamnul ruce. „Dobrá,“ prohlásil, „pojďme na to!“

Jako by znovu připravovali plán, jak nepozorovaně proniknout na ministerstvo. Usadili se k práci v nejmenší ložničce za záclonami, které na Griphookovu žádost zůstaly zatažené a vytvářely uvnitř poloviční tmu.

„Trezor Lestrangeových jsem navštívil jen jednou,“ sdělil jim Griphook, „bylo to právě tehdy, když mě požádali, abych do něj uložil ten falešný meč. Je v jednom ze sklepení vybudovaných v nejdávnějších dobách. Nejstarší kouzelnické rodiny schovávají své poklady v nejhlubším patře, kde jsou největší a nejlépe chráněné trezory…“

V místnůstce sotva větší než šatní skříň setrvávali každý den celé hodiny. Dny se pomalu protahovaly v týdny. Neustále naráželi na další problémy, které bylo třeba vyřešit, mimo jiné i na to, že jejich zásoby mnoholičného lektvaru se povážlivě ztenčily.

„Je ho už vážně tak málo, že vystačí jen pro jednoho z nás,“ povzdechla si Hermiona, když přidržela hustý bahnitý lektvar proti světlu.

„To bude stačit,“ ubezpečil ji Harry, který zkoumal Griphookův rukou kreslený plánek chodeb v nejnižším patře.

Vzhledem k tomu, že Harry, Ron a Hermiona vycházeli z ložničky jen k jídlu, museli ostatní obyvatelé Lasturové vily nutně vytušit, že se něco chystá. Nikdo se na nic neptal, i když si Harry často uvědomoval, že si je Bill u stolu všechny tři zkoumavě a ustaraně prohlíží.

Čím víc spolu trávili času, tím zřetelněji si Harry uvědomoval, že se mu skřet příliš nezamlouvá. Griphook byl nečekaně krvežíznivý, otevřeně se smál při představě bolesti nižších tvorů a zjevně ho těšila možnost, že budou muset ublížit jiným kouzelníkům, aby se do trezoru Lestrangeových dostali. Harry viděl, že stejnou nechuť k němu pociťují i oba jeho kamarádi, žádný z nich o tom ale nemluvil. Griphooka prostě potřebovali.

Skřet se jen neochotně uvolil, že bude stolovat společně s ostatními. Ačkoli se mu nohy už zhojily, vyžadoval, aby mu stejně jako dosud slaboučkému Ollivanderovi nosili jídlo do pokoje, až za ním jednoho dne Bill (po Fleuřině rozčileném výbuchu) zašel nahoru a sdělil mu, že to tak dál nepůjde. Od té doby se tísnil se všemi u společného stolu, odmítal ale jíst to, co ostatní, a dožadoval se kusů syrového masa, kořínků a různých hub.

Harry měl pocit, že je za to všechno odpovědný. Byl to koneckonců on, kdo trval na tom, že skřet musí zůstat v Lasturové vile, aby ho mohli vyzpovídat, byla to jeho vina, že se celá rodina Weasleyových musela skrývat a že Bill, Fred, George a pan Weasley nemohli chodit do práce.

„Promiň,“ omlouval se Fleur jednoho bouřlivého dubnového večera, když jí pomáhal s přípravou večeře. „Rozhodně jsem ti nechtěl přidělat takovou spoustu starostí.“

Fleur právě pověřila několik nožů, aby nakrájely steaky pro Griphooka a pro Billa, který si od té doby, co ho Šedohřbet pokousal, navykl jíst je trochu krvavé. Zatímco jí nože za zády porcovaly maso, poněkud podrážděný výraz jejího obličeje změkl.

„Zachrránil jsi život mé sestrrše, Arry. Nezapomněla jssem na to.“

Nebyla to tak docela pravda, Harry se ale rozhodl nepřipomínat jí, že Gabriele žádné opravdové nebezpečí nehrozilo.

„Tak či onak,“ pokračovala Fleur a namířila hůlkou na hrnec s omáčkou, který stál na sporáku a okamžitě začal probublávat, „pan Ollivander dnes večerr odchází k Murriel. Tím se vššechno dost usnadní. Ten sskrršet,“ zamračila se trochu při zmínce o Griphookovi, „se můše prršestěovat do prršísemí a ty s Rronem a Deanem půjdete do jeho pokoje.“

„Klidně můžeme dál spát v obýváku,“ ujistil ji Harry, protože mu bylo jasné, že by se Griphookovi příliš nezamlouvalo, kdyby musel spát na pohovce. A starat se o Griphookovu spokojenost bylo pro jejich plány životně důležité. „S námi si starosti nedělej. Rona, Hermiony i mě se ostatně už taky brzo zbavíš,“ dodal ještě, když viděl, že se chystá něco namítnout. „Už se tu nebudeme muset dlouho zdržovat.“

„Co tím prroboha chceš rršíct?“ zamračila se na něj a hůlkou zdviženou napůl do vzduchu mířila na připravované jídlo. „Samosrršejmě, še tady mussíte zůstat. Jste tady prršece v bezpečí!“

Nápadně se při těch slovech podobala paní Weasleyové a Harrymu se ulevilo, když zaslechl, jak se v tom okamžiku otevřely zadní dveře. Vešli Lenka a Dean s vlasy zvlhlými deštěm a s plnými náručemi naplaveného dřeva.

„…a maličká ouška,“ říkala právě Lenka, „táta tvrdí, že se trochu podobají hroším, až na to, že jsou jasně rudá a chlupatá. A když je chceš přivolat, musíš jim zanotovat. Nejradši mají valčík, nic moc rychlého…“

Dean, který se tvářil poněkud rozpačitě, pokrčil rameny, když procházel kolem Harryho, a následoval Lenku do obývacího pokoje spojeného s jídelnou, kde Ron a Hermiona prostírali k večeři. Harry využil příležitost, jak uniknout dalším Fleuřiným otázkám, popadl dva džbánky s dýňovou šťávou a spěchal za nimi.

„…a jestli k nám někdy přijdeš na návštěvu, budu ti moct ukázat ten roh. Táta mi o něm psal, ale ještě jsem ho neviděla, protože mě Smrtijedi unesli přímo z bradavického spěšného vlaku, takže jsem se domů na Vánoce vůbec nedostala,“ vykládala Lenka a připravovala s Deanem oheň v krbu.

„Už jsme ti říkali, Lenko,“ zavolala na ni od stolu Hermiona, „že ten roh vybuchl. Byl to roh třaskavce, ne muchlorohého chropotala…“

„Ne, byl to jednoznačně roh chropotala,“ ubezpečila ji poklidně Lenka. „Táta to říkal. Teď už bude zase nejspíš celý, dokážou se totiž samy hojit, víš?“

Hermiona zavrtěla hlavou a dál pokládala na stůl příbory, když se objevil Bill, který pomáhal ze schodů panu Ollivanderovi. Výrobce hůlek stále vypadal neobyčejně zesláble a pevně se držel Billovy paže. Bill ho jednou rukou podpíral a v druhé nesl objemný kufr.

„Bude se mi po vás stýskat, pane Ollivandere,“ povzdechla si Lenka a přistoupila ke staříkovi.

„Mně po vás také, moje milá,“ přikývl Ollivander a poklepal ji po rameni. „Byla jste mi na tom strašlivém místě nepopsatelnou útěchou.“

„Tak tedy au revoir, pane Ollivanderre,“ rozloučila se Fleur a políbila ho na obě tváře. „A chtěla jsem vás poprrosit, jestli byste mi neprrokázal službičku a neprršedal Billově tetičce Murriel tenhle balíček. Ještě jsem jí nevrrátila tu čelenku.“

Vytáhla z kapsy ohmatané sametové pouzdro, otevřela je a ukázala čelenku Ollivanderovi. Ve světle nízko visící lampy se celá jen třpytila a blýskala.

„Měsíční kameny a diamanty,“ konstatoval Griphook, který vklouzl do pokoje, aniž by si ho Harry všiml. „Nepochybně práce skřetů, že?“

„A zaplacená penězi kouzelníků,“ dodal tiše Bill, a skřet po něm střelil kradmým a zároveň vzdorovitým pohledem.

Do oken domku se opřel silný poryv větru, když se Bill s Ollivanderem vypravili do tmy. Všichni ostatní se vmáčkli ke stolu a kvůli stísněnému prostoru se s lokty přitisknutými k tělu pustili do jídla. V ohništi za nimi praskalo dřevo a šlehaly plameny. Harry si všiml, že se Fleur v jídle na talíři jen bezmyšlenkovitě nimrá a co chvíli vyčkávavě zírá k oknu. Bill se ale vrátil, ještě než dojedli první chod, a dlouhé vlasy měl zcuchané větrem.

„Všechno šlo jak po másle,“ ujistil Fleur. „Ollivandera jsme uložili, mamka a taťka vás pozdravují. Ginny vám všem posílá pusu. Muriel už z Freda a z George úplně šílí, zařídili si u ní v zadním pokoji soví zásilkovou službu. Trochu ji ale potěšilo, že jsme jí vrátili tu čelenku. Už si prý myslela, že jsme ji ukradli.“

„No jistě, tvoje tetička je moc charmante dáma,“ utrousila nabroušeně Fleur, mávnutím hůlky sklidila ze stolu špinavé talíře a narovnala je ve vzduchu na sebe. Popadla je a rázně vyšla z pokoje.

„Táta taky vyrobil čelenku,“ ozvala se Lenka. „Vlastně spíš korunu.“

Ron zachytil Harryho pohled a ušklíbl se. Harry věděl, že si vzpomněl na tu komickou ozdobu hlavy, kterou viděli na návštěvě u Xenofiliuse.

„On se totiž pokouší vytvořit repliku ztraceného havraspárského diadému. Je přesvědčený, že už odhalil většinu jeho nejdůležitějších součástí. A když přidal křidélka rotulice…“

Vtom se ozvalo zabušení na domovní dveře a všichni k nim okamžitě otočili hlavu. Fleur vyběhla z kuchyně a tvářila se vystrašeně. Bill vyskočil a namířil na dveře hůlkou a Harry, Ron i Hermiona udělali totéž. Griphook tiše sklouzl ze židle a zmizel pod stolem.

„Kdo je?“ zavolal Bill.

„Já, Remus John Lupin!“ překřičel hlas za dveřmi kvílení větru. Harrym projel záchvěv strachu – jaká katastrofa se zase přihodila? „Jsem vlkodlak, manžel Nymfadory Tonksové, a ty, strážce tajemství Lasturové vily, jsi mi prozradil její adresu a dovolil jsi, abych se na tebe v případě nutnosti obrátil!“

„Lupin,“ zahučel Bill, rozběhl se ke dveřím a spěšně je otevřel.

Lupin vpadl přes práh dovnitř. V obličeji celý bílý, byl zachumlaný v cestovním plášti a prošedivělé vlasy měl rozevláté větrem. Napřímil se, rozhlédl se po místnosti, aby se přesvědčil, kdo všechno tam je, a pak zařval jako na lesy: „Je to kluk! Dali jsme mu jméno Ted, po Dořině otci!“

Hermiona vypískla.

„Co…? Tonksová – Tonksová má miminko?“

„Ano, ano, už má mimino!“ hulákal Lupin. Ze všech stran stolu se teď ozývaly potěšené výkřiky a úlevné vzdechy. „Gratulujeme!“ zapištěly jednohlasně Hermiona a Fleur. „Tyjó, miminko!“ zahučel Ron, jako by něco takového v životě neslyšel.

„Ano, ano – je to kluk!“ opakoval Lupin, který jako by nemohl uvěřit vlastnímu štěstí. Přešel kolem stolu a objal Harryho; k hádce ve sklepě domu na Grimmauldově náměstí jako by nikdy nedošlo.

„Půjdeš mu za kmotra?“ zeptal se, když Harryho pustil.

„J-já?“ zakoktal Harry.

„No ty, samozřejmě – Dora je jednoznačně pro – nikoho lepšího bychom si nemohli…“

„No – tak jo, panečku…“

Harry se cítil přemožený úžasem a nadšením. Bill mezitím odběhl pro láhev vína a Fleur přesvědčovala Lupina, že si s nimi musí připít.

„Nemůžu se ale zdržet dlouho, musím se vrátit,“ omlouval se a rozzářeně se po všech díval. Vypadal o mnoho mladší, než jak ho Harry celá ta léta znal. „Děkuji vám, díky ti, Bille.“

Bill měl za okamžik všechny poháry nalité. Vstali a zvedli je k přípitku.

„Na Teddyho Remuse Lupina,“ pronesl slavnostně Lupin, „na budoucího velkého kouzelníka!“

„Po kom se vyvedl?“ vyptávala se Fleur.

„Já tvrdím, že se podobá Doře, Dora si ale myslí, že spíš mně. Nemá moc vlasů, ale když se narodil, zdály se být černé, a ať se propadnu, jestli se během hodiny nepřebarvily do zrzava. Než se vrátím, bude z něj nejspíš blonďák. Andromeda říká, že Tonksové začaly vlasy měnit barvu hned ten den, co se narodila.“ Dopil zbytek vína v poháru. „No dobrá, nalij, dám si ještě jeden,“ dodal celý rozzářený, když k němu Bill opět přistoupil s lahví.

Prudký vichr otřásal malým domkem, oheň v krbu praskal, plameny šlehaly do výše a Bill za chviličku otevíral další láhev vína. Zpráva, kterou Lupin přinesl, jako by je vytrhla z jejich niterných problémů, takže si alespoň na okamžik nepřipadali jako v obležení; příchod nového života na ně působil přímo opojně. Jedině na skřeta se ta náhlá slavnostní nálada zjevně nepřenesla – po chvíli se nenápadně vytratil do ložnice, kterou teď měl sám pro sebe. Harry se domníval, že je mezi přítomnými jediný, kdo si jeho odchodu všiml, potom ale viděl, že Griphooka po schodech nahoru sledují i Billovy oči.

„Ne… ne… vážně už se musím vrátit,“ ubránil se Lupin dalšímu nabízenému poháru vína. Vstal a znovu se zachumlal do cestovního pláště. „Sbohem, sbohem, pokusím se za pár dnů zase stavit a přinést nějaké fotky – všichni budou mít hroznou radost, až jim řeknu, že jsem se tu s vámi viděl…“

Zapnul si plášť a se všemi se rozloučil. S ženami se objal, s muži si potřásl rukou, a stále ještě se šťastným úsměvem ve tváři se znovu vnořil do zuřící noci.

„Budeš kmotrem, Harry!“ zaburácel Bill, když spolu zamířili do kuchyně, aby pomohli sklidit ze stolu. „To je opravdová čest! Gratuluju!“

Když Harry položil prázdné poháry, které do kuchyně nesl, zavřel za sebou Bill dveře a umlčel tak halas ostatních, kteří pokračovali v oslavě i po Lupinově odchodu.

„Abych pravdu řekl, Harry, chtěl jsem si s tebou promluvit o samotě. Není to nijak snadné, když je dům takhle plný lidí.“

Zaváhal.

„Něco spolu s Griphookem chystáte, Harry.“

Bylo to konstatování skutečnosti, nikoli otázka, a Harry se to ani nesnažil popřít. Jen se na Billa díval a čekal.

„Já skřety znám,“ pokračoval Bill. „Pracuju u Gringottových od té doby, co jsem odešel z Bradavic. Pokud vůbec může mezi kouzelníky a skřety existovat přátelství, můžu říct, že mám mezi skřety přátele – nebo přinejmenším je pár skřetů, které dobře znám a které mám docela rád.“ Znovu zaváhal. „Co po Griphookovi chceš, Harry, a co jsi mu na oplátku za to slíbil?“

„To ti nemůžu říct,“ zavrtěl hlavou Harry. „Nezlob se, Bille.“

Dveře kuchyně se za nimi otevřely. Fleur chtěla dovnitř donést další prázdné poháry.

„Počkej chviličku,“ požádal ji Bill. „Jenom minutku.“

Couvla a Bill znovu zavřel dveře.

„V tom případě ti musím něco říct,“ pokračoval Bill. „Pokud jsi s Griphookem uzavřel nějakou dohodu a zejména pokud je předmětem té dohody nějaká cenná věc, musíš postupovat neobyčejně obezřetně. Skřetové takové pojmy, jako je vlastnictví, platba a splátky dluhu, neposuzují stejně jako lidé.“

Harry pocítil drobné bodnutí nejistoty, jako by se v něm zavrtěl malý hádek.

„Jak to myslíš?“ zeptal se.

„Mluvíme o dvou naprosto odlišných rasách,“ vysvětloval Bill. „Dohody uzavřené mezi kouzelníky a skřety jsou už po celá staletí plné falše a svárů – to ale všechno víš z dějin čar a kouzel. Vinu na tom nesou obě strany, rozhodně bych si nikdy nedovolil tvrdit, že kouzelníci byli vždy jen nevinnými oběťmi. Měl bys ale vědět, že mezi některými skřety – a ti, kteří pracují u Gringottových, jsou toho možná nejlepším příkladem – je rozšířený názor, že kouzelníkům nelze věřit v ničem, co se týká zlata a pokladů, že kouzelníci vůbec nerespektují vlastnická práva skřetů.“

„Já respektuju…“ začal Harry, Bill ale zavrtěl hlavou.

„Nechápeš, o co jde, Harry, nemůže to pochopit nikdo, kdo mezi skřety nějakou dobu nežil. Z hlediska skřetů je skutečným a právoplatným majitelem každého předmětu jeho výrobce a ne ten, kdo ho koupí. Skřetové jsou přesvědčení, že všechno, co kdy vyrobili, po právu patří jim.“

„Když to od nich ale někdo koupí…“

„…v takovém případě to považují pouze za pronajaté osobě, která za příslušný předmět zaplatila. Nesmírně se jim ale příčí představa, jak předměty skřetího původu přecházejí z jednoho kouzelníka na druhého. Viděls, jak se Griphook tvářil, když jsme si tu čelenku předávali přímo před jeho očima. Neschvaluje to. Zastává podle mě názor, který hlásají ti nejzapálenější příslušníci jeho druhu, že by se po smrti původního kupce měl předmět vrátit do vlastnictví skřetů. Naše zvyky, podle nichž předměty, které vyrobili skřetové, přecházejí od jednoho kouzelníka k druhému bez další platby, považují za sotva lepší než krádež.“

Harryho se zmocňovala zlověstná předtucha; zajímalo by ho, jestli si Bill nedomyslel víc, než dává najevo.

„Chci ti jen říct,“ ukončil svoje varování Bill a položil ruku na kliku dveří do obývacího pokoje, „že bys měl být hrozně opatrný, když něco skřetům slibuješ, Harry. Nesplnit slib, který jsi dal skřetovi, by bylo nebezpečnější, než kdyby ses pokusil Gringottovy vykrást.“

„Jasně,“ přikývl Harry, když Bill otevřel dveře, „rozumím. Díky. Budu na to pamatovat.“

Když vykročil za Billem mezi ostatní, napadla ho ironická myšlenka, nepochybně zrozená z vína, které vypil. Bylo mu zřejmě souzeno být Teddymu Lupinovi stejně nezodpovědným kmotrem, jakým byl jemu Sirius Black.

kapitola dvacátá šestá

U Gringottových

Plány měli dopracované, přípravy dotažené do konce a v nejmenší ložničce ležel na krbové římse v malé skleněné lahvičce stočený jediný dlouhý a hrubý černý vlas (našli ho na svetru, který měla Hermiona na sobě, když byli u Malfoyových).

„Navíc budeš mít její hůlku,“ připomněl jí Harry a ukázal na hůlku z ořechového dřeva, „takže počítám, že ji sehraješ docela přesvědčivě.“

Hermiona se zatvářila, jako by měla strach, že ji hůlka uštkne nebo pokouše, až si ji bude chtít vzít.

„Nenávidím ji,“ postěžovala si tiše. „Doopravdy ji nenávidím. Připadá mi celá divná a špatně se mi s ní zachází… mám pocit, jako by v té hůlce byl kus z ní.“

Harry si mimoděk vzpomněl, jak se mu Hermiona vysmívala, když tvrdil, že nenávidí ukořistěnou trnkovou hůlku, přesvědčovala ho, že si jen namlouvá, že nefunguje stejně dobře jako jeho vlastní hůlka, a tvrdila, že s ní prostě musí cvičit a zvyknout si na ni. Rozhodl se ale neoplácet jí stejnou mincí; předvečer chystaného vpádu ke Gringottovým mu nepřipadal jako vhodný okamžik k tomu, aby ji něčím popudil.

„Nejspíš ti ale pomůže vžít se do role,“ usoudil Ron. „Jen pomysli na to, co všechno už ta hůlka udělala!“

„Vždyť to mám právě na mysli!“ otřásla se Hermiona. „Právě tahle hůlka mučila Nevillovy rodiče a bůhvíkolik dalších! Tahle hůlka zabila Siriuse!“

Na to Harry vůbec nepomyslel. Sklopil k hůlce oči a zmocnilo se ho zuřivé nutkání popadnout ji a přelomit ji vejpůl, přeseknout Nebelvírovým mečem, který stál vedle něj opřený o zeď.

„Stýská se mi po mé hůlce,“ povzdechla si utrápeně Hermiona. „Kdyby tak pan Ollivander mohl vyrobit jednu i pro mě!“

Pan Ollivander toho dne ráno poslal Lence novou hůlku. Lenka právě byla na trávníku za domem a v pozdním odpoledním slunci zkoušela, co všechno s ní dokáže. Dean, kterému sebrali hůlku lapkové, ji s poněkud pochmurným výrazem sledoval.

Harry sklonil hlavu a pohlédl na hůlku z hlohového dřeva, která donedávna patřila Dracu Malfoyovi. Ke svému překvapení, zároveň však i potěšení zjistil, že se mu s ní zachází přinejmenším stejně dobře jako předtím s Hermioninou. Vzpomněl si, co jim Ollivander prozradil o tajemstvích fungování hůlek, a pomyslel si, že nejspíš ví, v čem je Hermionin problém. Nezískala poslušnost ořechové hůlky, protože ji nesebrala její majitelce Belatrix osobně.

Otevřely se dveře a do ložnice vešel Griphook. Harry instinktivně sáhl po jílci meče a přitáhl ho blíž k sobě, okamžitě ale svého gesta zalitoval – na skřetovi bylo vidět, že si jeho pohybu všiml. Aby tuhle nepříjemnost něčím zamaskoval, vyhrkl: „Právě probíráme poslední drobnosti, Griphooku. Řekli jsme Billovi a Fleur, že zítra odcházíme, a požádali jsme je, aby nevstávali a nechodili nás vyprovodit.“

V tom posledním bodu byli zcela neoblomní, protože Hermiona se musela ještě před odchodem přeměnit v Belatrix, a čím méně toho Bill a Fleur o jejich chystaném podniku věděli nebo tušili, tím lépe. Vysvětlili jim také, že už se do Lasturové vily nevrátí. Protože té noci, kdy je chytili lapkové, přišli o stan, půjčil jim Bill jiný. Ten byl nyní sbalený v korálkové kabelce, kterou se Hermioně k Harryho úžasu a obdivu podařilo před lapky uchránit tím nejjednodušším způsobem – strčila si ji do ponožky.

Přestože si uvědomoval, že se mu bude stýskat po Billovi, Fleur, Lence i Deanovi, nemluvě o pohodlí domova, jemuž se posledních několik týdnů těšili, nemohl se už Harry dočkat, až uniknou ze stísněného prostředí Lasturové vily. Unavovalo ho muset neustále dohlížet na to, aby je neslyšel nikdo nepovolaný, unavovalo ho trčet pořád zavřený v maličké temné ložničce. Ze všeho nejvíc se ovšem těšil na to, že se zbaví Griphooka. Jak a kdy se ale se skřetem rozejdou, aniž mu předtím odevzdají Nebelvírův meč, to zůstávalo otázkou, na niž Harry dosud neznal odpověď. Bylo nemožné domluvit se, jak to provedou, protože skřet jen zřídkakdy nechal Harryho, Rona a Hermionu o samotě déle než pět minut. „Mamka by se od něj mohla učit,“ bručel podrážděně Ron, když se skřetovy dlouhé prsty po bůhvíkolikáté objevily na dveřních veřejích. Harry měl na paměti Billovo varování a podezíral Griphooka, že se tak jistí proti případnému podrazu z jejich strany. Hermioně se jejich plánovaný malý podvod natolik příčil, že se Harry vzdal veškerých dalších pokusů získat od ní v tomto ohledu nějakou radu. Ron se v oněch vzácných okamžicích, kdy se jim podařilo na pár minut Griphooka nějak zbavit, nezmohl na nic lepšího než na: „Nějak to prostě budeme muset zaonačit, kamaráde.“

Harry tu noc mizerně spal. Dlouho do noci ležel, nemohl usnout, vzpomínal si, jak se cítil večer před tím, než se potají vypravili na ministerstvo kouzel, a uvědomil si, že byl tehdy plný odhodlání a téměř radostného vzrušení. Tentokrát ho naopak přepadaly záchvaty nervozity a hlodavých pochyb; nemohl se zbavit strachu, že se všechno katastrofálně zvrtne. Znovu a znovu si opakoval, že je jejich plán dobrý, že Griphook ví, co mohou čekat, a že jsou připraveni na všechny překážky, na které by mohli narazit, přesto se ale cítil mizerně. Jednou dvakrát zaslechl, jak se Ron zavrtěl, a nepochyboval o tom, že je také vzhůru, protože s nimi ale v obývacím pokoji spal i Dean, raději na sebe nepromluvili.

Byla to úleva, když se konečně ohlásila šestá hodina a oni mohli vyklouznout ze spacích pytlů, v polotmě se obléknout a potichu se vykrást do zahrady, kde se měli sejít s Hermionou a s Griphookem. Ráno bylo chladné, ale aspoň už teď v květnu téměř nefoukal vítr. Harry zvedl oči ke hvězdám, které se dosud bledě mihotaly a třpytily na tmavé obloze, a zaposlouchal se do šumění moře a nárazů vln na skaliska. Věděl, že tyhle zvuky mu budou chybět.

Z načervenalé hlíny na Dobbyho mohylce už vyrážely první malé zelené výhonky – znamení, že za další rok bude celá pokrytá kvítím. Bílý kámen se skřítkovým jménem už začínal získávat patinu omšelosti. Harry si v tu chvíli uvědomil, že by pro Dobbyho poslední odpočinek sotva našli nádhernější místečko, přesto ho bolestně bodlo u srdce, že ho tady nechávají.

Sklopil oči k mohylce a znovu mu zavrtalo hlavou, jak se skřítek dozvěděl, kam je má přijít zachránit. Prsty mu bezmyšlenkovitě zajely k malému váčku, který měl stále pověšený kolem krku. Přes kůži, z níž byl ušitý, nahmatal ostrý střípek zrcátka, v němž spatřil – jak byl přesvědčený – Brumbálovo oko. Pak ho vrznutí dveří přimělo, aby se otočil.

Přes trávník k němu rázným krokem v Griphookově doprovodu mířila Belatrix Lestrangeová a za chůze si zastrkovala malou korálkovou kabelku do vnitřní kapsy dalšího ze starých hábitů, které si odnesli z domu na Grimmauldově náměstí. Přestože Harry dobře věděl, že ve skutečnosti se k němu blíží Hermiona, nedokázal potlačit nenávistné zachvění. Byla vyšší než on, po zádech jí v dlouhých vlnách splývaly černé vlasy a ve zdánlivě ospalých očích, jimiž na něj pohlédla, se zračilo pohrdání. Když ale promluvila, slyšel v Belatrixině hlubokém hlase Hermionu.

„Chutnala přímo odporně, hůř než ten lichokořen! Tak Rone, pojď sem, ať tě můžu předělat…“

„Jasně, pamatuj ale, že ty vousy mi nemáš dělat tak dlouhé…“

„Prokristapána, nechystáš se přece na žádnou módní přehlídku…“

„O to nejde, ale překážejí mi! A nos bych rád o něco kratší, zkus ho udělat asi tak jako posledně.“

Hermiona se s povzdechem dala do práce a polohlasně mumlala jakási zaklínadla, jimiž přeměňovala Ronův vzhled. Měl mít úplně falešnou totožnost a spoléhali na to, že ho zlovolná aura vyzařující z Belatrix ochrání. Harry s Griphookem měli být na rozdíl od něj schovaní pod neviditelným pláštěm.

„A je to,“ skončila Hermiona. „Jak vypadá, Harry?“

Pod pozměněnou podobou se daly matně rozpoznat Ronovy rysy, Harry byl ale přesvědčen, že je vidí jen proto, že ho tak dobře zná. Vlasy měl teď Ron dlouhé a vlnité, měl hustý hnědý plnovous a knír, žádné pihy, krátký široký nos a výrazné tmavé obočí.

„No, můj typ to není, ale jinak ujde,“ usoudil Harry. „Takže vyrazíme?“

Všichni tři se ohlédli na Lasturovou vilu, jež se krčila temná a tichá pod blednoucími hvězdami, potom se otočili a zamířili těsně za zahradní zídku, kde přestávalo působit Fideliovo zaklínadlo a odkud se mohli přemístit. Když prošli brankou, ozval se Griphook.

„Asi bych si měl na tebe vylézt, že, Harry Pottere?“

Harry se sklonil, Griphook se mu vyškrábal na záda a rukama se ho chytil kolem krku. Nebyl nijak těžký, Harrymu však byla nepříjemná jak samotná skřetova přítomnost, tak překvapivá síla, jíž se ho držel. Hermiona vytáhla z korálkové kabelky neviditelný plášť a oba jím zakryla.

„Výborně,“ zahučela poté, co se sehnula a zkontrolovala Harrymu nohy. „Vůbec nic nevidím. Jdeme.“

Harry se s Griphookem na zádech otočil na místě a veškerou silou vůle se soustředil na Děravý kotel, hostinec, za nímž byl vchod do Příčné ulice. Skřet se k němu přitiskl ještě pevněji, když se vnořili do tísnivé tmy. O několik vteřin později Harry cítil, že se jeho nohy dotkly chodníku, a když otevřel oči, díval se na Charing Cross Road. Kolem proudily davy mudlů s nerudným výrazem typickým pro časné ráno; nikdo z nich neměl o existenci malého hostince ani potuchy.

Lokál Děravého kotle byl téměř prázdný. Přihrbený bezzubý hostinský jménem Tom leštil za barovým pultem sklenice a dva kouzelníci, kteří se v protějším koutě o něčem polohlasně bavili, pohlédli na Hermionu a okamžitě se stáhli do stínu.

„Madame Lestrangeová,“ zamumlal Tom, když kolem něj Hermiona prošla, a podřízeně sklonil hlavu.

„Dobré ráno,“ pozdravila Hermiona a Harrymu, který se s Griphookem na krku kradl pod pláštěm za ní, neušel Tomův překvapený pohled.

„Jsi moc zdvořilá,“ pošeptal Hermioně do ucha, když vyšli z hostince na malý zadní dvorek. „Musíš se k lidem chovat, jako by ses jich štítila!“

„Dobrá, dobrá!“

Hermiona vytáhla Belatrixinu hůlku a poklepala na jednu cihlu v zdánlivě docela obyčejné zdi před sebou. Cihly se okamžitě začaly otáčet a rozestupovat, uprostřed se objevil malý otvor a rychle se rozšiřoval a okamžik nato už před nimi byl klenutý průchod do úzké uličky zvané Příčná.

Ulice byla tichá a klidná, obchody po ránu sotva začaly otevírat a na chodnících nebyli téměř žádní zákazníci. Křivolaká ulička dlážděná velkými balvany se vůbec nepodobala té rušné a přelidněné nákupní tepně, kterou Harry navštívil před tolika lety, když nastupoval do prvního ročníku bradavické školy. Stále víc obchodů bylo zavřených a zatlučených prkny, i když se od jeho poslední návštěvy objevilo i několik nových podniků s potřebami pro černou magii. Četné výkladní skříně byly přelepené plakáty, z nichž se na Harryho díval jeho vlastní obličej, vždy opatřený nápisem Nežádoucí číslo jedna.

V mnoha domovních dveřích se krčily hloučky otrhaných ubožáků. Slyšel, jak kvílivými hlasy volají na nemnohé kolemjdoucí, prosí je o zlato a přesvědčují je, že jsou doopravdy kouzelníci. Jeden muž měl oko překryté zakrváceným obvazem.

Když kráčeli Příčnou po chodníku, nemohli si žebráci nevšimnout Hermiony. Vypadali, jako by se před ní chtěli rozplynout, přetahovali si přes obličeje kápě a prchali, jak nejrychleji mohli. Hermiona je udiveně pozorovala, dokud se jí muž se zakrváceným obvazem vrávoravě nepostavil do cesty.

„Moje děti!“ vykřikl a ukázal na ni prstem. Měl přerývaný pisklavý hlas a zdál se být úplně bez sebe. „Kde jsou moje děti? Co s nimi udělal? Vy to víte, určitě to víte!“

„Já – já vážně…“ zakoktala Hermiona.

Muž se na ni vrhl a chtěl ji popadnout za krk, vzápětí se však rozlehla rána, záblesk rudého světla ho odmrštil a muž v bezvědomí padl na záda. Ron měl vedle Hermiony hůlku dál připravenou a ve vousatém obličeji se mu usadil šokovaný výraz. Z oken po obou stranách ulice se vykláněly zvědavé tváře a skupinka zámožných kolemjdoucích si přitáhla hábity těsněji k tělu a kvapem se snažila zmizet.

Svým příchodem na Příčnou ulici mohli jen stěží způsobit větší poprask. Harry na okamžik zauvažoval, jestli by nebylo rozumnější raději ihned odejít a pokusit se vymyslet nějaký jiný plán. Než se ale stačili pohnout nebo se poradit, ozvalo se za nimi zvolání.

„No ne, madame Lestrangeová!“

Harry se prudce otočil a Griphook mu ještě pevněji omotal paže kolem krku. Rozhodným krokem k nim mířil jakýsi vysoký hubený kouzelník s věncem rozcuchaných šedivých vlasů a dlouhým ostrým nosem.

„To je Travers,“ sykl skřet Harrymu do ucha, Harry si ale v tom okamžiku nedokázal vybavit, co je Travers zač. Hermiona se vypjala do plné výše a zeptala se, jak nejpřezíravěji dokázala: „Přejete si?“

Travers se zjevně urazil.

„Je to jeden ze Smrtijedů!“ vydechl Griphook, Harry se posunul bokem k Hermioně a pošeptal jí to do ucha.

„Měl jsem jen v úmyslu se s vámi pozdravit,“ odpověděl chladně Travers, „pokud vám ale moje přítomnost není milá…“

Teď už Harry jeho hlas poznal. Travers byl jedním ze Smrtijedů, které k sobě domů přivolal Xenofilius.

„Ne, ne, vůbec ne, Traversi,“ vyhrkla Hermiona a snažila se napravit chybu, jíž se dopustila. „Jak se daří?“

„Nu, přiznávám, že mě poněkud překvapuje, když vás tu vidím promenovat se po ulici, Belatrix.“

„Vážně? A pročpak?“ chtěla vědět Hermiona.

„Totiž,“ odkašlal si Travers, „slyšel jsem, že všichni obyvatelé Malfoyova sídla mají domácí vězení, po tom… po tom útěku.“

Harry se silou vůle snažil Hermionu přimět, aby zachovala rozvahu. Pokud to byla pravda a Belatrix se nesměla ukazovat na veřejnosti…

„Pán zla odpouští těm, kteří mu v minulosti nejvěrněji sloužili,“ napodobila Hermiona obdivuhodně přesně Belatrixino pohrdavé vystupování. „Možná u něj nejste zapsán tak dobře jako já, Traversi.“

Přestože se Smrtijed zatvářil uraženě, zdálo se, že tím zaplašila jeho podezření. Pohlédl na bezvědomého muže, kterého Ron omráčil.

„Co vám to zvíře provedlo?“

„Na tom nezáleží, už se to nebude opakovat,“ ujistila ho chladně Hermiona.

„Někteří tihle bezhůlkové dokážou být hrozně otravní,“ prohlásil Travers. „Pokud jenom žebrají, nic proti tomu nemám, ale jedna z nich měla minulý týden tu drzost, že po mně chtěla, abych se jí na ministerstvu zastal. Jsem čarodějka, pane, opravdu jsem čarodějka, dovolte, abych vám to dokázala!“ napodoboval pisklavě její hlas. „Jako by myslela, že jí dám do ruky svoji hůlku… Mimochodem,“ zeptal se zvědavě, „čí hůlku momentálně používáte vy, Belatrix? Slyšel jsem, že tu vaši vám…“

„Svoji hůlku mám u sebe,“ zarazila ho povýšeně Hermiona a zvedla Belatrixinu hůlku. „Nevím, jaké nesmyslné pověsti jste slyšel, Traversi, ale zjevně máte velice špatné informace.“

Traverse to zřejmě poněkud zaskočilo, takže se raději obrátil k Ronovi.

„Kdo je váš přítel? Myslím, že ho neznám.“

„To je Dragomir Despard,“ představila Rona Hermiona. Došli k závěru, že bude nejbezpečnější, bude-li se Ron vydávat za nějakého zcela vymyšleného cizince. „Mluví jen velice špatně anglicky, ale je to horlivý zastánce cílů Pána zla. Přicestoval až z Transylvánie, aby se seznámil s naším novým režimem.“

„Vážně? Těší mě, Dragomire.“

„Mě potěší taky,“ zahučel Ron a napřáhl ruku.

Travers natáhl dva prsty a potřásl Ronovi rukou, jako by měl strach, že se zašpiní.

„A co vás a vašeho… hmm… sympatizujícího přítele přivádí v tak časnou hodinu do Příčné ulice?“ zeptal se Travers.

„Musím zajít ke Gringottovým,“ odpověděla Hermiona.

„Bohužel i já tam musím,“ přikývl Travers. „Zlato, to špinavé zlato! Nemůžeme bez něj žít, i když přiznávám, že se mi nutnost spolupracovat s našimi dlouhoprstými přáteli nesmírně příčí.“

Harry cítil, jak se mu Griphookovy sepjaté ruce na okamžik sevřely kolem krku.

„Půjdeme?“ zeptal se Travers a pobídl Hermionu kupředu.

Hermiona neměla na vybranou, byla nucena srovnat s ním krok a jít po jeho boku křivolakou dlážděnou ulicí k místu, kde se nad okolními malými krámky tyčila sněhobílá banka. Ron se přidal a kráčel vedle nich a Harry s Griphookem je následovali.

Ostražitý Smrtijed byl tím docela posledním, co potřebovali, a nejhorší ze všeho bylo, že s Traversem kráčejícím po boku ženy, kterou považoval za Belatrix, neměl Harry jakoukoli možnost se s Hermionou nebo s Ronem na něčem dohodnout. Až příliš brzy dorazili k mramorovému schodišti, které vedlo vzhůru k velkým bronzovým dveřím. Jak je Griphook předem varoval, livrejované skřety, kteří obvykle stávali po obou stranách vchodu do banky, nahradili dva kouzelníci s dlouhými tenkými zlatými hůlkami v rukou.

„Ach bože, zase ty sondy solidnosti,“ povzdechl si strojeně Travers, „tak primitivní – ale účinné.“

Vyrazil po schodech nahoru a kývl vpravo i vlevo na oba kouzelníky, kteří zvedli zlaté hůlky a projeli mu jimi nahoru a dolů podél těla. Harry věděl, že jsou sondy určeny k odhalení utajovacích kouzel a skrytých kouzelných předmětů. Uvědomoval si, že mu zbývá jen několik vteřin, namířil Dracovou hůlkou nejprve na jednoho a pak na druhého strážného a dvakrát zamumlal „Confundo“. Travers, který už se díval bronzovými dveřmi do vnitřní haly, si nevšiml, jak sebou oba strážní lehce škubli, když je matoucí kouzlo zasáhlo.

Hermioniny dlouhé černé vlasy vlály ve větru, když stoupala po schodech za Traversem.

„Okamžik, madam,“ křikl jeden strážný a zvedl sondu.

„Vždyť jste mě už zkontroloval!“ vyštěkla Hermiona Belatrixiným panovačným, povýšeným hlasem. Travers se ohlédl a tázavě zvedl obočí. Strážný se zatvářil zmateně. Sklopil oči k tenké zlaté sondě a pak pohlédl na svého společníka, který poněkud omámeným tónem přitakal: „Jo, zrovna jsi je zkontroloval, Mariusi.“

Hermiona s Ronem po boku nadutě vyrazila kupředu a Harry s Griphookem na zádech je ve skrytu pláště následoval. Na prahu se Harry ohlédl a viděl, jak se oba kouzelníci rozpačitě škrábou na hlavě.

Před vnitřními dveřmi, které byly ze stříbra a nad nimiž se vyjímalo veršované varování potenciálním zlodějům před neblahými následky krádeže, měli stráž dva skřeti. Harry vzhlédl k veršům a rázem se mu vybavila fotografická vzpomínka – přesně na tomtéž místě stál toho dne, kdy oslavil jedenácté a nejbáječnější narozeniny svého života, vedle něj byl Hagrid a říkal: „Jak jsem ti povídal, musel bys bejt na hlavu, kdybys to tu chtěl vykrást.“ Gringottovi mu tehdy připadali jako pohádkový zázrak, začarovaná skrýš zlatého pokladu, který mu patřil a o jehož existenci neměl do toho dne ponětí, a ani v tom nejbláznivějším snu by si nepomyslel, že se sem jednoho dne vrátí jako zloděj… Po několika vteřinách už ale stáli v obrovské mramorové dvoraně banky.

U dlouhého pultu seděli skřetové na vysokých židlích a obsluhovali první zákazníky toho dne. Hermiona, Ron a Travers zamířili ke starému skřetovi, který právě hodinářskou lupou zkoumal jakousi tlustou starou minci. Hermiona pod záminkou, že Ronovi ukazuje uspořádání dvorany, pustila Traverse před sebe.

Skřet odhodil minci, kterou držel v ruce, ledabyle stranou, zahučel neadresně „leprikónské zlato“ a pozdravil Traverse. Vzal si od něj malý zlatý klíček, pozorně si ho prohlédl a vrátil mu ho.

Pak přistoupila k pultu Hermiona.

„Madam Lestrangeová!“ vyhrkl překvapeně skřet. „To jsou mi věci! Co – co pro vás dnes mohu udělat?“

„Potřebuji si zajít do trezoru,“ odpověděla Hermiona.

Starý skřet sebou nepatrně škubl. Harry se rozhlédl. Teď už je nesledoval jen Travers, který postával opodál a čekal, ale i několik dalších skřetů zvedlo oči od práce a zvědavě Hermionu pozorovalo.

„Můžete doložit svou… totožnost?“ zeptal se skřet.

„Totožnost? Co to – ještě nikdy jsem tady totožnost prokazovat nemusela!“ namítla Hermiona.

„Vědí to!“ zasyčel Harrymu do ucha Griphook. „Určitě je varovali, že by se za ni mohl někdo vydávat!“

„Úplně bude stačit vaše hůlka, madam,“ ujistil skřet Hermionu. Natáhl k ní poněkud roztřesenou ruku a Harry si v tom strašlivém okamžiku uvědomil, že jsou skřetové u Gringottových o krádeži Belatrixiny hůlky nepochybně informováni.

„Udělejte něco, honem!“ šeptal mu Griphook do ucha. „Kletbu Imperius!“

Harry pod pláštěm zvedl hlohovou hůlku, namířil ji na starého skřeta a poprvé v životě zašeptal: „Imperio!“

Paží mu projel zvláštní pocit, jakési šimravé teplo. Tryskalo jako by z jeho mysli a rozlévalo se šlachami a cévami, a ty ho spojovaly s hůlkou i s kletbou, kterou právě vyslala. Skřet se chopil Belatrixiny hůlky, pozorně si ji chvíli prohlížel a pak poznamenal: „Hmm, vidím, že jste si nechala udělat novou hůlku, madam Lestrangeová!“

„Co prosím?“ vyhrkla Hermiona. „Ne, ne, to je moje…“

„Novou hůlku?“ zamračil se Travers a znovu přistoupil k pultu. Všichni skřetové kolem zaujatě přihlíželi. „Jak jste si ji ale mohla nechat udělat, u kterého výrobce jste si ji objednala?“

Harry zareagoval bez rozmýšlení. Namířil hůlku na Traverse a ještě jednou zamumlal: „Imperio!“

„Hmm, ano, vidím,“ přikývl Travers s pohledem upřeným na Belatrixinu hůlku, „ano, moc pěkná. A funguje dobře? Vždycky říkám, že hůlka potřebuje chvíli na zacvičení, nemyslíte?“

Hermiona se tvářila absolutně nechápavě, k Harryho obrovské úlevě se ale nepustila do žádného vysvětlování.

Starý skřet za pultem tleskl a přivolal jednoho z mladších kolegů.

„Budu potřebovat kováříčky,“ sdělil svému pomocníkovi, který okamžitě odběhl, za malou chvíli se vrátil s koženým vakem zjevně plným hlasitě cinkajícího kovu a podal ho nadřízenému. „Výborně, výborně! Půjdete-li nyní laskavě se mnou, madam Lestrangeová,“ vyzval starý skřet Hermionu, seskočil z židle a ztratil se jim z očí, „dovedu vás k vašemu trezoru.“

Po chvíli se znovu objevil na konci pultu a spokojeně k nim zamířil s cinkajícím koženým vakem v ruce. Travers teď stál jako solný sloup, s pusou nechápavě otevřenou dokořán. Ron navíc při tomto neobvyklém výjevu přitahoval pozornost tím, že si Traverse zmateně prohlížel.

„Počkat – Bogrode!“

Kolem pultu k nim ustaraně přibíhal další skřet.

„Máme jisté pokyny,“ oznámil a uklonil se Hermioně, „prosím za prominutí, madam Lestrangeová, ale ohledně vašeho trezoru byly vydány zvláštní příkazy.“

Nato cosi naléhavě šeptal Bogrodovi do ucha, skřet ovládaný kletbou Imperius ho ale setřásl.

„Beru ty příkazy na vědomí. Madam Lestrangeová si přeje navštívit svůj trezor… velice stará rodina… dávní klienti naší banky… tudy, prosím…“

A Bogrod s řinčícím koženým vakem spěšně zamířil k jedněm z mnoha dveří vedoucích z dvorany. Harry se ohlédl na Traverse, který dosud stál, jako by vrostl do země, a tvářil se neobyčejně tupě, a bleskurychle se rozhodl: lehce pokynul hůlkou Traversovi, aby šel s nimi. Travers poslušně vykročil, všichni došli ke dveřím a vešli do chodby s hrubě otesanými kamennými stěnami, kde plály pochodně.

„Máme problém, podezírají nás,“ konstatoval Harry, jakmile se za nimi dveře hlasitě zabouchly, stáhl ze sebe neviditelný plášť a Griphook mu seskočil ze zad. Travers ani Bogrod neprojevili sebemenší překvapení, že se mezi nimi tak náhle objevil Harry Potter. „Jsou pod kletbou Imperius,“ řekl na vysvětlenou a předešel tak Hermioniným i Ronovým zmateným dotazům ohledně Traverse a Bogroda, kteří s prázdným výrazem nehybně stáli vedle nich. „Myslím ale, že jsem nepoužil dost silné zaklínadlo, takže nevím…“

A vtom se mu vybavila další vzpomínka, tentokrát na skutečnou Belatrix Lestrangeovou a na to, jak na něj ječela, když se poprvé pokusil použít jednu z kleteb, které se nepromíjejí: „Musíš ji myslet vážně, Pottere!“

„Co budeme dělat?“ zeptal se Ron. „Neměli bychom vypadnout, dokud to ještě jde?“

„Pokud to ještě jde,“ opravila ho Hermiona a ohlédla se ke dveřím do hlavní dvorany. Mohli se jen domýšlet, co se za nimi děje.

„Když už jsme tak daleko, měli bychom v tom asi pokračovat,“ mínil Harry.

„Výborně!“ souhlasil Griphook. „Bogroda budeme potřebovat, aby řídil vozík, protože já už k tomu pravomoc nemám. Pro toho kouzelníka ale místo mít nebudeme.“

Harry ukázal na Traverse hůlkou.

„Imperio!“

Kouzelník se otočil a rychlým tempem zamířil temnou chodbou pryč.

„Co jste mu přikázal?“

„Aby se někam schoval,“ odpověděl Harry a namířil hůlku na Bogroda. Skřet hvízdnutím přivolal malý vozík, který vyjel z temnoty a po kolejích dorachotil až k nim. Harry si byl jistý, že slyší z hlavní dvorany za sebou hlasitý křik, když se všichni vmáčkli do vozíku – Bogrod s Griphookem dopředu, a on s Ronem a Hermionou jako sardinky vedle sebe dozadu.

Vozík se škubavě rozjel a začal nabírat rychlost. Prohnali se kolem Traverse, který se právě snažil vecpat do praskliny ve stěně, pak začal vozík zatáčet, proplétal se nepřehledným labyrintem chodeb a nepřetržitě klesal pod zem. Přes rachocení jeho kol Harry vůbec nic neslyšel. Vlasy měl celé rozevláté, když kličkovali mezi stalaktity a nořili se hloub a hloub do útrob země, neustále se ale ohlížel přes rameno. Právě tak po sobě mohli nechávat obrovské otisky nohou; čím víc o tom přemýšlel, tím pošetilejší mu připadalo, že se Hermiona vydává za Belatrix a má s sebou Belatrixinu hůlku, přestože Smrtijedi dobře vědí, kdo ji ukradl…

Byli už ve větší hloubce, než v jaké Harry u Gringottových před lety byl. Krkolomnou rychlostí vybrali vlásenkovitou zatáčku a pouhých pár metrů před sebou spatřili vodopád zalévající koleje. „Ne!“ zaslechl Harry Griphookův výkřik, vozík ale nebylo možné zbrzdit, takže prolétli vodní stěnou. Harry měl ústa i oči plné vody, nemohl dýchat a nic neviděl, pak sebou vozík ošklivě škubl, převrátil se na bok a všechny je vymrštil do vzduchu. Harry slyšel, jak se o stěnu chodby roztříštil napadrť, zaslechl, jak Hermiona ječivě vykřikla, a cítil, že se lehce jako pírko snáší k zemi, až bezbolestně dopadl na kamenitou podlahu chodby.

„Po-polštářové kouzlo,“ vyprskla z úst vodu Hermiona, když jí Ron pomohl vstát, Harry však ke svému zděšení viděl, že už nemá Belatrixinu podobu. Stála před nimi v příliš velkém hábitu, promočená až na kůži a byla zase starou známou Hermionou. Ron měl opět své rusé vlasy a přišel o falešné vousy. Oba si to při pohledu na sebe uvědomili a osahávali si obličej.

„Zlodějova zhouba!“ zabědoval Griphook, když se vyškrábal na nohy a ohlédl se na potopu na kolejích, kterou – jak už teď bylo Harrymu jasné – nezpůsobila obyčejná voda. „Smývá všechna zaklínadla, odhaluje všechno, co kouzla a čáry skryly! Teď už vědí, že jsou u Gringottových vetřelci, a uvedli v činnost všechna obranná opatření!“

Harry viděl, jak Hermiona kontroluje, jestli má stále u sebe korálkovou kabelku, a honem také strčil ruku pod bundu, aby se přesvědčil, že neztratil neviditelný plášť. Pak se otočil a spatřil, že Bogrod zmateně kroutí hlavou – Zlodějova zhouba zjevně zrušila i působení kletby Imperius.

„Potřebujeme ho,“ připomněl Griphook. „Bez skřeta pracujícího pro Gringottovy se do trezoru nedostaneme. A potřebujeme i kováříčky!“

„Imperio!“ vykřikl znovu Harry. Když se jeho hlas ozvěnou nesl kamennou chodbou, pocítil opět tu opojnou sílu, která mu z mozku proudila do hůlky. Bogrod se i tentokrát podrobil jeho vůli, zmatený výraz vystřídala maska zdvořilého nezájmu a Ron se honem rozběhl pro kožený vak s kovovými nástroji.

„Myslím, že slyším někoho přicházet, Harry!“ ozvala se Hermiona, namířila Belatrixinou hůlkou na vodopád a vykřikla: „Protego!“ Viděli, jak štítové kouzlo prolétlo proudem začarované vody a pokračuje dál chodbou vzhůru.

„Dobrý nápad,“ pochválil ji Harry. „Veďte nás, Griphooku!“

„A jak se potom dostaneme ven?“ zajímal se Ron, když rázovali za skřetem do tmy a Bogrod za nimi oddechoval jako přestárlý pes.

„To budeme řešit, až to bude nutné,“ prohlásil Harry. Snažil se pozorně naslouchat, protože měl dojem, že se odněkud zblízka ozývá jakési chřestění a šustění. „Jak je to ještě daleko, Griphooku?“

„Už jsme blízko, Harry Pottere, hned tam budeme…“

Zabočili za roh a naskytla se jim podívaná, na kterou se Harry předem připravoval, ale která je přesto všechny donutila zastavit.

K zemi byl před nimi připoután obrovitý drak, který bránil v přístupu ke čtyřem nebo pěti nejhlouběji uloženým trezorům. Šupiny měl netvor po dlouhých letech strávených v podzemním vězení vybledlé a rozpraskané, oči mléčně růžové a obě zadní nohy zakuté v těžkých okovech, od nichž vedly řetězy k masivním kůlům zaraženým hluboko do kamenité podlahy. Velká zahrocená křídla měl složená podél těla, ale kdyby je roztáhl, zaplnila by celou podzemní kryptu, a když k nim drak otočil ošklivou hlavu, zařval tak mocně, až se skály kolem zatřásly, otevřel tlamu a vychrlil ohnivý proud, kterým je úprkem hnal vyhledat si úkryt v chodbě za sebou.

„Je částečně slepý,“ vysvětloval udýchaně Griphook, „a o to zuřivější. My jsme ale vybavení k tomu, abychom ho zvládli. Naučil se už, co může čekat, když se k němu blíží kováříčci. Podejte mi je.“

Ron předal Griphookovi vak a skřet z něj vytáhl několik malých kovových nástrojů, které – když se jimi zatřáslo – řinčely tak, jako když na kovadlinu dopadají údery miniaturních perlíků. Griphook je rozdal všem, dokonce i Bogrod si jeden pokorně vzal.

„Víte, co máte dělat,“ řekl Griphook Harrymu, Ronovi a Hermioně. „Až ten řinkot uslyší, bude očekávat bolest. Stáhne se do kouta a Bogrod musí ke dveřím trezoru přiložit dlaň.“

Znovu zabočili za roh, třásli před sebou kováříčky, jejichž řinčení se od kamenných zdí odráželo ozvěnou tak silnou, až měl Harry pocit, že mu vnitřek lebky vibruje v jejím rytmu. Drak znovu chraptivě zařval a začal před nimi ustupovat. Harry viděl, jak se celý roztřásl, a když se k němu přiblížili ještě víc, všiml si jizev, jež se mu táhly přes tlamu jako připomínky hlubokých zuřivých ran. Domyslel se, že ho naučili, aby měl při zvonění kováříčků strach z rozžhavených mečů.

„Poručte mu, aby přimáčkl ruku ke dveřím,“ vybízel Griphook Harryho, který znovu namířil hůlku na Bogroda. Starý skřet poslechl, přitiskl dlaň na dřevo, dveře trezoru zmizely a za nimi se objevil otvor podobný jeskyni ve skále, od podlahy až po strop přeplněný zlatými mincemi a poháry, stříbrnou zbrojí, kůžemi neznámých podivných zvířat, z nichž některá měla záda s protáhlou páteří a jiná zase splývavá křídla. Byly tam lektvary v čutorách vykládaných drahými kameny a lebka, na níž dosud spočívala vladařská koruna.

„Hledejte, honem!“ vyzval Harry všechny, když se nahrnuli do trezoru.

Popsal Ronovi a Hermioně, jak vypadá pohárek Helgy z Mrzimoru, pokud byl ale ve zdejším trezoru uložen ten druhý, neznámý viteál, vůbec nevěděl, jak bude vypadat. Sotva měl ale čas rozhlédnout se kolem, když to za nimi tlumeně žuchlo – znovu se objevily dveře a uvěznily je uvnitř trezoru, takže se rázem ocitli v úplné tmě.

„Nic se neděje, Bogrod nás zase pustí ven!“ uklidňoval je Griphook, když Ron poplašeně vykřikl. „Rozsviťte přece hůlky, a pospěšte si, máme hrozně málo času!“

„Lumos!“

Harry si po trezoru posvítil rozžehnutou hůlkou. Její záře dopadla na blyštící se klenoty – vysoko na polici ve změti řetězů spatřil podvržený Nebelvírův meč. Ron s Hermionou už si také rozsvítili hůlky a zkoumali nyní hromady pokladů, které je obklopovaly.

„Harry, nemohl by tohle… Auu!“

Hermiona zaječela bolestí a Harry se k ní otočil s hůlkou připravenou v ruce právě včas, aby viděl, jak jí z ruky vypadl drahokamy vykládaný pohár. Jak ale padal, rozštěpil se a proměnil se v celou spršku pohárů, takže o vteřinu později se podlaha s hlasitým rachotem pokryla navlas stejnými poháry kutálejícími se na všechny strany, mezi nimiž absolutně nebylo možné rozeznat ten původní.

„Popálil mě!“ postěžovala si Hermiona a strčila si prsty plné puchýřů do úst.

„Přidali k ochranným opatřením kletby Gemino a Flagrante!“ konstatoval Griphook. „Všechno, na co sáhnete, se rozpálí a mnohonásobně zmnoží, kopie jsou ale bezcenné. Pokud se ovšem budete tím pokladem dál přehrabovat, dřív nebo později vás narůstající váha zlata rozdrtí!“

„Dobrá, tak tedy na nic nesahejte!“ rozkázal zoufale Harry, ještě ale ani nedořekl, když Ron nechtěně o jeden ze spadlých pohárů zavadil nohou. Okamžitě se objevilo dvacet dalších a Ron poskakoval bolestí na jedné noze, přičemž na druhé mu rozžhavený kov spálil kus boty.

„Stůj klidně, nehýbej se!“ napomenula ho Hermiona a pevně ho popadla.

„Jen se dívejte kolem, nic víc!“ vybízel je Harry. „Pamatujte, že je to maličký zlatý pohárek s rytinou jezevce a se dvěma oušky… A ještě se dívejte po něčem, co by mělo znak Havraspáru, orla…“

Svítili si hůlkami do každého koutku a do každé skulinky a opatrně se otáčeli na místě. Bylo ale nemožné občas o něco nezavadit – Harry zasypal podlahu vodopádem falešných galeonů, které se tam smísily s poháry, až měli sotva kam stoupnout. Z rozžhaveného zlata navíc sálal žár, takže bylo v trezoru jako v peci. Světlo Harryho hůlky přejíždělo po štítech a přílbicích skřetí výroby, uložených na policích, které se tyčily až ke stropu. Svítil si paprskem stále výš, až náhle světlo ozářilo hledaný předmět: jakmile jej spatřil, zastavilo se mu srdce a roztřásla ruka.

„Támhle je! Támhle nahoře!“

Ron s Hermionou k němu také zvedli hůlky, takže se malý zlatý pohárek třpytivě zaleskl jako ve světle tří reflektorů – tentýž pohárek, který kdysi patřil Helze z Mrzimoru a později přešel do vlastnictví Hepziby Smithové, jíž ho ukradl Tom Raddle.

„A jak se kruci máme tam nahoru dostat a ničeho se přitom nedotknout?“ chtěl vědět Ron.

„Accio pohárek!“ zkusila to Hermiona, která ve svém zoufalství zjevně zapomněla, co jim říkal Griphook, když akci plánovali.

„To nejde, tady ne!“ zavrčel skřet.

„Tak co máme dělat?“ vyjel na něj Harry a střelil po něm zlostným pohledem. „Jestli chcete ten meč, Griphooku, budete nám muset poskytnout větší pomoc než jen – Počkat! Můžu se těch věcí dotýkat Nebelvírovým mečem? Dej ho sem, Hermiono!“

Hermiona zastrčila ruce pod hábit, po chvilce hledání vytáhla korálkovou kabelku, několik vteřin se v ní přehrabovala a pak z ní vylovila nablýskaný meč. Harry ho popadl za jílec vykládaný rubíny a špičkou čepele se dotkl opodál ležícího stříbrného džbánu. Žádné další džbány se neobjevily.

„Kdyby se mi jen podařilo prostrčit špičku meče jedním ouškem – jak se tam nahoru ale dostanu?“

Na poličku, na níž byl pohárek uložený, ani jeden z nich nedosáhl, dokonce ani Ron, který byl nejvyšší. Ze začarovaného pokladu k nim stoupaly vlny horka a Harrymu stékaly po tvářích i po zádech pramínky potu, když se usilovně snažil vymyslet nějaký způsob, jak se nahoru k pohárku dostat. Pak zaslechl z druhé strany dveří trezoru dračí řev, doprovázený stále hlasitějším řinčením.

Teď byli doopravdy v pasti. Z trezoru kromě dveří nevedla žádná jiná cesta a vypadalo to, že se k nim z druhé strany blíží tlupa skřetů. Harry pohlédl na Rona a Hermionu a viděl v jejich tvářích děs.

„Hermiono,“ hlesl Harry, zatímco řinčení venku sílilo, „musím se tam nahoru dostat, musíme se ho zbavit…“

Zvedla hůlku, namířila ji na Harryho a tiše pronesla: „Levicorpus.“

Zavěšen ve vzduchu za kotník narazil Harry do rytířského brnění, z něhož se jako doběla rozpálená těla okamžitě vysypaly do prostoru jeho repliky. Rona, Hermionu i oba skřety křičící bolestí to odmrštilo stranou, kde narazili do dalších předmětů, které se také začaly množit. Napůl pohřbení v narůstajícím přívalu žhavých pokladů ječeli a zoufale zápasili, zatímco Harry prostrčil meč ouškem mrzimorského pohárku a navlékl ho na čepel.

„Repellentus!“ zaječela Hermiona, aby ochránila před pálícím kovem sebe, Rona i skřety.

Pak ten nejstrašnější výkřik přiměl Harryho, aby shlédl dolů. Ron a Hermiona byli po pás zasypaní poklady a zoufale se snažili udržet Bogroda, aby ho příval zlata nestáhl pod sebe, Griphook už jim ale do něj zapadl před očima a Harry zahlédl jen špičky několika dlouhých prstů.

Popadl je a zatáhl. Popálený a bolestí ječící skřet se kousek po kousku vynořoval z laviny.

„Liberacorpus!“ křikl Harry, oba se zřítili dolů, s třeskem dopadli na vršící se hromadu klenotů a meč vyletěl Harrymu z ruky.

„Chyťte ho!“ zaburácel Harry a bojoval s bolestí horkého kovu, zatímco Griphook se mu vyškrábal na ramena, odhodlán vyhnout se bobtnající mase doruda rozpálených předmětů. „Kde je meč? Byl na něm ten pohárek!“

Sílící rachot na druhé straně dveří byl ohlušující – bylo příliš pozdě…

„Támhle!“

Byl to Griphook, kdo meč spatřil, a byl to také Griphook, kdo po něm skočil – a Harry v tom okamžiku pochopil, že skřet vůbec nepředpokládal, že by hodlali svůj slib dodržet. Jednou rukou se pevně přidržoval Harryho vlasů, aby nespadl do rozbouřeného moře žhavého zlata, druhou popadl jílec meče a zvedl ho vysoko, kam Harry nedosáhl.

Malý zlatý pohárek, který sklouzl po čepeli až k jílci, teď vylétl do vzduchu. Se skřetem na ramenou se po něm Harry vrhl a chytil ho. Přestože cítil, jak se mu škvaří kůže na ruce, nepouštěl ho, dokonce ani když mu ze sevřené ruky vytryskl hotový vodopád mrzimorských pohárků a zasypal mu nohy v okamžiku, kdy se vchod do trezoru znovu otevřel. To už ho valící se lavina horkého zlata a stříbra zcela bezmocného unášela i s Ronem a s Hermionou do komory před trezorem.

Nesen vlnou množících se pokladů si ani neuvědomoval bolest z popálenin, které měl po celém těle. Zastrčil pohárek do kapsy a vztáhl ruku, aby se znovu chopil meče. Griphook už ale zmizel, v prvním příhodném okamžiku z Harryho sklouzl a prchal se skrýt mezi okolní skřety. Mával přitom mečem nad hlavou a z plných plic hulákal: „Zloději! Zloději! Pomoc! Zloději!“ Ztratil se mezi skřety, kteří se valili kupředu, všichni mávali dýkami, na nic se ho neptali a prostě ho přijali.

Harry na horkém kovu uklouzl a namáhavě se vyškrábal na nohy. Bylo mu jasné, že jediná úniková cesta vede skrz přibíhající skřety.

„Mdloby na vás!“ zařval a Ron s Hermionou se k němu připojili. Z jejich hůlek vytryskly do skřetího davu paprsky rudého světla a někteří se zhroutili, další se ale tlačili kupředu a Harry zahlédl, jak zpoza rohu vybíhá několik kouzelnických strážných.

Připoutaný drak hlasitě zařval a vychrlil přes hlavy skřetů proud ohně. Kouzelníci se přikrčili a nahrbeně prchali zpět, odkud přišli, a Harryho v tu chvíli napadla geniální či spíše šílená myšlenka. Namířil hůlkou na tlusté okovy, které poutaly dračí obludu k podlaze, a zařval: „Relashio!“

Okovy se s hlasitým rachotem rozevřely.

„Za mnou!“ zavelel Harry, dál metal po skřetech omračující kouzla a tryskem se rozběhl ke slepému drakovi.

„Harry – co to děláš – Harry?“ ječela Hermiona.

„Dělejte, vylezte nahoru, honem…!“

Drak si ještě nestačil uvědomit, že je volný. Harry nohou nahmatal ohbí obludné zadní tlapy a vyškrábal se mu na hřbet. Šupiny byly tvrdé jako ocel a drak ho zřejmě vůbec necítil. Harry natáhl ruku dolů, Hermiona se jí chytila a vysoukala se nahoru, a Ron vylezl hned za ní. O vteřinu později drakovi došlo, že už není připoutaný.

S ohlušujícím řevem se vzepjal. Harry se k němu přitiskl oběma koleny a co nejpevněji se chytil zubatých šupin, zatímco obluda roztáhla křídla, smetla ječící skřety jako kuželky a vznesla se do vzduchu. Harry, Ron a Hermiona se mu pevně přitiskli k hřbetu, a když se drak rozlétl k ústí chodby, drhli zády o strop. Pronásledující skřetové vrhali po drakovi dýky, které se mu neškodně odrážely od boků.

„Ven se nikdy nedostaneme, je moc velký!“ ječela Hermiona, drak ale rozevřel tlamu a vychrlil další ohnivý jazyk, jímž chodbu sežehl tak, že podlaha i strop popraskaly a rozdrolily se. Drak si prorážel a klestil cestu ven čirou brutální silou. Harry pevně zavřel oči před horkem a vířícím prachem. Ohlušen rachotem pukajících kamenů i dračím řevem nemohl dělat nic jiného než jako klíště se držet hřbetu a čekat, že ho obluda každou chvíli shodí. Potom ale zaslechl Hermionin výkřik: „Defodio!“

Zatímco se drak probíjel vzhůru k čerstvému vzduchu a pryč od ječících a soptících skřetů, Hermiona mu pomáhala zvětšit chodbu do výšky i do šířky a drtila velké kusy stropu. Harry s Ronem se k ní přidali a rozbíjeli strop dalšími drticími kouzly. Když prolétli nad podzemním jezírkem, zdálo se, že ten obrovitý vrčící netvor pod nimi už ucítil svobodu a volný prostor. Chodba za nimi byla ještě plná jeho ostnatého, zuřivě tlukoucího ocasu, poletujících balvanů a obrovských zpřerážených stalaktitů, ale řinčivá vřava skřetů postupně zanikala v dáli. Díky dračímu ohni postupovali zaručeně vpřed.

A pak se konečně dočkali: spojeným působením svých kouzel a drakovy hrubé síly se probourali z chodby do mramorové dvorany. Skřetové i kouzelníci se rozječeli hrůzou a prchali někam do úkrytu, takže drak měl konečně dost místa, aby mohl úplně roztáhnout křídla. Otočil rohatou hlavu k chladnému vzduchu za vstupními dveřmi, zamířil k nim a s Harrym, Ronem a Hermionou přitisknutými ke hřbetu si prorazil cestu na svobodu. Zohýbané a pokroucené zbytky kovových dveří nechal viset ve veřejích, vypotácel se na Příčnou ulici a vznesl se k obloze.

kapitola dvacátá sedmá

Poslední skrýš

Směr letu nemohli nijak ovlivnit. Drak sám neviděl, kam vlastně směřuje, a Harrymu bylo jasné, že kdyby ostře zatočil nebo se za letu převrátil na záda, rozhodně by se na jeho širokém hřbetu neudrželi. Zatím ale neustále nabírali výšku, Londýn se pod nimi roztahoval do dáli jako šedozelená mapa a Harry v sobě neměl místo na jiné pocity než na vděčnou úlevu, že se jim podařilo uniknout zdánlivě nevyhnutelné katastrofě. Tiskl se k netvorovu krku a pevně se držel kovově lesklých šupin. Čerstvý větřík mu chladil popálenou a puchýři rozpraskanou kůži a dračí křídla vířila vzduchem jako lopatky větrného mlýna. Ron za ním bez ustání hlasitě klel, nebylo ale jasné, zda je to ze strachu, anebo z opojení, a Hermiona zřejmě tiše vzlykala.

Asi tak po pěti minutách z Harryho částečně spadly neodbytné obavy, že je drak shodí; zdálo se totiž, že mu nezáleží na ničem jiném, než aby se dostal co nejdál od svého podzemního žaláře. Stále je však děsilo, jak a kdy se jim podaří z dračího hřbetu sesednout. Harry neměl sebemenší ponětí, jak dlouho dokážou draci letět bez přistání, ani jak tenhle konkrétní drak, jemuž sotva slouží oči, najde vhodné místo, kde by se mohl spustit na zem. Neustále se rozhlížel a měl pocit, že se mu v jizvě opět ozývá bolest…

Jak dlouho může trvat, než se Voldemort dozví, že se vloupali k Lestrangeovým do trezoru? Jak rychle dokážou skřetové od Gringottových informovat Belatrix o tom, co se stalo? Jak brzy si uvědomí, co bylo vlastně ukradeno? A co potom, až se zjistí, že chybí zlatý pohárek? Voldemortovi bude konečně jasné, že jdou po viteálech…

Drak se očividně nemohl nabažit čerstvého chladného vzduchu. Stoupal výš a výš, takže nyní prolétali mezi chomáči mrazivě studených obláčků a Harry už dole na zemi nerozeznával pohyblivé barevné puntíky neboli auta směřující do hlavního města, ale i z něj. Letěli nyní nad venkovskou krajinou rozčleněnou na zelené a hnědé plošky, přes silnice a řeky vinoucí se krajem jako matné lesklé stužky.

„Kam myslíte, že má namířeno?“ zahulákal Ron, zatímco uháněli stále dál na sever.

„Nemám tušení!“ křikl stejně hlasitě Harry. Ruce měl zkřehlé zimou, neodvažoval se ale ani na okamžik pustit a pokusit se přehmátnout jinam. Už nějakou dobu přemýšlel o tom, co si počnou, jestliže se před nimi objeví čára pobřeží, má-li drak namířeno nad širé moře. Byl prochladlý do morku kostí a raději ani nemyslel na strašlivý hlad a žízeň. Docela by ho zajímalo, kdy naposledy měla ta dračí obluda něco k jídlu. Brzy se přece i ona bude potřebovat nakrmit. A co když si v té chvíli uvědomí, že jí na hřbetě sedí tři lidičkové k zakousnutí?

Slunce na obloze, která nabyla barvy indigové modři, se už začalo sklánět k obzoru, drak ale letěl dál a dál. Střídavě se pod nimi objevovala a zase mizela města i vesnice a obrovský dračí stín se po zemi sunul jako velký temný mrak. Harryho už bolelo celé tělo z nadměrného úsilí, aby se na dračím hřbetu udržel.

„Zdá se mi to jen,“ ozval se Ron po dlouhé chvíli ticha, „nebo doopravdy ztrácíme výšku?“

Harry pohlédl pod sebe a spatřil tmavozelené lesnaté hory a jezera, která se měděně leskla v záři zapadajícího slunce. V krajině, na niž se přimhouřenýma očima díval přes dračí bok, nabývalo vše větších a prokreslenějších obrysů a Harryho napadlo, že drak možná v záblescích odražených slunečních paprsků vytušil pitnou vodu.

Drak se ve velké krouživé spirále snášel stále níž a zdálo se, že jeho cílem je jedno z menších jezer.

„Myslím, že bychom měli seskočit, až bude dost nízko!“ zavolal Harry přes rameno na Rona a Hermionu. „Rovnou do vody, než si uvědomí, že jsme tady!“

Oba souhlasili, byť Hermiona jen váhavě a přidušeným hláskem. To už Harry viděl, jak se na zvlněné hladině jezera zrcadlí drakovo široké žluté břicho.

„Teď!“

Sklouzl mu po boku a nohama napřed zčerstva padal k jezerní hladině. Byli o něco výš, než odhadoval, když skočil, takže dopadl do vody jako hozený kámen a ponořil se hluboko do ledového zeleného světa, plného vodních řas. Vykopl nohama, vyplul na hladinu, a když se vynořil a pracně lapal po dechu, viděl, jak se z míst, kam dopadli Ron s Hermionou, šíří vlny ve dvou obrovských kruzích. Drak si zjevně ničeho nevšiml, byl už patnáct metrů od nich, snesl se těsně k hladině a zjizvenou tlamou nabíral a chlemtal vodu. Pak se nad vodou objevili z hlubin jezera i Ron s Hermionou, prskali a chraptivě oddechovali. Drak se znovu zvedl o něco výš, mocně máchl křídly a po chvíli konečně přistál na vzdáleném břehu.

Harry, Ron a Hermiona zamířili na opačnou stranu jezera. Nebylo zřejmě nijak hluboké, protože po chvíli už vlastně neplavali, ale spíše si klestili cestu rákosím a bahnem, až konečně vylezli na břeh a celí promočení, zadýchaní a vyčerpaní se zhroutili do kluzké trávy.

Hermiona zůstala bezvládně ležet, kašlala a celá se třásla. Harry by se byl také nejraději stočil do klubíčka a usnul, vrávoravě se ale vyškrábal na nohy, vytáhl hůlku a začal kolem vytvářet bariéru obvyklých ochranných kouzel.

Když byl hotov, připojil se k oběma přátelům. Poprvé od okamžiku, kdy uprchli z trezoru, si je mohl důkladně prohlédnout. Oba měli obličeje i paže plné ošklivých rudých popálenin a oblečení na mnoha místech propálené a ohořelé.

Sykali bolestí a natírali si četná zranění esencí třemdavy. Hermiona podala lahvičku s třemdavou Harrymu a vytáhla z korálkové kabelky tři láhve dýňové šťávy, jimiž se zásobila v Lasturové vile, a pro všechny i čisté a suché hábity. Převlékli se a pak dychtivě vypili šťávu.

„No, měli jsme štěstí,“ ozval se konečně Ron, který seděl a sledoval, jak mu dorůstá nová kůže na rukou, „že jsme našli ten viteál. Naopak smůla je…“

„…že jsme přišli o meč,“ procedil Harry mezi zuby, které zatínal bolestí, protože si propálenou dírou v džínsech právě kapal třemdavu na hrozivě vyhlížející popáleninu.

„Přišli jsme o meč,“ opakoval po něm Ron. „Ta zákeřná, podlá mrňavá zmije…“

Harry vytáhl z kapsy bundy, kterou si právě svlékl, ukořistěný viteál a položil ho do trávy před sebou. Pohárek se třpytil v paprscích slunce a přitahoval jejich pohledy, když si zavdávali z lahví se šťávou.

„Alespoň ho tentokrát nemusíme nosit na kůži, vypadalo by to trochu divně, kdybychom ho měli pověšený kolem krku,“ poznamenal Ron a otřel si ústa hřbetem ruky.

Hermiona se dívala přes vodu na protější břeh, kde se drak dosud napájel z jezera.

„Co myslíte, že s ním teď bude?“ zeptala se. „Nestane se mu nic špatného?“

„Ty už mluvíš jako Hagrid,“ zabručel Ron. „Je to drak, Hermiono, a ti se o sebe dokážou postarat. Spíš si musíme dělat starosti sami o sebe.“

„Jak to myslíš?“

„No, sám nevím, jak bych ti to měl šetrně sdělit,“ zaváhal Ron, „ale tak trochu se bojím, aby se náhodou neprovalilo, že jsme se vloupali ke Gringottovým.“

Všichni tři se rozesmáli, a jakmile se jednou začali smát, nemohli vůbec přestat. Harryho bolela všechna žebra, hlava se mu točila hlady, bezmocně se ale svalil do trávy pod rudnoucí oblohou a chechtal se, až ho pálilo v krku.

„Co si teď ale počneme?“ zeptala se Hermiona, když nakonec přece jen přemohla škytavý smích a zatvářila se opět vážně. „Teď už mu to bude jasné, že ano? Vy-víte-kdo bude vědět, že víme o jeho viteálech!“

„Třeba budou mít strach mu to říct,“ zadoufal Ron. „Třeba to budou chtít ututlat…“

Obloha, pach jezerní vody, zvuk Ronova hlasu, to vše rázem zmizelo, když Harryho hlavu rozpoltila bolest jako rána mečem.

Stál ve spoře osvětlené místnosti, čelem k půlkruhu kouzelníků, a na podlaze mu u nohou klečela drobná rozklepaná postava.

„Cos to říkal?“ Mluvil vysokým a chladným hlasem, v nitru ho ale spalovala zuřivost a strach. Jediné, čeho se kdy obával – nemohla to ale přece být pravda, vůbec nechápal, jak by…

Skřet se vyděšeně třásl a neodvažoval se pohlédnout vzhůru do rudých očí.

„Zopakuj to!“ zahučel Voldemort. „Tak dělej!“

„M-můj pane,“ koktal skřet a černé oči měl vypoulené hrůzou, „m-můj p-pane… chtě-chtěli jsme je za-zarazit… b-byli mas-skovaní, můj p-pane… vloupali… vloupali se do – do trezoru Le-Lestrangeových a…“

„Maskovaní? Jak byli maskovaní? Myslel jsem, že Gringottovi vědí, jak odhalit maskované vetřelce! Co byli zač?“

„Byl to… byl to… ten P-Potterovic k-kluk a s ním ještě d-dva…“

„A co vzali?“ vyštěkl zvýšeným hlasem a zmocnil se ho děsivý strach. „Mluv! Co si odnesli?“

„J-jen m-malý zlatý po-pohárek… m-můj pane…“

Zuřivý, nevěřící řev se mu vydral z prsou, která jako by patřila někomu jinému. Běsnil a šílel vzteky. To se přece nemohlo stát, bylo to zcela nemyslitelné, nikdo o tom nikdy nevěděl – jak tedy mohlo dojít k tomu, že ten kluk jeho tajemství odhalil?

Bezová hůlka zasvištěla vzduchem a místností prolétl paprsek zeleného světla, klečící skřet se mrtvý svalil na podlahu a přihlížející kouzelníci se před ním vyděšeně rozprchli na všechny strany. Belatrix a Lucius Malfoy nechali v úprku ke dveřím všechny ostatní za sebou, jeho hůlka však metala další a další zelené blesky a ti, kteří zbývali, jeden po druhém umírali, všichni museli zemřít za to, že mu přinesli tuhle zprávu, že slyšeli o existenci zlatého pohárku…

Přecházel mezi mrtvými zuřivě sem a tam a všechno mu v duchu defilovalo před vnitřním zrakem – jeho poklady, jeho pojistky, pevné záruky jeho nesmrtelnosti. Deník byl zničen a pohárek ukraden. Co když, co když ten kluk věděl také o ostatních? Je snad možné, že se o nich dozvěděl, že po nich cílevědomě pátrá a že už dokonce našel některé další? Byl snad zdrojem toho všeho Brumbál? Brumbál, který ho odjakživa podezříval, Brumbál, kterého na jeho rozkaz zabili, Brumbál, jehož hůlka teď patřila jemu, který k němu ale navzdory potupné smrti vztahoval ruce prostřednictvím toho kluka, toho kluka…

Kdyby ale ten kluk některý z jeho viteálů zničil, on, lord Voldemort by o tom přece musel vědět, byl by to přece cítil! On, největší kouzelník všech dob, nejmocnější černokněžník, přemožitel Brumbála a nesčetných dalších bezvýznamných a bezejmenných ubožáků! Jak by lord Voldemort mohl nevědět o tom, že jeho samotného, nejdůležitější a nejvzácnější osobu na celém světě, někdo napadl a zmrzačil?

Pravda, když byl zničen ten deník, necítil vůbec nic, domníval se ale, že tomu tak bylo, protože neměl tělo, které by mohlo něco cítit, protože byl méně než duch… ne, ostatní viteály jsou nepochybně v bezpečí… ty zbývající jsou určitě nedotčené…

Musí se o tom ale přesvědčit, musí to vědět jistě… Přecházel po místnosti, a když míjel skřetovu mrtvolu, odkopl ji stranou. Obrázky v jeho kypícím mozku splývaly a rozmazávaly se: jezero, chatrč, Bradavice…

Pomalu se začal uklidňovat a jeho vztek chladl. Jak by ten kluk mohl vědět o prstenu, který schoval v Gauntově chatrči? Nikdo přece nikdy nezjistil, že je s Gauntovými spřízněn, podařilo se mu jejich příbuzenský vztah utajit, nikdo netušil, že za těmi vraždami stál on. Prsten tam je nepochybně v bezpečí.

A jak by se ten kluk nebo kdokoli jiný mohl dozvědět o jeskyni a proniknout jejími ochranami? Představa, že by někdo ukradl jeho medailonek, je směšná…

A pokud jde o školu, jedině on sám přece ví, kam v Bradavicích viteál uložil, protože jedině on pronikl do nejhlubších tajemství tamějšího hradu…

A ještě pořád je tu Nagini, kterého teď musí držet blízko sebe, nemůže už ho pověřovat samostatnými úkoly, musí ho naopak chránit…

Aby si ale byl jistý, stoprocentně jistý, bude se muset ke všem svým skrýším vrátit, bude muset zdvojnásobit ochranná kouzla střežící jeho viteály… A to je věc, které se stejně jako pátrání po bezové hůlce bude muset zhostit on sám osobně…

Kterou skrýš by měl navštívit jako první, které hrozí největší nebezpečí? Tělem mu projel záchvěv staré, dobře známé nejistoty. Brumbál znal jeho druhé křestní jméno… není tedy vyloučeno, že si je dal do souvislosti s Gauntovými… Jejich opuštěný dům byl možná nejméně bezpečnou skrýší, tam by se měl jít podívat nejdřív…

Jezero nikdo nepochybně objevit nemohl… přestože existovala jistá nepatrná možnost, že se Brumbál o některých z jeho dávných prohřešků dozvěděl prostřednictvím sirotčince.

A Bradavice… Byl si však naprosto jistý, že tam je jeho viteál v bezpečí, protože bylo zcela nemožné, aby se Potter nepozorovaně objevil v Prasinkách, o škole samotné už vůbec nemluvě. Přesto by asi bylo rozumné upozornit Snapea, že by se ten kluk mohl pokusit do hradu nějak proniknout. Prozrazovat Snapeovi důvod jeho návratu by samozřejmě bylo pošetilé. Dopustil se vážné chyby, když důvěřoval Belatrix a Malfoyovi. Není snad jejich pitomost a neopatrnost jasným důkazem toho, jak nerozumné je komukoli za jakýchkoli okolností věřit?

Tak dobrá, nejprve tedy navštíví Gauntovu chatrč a Naginiho vezme s sebou, propříště už nedovolí, aby ho něco od hada odloučilo… Rázně vyšel z místnosti a prošel halou do temné zahrady se zpívající fontánou. Zavolal hadím jazykem na Naginiho, který se k němu připlazil jako dlouhý stín…

Harry se silou vůle přinutil k návratu do vlastní přítomnosti a otevřel oči dokořán. Ležel ve světle zapadajícího slunce na břehu jezera, Ron s Hermionou se nad ním skláněli a zkoumavě si ho prohlíželi. Podle jejich ustaraného výrazu i podle toho, jak mu jizva pulzovala bolestí, mu bylo jasné, že si jeho krátkého výletu do Voldemortovy mysli povšimli. Namáhavě se postavil, roztřásl se, poněkud překvapeně si uvědomil, že je stále promočený až na kůži, spatřil pohárek, který před ním nevinně ležel v trávě, a jezero, do jehož tmavomodré barvy se v zapadajícím slunci mísily zlaté skvrny.

„Už to ví.“ Po Voldemortově pištivém ječení mu vlastní hlas připadal nezvykle hluboký. „Ví to, rozhodl se zkontrolovat, jak jsou na tom ostatní, a ten poslední, který hledáme,“ to už stál na nohou, „je v Bradavicích. Já to věděl. Věděl jsem to.“

„Cože?“

Ron na něj užasle zíral, Hermiona se tvářila ještě ustaraněji.

„Cos ale viděl? Jak to můžeš vědět?“

„Viděl jsem ho, když mu pověděli o tom pohárku, byl – byl jsem v jeho hlavě, je…“ Harry si vzpomněl na všechny ty mrtvé, „je rozzuřený k nepříčetnosti, ale taky má strach. Nechápe, jak jsme se o něm mohli dozvědět, a teď se chce přesvědčit, že jsou ostatní viteály v bezpečí. Začíná prstenem a ten v Bradavicích považuje za nejbezpečněji ukrytý, protože tam má Snapea a protože bude hrozně těžké dostat se tam nepozorovaně. Myslím, že si ho nechá až na konec, i tak by tam ale mohl být už za pár hodin…“

„Viděls, kde přesně ten bradavický je?“ zeptal se Ron, který už se také honem zvedal z trávy.

„Neviděl, soustředil se na to, že musí varovat Snapea, nemyslel na to, kde přesně je schovaný…“

„Počkat, počkat!“ vyhrkla Hermiona, když Ron popadl viteál a Harry znovu vytáhl neviditelný plášť. „Nemůžeme se jen tak splašit, nemáme žádný plán, musíme…“

„Musíme okamžitě vyrazit,“ přerušil ji rozhodným tónem Harry. Doufal, že bude mít čas se vyspat, těšil se, až si zaleze do nového stanu, to teď ale nebylo možné. „Umíš si představit, co asi udělá, až zjistí, že prsten i medailonek jsou pryč? Co když si usmyslí, že ten bradavický viteál není dostatečně v bezpečí, a přemístí ho někam jinam?“

„Jak se ale dostaneme dovnitř?“

„Půjdeme do Prasinek,“ rozhodl Harry, „a pokusíme se něco vymyslet, až se podíváme, jak vypadají ochranná opatření kolem školy. Vlez si pod plášť, Hermiono. Tentokrát se musíme držet pohromadě.“

„Všichni tři už se ale pořádně ne…“

„Bude tma, nohou si nikdo nevšimne.“

Přes černou vodu se k nim doneslo zapleskání obrovských křídel – drak se už do sytosti napil a vznesl se do vzduchu. Přerušili přípravy k odchodu a sledovali, jak stoupá výš a výš, teď už jako černá skvrna na pozadí rychle tmavnoucí oblohy, dokud jim nezmizel za nedalekou horou. Pak Hermiona postoupila o krok kupředu a postavila se mezi oba kamarády. Harry přes všechny přetáhl neviditelný plášť co nejníž k zemi, rázem se otočili na místě a ztratili se do dusivé temnoty.

kapitola dvacátá osmá

Zatoulané zrcátko

Harryho nohy se dotkly dlažby. Stál na důvěrně známé hlavní ulici v Prasinkách, viděl neosvětlené výlohy obchodů, siluetu černých hor za vesnicí, silnici, která se jen kousek před ním stáčela a mířila k Bradavicím, i rozzářená okna hostince U Tří košťat. Bolestně ho bodlo u srdce, když se mu až nesnesitelně přesně vybavilo, za jakých okolností se sem přemístil téměř před rokem a jak podpíral zoufale zesláblého Brumbála. To všechno mu teď prolétlo hlavou v jediné vteřině po přemístění – a pak, ještě než stačil pustit Ronovu a Hermioninu paži, se to stalo.

Do ticha kolem se zařízlo zaječení připomínající vzteklý řev, jímž Voldemort reagoval na zprávu o ukradeném pohárku. Harry cítil, jak se mu rozechvěl každičký nerv v těle, a hned věděl, že to vyvolala jeho přítomnost. Ještě než si stačil pod pláštěm vyměnit pohled s Ronem a Hermionou, rozlétly se dveře Tří košťat dokořán a na ulici vyběhl tucet Smrtijedů v dlouhých pláštích s kápěmi; v rukou všichni pohotově třímali připravené hůlky.

Ron už také zvedal hůlku, ale Harry ho popadl za zápěstí. Nepřátel bylo příliš mnoho, aby je stačili všechny omráčit, a kdyby se o to pokusili, prozradili by jim, kde jsou. Jeden ze Smrtijedů mávl hůlkou a jekot ustal, jen jeho ozvěna se k nim nesla od vzdálených hor.

„Accio plášť!“ zařval kterýsi Smrtijed.

Harry pevně chytil cípy neviditelného pláště, ten se ale ani nehnul, přivolávací kouzlo na něj zjevně neplatilo.

„Tak dneska se neschováváš pod tím svým zázrakem, Pottere?“ křikl Smrtijed, který kouzlo zkoušel, a zavelel svým kumpánům: „Pročesejte to kolem. Někde tu je.“

Šest Smrtijedů se rozběhlo přímo k nim. Harry, Ron a Hermiona co nejrychleji zacouvali do nejbližší postranní uličky a pronásledovatelé je minuli o pouhých pár centimetrů. Čekali ve tmě, naslouchali dusotu nohou pobíhajících tam a zase zpátky, a dívali se, jak ulici křižují paprsky světla z hůlek smrtijedské pátrací čety.

„Raději bychom měli zmizet,“ zašeptala Hermiona. „Přemístit se někam jinam!“

„Taky si myslím,“ přidal se Ron, než se ale stačil vyjádřit i Harry, rozkřičel se jeden ze Smrtijedů.

„Víme, že jsi tady, Pottere, a utéct už nemůžeš! Najdeme si tě,“ hřímal.

„Byli na nás připravení,“ zašeptal Harry. „Nastražili tady to kouzlo, mělo jim oznámit, že jsme se objevili. Řekl bych, že taky nějak zařídili, abychom se už odtud nedostali, je to past…“

„Co takhle vyzkoušet mozkomory?“ křikl další Smrtijed. „Když je vypustíme a dáme jim volnou ruku, najdou je, než se nadějeme.“

„Pán zla si přeje, aby Potter zemřel jeho rukou…“

„Mozkomorové ho přece nezabijou! Pán zla chce Potterův život, ne jeho duši. A bude snazší ho zabít, když napřed dostane polibek mozkomora!“

Ze všech stran se ozýval bouřlivý souhlas. Harryho popadla hrůza: aby zahnali mozkomory, budou muset přivolat na pomoc Patrony, a tím se okamžitě prozradí.

„Budeme se muset pokusit přemístit, Harry,“ přesvědčovala ho šeptem Hermiona.

Její slova ještě ani nedozněla a Harry cítil, jak se ulicí začíná šířit nepřirozený chlad, který z okolí vysál veškeré světlo, takže zhasly i hvězdy na obloze. V černočerné tmě ho Hermiona popadla za paži a společně se na místě otočili.

Vzduch, do něhož se potřebovali vnořit, jako by se proměnil v kámen. Nebyli s to se přemístit – Smrtijedi na ně nastražili svá kouzla důkladně. Zima se do Harryho dávala stále silněji. Couvali s Ronem a s Hermionou dál do postranní uličky, rukama se přidržovali domovní zdi a snažili se nezpůsobit žádný hluk. A pak se zpoza rohu vynořili mozkomorové, vzduchem přímo k nim jich nehlučně plulo nejméně deset. Viděli je, protože v černých pláštích, z nichž trčely strupaté zahnívající ruce, byli ještě tmav ší než okolní tma. Že by dokázali vycítit nablízku strach? Harry si byl jistý, že tomu tak je – zdálo se mu, že ještě zrychlili, slyšel jejich chrčivý a sípavý dech, který tak nenáviděl, vychutnávali si atmosféru zoufalství, už byli skoro u nich…

Zvedl hůlku. Bez ohledu na možné následky se nechtěl a nemohl smířit s představou mozkomorova polibku. Myslel především na Rona a Hermionu, když šeptem vyslovil zaklínadlo: „Expecto patronum!“

Z hůlky vyskočil stříbrný jelen a rozběhl se do útoku. Mozkomorové se rozprchli a odněkud, kam Harry neviděl, zazněl vítězoslavný výkřik.

„To je on! Támhle je, támhle, viděl jsem jeho Patrona, byl to jelen!“

Jak mozkomorové prchali, na obloze se znovu objevovaly hvězdy a dusot běžících Smrtijedů byl čím dál hlasitější. Než se ale Harry, jehož se zmocňoval panický strach, stačil rozhodnout, co udělá, zaslechl skřípot povolované závory, na levé straně úzké uličky se otevřely dveře a z nich zazněl drsný hlas.

„Dovnitř, Pottere, honem!“

Harry bez váhání poslechl a všichni tři se nahrnuli do otevřených dveří.

„Běžte nahoru, plášť nechte na sobě a buďte zticha!“ vyzval je jakýsi vysoký muž, protáhl se kolem nich ven na ulici a práskl za sebou dveřmi.

Harry až do té chvíle vůbec netušil, kde jsou, teď před sebou ale ve skomírajícím světle jediné svíčky spatřil špinavou, pilinami posypanou podlahu hostince U Prasečí hlavy. Doběhli k výčepu a dalšími dveřmi za ním prošli k rozvrzanému dřevěnému schodišti, po němž co nejrychleji vyběhli nahoru. Schody ústily do obývacího pokoje s prošlapaným kobercem a malým krbem, nad nímž visel velký portrét. Z olejomalby shlížela do místnosti plavovlasá dívka s roztomilým, ale jaksi bezduchým výrazem.

Zdola z ulice k nim dolehly hlasité výkřiky. Stále ještě schovaní pod neviditelným pláštěm se přikradli ke špinavému oknu a podívali se dolů. Jejich zachránce, v němž nyní Harry poznal výčepního od Prasečí hlavy, byl jediný, kdo neměl na hlavě kápi.

„A co má bejt?“ hulákal do obličeje jednomu ze zakuklenců. „Co se vám nelíbí? Když pošlete do mý ulice mozkomory, poštvu na ně svýho Patrona! Nebudu je tady trpět, to už jsem vám přece říkal! Ať táhnou!“

„To nebyl váš Patron,“ namítl jakýsi Smrtijed. „Byl to jelen, přivolal ho Potter!“

„Jelen!“ zaryčel výčepní a vytáhl hůlku. „Jelen! Kreténe – Expecto patronum!“

Z hůlky vyrazilo nějaké obrovské rohaté zvíře, se skloněnou hlavou se rozběhlo k hlavní ulici a zmizelo jim z dohledu.

„To není ten Patron, kterého jsem viděl…“ zaprotestoval Smrtijed, už ale ne tak jistě.

„Byl porušen zákaz vycházení, slyšel jste přece ten poplach,“ vyjel na výčepního jeden z jeho kumpánů. „Někdo porušil nařízení a byl na ulici…“

„Když chci vyvenčit kocoura, tak ho vyvenčím, a ten váš zákaz vycházení mě vůbec nezajímá!“

„Tak vy jste spustil to ječivé kouzlo?“

„No a co? Odvlečete mě do Azkabanu? Zabijete mě za to, že jsem vystrčil nos z domu? Klidně to udělejte, jestli chcete. Doufám ale, že ve svém vlastním zájmu jste nezmáčkli to znamení zla, co máte na ruce, a nezavolali jste ho. Asi by se mu moc nelíbilo, kdybyste ho přivolali jen kvůli mně a mýmu starýmu kocourovi, co?“

„O nás si starosti nedělejte,“ okřikl ho jeden ze Smrtijedů. „To vy máte malér, když porušujete zákaz vycházení.“

„A kdepak asi budete, holoto jedna, kšeftovat s lektvarama a s jedama, až bude moje hospoda zavřená? Kdepak si budete přivydělávat?“

„Chcete nám vyhrožovat…?“

„Nikomu nic nepovím, a proto ke mně chodíte, nebo snad ne?“

„Stejně si myslím, že ten Patron byl jelen!“ trval na svém první Smrtijed.

„Jakej jelen?“ vybuchl výčepní. „Je to kozel, kreténe!“

„No dobrá, dobrá, spletli jsme se,“ uklidňoval ho druhý Smrtijed. „Jestli ale ještě jednou porušíte zákaz vycházení, už k vám tak shovívaví nebudeme!“

Smrtijedi zamířili zpátky k hlavní ulici. Hermiona zasténala úlevou, vyklouzla zpod neviditelného pláště a posadila se na rozviklanou židli. Harry nejprve zatáhl záclony přes celé okno a pak shodil plášť ze sebe a z Rona. Z přízemí slyšeli, jak výčepní znovu zastrkuje závoru na dveřích a stoupá po schodech nahoru.

Harry si v tom okamžiku všiml něčeho na krbové římse: hned vedle portrétu plavovlasého děvčete stálo malé hranaté zrcátko.

Výčepní vešel do pokoje.

„Blázni zpovykaní!“ zaklel a jednoho po druhém si přísně měřil. „Co vás to napadlo, chodit zrovna sem?“

„Děkujeme vám,“ tvářil se omluvně Harry, „ani nevíme, jak bychom se vám odvděčili. Zachránil jste nám všem život.“

Výčepní jen něco zabručel. Harry přistoupil těsně k němu, pohlédl mu do obličeje a snažil se odmyslet si dlouhé, silné a husté šedivé vlasy i vousy. Za špinavými skly brýlí měly jeho oči zářivě modrou barvu.

„To bylo vaše oko, které jsem viděl v zrcátku.“

V pokoji se rozhostilo naprosté ticho. Harry a výčepní si hleděli do očí.

„Poslal jste za námi Dobbyho.“

Výčepní přikývl a pohledem hledal skřítka.

„Myslel jsem, že bude s vámi. Kde jste ho nechali?“

„Je mrtvý,“ hlesl Harry. „Belatrix Lestrangeová ho zabila.“

Výčepní ani nehnul brvou. „To je mi líto,“ prohlásil po chvíli mlčení. „Byl to fajn skřítek.“

Odvrátil se, mávnutím hůlky rozžehl několik lamp a vyhýbal se jejich pohledům.

„Vy jste Aberforth,“ hádal Harry za jeho zády.

Výčepní to nepotvrdil ani nepopřel, jen se sehnul ke krbu, aby zapálil oheň.

„Kde jste k němu přišel?“ zeptal se Harry a přešel k Siriusovu zrcátku, dvojčeti toho, které on sám téměř před dvěma lety rozbil.

„Asi tak před rokem jsem ho koupil od Dunga,“ odpověděl Aberforth. „Albus mi vysvětlil, k čemu slouží. Snažil jsem se trochu na vás dohlížet.“

Ron zalapal po dechu.

„Ta stříbrná laň!“ vyjekl vzrušeně. „Tu jste taky poslal vy?“

„O čem to mluvíš?“ podivil se Aberforth.

„Někdo nám poslal Patrona, byla to laň!“

„Jen tak dál a možná to dotáhneš až na Smrtijeda, synku. Copak jsem vám zrovna neukázal, že můj Patron je kozel?“

„No jo,“ připustil Ron. „Jasně… to je tím, že mám hlad,“ dodal omluvně a vtom mu hlasitě zakručelo v břiše.

„Dám vám něco k snědku,“ zabručel Aberforth a vyšel z pokoje. Za okamžik se znovu objevil s velkým bochníkem chleba, kusem sýra a cínovou konvicí medoviny a položil všechno na stolek před krbem. Vrhli se na jídlo a pití jako hladoví vlci, takže na chvíli zavládlo ticho rušené jen praskáním ohně, cinkáním pohárů a hlasitým přežvykováním.

„No prima,“ ozval se Aberforth, když se všichni dosyta najedli a Harry s Ronem v křeslech vypadali, že snad každou chvíli usnou. „A teď musíme vykoumat, jak s váma co nejlíp odtud. V noci ne, slyšeli jste sami ten kravál, co začne, když někdo za tmy vyjde na ulici. Ozve se ječivý kouzlo, a hned po vás půjdou jako kůrolezové po vajíčkách běhnic. Mně se ale sotva znova podaří vydávat jelena za kozla. Počkáte teda, až se rozední – to už zákaz vycházení neplatí, můžete se zase schovat pod plášť a vyrazit odtud pěšky. Vezmete to z Prasinek do hor a odtamtud už se můžete přemístit. Taky se můžete stavit za Hagridem. Schovává se tam nahoře v jeskyni i s Drápem vod tý doby, co ho chtěli zatknout.“

„Nikam nepůjdeme,“ zavrtěl hlavou Harry. „Musíme se dostat do Bradavic.“

„Nebuď hlupák, chlapče,“ štěkl Aberforth.

„Musíme,“ vedl svou Harry.

„Musíte jen jedno,“ naklonil se k němu Aberforth. „Musíte co nejdál odtud.“

„Vy nevíte, o co jde. Nemáme moc času. Musíte nás nějak dostat do hradu. Brumbál – chci říct váš bratr – po nás chtěl…“

Špinavá skla Aberforthových brýlí se na okamžik zbarvila v odlesku ohně jasnou a neprůhlednou bělobou, která Harrymu připomněla slepé oči obrovského pavouka Aragoga.

„Můj bratr Albus chtěl spoustu věcí,“ prohlásil Aberforth, „a lidi při plnění těch jeho grandiózních plánů dost často přicházeli k úrazu. Držte se vod tý školy dál, Pottere, a jestli můžete, zmizte někam do zahraničí. Zapomeňte na mýho bratra i na jeho chytrácký plány. Odešel už tam, kde mu nic z toho, co se tu děje, nemůže ublížit, a vy mu nic nedlužíte.“

„Nevíte, o co jde,“ opakoval Harry.

„Tak nevím, jo?“ protáhl tiše Aberforth. „Myslíš, že jsem neznal vlastního bratra? Myslíš, žes Albuse znal líp než já?“

„Tak jsem to nemyslel,“ bránil se Harry. Mozek ho z vyčerpanosti a po nedávném zahlcení jídlem a pitím poslouchal jen pomalu a neochotně. „On totiž… pověřil mě jistým úkolem.“

„Vážně?“ ušklíbl se Aberforth. „Doufám, že něčím pěkným? Příjemným? Snadným? Něčím, co takovej nedoštudovanej kouzelník jako ty dokáže a nebude se při tom muset nijak zvlášť přepínat?“

Ron se poněkud trpce zachechtal. Hermiona se tvářila jako u mučení.

„No… není to nic snadného,“ připustil Harry. „Musím ale…“

„Musíš? Proč musíš? Je už mrtvej, ne?“ skočil mu Aberforth hrubě do řeči. „Nech to plavat, chlapče, nebo dopadneš jako von! Zachraň se!“

„Nemůžu.“

„Proč ne?“

„No…“ Harry nenacházel argumenty, nedokázal to vysvětlit, a tak raději přešel do útoku. „Vy přece taky bojujete, jste ve Fénixově řádu…“

„Byl jsem,“ opravil ho Aberforth. „S Fénixovým řádem je konec. Vy-víte-kdo zvítězil a každej, kdo tvrdí něco jinýho, si lže do kapsy. A ty tady nikdy nebudeš v bezpečí, Pottere, příliš mu na tobě záleží. Takže koukej zmizet za hranice, někam se schovej a zachraň se. A tyhle dva radši vezmi s sebou,“ ukázal prstem na Rona a Hermionu. „Až do nejdelší smrti budou v nebezpečí, když teď všichni vědí, že ti pomáhaj.“

„Nemůžu zmizet,“ trval na svém Harry. „Mám úkol…“

„Tak ho dej někomu jinýmu!“

„To nejde. Musím to udělat já, Brumbál mi to jasně vysvětlil…“

„Tak vysvětlil, říkáš? A pověděl ti úplně všechno, byl k tobě na sto procent upřímnej?“

Harry z celého srdce toužil říct Ano, tomu jednoduchému slůvku se ale nějak nechtělo z úst. Aberforth jako by mu četl myšlenky.

„Já bratra znal, Pottere. Zapírat a lhát se naučil v matčině klíně. Tajnosti a lži, v tom jsme oba vyrůstali, a Albus… tomu to šlo samo.“

Starcovy oči se zatoulaly k portrétu dívky nad krbovou římsou. Harry se teprve teď důkladně rozhlédl a uvědomil si, že je to jediný obraz v celé místnosti. Nebyla tu žádná fotografie Albuse Brumbála ani nikoho jiného.

„Pane Brumbále,“ ozvala se trochu bázlivě Hermiona, „to je vaše sestra? Ariana?“

„Ano,“ ucedil stroze Aberforth. „Taky jste četla Ritu Holoubkovou, co, slečinko?“

I v rudé záři ohně z krbu bylo znát, že se Hermiona začervenala.

„Pověděl nám o ní Elfias Dóže,“ snažil se jí přispěchat na pomoc Harry.

„Ten starej pitomec,“ zahuhlal Aberforth a zavdal si další doušek medoviny. „Považoval bratříčka za absolutního světce, trouba jeden. Jenže zdaleka nebyl sám, a jak tak koukám, vy tři jste na tom stejně.“

Harry na to nic neřekl. Nechtělo se mu rozebírat všechny pochyby a nejistoty, které ho ve spojitosti s Brumbálem už celé měsíce trápily. Dospěl k jednoznačnému rozhodnutí, když kopal Dobbymu hrob. Umínil si, že půjde dál po té křivolaké a nebezpečné cestě, kterou mu Albus Brumbál vytyčil, smíří se s tím, že mu ředitel neřekl všechno, co chtěl vědět, a bude mu prostě věřit. Nestál o žádné další pochybnosti a nechtěl slyšet nic, co by ho od jeho cíle mohlo odvrátit. Pohlédl Aberforthovi do zářivě modrých očí, které se tak neuvěřitelně podobaly očím jeho bratra a působily dojmem, že i ony si ho zkoumavě prohlížejí, jako pod rentgenem. Harry měl pocit, že mu Aberforth čte myšlenky, a vůbec se mu to nezamlouvalo.

„Profesor Brumbál měl Harryho moc rád,“ ozvala se tichým hláskem Hermiona.

„Vážně?“ otočil se k ní Aberforth. „Je doopravdy zvláštní, že tolik lidí, který měl bratr tak rád, skončilo mnohem hůř, než kdyby je nechal na pokoji.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se zaraženě Hermiona.

„To je jedno,“ mávl rukou.

„Ale to je hrozně vážné obvinění!“ zaprotestovala Hermiona. „Chtěl jste – měl jste na mysli svoji sestru?“

Aberforth po ní střelil zamračeným pohledem. Pohyboval rty, jako by přežvykoval slova, která nechce vypustit z úst. Pak se náhle rozhovořil.

„Když bylo sestře šest let, přepadli ji tři mudlovský kluci a ošklivě jí ublížili. Špehovali ji živým plotem v zahradě za domem a viděli ji kouzlit. Byla malá holka, neměla to ještě v malíčku, to v takovým věku nemá žádná čarodějka a žádnej kouzelník. To, co viděli, je nejspíš vystrašilo. Prolezli plotem na zahradu, a když jim neuměla vysvětlit, jak to dělá, chtěli jí dát na pamětnou a trochu to přehnali.“

Hermioniny oči byly ve světle ohně obrovské a vykulené, Ron vypadal, jako by se mu udělalo zle. Aberforth vstal. Byl stejně vysoký jako Albus a z jeho hněvu i z hluboce prožívané bolesti šel strach.

„Tím, co jí provedli, jí tak uškodili, že se z toho nikdy nevzpamatovala. Nechtěla už dělat kouzla, ale neuměla se od nich odpoutat, dusila je v sobě, až ji to dohánělo k šílenství, a občas, když svoje čarodějný schopnosti nedokázala potlačit, z ní samy vytryskly. V takovejch chvílích se z ní stával někdo jinej a byla nebezpečná, většinou ale byla hodná, ustrašená a úplně neškodná.

Otec se za těma parchantama, co jí to provedli, vypravil,“ pokračoval Aberforth, „a potrestal je. Zavřeli ho za to do Azkabanu. Nikdy neprozradil, proč to udělal, protože kdyby na ministerstvu zjistili, jak na tom Ariana je, byli by ji nadosmrti zavřeli ke Svatýmu Mungovi. Byli by ji považovali za případ vážnýho ohrožení Zákona o utajení kouzel, protože byla vyšinutá a ve chvílích, kdy se neovládala, z ní kouzla přímo vybuchovala.

Museli jsme ji držet v klidu a v bezpečí. Přestěhovali jsme se, rozhlásili jsme, že je nemocná, matka se o ni starala a snažila se, aby se cítila šťastně a neztrácela nervy. Já byl jejím oblíbencem.“ Při těch slovech jako by pod Aberforthovými vráskami a zcuchanými vousy vykoukl umouněný malý školák. „Ne Albus, ten se, i když byl doma, věčně zavíral u sebe v pokoji, četl, počítal ceny, který dostal, a korespondoval si prý s nejslavnějšími kouzelnickými osobnostmi tehdejší doby,“ ušklíbl se Aberforth.

„Kdepak, ten si na ni čas nenašel. Nejradši měla mě. Dokázal jsem ji přimět, aby se najedla, když se to nepodařilo matce, uměl jsem ji uklidnit, když ji popad některý z těch jejích záchvatů, a když byla v klidu, pomáhala mi krmit kozy.

A pak, to jí bylo čtrnáct… a já zrovna nebyl doma,“ povzdechl si Aberforth. „Kdybych u toho tenkrát byl, určitě bych ji uklidnil. Popad ji záchvat zuřivosti, matka už nebyla taková mladice jako dřív, a… byla to nehoda. Ariana se prostě neovládla a matku to stálo život.“

V Harrym se děsivě mísil soucit s odporem. Už si nepřál nic slyšet, Aberforth ale mluvil dál, a tak ho mimoděk napadlo, jak dlouho už asi o tom neštěstí nemluvil, pokud o něm vůbec kdy s někým mluvil.

„Albus kvůli tomu přišel o svoji cestu kolem světa s tím svým kamarádíčkem. Přijeli spolu na matčin pohřeb, ale Dóže pak vyrazil do světa sám a Albus zůstal doma a hrál si na hlavu rodiny. Pche!“

Odplivl si do krbu.

„Byl bych se o ni postaral, říkal jsem mu to, na škole mi nikdy moc nezáleželo, takže jsem klidně moh zůstat doma a starat se vo ni. Jenomže Albus rozhodl, že musím školu dodělat a matku že nahradí on. Pořádnej krok zpátky pro pana Geniálního. Za péči o napůl šílenou sestru, která obden vyhrožovala, že vyhodí celej dům do povětří, se žádný ceny neudělujou. Několik tejdnů si ale vedl vcelku dobře… Dokud se neobjevil ten ničema.“

Při těchto slovech se Aberforthovi v obličeji objevil jednoznačně nebezpečný výraz.

„Grindelwald. Konečně měl bratříček někoho, s kým moh mluvit jako rovnej s rovným, někoho stejně inteligentního a nadanýho, jako byl on sám. A péče o Arianu samozřejmě musela jít stranou, když spřádali všechny ty svoje plány na novej kouzelnickej řád, hledali relikvie a bůhvíco ještě je tak hrozně zajímalo. Velkolepý plány ku prospěchu celýho kouzelnickýho světa, a jestli při tom zanedbávali jednu mladou dívenku, co na tom? Albus přece pracoval pro větší dobro!

Jenže po několika dalších tejdnech už jsem toho měl dost já. Měl jsem toho po krk. Za pár dnů jsem se zase měl vrátit do Bradavic, takže jsem si to s nima s oběma vyříkal, pěkně z očí do očí, jako teď mluvím s váma.“ Aberforth pohlédl ze své výše na Harryho, který si ho v tom okamžiku vcelku snadno dokázal představit jako rozzlobeného hubeného kluka, co křičí na staršího bratra. „Měl by ses na to hodně rychle vykašlat, řek jsem mu. Nemůžeš ji nikam odvést, v tomhle stavu nikam nesmí, nemůžeš ji vzít s sebou, ať už se chystáš kamkoli, kde chceš vykládat ty svoje chytrý řečičky a shánět přívržence. To se mu moc nezamlouvalo,“ vzpomínal Aberforth a oči mu opět na okamžik skryl odraz plamenů ve sklech brýlí, takže se zdály být bílé a slepé. „A Grindelwaldovi se to nelíbilo vůbec. Rozčílil se a vyjel na mě, že jsem jen hloupej mladej kluk, co chce jemu i svýmu geniálnímu bratrovi bránit ve štěstí… copak prý nechápu, že se moje ubohá sestra nebude muset skrejvat, až oni dva změněj svět, vyvedou kouzelníky z utajení a vysvětlej mudlům, kde je jejich místo?

Strhla se hádka… já vytáh hůlku, Grindelwald ji vytáh taky a pak tenhle nejlepší bratrův kamarád proti mně vyslal kletbu Cruciatus. Albus se ho pokusil zastavit – to už jsme metali kletby všichni tři a ty záblesky světla a hromový rány Arianu rozrušily, neovládla se…“

Z Aberforthova obličeje se vytrácela všechna barva, jako by utržil smrtelné zranění.

„…já myslím, že nám chtěla pomoct, jenže sama pořádně nevěděla, co dělá, a nevím, kdo z nás to zavinil, moh to bejt kterejkoli z nás tří – najednou byla… mrtvá.“

Při posledním slovu se mu zlomil hlas; vyčerpaně klesl do nejbližšího křesla. Hermiona měla obličej smáčený slzami a Ron byl skoro stejně bledý jako Aberforth. Harry v sobě cítil jen strašlivý odpor, přál si, aby nic z toho neslyšel, aby to všechno dokázal vypudit z hlavy.

„To je mi… hrozně líto,“ šeptla Hermiona.

„Mrtvá,“ zachroptěl Aberforth, „navždycky mrtvá.“

Otřel si manžetou nos a odkašlal si.

„Grindelwald vzal samozřejmě do zaječích. Měl už nějaký hříchy u sebe doma a nestál vo to, aby k nim přibyla ještě Ariana. A Albus byl volnej, no ne? Osvobodil se od břemene svý sestry, moh se stát největším kouzelníkem na celým…“

„Nikdy se neosvobodil,“ zarazil ho Harry.

„Prosím?“ zeptal se nechápavě Aberforth.

„Nikdy,“ opakoval Harry. „Ten večer, kdy váš bratr zemřel, vypil jistý lektvar, který ho málem připravil o rozum. Sténal a kvílel a zapřísahal někoho, kdo tam vůbec nebyl: Jen jim prosím neubližuj… udělej to radši mně!“

Ron i Hermiona koukali na Harryho vyjeveně. Nikdy jim podrobně nevyprávěl, co se tehdy na ostrůvku uprostřed jezera stalo, protože to úplně zastínily události, k nimž došlo po jeho a Brumbálově návratu do Bradavic.

„Myslel si, že je zase s vámi a s Grindelwaldem, vím určitě, že je to tak,“ vzpomínal Harry na Brumbálovo sténání a žadonění. „Myslel si, že se dívá, jak Grindelwald vám a Arianě ubližuje… Byla to pro něj strašlivá muka, kdybyste ho tehdy viděl, nikdy byste neřekl, že se osvobodil.“

Chvíli se zdálo, že je Aberforth plně zaujat zkoumáním svých vrásčitých a žilnatých rukou. „Jak si můžeš bejt jistej, Pottere,“ ozval se po dlouhém mlčení, „že bratrovi víc než na tobě nezáleželo na větším dobru? Jak si můžeš bejt jistej, že nejsi právě tak postradatelnej jako moje sestřička?“

Harry měl pocit, že mu srdce proklál ledový rampouch.

„Tomu nevěřím!“ ozvala se Hermiona. „Brumbál měl Harryho rád.“

„Tak proč mu teda neporadil, aby se schoval?“ štěkl Aberforth. „Proč mu neřekl, aby se postaral sám o sebe, a neporadil mu, jak přežít?“

„Protože,“ vyhrkl Harry dřív, než stačila Hermiona odpovědět, „někdy člověk musí myslet na víc než na svoje vlastní bezpečí! Někdy prostě musí myslet na větší dobro! Vedeme přece válku!“

„Je ti sedmnáct, chlapče!“

„Jsem plnoletý a budu bojovat dál, i když vy už jste to vzdal!“

„Kdo říká, že jsem to vzdal?“

„S Fénixovým řádem je konec,“ opakoval Harry jeho slova. „Vy-víte-kdo zvítězil a každej, kdo tvrdí něco jinýho, si lže do kapsy.“

„Neříkám, že z toho mám radost, ale je to tak!“

„Ne, není!“ odsekl Harry. „Váš bratr věděl, jak Vy-víte-koho definitivně zničit, a postoupil to mně. A já v tom budu pokračovat, dokud se mi to nepodaří – anebo nezemřu. Nemyslete si, že nevím, jak to může skončit. Vím to už celé roky.“

Čekal, že se s ním Aberforth začne hádat nebo se mu bude posmívat, nestalo se ale jedno ani druhé. Jen si ho měřil zamračeným pohledem.

„Musíme se dostat do Bradavic,“ prohlásil znovu Harry. „Jestli nám v tom nemůžete pomoct, počkáme, až se rozední, necháme vás tu v klidu a pokoji a pokusíme se tam proniknout sami. Kdybyste nám ale mohl pomoct – no, teď právě by byla vhodná chvíle nám to říct.“

Aberforth seděl v křesle nehnutě a hleděl na Harryho očima, které se tak pozoruhodně podobaly bratrovým. Konečně si odkašlal, vstal, prošel kolem stolku a přistoupil k Arianině portrétu.

„Víš, co máš dělat,“ utrousil.

Usmála se, pak se otočila a odcházela, ne ale tak, jak lidé z portrétů obvykle odcházejí. Nezmizela za rámem obrazu, ale zdálo se, že kráčí dlouhým temným tunelem, který byl za ní namalovaný. Sledovali, jak se její útlá postava zmenšuje, až ji temnota zcela pohltila.

„Ale – co to…?“ hlesl Ron.

„Do Bradavic už vede jen jedna cesta,“ vysvětloval Aberforth. „Abyste věděli, všechny starý tajný chodby jsou na obou koncích hlídaný, u zdí školních pozemků jsou kolem dokola rozestavený mozkomorové a podle toho, co jsem slyšel ze svejch zdrojů, hlídkujou i ve škole pravidelný patroly. Ještě nikdy nebyly Bradavice tak přísně střežený. Jak chcete něčeho dosáhnout, až budete uvnitř, když je ředitelem Snape a zástupce mu dělají Carrowovi… No ale to je koneckonců vaše věc, že? Říkáte, že jste připravený zemřít.“

„Jak ale…?“ zamumlala Hermiona a zamračeně se dívala na Arianin portrét.

Na konci namalovaného tunelu se opět objevila drobná bílá tečka, Ariana se k nim vracela a byla každým okamžikem větší. Někdo ale tentokrát kráčel po jejím boku, někdo vyšší než ona, lehce kulhal, ale dychtivě kráčel kupředu. Vlasy měl delší, obličej mu křižovalo několik hlubokých šrámů a hábit měl roztřepený a potrhaný. Obě postavy se neustále zvětšovaly, až byly v rámu vidět jen jejich hlavy a ramena. Pak se celý obraz od zdi odklopil jako malá padací dvířka a objevil se vchod do skutečného tunelu. A z něj vylezl s přerostlými vlasy, zjizveným obličejem a potrhaným hábitem pravý a skutečný Neville Longbottom. Radostně seskočil z krbové římsy a zaburácel: „Já věděl, že přijdeš! Věděl jsem to, Harry!“

kapitola dvacátá devátá

Ztracený diadém

„Neville – co to – jak…?“

Neville ale spatřil Rona a Hermionu a s nadšeným jásotem se s nimi začal objímat. Čím déle si ho Harry prohlížel, tím mu připadal zbědovanější – na jednom oku měl obrovský žlutočervený monokl, tváře měl celé podrápané a jeho celkově zanedbaný zjev svědčil o tom, že nemá na růžích ustláno. Potlučený obličej mu přesto zářil štěstím, když pustil Hermionu a znovu opakoval: „Věděl jsem, že přijdete! Pořád jsem Seamusovi říkal, že je to jen otázka času!“

„Co se ti stalo, Neville?“

„Co jako? Myslíš tohle?“ odbyl Neville svá zranění zavrtěním hlavy. „To nic není. Seamus je na tom hůř, však uvidíte. Tak půjdeme? Mimochodem,“ otočil se k Aberforthovi, „ještě se tu nejspíš ukáže pár dalších lidí, Abe.“

„Pár dalších?“ opakoval po něm zlověstným tónem Aberforth. „Co těma pár dalšíma lidma myslíš, Longbottome? Je zákaz vycházení a celou vesnici hlídá ječivý kouzlo!“

„Já vím,“ přikývl Neville. „Proto se taky budou přemisťovat přímo do lokálu. Jen je pošlete chodbou za námi, až se objeví, ano? Mockrát děkuju.“

Neville podal ruku Hermioně, pomohl jí vylézt na krbovou římsu a vejít do tunelu. Ron vlezl za ní a Neville ho následoval. Harry se otočil k Aberforthovi.

„Nevím, jak vám mám poděkovat. Zachránil jste nám život, dokonce už dvakrát.“

„Tak si ho pořádně hlídejte,“ utrousil suše Aberforth. „Potřetí už by se mi to nemuselo povést.“

Harry vylezl na krbovou římsu a prošel otvorem za Arianiným portrétem. Z druhé strany byly hladké kamenné schody, vypadalo to, že se ta chodba používá už celá léta. Na stěnách visely mosazné lampy a podlaha z udusané hlíny byla hladká a pravidelná. Kráčeli po ní a po zdi je vlnivě následovaly jejich stíny.

„Jak dlouho už je tu tahle chodba?“ zeptal se Ron po několika krocích. „Na Pobertově plánku žádná taková není, že ne, Harry? Myslel jsem, že do školy a ven vede jen sedm chodeb.“

„Ty všechny před začátkem školního roku uzavřeli,“ odpověděl Neville. „Ani jednou z nich se teď nedá projít, nad každým vchodem jsou nastražené různé kletby a u východů čekají mozkomorové.“ Otočil se k nim, kráčel pozadu, šťastně se usmíval a vpíjel se do nich očima. „Na to teď ale nemyslete… Je pravda, co se povídá? Že jste se vloupali ke Gringottovým? Že jste utekli na drakovi? Je toho všude plno, všichni si o tom povídají. Terry Boot onehdy dostal od Carrowa nakládačku, protože to u večeře ve Velké síni vykřikoval nahlas!“

„Jo, je to pravda,“ potvrdil Harry.

Neville se škodolibě zachechtal.

„A co jste udělali s tím drakem?“

„Pustili jsme ho na svobodu,“ odpověděl Ron. „Hermiona si ho sice chtěla nechat…“

„Nepřeháněj, Rone…“

„Co jste ale celou tu dobu dělali? Většina lidí říká, že jste prostě na útěku, Harry, ale já myslím, že to není pravda. Myslím, že něco chystáte.“

„Máš pravdu,“ přisvědčil Harry, „ale pověz nám, jak to vypadá v Bradavicích, Neville, vůbec nic jsme o nich neslyšeli.“

„Je to tu… no, vlastně už to tu ani není jako v Bradavicích,“ postěžoval si Neville a úsměv se mu vytratil z tváří. „Slyšeli jste o Carrowových?“

„To jsou ti dva Smrtijedi, co tady učí?“

„Kdyby jen učili,“ povzdechl si Neville. „Mají na starosti všechny kázeňské problémy. Oba se náramně vyžívají v trestech.“

„Jako Umbridgeová?“

„Ach, ta byla v porovnání s nimi úplně neškodná. Ostatní učitelé mají nařízeno, aby nás v případě, že se dopustíme nějakého přestupku, nahlásili Carrowovým, většinou to ale nedělají, pokud to není nezbytně nutné. Je na nich vidět, že je všichni nenávidí stejně jako my.“

„Ten mizera Amycus učí to, čemu se dřív říkalo obrana proti černé magii, dneska se to ale jmenuje jen černá magie. Chce se po nás, abychom si na těch, co dostanou školní trest, procvičovali kletbu Cruciatus…“

„Cože?“

Chodba se zaplnila ozvěnou rozčileného trojhlasu Harryho, Rona a Hermiony.

„Jo,“ přikývl Neville. „Tak jsem přišel k tomuhle,“ ukázal na obzvlášť hluboký šrám na tváři. „Odmítl jsem to udělat. Někteří si to ale nesmírně užívají, Crabbe a Goyle to přímo milujou. Počítám, že je to poprvé, co v něčem doopravdy vynikají.

Alekta, Amycusova sestra, přednáší studium mudlů, to je teď povinný předmět pro všechny. Všichni musíme poslouchat, jak nám vysvětluje, že mudlové jsou jako zvěř, pitomí a špinaví, že zahnali kouzelníky do skrýší, protože se na nich dopouštěli nejrůznějšího násilí, a že je třeba obnovit přirozený řád věcí. Tohleto mi udělala,“ ukázal na další jizvu na obličeji, „když jsem se jí zeptal, kolik mudlovské krve v sobě mají ona a její bratr.“

„Sakra, Neville,“ zahučel Ron, „měl bys vědět, že občas se takovéhle vtípky nevyplácejí.“

„Vy jste ji neslyšeli,“ zavrtěl hlavou Neville. „Taky byste to nedokázali poslouchat. Důležité je, že když se jim někdo postaví, trochu to pomáhá, dává to všem alespoň nějakou naději. Toho jsem si všiml, když jsi to dělával ty, Harry.“

„Udělali si z tebe ale jehelníček,“ poznamenal Ron a trochu sebou škubl, když procházeli pod lucernou a Nevillova zranění ještě jasněji vystoupila z šera.

Neville pokrčil rameny.

„Na tom nesejde. Nechtějí prolévat příliš mnoho čisté kouzelnické krve, takže nás chvíli mučí, když jsme až moc drzí, ale nikoho zatím nezabili.“

Harry nevěděl, co je vlastně horší, jestli to, co jim Neville říká, anebo klidný a věcný tón, kterým mluví.

„Skutečné nebezpečí hrozí jedině těm, co mají venku přátele a příbuzné, kteří dělají nějaké problémy. Ty si pak berou jako rukojmí. Starý Xeno Láskorád si v Jinotaji dovolil být až trochu moc otevřený, takže Lenku unesli z vlaku, když jela na vánoční prázdniny.“

„Lenka je v pořádku, Neville, viděli jsme ji…“

„Jo, já vím, podařilo se jí poslat mi zprávu.“

Vytáhl z kapsy zlatou minci a Harry v ní poznal jeden z falešných galeonů, které používali k předávání zpráv členové Brumbálovy armády.

„Tyhle hračičky se nám skvěle osvědčují,“ pohlédl Neville s rozzářeným úsměvem na Hermionu. „Carrowovi nikdy nepřišli na to, jak se vlastně dorozumíváme, a úplně jim to lezlo na mozek. Měli jsme ve zvyku tajně se v noci vyplížit ven a psát po zdech nápisy, jako třeba Brumbálova armáda stále hledá nové členy. Snapea to hrozně štvalo.“

„Měli jste ve zvyku?“ zeptal se Harry, který si všiml vyjádření v minulosti.

„No, postupem času to bylo čím dál složitější,“ vysvětloval Neville. „O Vánocích jsme přišli o Lenku, po velikonočních prázdninách se zase nevrátila Ginny, a právě my tři jsme tomu tak nějak veleli. Carrowovi zřejmě věděli, že ve spoustě těch věcí mám prsty já, takže mě začali bez přestání hlídat. Potom chytili Michaela Cornera, když šel osvobodit jednoho prvňáka, kterého vsadili do řetězů. Dost ošklivě ho zmučili a všechny tím hodně vystrašili.“

„Ani se nedivím,“ zahučel Ron. Chodba se pomalu začala zvedat vzhůru.

„No jo, dost dobře jsem nemohl po nikom chtít, aby riskoval, že dopadne jako Michael, takže jsme podobných akcí raději nechali. Pořád jsme ale bojovali, potají jsme jim škodili, skončilo to teprve před několika týdny. To zjevně usoudili, že existuje jen jeden způsob, jak mě zastavit, a napadli moji babičku.“

„Cože?“ vyhrkli opět unisono Harry, Ron i Hermiona.

„Je to tak,“ přikývl Neville a trochu pracně popadal dech, protože chodba teď stoupala příkře nahoru, „a je vcelku jasné, jak uvažovali. Opravdu skvěle se jim osvědčilo, když unášeli děti a nutili tak jejich příbuzné, aby proti tomu nic nepodnikali, takže bylo jen otázkou času, kdy jim dojde, že by to mohlo fungovat i naopak. Jenže s babičkou,“ otočil se k nim a Harry s úžasem viděl, že se posměšně ušklíbá, „si ukousli trochu větší sousto, než dokázali spolknout. Byla pro ně jen malá stará čarodějka a bydlela úplně sama, takže si nejspíš mysleli, že na ni nemusejí posílat nikoho zvlášť silného. Tak či tak,“ zachechtal se, „Dawlish pořád ještě leží U svatého Munga a babička práskla do bot. Poslala mi dopis,“ poklepal si na náprsní kapsu hábitu, „a píše v něm, že je na mě hrdá, že jsem pravý syn svých rodičů a že v tom mám pokračovat.“

„Paráda,“ vydechl Ron.

„Jo,“ přikývl spokojeně Neville. „Jediný problém byl, že když si uvědomili, že na mě nemají žádnou páku, dospěli k závěru, že se koneckonců Bradavice můžou obejít i beze mě. Nevím, jestli měli v úmyslu mě zabít nebo poslat do Azkabanu, ale každopádně mi bylo jasné, že musím zmizet.“

„Ale,“ namítl Ron a zatvářil se naprosto nechápavě, „copak my – my nemáme namířeno do Bradavic?“

„Samozřejmě že máme,“ přikývl Neville. „Hned uvidíte. A jsme na místě.“

Zabočili za roh a před nimi se objevil konec chodby. Další krátké schodiště vedlo ke dveřím, které byly úplně stejné jako ty skryté za Arianiným portrétem. Neville do nich strčil, otevřel je a kamsi vstoupil. Harry mu byl v patách a slyšel, jak volá na někoho, kdo ještě nebyl vidět. „Podívejte, koho jsem přivedl! Neříkal jsem vám to?“

Když se Harry ocitl v místnosti za dveřmi chodby, ozvalo se několik zaječení a výkřiků.

„Harry!“

„To je Potter, to je Potter!“

„Rone!“

„Hermiono!“

Stačil se sotva zmateně rozhlédnout po pestrobarevných závěsech, lampách a po spoustě obličejů. V příštím okamžiku už jejich trojici pohltil shluk lidí, kteří je objímali, poplácávali po zádech, cuchali jim vlasy a třásli jim rukama. Bylo jich přes dvacet a vyváděli, jako by právě zvítězili ve famfrpálovém finále.

„Tak dost, už dost, uklidněte se!“ houkl Neville, a když všichni o pár kroků ustoupili, mohl se Harry konečně trochu rozkoukat.

Místnost, v níž se nacházeli, vůbec nepoznával. Byla obrovitá a připomínala vnitřek luxusně zařízeného domku v koruně stromu nebo možná gigantické lodní kajuty. Pestrobarevná závěsná lůžka visela všude ze stropu i z balkonu, který se táhl po obvodu tmavým dřevem obložených stěn bez jediného okna. Stěny byly pokryty zářivými gobelíny, na nichž Harry uviděl zlatého nebelvírského lva na purpurovém pozadí, černého mrzimorského jezevce na žlutém pozadí a bronzového havraspárského orla na modrém pozadí. Chyběly pouze stříbrné a zelené barvy Zmijozelu. U stěn stály přeplněné knihovny, opíralo se o ně několik košťat a v jednom koutě bylo velké dřevěné bezdrátové rádio.

„Kde to jsme?“

„V Komnatě nejvyšší potřeby přece!“ odpověděl Neville. „Tentokrát se překonává, co říkáte? Carrowovi mě pronásledovali a já věděl, že je to moje jediná šance, jak se před nimi ukrýt. Podařilo se mi najít dveře, skočím dovnitř – a najdu tohle! Tedy, když jsem do ní vpadl poprvé, nevypadala přesně takhle, byla mnohem menší, bylo tu jen jedno závěsné lůžko a na stěnách jenom znaky Nebelvíru. Jak ale postupně přicházejí další členové Brumbálovy armády, pořád se zvětšuje.“

„A nedostanou se sem Carrowovi?“ chtěl se ujistit Harry a pohlédl ke dveřím.

„Kdepak,“ ubezpečil ho Seamus Finnigan, kterého Harry poznal teprve podle hlasu: obličej měl opuchlý a samou modřinu. „Je to dokonalá skrýš, pokud alespoň jeden z nás zůstane uvnitř, nikdo se sem nedostane, protože se dveře neotevřou. To všechno zařídil Neville, ten si s komnatou doopravdy rozumí. Musíš si říct přesně o to, co potřebuješ, jako třeba: Nechci, aby se dovnitř dostali Carrowovi ani nikdo z jejich pomocníků! – a komnata to pro tebe udělá. Musíš si jen dát pozor, abys nezapomněl na nějakou drobnost. Neville je pašák!“

„Je to vlastně docela jednoduché,“ bránil se skromně Neville. „Strávil jsem tady asi půl druhého dne a začínal jsem mít doopravdy hlad. Řekl jsem nahlas, že bych potřeboval něco k jídlu, a v tu chvíli se otevřela chodba k Prasečí hlavě. Prošel jsem až tam a našel jsem tam Aberfortha. Ten nám od té doby posílá jídlo, protože to je z nějakého důvodu jediná věc, kterou ti komnata neumí zajistit.“

„No jasně, jídlo je jedna z pěti výjimek z Gampova zákona elementárního přeměňování,“ prohlásil k úžasu všech přítomných Ron.

„Takže už se tady skoro dva týdny schováváme,“ pokračoval Seamus, „a komnata pokaždé vyčaruje další závěsná lůžka, když je potřebujeme. Udělala pro nás dokonce parádní koupelnu, když se začaly objevovat holky…“

„…a pomyslely si, že by se docela rády umyly, že,“ dořekla za něj Levandule Brownová, které si Harry až do té chvíle nevšiml. Teď, když se pořádně rozhlédl kolem sebe, uviděl mnohé známé tváře. Byly tu obě sestry Patilovy, byli tu Terry Boot, Ernie Macmillan, Anthony Goldstein a Michael Corner.

„Povězte ale, co jste celou tu dobu dělali,“ vyzval je Ernie, „koluje tolik nejrůznějších pověstí a my se jen snažili sledovat všechno na Potterově hodince.“ Ukázal na rádio. „Že jste se nevloupali ke Gringottovým?“

„Vloupali!“ vyprskl Neville. „A to s tím drakem je taky pravda!“

Někteří to ocenili potleskem, jiní hlasitým zavýsknutím. Ron se uklonil.

„Co jste tam hledali?“ zeptal se dychtivě Seamus.

Než někdo stačil jeho otázku přebít tou svou, aniž byla zodpovězena, pocítil Harry v jizvě strašlivou, spalující bolest. Rázem se ke všem těm zvědavým a radostí rozzářeným tvářím otočil zády a Komnata nejvyšší potřeby zmizela. Stál v rozpadlé kamenné chatrči, prohnilá prkna podlahy u jeho nohou byla vytrhaná, vedle zející díry ležela prázdná rozbitá zlatá krabička a v hlavě mu pulzovala ozvěna Voldemortova vzteklého křiku.

Musel vynaložit neobyčejné úsilí, aby se vytrhl z Voldemortovy mysli a vrátil se do Komnaty nejvyšší potřeby. Stál tam teď trochu vrávoravě, po tvářích mu stékal pot a Ron ho podepíral.

„Co je ti, Harry?“ vyptával se Neville. „Nechceš si sednout? Jsi nejspíš unavený a…“

„Ne,“ odmítl Harry. Otočil se na Rona a Hermionu a snažil se jim očima naznačit, že Voldemort právě přišel na ztrátu dalšího ze svých viteálů. Čas se jim rychle krátil: kdyby se Voldemort rozhodl zamířit teď do Bradavic, promeškali by svoji příležitost.

„Musíme jít,“ prohlásil suše a z výrazů Rona i Hermiony vyčetl, že pochopili.

„Co teď tedy podnikneme, Harry?“ chtěl vědět Seamus. „Jaký máš plán?“

„Plán?“ zopakoval po něm Harry. Musel zburcovat veškerou svou vůli, aby jej znovu nepřemohl Voldemortův vztek. Jizva ho pálila dál. „Totiž – Ron, Hermiona a já – tady musíme něco udělat, a až to uděláme, zase půjdeme.“

Nikdo se už neusmíval ani nejásal. Neville vypadal zmateně.

„Jak to myslíš, že zase půjdete?“

„Nevrátili jsme se do Bradavic natrvalo,“ vysvětloval Harry a mnul si jizvu, aby bolest trochu zmírnil. „Něco důležitého tu musíme vyřídit…“

„A co to je?“

„To vám – to vám nemůžu říct.“

Místností zašuměla vlna nesouhlasného šepotu. Neville zamračeně stáhl obočí.

„Proč nám to nemůžeš říct? Souvisí to přece nějak s bojem proti Ty-víš-komu, ne?“

„To ano, ale…“

„V tom případě ti pomůžeme.“

Ostatní členové Brumbálovy armády přikyvovali, někteří zapáleně, jiní slavnostně. Několik se jich vymrštilo z křesel, aby ukázali ochotu okamžitě se zapojit do akce.

„Vy mi nerozumíte.“ Harry měl pocit, že v posledních několika hodinách používá těchto slov až příliš často. „My nesmíme – nesmíme vám to říct. Musíme to udělat jenom my – my sami.“

„A proč?“ chtěl vědět Neville.

„Protože…“ Harrymu činilo problémy přesně formulovat myšlenky, neboť už cítil zoufalou potřebu pustit se do hledání chybějícího viteálu, anebo si alespoň v soukromí promluvit s Ronem a s Hermionou o tom, kde by měli s pátráním začít. Jizva ho stále palčivě bolela. „Brumbál nás tři pověřil jistým úkolem,“ začal opatrně, „ale nemáme o něm nikomu nic vykládat. Chci říct, že nám nařídil, abychom to udělali my, jenom my tři.“

„My jsme jeho armáda,“ namítl Neville. „Brumbálova armáda. Byli jsme v ní přece všichni společně a my jsme v tom boji pokračovali, zatímco vy tři jste s námi nebyli…“

„Nebyla to zrovna procházka růžovým sadem, kamaráde,“ přerušil ho Ron.

„Nic takového taky neříkám, nechápu ale, proč byste nám nemohli věřit. Všichni, co jsme tady, jsme bojovali dál a všichni jsme sem museli utéct, protože po nás Carrowovi šli. Každý z nás jasně dokázal, že zůstává věrný Brumbálovi – a tobě, Harry.“

„Poslyšte,“ začal Harry, přestože sám nevěděl, co jim vlastně řekne, stejně se k tomu ale nedostal, protože se za ním právě otevřely dveře od tunelu.

„Dostali jsme tvůj vzkaz, Neville! Ahoj, vy tři, říkala jsem si, že vás tady asi najdu!“

Byla to Lenka s Deanem. Seamus nadšeně zařval a rozběhl se nejlepšího kamaráda obejmout.

„Ahoj, všichni!“ pozdravila spokojeně Lenka. „Je to skvělé, být zase tady!“

„Lenko,“ zneklidněl Harry, „co tady děláš? Jak ses sem…“

„Poslal jsem pro ni,“ vysvětlil Neville a ukázal falešný galeon. „Slíbil jsem jí a Ginny, že kdybyste se tu objevili, dám jim vědět. Všichni jsme si mysleli, že jestli se vrátíte, bude to znamenat revoluci. Že svrhneme nadvládu Snapea i Carrowových.“

„Však to taky znamená revoluci,“ ujistila ho rozzářeně Lenka. „Že ano, Harry? Vyženeme je z Bradavic?“

„Poslouchejte mě!“ vyzval je Harry a zmocňovala se ho stále větší panika. „Je mi to líto, ale kvůli tomu jsme se nevrátili. Musíme tady něco vyřídit a pak…“

„Vy nás necháte v téhleté patálii?“ rozkřikl se Michael Corner.

„Ne!“ odsekl Ron. „To, co děláme, přinese nakonec prospěch všem, snažíme se zbavit svět Vy-víte-koho…“

„Tak dovolte, abychom vám pomohli!“ skočil mu zlostně do řeči Neville. „Chceme být u toho!“

Ozval se další hřmot a Harry se otočil. Srdce jako by mu na okamžik vynechalo – z ústí tunelu právě prolézala dovnitř Ginny a v těsném závěsu za ní Fred, George a Lee Jordan. Ginny se na Harryho zářivě usmála. Málem už zapomněl, nebo si to nikdy plně neuvědomoval, jak je krásná, ještě nikdy ho ale nepotěšilo méně, že ji vidí.

„Aberforth začíná trochu bručet,“ poznamenal Fred a zvedl ruku, aby odpověděl na několik pozdravných výkřiků. „Šel by rád na kutě, a místo toho se mu z hospody stala přestupní stanice.“

Harry zazíral s pusou dokořán. Těsně za Leem Jordanem přicházela jeho někdejší láska, Cho Changová.

„Dostala jsem vzkaz,“ usmála se na něho, zvedla svůj falešný galeon a šla se posadit k Michaelu Cornerovi.

„Tak jaký máš plán, Harry?“ dorážel nedočkavě George.

„Žádný plán nemám,“ odpověděl Harry, stále ještě zmatený tím, kolik lidí se v komnatě náhle objevilo. Nebyl s to rozumně uvažovat, když ho jizva tak příšerně bolela.

„Čili ho budeme prostě vytvářet podle situace, co? Tak to mám nejradši,“ pochvaloval si Fred.

„Musíš to zarazit!“ houkl Harry na Nevilla. „Proč jsi je sem všechny zavolal? To je šílenství…“

„Tak jdeme do boje, ne?“ ozval se Dean a vytáhl svůj falešný galeon. „V té zprávě se aspoň říká, že se Harry vrátil a že budeme bojovat! Jen si někde musím sehnat hůlku…“

„Ty nemáš hůlku…?“ vyděsil se Seamus.

Vtom se Ron otočil k Harrymu.

„Proč by nám nemohli pomoct?“

„Cože?“

„Můžou nám pomoct.“ Ztlumil hlas a šeptal tak tiše, že je slyšela jen Hermiona, která stála mezi nimi. „Nevíme, kde hledat. A musíme to najít rychle. Nemusíme jim přece říkat, že je to viteál.“

Harry pohlédl z Rona na Hermionu, která zamumlala: „Myslím, že Ron má pravdu. Potřebujeme je, vždyť ani nevíme, co vlastně hledáme. Nemusíš všechno udělat sám, Harry,“ dodala ještě, když viděla, že se tváří nerozhodně.

Harry přemýšlel na plné obrátky a jizva ho bolela tak silně, jako by mu měla prasknout hlava. Brumbál mu kladl na srdce, že nemá o viteálech říkat nikomu jinému než Ronovi a Hermioně. Tajnosti a lži, v tom jsme oba vyrůstali, a Albus… tomu to šlo samo… Stává se snad z něho zrovna takový Brumbál, který si úzkostlivě střeží svá tajemství a bojí se někomu věřit? Ale Brumbál přece věřil Snapeovi, no a k čemu to vedlo? K vraždě na vrcholku nejvyšší věže…

„Tak dobře,“ řekl potichu oběma přátelům. „Poslouchejte mě chvíli!“ zvolal na celou komnatu a v tu ránu bylo po hluku. Zmlkli i Fred s Georgem, kteří bavili nějakými vtípky hlouček kolem sebe. Všichni zpozorněli a tvářili se dychtivě.

„Pátráme po jisté věci, kterou musíme najít,“ sdělil jim Harry. „Je to něco – něco, co nám pomůže svrhnout Vy-víte-koho. Má to být schované tady v Bradavicích, nevíme ale, kde přesně. Možná to kdysi patřilo Roweně z Havraspáru. Neslyšel někdo z vás o něčem takovém? Neviděl jste někdo třeba nějaký předmět s jejím orlem?“

S nadějí v očích pohlédl na malou skupinku studentů Havraspáru, na Padmu, Michaela, Terryho a Cho, byla to ale Lenka, která seděla na opěrce Ginnyina křesla a odpověděla mu.

„No, byl by tu ten její ztracený diadém. Vyprávěla jsem ti o něm, Harry, vzpomínáš? Ztracený diadém Roweny z Havraspáru. Táta se pokouší vyrobit jeho kopii.“

„Jo, jenže ten ztracený diadém,“ protočil oči Michael Corner, „je ztracený, Lenko. Proto se mu tak říká.“

„Kdy se ztratil?“ zeptal se Harry.

„Říká se, že už před staletími,“ odpověděla Cho a Harry pocítil strašlivé zklamání. „Podle profesora Kratiknota ten diadém zmizel se samotnou Rowenou. Lidé po něm pátrali, ale nikdo po něm nikdy nenašel sebemenší stopu, že ne?“ dovolávala se spolužáků z Havraspáru.

Všichni zavrtěli hlavou.

„Promiňte, ale co je to vlastně diadém?“ zeptal se Ron.

„Něco jako korunka,“ vysvětloval Terry Boot. „Ten Rowenin byl údajně kouzelný a učinil moudřejším každého, kdo ho měl na hlavě.“

„Ano, táta použil strachopuda…“

Harry však Lenku nenechal domluvit.

„A nikdo z vás nikdy neviděl nic, co by se mu podobalo?“

Všichni opět zavrtěli hlavou. Harry přeletěl pohledem na Rona a na Hermionu a jako v zrcadle uviděl v jejich očích své vlastní zklamání. Věc, která byla tak dlouhou dobu zjevně beze stopy ztracená, jim už nepřipadala jako pravděpodobný kandidát na viteál, jenž měl být ukrytý na hradě… Než ale stačil vyslovit další otázku, ozvala se ještě jednou Cho.

„Kdyby ses chtěl podívat, jak měl ten diadém vypadat, mohla bych tě zavést nahoru do naší společenské místnosti a ukázat ti ho, Harry. Je tam Rowenina socha i s diadémem.“

Harryho jizva byla už zase rozpálená doruda. Komnata nejvyšší potřeby se mu na okamžik rozplynula před očima, místo ní viděl temnou zemi, jež se pod ním vzdouvala, a cítil váhu velkého hada, který se mu omotal kolem ramenou. Voldemort už zase letěl. Harry nevěděl, zda má namířeno k podzemnímu jezeru nebo sem do hradu, každopádně jim ale i z toho mála zbývajícího času opět něco ubylo.

„Už se dal zase do pohybu,“ svěřil se tiše Ronovi a Hermioně. Rychle pohlédl na Cho a pak znovu na ně. „Poslyšte, já vím, že to není bůhvíjaká stopa, ale půjdu si tu sochu prohlédnout. Alespoň zjistíme, jak by ten diadém měl vypadat. Počkejte tady a dobře – no, však víte – ten druhý dobře hlídejte.“

Cho už vstávala, když Ginny poněkud přehnaně nahlas vyhrkla: „Ne, Harryho tam zavede Lenka, že ano, Lenko?“

„Ale jistě, moc ráda,“ ujistila ji potěšeně Lenka a Cho se zklamaně posadila.

„Jak se dostaneme ven?“ obrátil se Harry na Nevilla.

„Tudy.“

Odvedl Harryho a Lenku do kouta a otevřel dveře malé skříně, za níž bylo příkré schodiště.

„Každý den končí někde úplně jinde, takže se jim nikdy nemůže povést nás najít,“ vysvětloval. „Jediná potíž je, že nikdy předem nevíme, kde přesně se vynoříme, když odtud vyjdeme. Buďte opatrní, Harry, v noci na chodbách patrolují vždycky hlídky.“

„Nedělej si starosti,“ uklidňoval ho Harry. „Za chviličku budeme zpátky.“

Chvátali s Lenkou po dlouhém, loučemi osvětleném schodišti, které se v nečekaných místech prudce lomilo. Konečně dospěli k poslednímu schodu, před nímž byla zdánlivě pevná zeď.

„Přikrč se ke mně,“ nařídil Harry Lence, vytáhl neviditelný plášť a přehodil ho přes sebe i přes ni. Pak zkusmo, nepatrně zatlačil do zdi.

Okamžitě se pod jeho dotekem rozplynula a oba vyklouzli na chodbu; Harry se ohlédl a viděl, jak se za nimi ihned znovu zavřela. Ačkoli stáli v potemnělé chodbě, Harry zatáhl Lenku ještě víc do tmy, zašmátral ve váčku pověšeném kolem krku a vytáhl Pobertův plánek. Držel si ho těsně u nosu, hledal a po chvíli našel svoji i Lenčinu tečku.

„Jsme nahoře v pátém patře,“ zašeptal a sledoval, jak se od nich o jednu chodbu dál vzdaluje Filch. „Pojď, musíme tudy.“

Opatrně vyrazili.

Harry se v minulosti mnohokrát potuloval v noci po hradních chodbách, ještě nikdy mu ale srdce nebušilo tak překotně, nikdy tolik nezáleželo na tom, jestli se mu podaří bezpečně dojít k cíli. Kráčeli s Lenkou čtverci světla, které na podlahu vrhaly měsíční paprsky, míjeli rytířská brnění, jejichž přilby při zvuku jejich kradmých kroků tiše povrzávaly, zatáčeli za rohy, aniž tušili, co za nimi může číhat. Kdykoli jim to světlo dovolilo, nahlíželi do Pobertova plánku a dvakrát se zastavili, aby nechal i přejít některého z duchů a nepřilákali k sobě pozornost. Harry byl nastražený, vždyť každým okamžikem mohou narazit na nějakou překážku. Největší strach měl z Protivy a neustále špicoval uši, aby zachytil i ty nejmenší výmluvné signály blížícího se strašidla.

„Tudy, Harry,“ vydechla Lenka, chytila ho za rukáv a táhla ho k točitému schodišti.

Stoupali v úzkých kruzích, z nichž se Harrymu trochu motala hlava. Tady nahoře ještě nikdy nebyl. Konečně došli ke dveřím. Neměly kliku ani klíčovou dírku, byla to jen holá deska ze starého dřeva, opatřená bronzovým klepadlem ve tvaru orla.

Lenka vztáhla bledou ruku, která vypadala přízračně, když plula vzduchem bez paže a bez těla. Jednou ťukla klepadlem a úder Harrymu v okolním tichu připadal jako výstřel z děla. Orel okamžitě rozevřel zobák, místo ptačího skřeku se z něj však ozval hebký, melodický hlas: „Co bylo dřív,“ zeptal se, „fénix nebo oheň?“

„Hmmm… co myslíš, Harry?“ otázala se zamyšleně Lenka.

„Cože? Copak vy nemáte jen heslo?“

„No to víš, že ne, musíš zodpovědět otázku,“ vysvětlila Lenka.

„A co když odpovíš špatně?“

„No, v tom případě musíš počkat, až přijde někdo, kdo zná správnou odpověď. Tím se zároveň učíš, chápeš?“

„Jo… až na to, že my si nemůžeme dovolit na nikoho čekat, Lenko.“

„To ne, vím, jak to myslíš,“ ujistila ho vážným hlasem. „Tak dobrá, odpověď podle mě zní, že kruh nemá začátek.“

„Správná úvaha,“ pochválil ji hlas a dveře se otevřely.

Liduprázdnou havraspárskou společenskou místnost tvořila široká kruhovitá komnata, mnohem vzdušnější než všechny, které kdy Harry v Bradavicích viděl. Elegantní oblouková okna zdobila stěny ověšené modrými a bronzovými hedvábnými stuhami. Ve dne odtud musel být nádherný výhled na okolní hory. Strop byl klenutý a pomalovaný hvězdami, které se zrcadlily i na koberci barvy půlnoční modři. Stály tam stoly, křesla a police s knihami a ve výklenku proti dveřím velká socha z bílého mramoru.

Harry poznal Rowenu z Havraspáru podle busty, kterou viděl u Lenky doma. Socha stála u dveří, jimiž se – jak si domyslel – procházelo k ložnicím v horním patře. Došel přímo k mramorové ženě a měl pocit, že jeho pohled opětovala s náznakem jistého záhadného úsměvu. Byla překrásná, přesto z ní ale šel trochu strach. Na hlavě jí seděla mramorová napodobenina jemného ozdobného kroužku – trochu se podobal čelence, kterou měla na svatbu půjčenou Fleur. Do kamene byla drobounce vytesána jakási slova. Harry vyklouzl zpod pláště, vystoupil na podstavec pod sochou a přečetl je nahlas.

„Vědět, jak nejlíp na to, je nad všechno světa zlato!“

„Což z tebe dělá pěknýho pitomečka, troubo,“ ozval se chraplavý hlas.

Harry se prudce otočil, nohy mu sjely z podstavce a on dopadl na podlahu. Stála před ním nahrbená Alekta Carrowová, a dřív než stačil zvednout hůlku, přimáčkla si krátký tlustý ukazováček ke znamení lebky a hada na předloktí.

kapitola třicátá

Vyhnání Severuse Snapea

Jakmile se Alektin prst dotkl znamení, projela Harrymu nesnesitelná bolest jizvou a hvězdnatá společenská místnost zmizela. Stál na kamenité výspě pod vysokým skalním útesem, obklopovaly ho šplouchající mořské vlny a srdce mu hořelo vítězoslavným pocitem – chytili toho kluka!

Ohlušující prásknutí ho vrátilo zpět do vlastního těla. Dezorientovaně zvedl hůlku, čarodějka před ním už se ale kácela obličejem k zemi. Dopadla na podlahu tak tvrdě, že se zasklené police s knihami rozcinkaly.

„Ještě jsem omračovací kouzlo nikdy nepoužila, jen když jsme je nacvičovali v Brumbálově armádě,“ ozvala se mírně překvapeným tónem Lenka. „Nadělalo to větší rámus, než jsem čekala.“

Měla pravdu, strop nad nimi se začal otřásat dusotem nohou. Za dveřmi, jež vedly k ložnicím, sílily spěšné cupitavé kroky. Lenčino kouzlo probudilo studenty Havraspáru, kteří spali nad nimi.

„Kde jsi, Lenko? Musím se schovat pod plášť!“

Lenčiny nohy se ihned objevily kousek od něj, Harry k ní rychle přiskočil, postavil se vedle ní a Lenka nechala cípy pláště padnout k podlaze přesně ve chvíli, kdy se dveře rozlétly dokořán a do společenské místnosti vrazil houf havraspárských studentů v pyžamech. Zazněly jejich užaslé vzdechy a výkřiky překvapení, když na zemi spatřili ležet omráčenou Alektu. Váhavě ji obstoupili a prohlíželi si ji jako nějaké divoké zvíře, které by se mohlo každým okamžikem probrat a vrhnout se na ně. Pak jeden z odvážnějších prvňáčků přiskočil až k ní a šťouchl ji do zad palcem nohy.

„Vypadá to, že je snad mrtvá!“ vyjekl nadšeně.

„No podívej,“ šeptla spokojeně Lenka, když se studenti nahrnuli blíž k Alektě. „Mají z toho radost!“

„Jo… prima…“

Harry zavřel oči, soustředil se na bolestně pulzující jizvu a znovu se vědomě vnořil do Voldemortovy mysli… Procházel právě tunelem do první jeskyně… rozhodl se nejprve zkontrolovat medailonek, než se vypraví do Bradavic… to mu ale nezabere příliš mnoho času…

Po zabušení na dveře společenské místnosti všichni havraspárští rázem ztuhli. Z druhé strany dveří k Harrymu dolehl ten hebký melodický hlas, jímž promlouval orel na klepadle. „Kde končí zmizelé předměty?“

„Jak to mám asi vědět? Pusť mě dovnitř!“ zavrčel obhroublý hlas. Harry poznal, že patří Alektinu bratru Amycusovi. „Alekto? Alekto? Jsi tam? Máš ho? Otevři ty dveře!“

Hlouček havraspárských si mezi sebou vyděšeně šeptal. Pak se bez varování ozvala série hlasitých výbuchů, jako by někdo střílel do dveří z pušky.

„Alekto! Jestli přijde a my nebudeme mít Pottera… Chceš snad, abychom skončili jako Malfoyovi? Odpověz!“ řval Amycus a bušil do dveří takovou silou, až se celé otřásaly, přesto se ale neotevřely. Všichni havraspárští polekaně couvali a ti nejvíc vystrašení už prchali po schodech zpátky do ložnic. A pak, právě když Harry přemýšlel, jestli by neměl dveře otevřít a omráčit Amycuse dřív, než Smrtijed stačí vymyslet něco jiného, zazněl za dveřmi jemu dobře známý hlas.

„Smím se zeptat, co to tu provádíte, pane profesore?“

„Snažím se – otevřít – ty zatracený – dveře!“ hulákal zuřivě Amycus. „Běžte honem pro Kratiknota! Řekněte mu, ať je okamžitě otevře!“

„Copak tam uvnitř není vaše sestra?“ podivila se profesorka McGonagallová. „Měla jsem dojem, že ji tam profesor Kratiknot někdy vpodvečer na vaši naléhavou žádost pouštěl. Snad by vám tedy mohla ty dveře otevřít ona a nemusel byste kvůli tomu probudit polovinu hradu.“

„Neodpovídá mi, vy stará můro! Otevřete je vy! U všech čertů! Udělejte to, a hned!“

„Samozřejmě, pokud si to přejete,“ opáčila neobyčejně mrazivým tónem profesorka McGonagallová. Ozvalo se jemné cvaknutí klepadla a melodický hlas se znovu zeptal: „Kde končí zmizelé předměty?“

„V nebytí, což jinak řečeno znamená všude,“ odpověděla profesorka McGonagallová.

„Hezky vyjádřeno,“ pochválil ji orel na klepadle a dveře se otevřely.

Hrstka havraspárských, která dosud byla ve společenské místnosti, se tryskem rozběhla ke schodům, když Amycus vrazil dovnitř jako velká voda a mával kolem sebe hůlkou. Byl stejně jako sestra přihrbený, měl bledý těstovitý obličej a malá očka, jimiž okamžitě spočinul na Alektě, bezvládně ležící na podlaze. Napůl rozběsněně a zároveň vystrašeně zaryčel.

„Co jste to provedli, vy zmetkové mrňavý?“ rozkřikl se. „Hned na vás na všech vyzkouším Cruciatus, dokud mi nepovíte, kdo to udělal – a co tomu řekne Pán zla?“ vřískal, stál nad sestrou a pěstí se bušil do čela. „Nechytili jsme ho, a ještě ke všemu ji ty ničemové zabili!“

„Je jen omráčená,“ poznamenala podrážděně profesorka McGonagallová poté, co se sklonila k Alektě a prohlédla ji. „Bude naprosto v pořádku.“

„Ne, to teda nebude!“ zařval vztekle Amycus. „Až ji dostane do rukou Pán zla, tak určitě nebude v pořádku! Poslala pro něho, cejtil jsem, jak se moje znamení rozpálilo, a on si teď myslí, že máme Pottera!“

„Vy že máte Pottera?“ vyjela na něj ostře profesorka McGonagallová. „Jak to myslíte, že máte Pottera?“

„Pán říkal, že se Potter možná pokusí proniknout do havraspárský věže a že pro něj máme poslat, jestli ho chytíme!“

„Proč by se Harry Potter pokoušel proniknout do havraspárské věže? Potter patří do mé koleje!“

V hlase, který překypoval pochybami a zlostí, zaslechl Harry nepatrný podtón hrdosti a vzedmula se v něm vlna sympatií k Minervě McGonagallové.

„Říkal jen, že sem možná dorazí,“ opakoval Carrow. „Ale proč, to už já vědět nemůžu.“

Profesorka McGonagallová vstala a přejela korálkově zářivýma očima po celé místnosti. Dvakrát se přitom podívala přímo na místo, kde stáli Harry s Lenkou.

„Mohli bysme to svalit na ty haranty,“ uvažoval Amycus a do prasečího obličeje se mu vloudil mazaný výraz. „Jo, přesně tak to uděláme. Řeknem, že ty spratci tam nahoře,“ vzhlédl k hvězdnatému stropu a k ložnicím nad ním, „překvapili Alektu zezadu, a řeknem, že ji donutili zmáčknout znamení, takže kvůli nim spustila falešnej poplach. Ať si je potrestá, jak chce. O pár smradů víc nebo míň, jakej je v tom rozdíl?“

„Jen rozdíl mezi pravdou a lží, mezi odvahou a zbabělostí,“ odsekávala profesorka McGonagallová bledá jako stěna, „krátce řečeno rozdíl, který vám a vaší sestře zjevně vůbec nic neříká. Jedno vám ale musím říct naprosto jasně: svoji absolutní neschopnost a tupost na studenty Bradavic svalovat nebudete. To nedovolím.“

„Cože?“

Amycus přistoupil k profesorce McGonagallové tak blízko a zjevně útočně, až se jeho obličej ocitl pouhých pár centimetrů od jejího. Necouvla před ním ani o píď a prohlížela si ho jako něco obzvlášť nechutného, co našla na záchodovém prkýnku.

„Tady vůbec nezáleží na tom, co vy dovolíte, Minervo McGonagallová. Vy už jste tady skončila. Teď tady rozhodujeme my a vy budete vypovídat, jak vám řeknu, nebo si to odskáčete!“

A plivl jí do tváře.

Harry shodil plášť, zvedl hůlku a křikl: „To jste neměl dělat!“

Když se Amycus překvapeně otočil, zařval ještě: „Crucio!“

Smrtijeda zvedla kletba z podlahy. Letěl vzduchem a svíjel se jako v křečích, tloukl kolem sebe rukama, jako by se topil, a ječel bolestí. Jen to křachlo, když narazil do jedné z knihovniček, a Amycus se v bezvědomí sesul do skleněné tříště.

„Už chápu, co mi chtěla Belatrix říct,“ utrousil Harry a v mozku mu bušila krev. „Člověk to musí myslet doopravdy vážně.“

„Pottere!“ hlesla šeptem profesorka McGonagallová a chytila se oběma rukama za srdce. „Pottere – vy tady! Co…? Jak…?“ Pracně se vzpamatovávala z utrpěného šoku. „To bylo pošetilé, Pottere!“

„Plivl na vás,“ zahučel Harry.

„Pottere, to – to od vás bylo – velice galantní, ale – copak si neuvědomujete…?“

„Ale ano, uvědomuji,“ ujistil ji Harry. Její panika ho neznámo proč naopak zklidnila. „Voldemort je na cestě sem, paní profesorko.“

„Cože, tak už mu zase smíme říkat jménem?“ zeptala se zaujatě Lenka a stáhla ze sebe neviditelný plášť. Na profesorku McGonagallovou to už zjevně bylo moc, když se před ní nečekaně objevil druhý psanec. Vrávoravě o několik kroků ustoupila, zhroutila se do nejbližšího křesla a pevně si u krku držela límec starého kostkovaného županu.

„Řekl bych, že teď už na tom nezáleží, jak mu budeme říkat,“ odpověděl Harry Lence. „Vždyť ví, kde jsem.“

Kdesi hluboko v zasuté části mozku, v té, která byla spojená s řezavě pálící jizvou, viděl Harry, jak se Voldemort v přízračně zeleném člunu kvapně plaví přes temné jezero… byl už skoro na ostrově, na němž stála kamenná mísa…

„Musíte utéct,“ zašeptala profesorka McGonagallová. „Honem, Pottere, co nejrychleji utečte!“

„To nejde,“ namítl Harry. „Musím tady něco vyřídit. Paní profesorko, nevíte, kde je diadém Roweny z Havraspáru?“

„D-diadém Roweny z Havraspáru? Samozřejmě že nevím – ten už je přece ztracený kdovíkolik staletí, ne?“ Trochu se v křesle napřímila. „To je šílenství, Pottere, úplné šílenství, že jste přišel do hradu…“

„Musel jsem,“ nenechal ji domluvit Harry. „Paní profesorko, někde je tady schované něco, co musím najít, a mohl by to být ten diadém. Snad kdybych si mohl promluvit s panem profesorem Kratiknotem…“

Ozval se zvuk pohybu a cinkajícího skla – Amycus se probíral z bezvědomí. Než stačili Harry nebo Lenka cokoli udělat, profesorka McGonagallová vstala a namířila na zbědovaného Smrtijeda hůlku. „Imperio.“

Amycus se zvedl z podlahy, došoural se k sestře, sebral její hůlku, pak poslušně zamířil k profesorce McGonagallové a obě hůlky – sestřinu i svou vlastní – jí odevzdal. Potom se položil na podlahu vedle Alekty. Profesorka McGonagallová znovu mávla hůlkou, nad Carrowovými se ve vzduchu objevil dlouhý kus stříbřitě lesklého provazu, omotal se kolem nich, pevně je spoutal a přivázal k sobě.

„Pottere,“ oslovila Harryho profesorka McGonagallová a otočila se ke Carrowovým zády, jako by ji ani trochu nezajímalo, co s nimi bude dál, „jestli Ten, jehož jméno nesmíme vyslovit, doopravdy ví, že jste tady…“

Sotvaže vyslovila to jméno, vybuchla v Harrym vlna zuřivosti, která se podobala tělesné bolesti. Jizvu měl v jednom ohni a na vteřinku stál nad kamennou mísou, díval se na lektvar, který byl nyní čirý a průhledný, a viděl, že pod jeho hladinou neleží v bezpečí žádný zlatý medailonek…

„Není vám nic, Pottere?“ ozval se čísi hlas a Harry se odtamtud vrátil; stál a přidržoval se Lenky za rameno, aby neupadl.

„Utíká nám čas, Voldemort se blíží. Jednám na Brumbálův rozkaz, paní profesorko, musím najít tu věc, kterou chtěl, abych našel! Zatímco budu prohledávat hrad, musíme odtud ale dostat studenty – Voldemort jde sice po mně, ale bude mu jedno, kolik dalších lidí při tom zabije, teď už mu na ničem nezáleží…“ Teď už ne, když ví, že hledám a ničím viteály, dořekl Harry v duchu.

„Vy jednáte na Brumbálův rozkaz?“ opakovala po něm profesorka McGonagallová a v očích jako by jí svitlo obdivem. Pak se napřímila do plné výše.

„Zajistíme školu proti Tomu, jehož jméno nesmíme vyslovit, dokud tu – tu věc nenajdete.“

„Myslíte, že to dokážete?“

„Řekla bych, že ano,“ ujistila ho suše. „My učitelé se v kouzlech celkem dost slušně vyznáme, jak víte. Jsem si jistá, že se nám ho podaří na chvíli zadržet, budeme-li se doopravdy snažit. Něco se samozřejmě bude muset udělat s profesorem Snapem…“

„Mohl bych…“

„…a mají-li se Bradavice skutečně ocitnout ve stavu obležení s Pánem zla před branami, bylo by doopravdy lepší vypravit co možná nejvíc nevinných lidí do bezpečí. Letaxová síť je ovšem hlídaná a přemisťování není na školních pozemcích možné…“

„Jedna cesta by byla,“ vyhrkl Harry a pověděl jí o chodbě do hostince U Prasečí hlavy.

„Mluvíme o stovkách studentů, Pottere…“

„Já vím, paní profesorko, ale když se Voldemort a Smrtijedi soustředí na hranice školních pozemků, nebude je zajímat nikdo, kdo se bude přemisťovat z Prasečí hlavy.“

„Na tom něco je,“ připustila profesorka McGonagallová. Napřáhla hůlku ke Carrowovým, na jejich spoutaná těla padla rozprostřená stříbrná síť, omotala se kolem nich a zvedla je do výše, takže se pohupovali pod modrozlatým stropem jako dvě velké a ošklivé mořské obludy. „Pojďte. Musíme zburcovat ředitele ostatních kolejí. Raději si přes sebe přehoďte zase ten plášť.“

Rázným krokem zamířila ke dveřím, a když k nim došla, zvedla hůlku. Z její špičky vyrazily tři stříbrné kočky s tmavými, brýlím podobnými skvrnami kolem očí. Patronové se plavnými skoky rozběhli kupředu a stříbřitým světlem ozářili točité schodiště, po němž profesorka McGonagallová, Harry a Lenka scházeli dolů.

Uháněli hradními chodbami a Patronové se od nich jeden po druhém oddělovali. Kostkovaný župan profesorky McGonagallové šustil po podlaze a za ní klusali Harry s Lenkou, schovaní pod pláštěm.

Byli už o dvě patra níž, když se k jejich dusotu připojily další, tiché kroky. Harry, kterého pořád bolela jizva, je zaslechl první. Zašmátral ve váčku, který měl kolem krku, a hledal Pobertův plánek, než ho ale stačil vytáhnout, uvědomila si i profesorka McGonagallová, že mají společnost. Zastavila se a zvedla hůlku připravenou k souboji. „Kdo je?“ houkla.

„Já,“ odpověděl jí klidný hlas.

Zpoza jednoho z rytířských brnění vystoupil Severus Snape.

V Harrym vzkypěla vlna nenávisti, jakmile na něj pohlédl. Pro Snapeovy nepřeberné zločiny už dávno zapomněl všemožné podrobnosti jeho vzhledu, zapomněl na prameny mastných černých vlasů, které mu jako závěsy splývaly po stranách protáhlého obličeje, i na mrtvý, chladný pohled jeho očí. Snape na sobě neměl noční úbor, ale obvyklý černý plášť, a v ruce také držel hůlku připravenou k boji.

„Kde jsou Carrowovi?“ sykl tiše.

„Nejspíš tam, kam jste je poslal, Severusi,“ odpověděla profesorka McGonagallová.

Snape se k ní přiblížil o několik kroků a prověřil pohledem ji i chodbu kolem, jako by věděl, že tam Harry je. I Harry držel hůlku nachystanou k útoku.

„Měl jsem takový dojem,“ poznamenal Snape, „že Alekta objevila nějakého vetřelce.“

„Vážně?“ opáčila profesorka McGonagallová. „A z čeho jste ten dojem získal?“

Snape nepatrně škubl levačkou, kde měl na předloktí vypálené znamení zla.

„Ale ano, přirozeně,“ přikývla profesorka McGonagallová. „Zapomněla jsem, že vy Smrtijedi máte své soukromé způsoby dorozumívání.“

Snape dělal, jako by ji neslyšel, a krok po kroku jí byl blíž a blíž. Očima stále propátrával všechno kolem, aniž si možná uvědomoval, co dělá.

„Nevěděl jsem, že máte dnes v noci službu na chodbách, Minervo.“

„Máte snad nějaké námitky?“

„Jen by mě zajímalo, co vás mohlo v tak pozdní hodinu vytáhnout z postele.“

„Měla jsem dojem, že slyším nějaké rušivé zvuky,“ vysvětlila profesorka McGonagallová.

„Vážně? Zdá se ale, že všude je klid.“

Pohlédl jí do očí.

„Neviděla jste Harryho Pottera, Minervo? Protože pokud ano, musím trvat na tom…“

Profesorka McGonagallová se pohnula rychleji, než by byl Harry považoval za možné. Její hůlka prolétla vzduchem a Harry byl na zlomek vteřiny přesvědčen, že se Snape musí v bezvědomí zhroutit k zemi, dokázal ale vyčarovat takové štítové kouzlo, že to McGonagallovou vyvedlo z rovnováhy. Máchla hůlkou k jedné z loučí na stěně a ta vylétla z držáku. Harry, který se právě chystal vyslat proti Snapeovi kletbu, byl nucen uskočit a odtáhnout Lenku z dosahu padajících plamenů, jež se proměnily v ohnivý kruh, zaplnily celou chodbu a jako laso se rozlétly ke Snapeovi…

A pak už to najednou nebyl oheň, ale velký černý had, kterého McGonagallová spálila na obláčky popele a kouře, a ty během pár vteřin ztuhly a proměnily se v roj letících dýk. Snape se jim vyhnul jen tím, že před sebe předsunul brnění, a dýky se jedna po druhé s dutými zvonivými údery zaryly do kovového prsního plátu…

„Minervo!“ ozval se pisklavý hlas. Harry, který nadále chránil Lenku před poletujícími kouzly, se ohlédl a spatřil, jak se k nim chodbou tryskem ženou profesor Kratiknot a profesorka Prýtová v nočních úborech. Kousek za nimi zadýchaně klusal obrovitý profesor Křiklan.

„Ne!“ zapištěl Kratiknot a zvedl hůlku. „Tady v Bradavicích už nikoho nezavraždíte!“

Kratiknotovo kouzlo udeřilo do brnění, za nímž se Snape skrýval, a to zarachotilo a ožilo. Snape se vyprostil z jeho drtivého objetí a obloukem je vrhl proti útočníkům; Harry s Lenkou honem uskočili stranou, aby se mu vyhnuli, takže narazilo do zdi a rozpadlo se. Když Harry znovu vzhlédl, Snape jako zajíc prchal chodbou a McGonagallová, Kratiknot i Prýtová se hnali za ním. Snape se vrhl do dveří jedné z učeben a o chviličku později slyšel Harry McGonagallovou křičet: „Zbabělče! Zbabělče!“

„Co se stalo? Tak co se stalo?“ vyptávala se Lenka.

Harry ji vytáhl na nohy, oba se rozběhli chodbou a neviditelný plášť táhli za sebou. Doběhli do opuštěné učebny a tam našli McGonagallovou, Kratiknota a Prýtovou stát u rozbitého okna.

„Vyskočil oknem,“ sdělila profesorka McGonagallová Harrymu a Lence, když vpadli dovnitř.

„Chcete říct, že je mrtvý?“ hnal se Harry k oknu a ignoroval užaslé výkřiky Kratiknota a Prýtové, vyvolané jeho nečekanou přítomností.

„Ne, není mrtvý,“ odpověděla zahořkle McGonagallová. „Na rozdíl od Brumbála měl pořád v ruce hůlku… a jak se zdá, něčemu se od svého pána přiučil.“

Vtom Harry zahlédl v dáli obrovskou netopýří siluetu, která letěla tmou ke zdi ohraničující školní pozemky, a zachvěl se hrůzou.

Těžké kroky a hlasité supění jim prozradily, že se k nim právě připojil Křiklan.

„Harry!“ zalapal po dechu a mnul si rozložitou hruď pod smaragdově zeleným hedvábným pyžamem. „Chlapče drahý… to je mi ale překvapení… Můžete mi laskavě vysvětlit, Minervo… Severus… co…?“

„Náš ředitel se odebral na krátkou dovolenou,“ odpověděla profesorka McGonagallová a ukázala na okenní sklo, v němž zela díra velikosti Snapeova těla.

„Paní profesorko!“ vykřikl Harry a tiskl si ruce k čelu. Viděl, jak pod ním klouže jezero plné neživých, a cítil, jak přízračný zelený člun přiráží k podzemnímu břehu a Voldemort z něj vyskakuje plný zloby a vzteku…

„Paní profesorko, musíme školu zabarikádovat, on už přichází!“

„Neotálejme tedy. Přichází Ten, jehož jméno nesmíme vyslovit,“ sdělila McGonagallová ostatním učitelům. Prýtová a Kratiknot vyjekli a Křiklan přidušeně zasténal. „Tady Potter má na hradě vykonat něco, co mu přikázal Brumbál. Musíme kolem školy rozmístit všechna ochranná kouzla, jaká jsme schopni vyčarovat, dokud Potter nevykoná, co je třeba.“

„Samozřejmě jste si vědoma, že nic z toho, co podnikneme, nezadrží Vy-víte-koho věčně?“ zeptal se pisklavě Kratiknot.

„Můžeme ho ale zdržet,“ usoudila profesorka Prýtová.

„Děkuji, Pomono,“ přikývla profesorka McGonagallová a obě čarodějky si vyměnily pohled plný porozumění a odhodlání. „Navrhuji, abychom celou školu obehnali základními ochrannými kouzly, potom shromáždili studenty a sešli se ve Velké síni. Většinu z nich budeme muset evakuovat, myslím ale, že budou-li někteří z těch, kteří už jsou plnoletí, chtít zůstat a zapojit se do boje, měli bychom jim to umožnit.“

„Souhlasím,“ potvrdila profesorka Prýtová, která už mířila ke dveřím. „Sejdeme se za dvacet minut ve Velké síni a přivedu i studenty své koleje.“

A než jim zmizela z očí, zaslechli ještě, jak si tiše mumlá. „Úponice jedovatá, ďáblovo osidlo, tobolky škrtidubu… no, to se ráda podívám, jak se s tím Smrtijedi poperou!“

„A já se můžu pustit do díla rovnou odtud,“ prohlásil Kratiknot, a přestože sotva dosáhl hlavou k oknu, prostrčil hůlku rozbitým sklem a začal tiše odříkávat jakási neobyčejně složitá zaklínadla. Harry zaslechl podivný svištivý zvuk, jako by Kratiknot na školní pozemky vypustil mocně dující vítr.

„Pane profesore,“ přistoupil Harry k maličkému učiteli kouzelných formulí o něco blíž, „nerad vás vyrušuji, pane profesore, ale je to důležité. Nevíte náhodou, kde by mohl být diadém Roweny z Havraspáru?“

„…Protego horribilis – diadém Roweny z Havraspáru?“ zeptal se pisklavě Kratiknot. „Každá špetka dalších vědomostí může přijít vhod, Pottere, sotva si ale myslím, že byste je uplatnil právě v téhle situaci!“

„Jen jsem myslel – nevíte, kde by mohl být? Viděl jste ho někdy?“

„Jestli jsem ho viděl? Ten nikdo v živoucí paměti neviděl! Je dávno ztracený, chlapče!“

Harry cítil, jak se v něm mísí zoufalé zklamání s panikou. Co tedy může být tím hledaným viteálem?

„Sejdeme se s vámi a se studenty Havraspáru ve Velké síni, Filiusi!“ připomněla mu profesorka McGonagallová a kývla na Harryho a Lenku, aby šli za ní.

Sotvaže došli ke dveřím, ozval se za nimi Křiklanův dunivý hlas.

„Na mou duši,“ funěl, celý bledý a zpocený a mroží knír se mu třásl, „to je tedy situace! Vůbec si nejsem jistý, jestli to, co děláme, je moudré, Minervo. Dobře víte, že on si nějakou cestu dovnitř určitě najde, a každý, kdo se ho pokusí zdržet, pak bude přímo ve smrtelném nebezpečí…“

„Očekávám, že za dvacet minut přijdete do Velké síně i vy a studenti vašeho Zmijozelu,“ přerušila ho profesorka McGonagallová. „Pokud budete chtít odejít se svými studenty, nebudeme vám bránit. Jestli se ale někdo z vás pokusí náš odpor sabotovat nebo proti nám na tomto hradu pozvedne zbraň, pak nebudeme šetřit ničí život, Horacio.“

„Minervo!“ vydechl vyděšeně Křiklan.

„Je načase, aby se zmijozelská kolej rozhodla, na čí stranu se přikloní,“ zpražila ho profesorka McGonagallová. „Běžte probudit svoje studenty, Horacio.“

Harry neztrácel čas s nedůtklivě prskajícím Křiklanem a běžel i s Lenkou za profesorkou McGonagallovou, která zaujala postavení uprostřed chodby a napřáhla hůlku.

„Piertotum – ale ne, Filchi, prokristapána, teď ne…“

Starý školník k ní právě kulhavě přibíhal a hulákal: „Studenti jsou vzhůru! Rojí se po chodbách!“

„Mají to od nás nařízené, vy hlupáku!“ okřikla ho McGonagallová. „Udělejte raději něco užitečného! Najděte Protivu!“

„P-protivu?“ zakoktal se Filch, jako by o školním strašidle slyšel poprvé.

„Ano, Protivu, vy trulante, Protivu! Copak si na něj už nejmíň čtvrt století nestěžujete? Tak běžte a okamžitě ho přiveďte!“

Filch očividně nabyl dojmu, že profesorka McGonagallová je všech smyslů zbavená, se shrbenými rameny se ale odbelhal a něco si pro sebe tiše mumlal.

„A teď – Piertotum locomotor!“ rozkřikla se profesorka McGonagallová.

Nato seskočily sochy a brnění po obou stranách chodby z podstavců a podle dunivých úderů, jež k nim doléhaly z horních i dolních pater, bylo Harrymu jasné, že totéž se děje po celém hradě.

„Bradavice jsou v nebezpečí!“ zvolala profesorka McGonagallová. „Obsaďte hradby, chraňte nás, splňte svoji povinnost vůči naší škole!“

Vzápětí se s ohlušujícím rachotem a řevem prohnala kolem Harryho horda pohyblivých soch; některé byly menší než on, jiné naopak dosahovaly nadživotní velikosti. Běželo mezi nimi i několik zvířat a řinčící brnění se nad svými helmicemi oháněla meči a houpala ostnatými koulemi na řetězech.

„Tak, Pottere,“ otočila se k Harrymu profesorka McGonagallová, „vy byste se teď se slečnou Láskorádovou měli vrátit k přátelům a přivést je do Velké síně – já dojdu vzbudit ostatní nebelvírské.“

Rozdělili se na vrcholu následujícího schodiště a Harry s Lenkou se rozběhli zpět k tajnému vchodu do Komnaty nejvyšší potřeby. Cestou potkávali hloučky studentů. Většinou měli přes pyžamo přehozené cestovní pláště a učitelé je za pomoci prefektů odváděli do Velké síně.

„To byl Potter!“

„Harry Potter!“

„Byl to on, přísahám, viděl jsem ho!“

Harry se ale neohlížel. Když konečně doběhli ke vchodu do Komnaty nejvyšší potřeby, opřel se o začarovanou zeď, ta se rozevřela a vpustila je dovnitř. Poté se oba rozběhli po příkrém schodišti dolů.

„Co to…?“

Když se před nimi otevřel pohled do komnaty, Harry užasle sklouzl po několika schodech. Byla přeplněná, tísnilo se v ní mnohem víc lidí, než když odcházel. Dívali se na něj Kingsley a Lupin a vedle nich Oliver Wood, Katie Bellová, Angelina Johnsonová a Alice Spinnetová, Bill a Fleur, pan a paní Weasleyovi.

„Co se děje, Harry?“ vyhrkl Lupin a přiskočil k němu hned pod posledním schodem.

„Voldemort je na cestě sem, zahrazují se všechny přístupy do školy – Snape práskl do bot – A co vy tady děláte? Jak jste se to dozvěděli?“

„Rozeslali jsme vzkazy celému zbytku Brumbálovy armády,“ vysvětloval Fred. „Nečekal jsi přece, že si někdo nechá takovou zábavu ujít, ne, Harry? No a Brumbálova armáda zas dala vědět Fénixovu řádu, takže to bylo trochu, jako když se utrhne lavina.“

„Čím začneme, Harry?“ volal George. „Co se děje na hradě?“

„Posílají pryč mladší studenty a všichni se máme sejít ve Velké síni, abychom to celé dali dohromady,“ odpověděl Harry. „Budeme bojovat.“

Propukl ohlušující jásot a všichni se s řevem okamžitě nahrnuli ke schodům. Přimáčkli Harryho ke stěně, když kolem něj probíhali – členové Fénixova řádu se mísili s příslušníky Brumbálovy armády i s hráči někdejšího Harryho famfrpálového týmu, všichni třímali v rukou hůlky a mířili do hlavní části hradu.

„Poběž, Lenko!“ křikl Dean, který ji právě míjel, a natáhl k ní volnou ruku. Chytila se jí a znovu se rozběhla po schodech nahoru.

Komnata nejvyšší potřeby se pomalu vyprazdňovala, dole pod schody zůstal stát jen malý hlouček a Harry se k němu připojil. Paní Weasleyová cloumala s Ginny a Lupin, Fred, George, Bill a Fleur stáli kolem nich.

„Nejsi ještě plnoletá!“ křičela paní Weasleyová na dceru, když se u nich objevil Harry. „Nedovolím to! Kluci ano, ale ty půjdeš pěkně domů!“

„Nepůjdu!“

Ginnyiny vlasy zavířily vzduchem, když se vytrhla z matčina sevření.

„Jsem v Brumbálově armádě…“

„…haranti, co si hrajou na vojáky!“

„Ale haranti, co se mu chystají postavit, když se to neodvážil udělat nikdo jiný,“ připomněl jí Fred.

„Je jí šestnáct!“ zaječela paní Weasleyová. „Není na to dost stará! Na co jste vy dva mysleli, když jste ji s sebou tahali…“

Fred a George se po sobě trochu provinile podívali.

„Mamka má pravdu, Ginny,“ ozval se laskavým hlasem Bill. „Tady zůstat nemůžeš. Všichni nezletilí budou muset odejít, je to tak správné.“

„Nemůžu jít domů!“ bránila se Ginny a v očích se jí leskly zlostné slzy. „Je tady celá moje rodina. Nevydržím tam sama čekat a nevědět…“

Její oči poprvé zavadily o Harryho. Dívala se na něj s úpěnlivou prosbou v očích, Harry ale jen zavrtěl hlavou a Ginny se hořce odvrátila.

„No prosím,“ hlesla s očima upřenýma na vchod do tunelu k Prasečí hlavě. „Tak se teď s vámi rozloučím a…“

Z tunelu se ozval nějaký šramot, silná dutá rána a vzápětí z něj kdosi vylezl, ztratil však rovnováhu a upadl. Hned se ale zvedl, usadil se do nejbližšího křesla, brýlemi s kostěnou obroučkou nasazenými nakřivo se rozhlédl kolem a zeptal se: „Nejdu pozdě? Už to začalo? Dozvěděl jsem se to teprve teď, tak jsem – tak…“

V nastalém tichu se Percy zakoktal a zmlkl. Zjevně nečekal, že tady narazí téměř na celou svoji rodinu. Následovalo dlouhé užaslé mlčení, které přerušila až Fleur, když se otočila k Lupinovi a pokusila se uvolnit napětí zoufale průhlednou otázkou: „Tak jak se darrší malému Teddymu?“

Lupin na ni překvapeně zamrkal. Mlčení mezi Weasleyovými nepovolovalo, naopak se podobalo tuhnoucímu ledu.

„No – to víte, ano… má se skvěle!“ zahlaholil Lupin. „Ano, Tonksová je s ním – u matky.“

Percy a ostatní Weasleyovi na sebe zírali dál, jako by zkameněli.

„Podívejte, mám tady fotografii!“ pokračoval bodře Lupin, vytáhl z náprsní kapsy snímek a podal ho Fleur a Harrymu. Z obrázku na ně tlustými pěstičkami mávalo děťátko s jasně tyrkysovými vlásky.

„Byl jsem blbec!“ zařval najednou Percy tak mocně, až Lupin málem fotografii upustil. „Byl jsem idiot, nafoukaný fracek, byl jsem…“

„Ministerský patolízal, odrodilec, kariéristický kretén,“ doplnil ho Fred.

Percy polkl.

„Ano, to všechno jsem byl!“

Paní Weasleyová se rozplakala. Rozběhla se, odstrčila Freda stranou a objala Percyho tak pevně, že ho div neudusila. Percy ji rozpačitě poplácával po zádech a přitom se upřeně díval na otce.

„Omlouvám se, taťko,“ hlesl.

Pan Weasley několikrát dost rychle zamrkal a pak také spěchal syna obejmout.

„Co to, žes konečně dostal rozum, Percy?“ neodpustil si George.

„Už to nějakou dobu trvalo,“ podotkl Percy a otíral si pod brýlemi oči cípem cestovního pláště. „Musel jsem ale vymyslet, jak se odtamtud dostat, to dnes na ministerstvu není nic lehkého, pořád zatýkají údajné zrádce. Podařilo se mi navázat spojení s Aberforthem a ten mi před deseti minutami vzkázal, že se v Bradavicích schyluje k bitvě, tak jsem tady.“

„No to je správné, všichni očekáváme, že v dobách, jako je tahle, nám naši prefektové půjdou vzorem,“ napodobil George dokonale Percyho nejnabubřelejší tón. „Tak bychom měli jít nahoru a bojovat, nebo už budou ti nejlepší Smrtijedi zabraní.“

„Takže ty jsi teď moje švagrová?“ potřásal si Percy rukou s Fleur a oba spěšně zamířili i s Billem, Fredem a Georgem ke schodům.

„Ginny!“ vyštěkla paní Weasleyová.

Její dcera se totiž pod rouškou rodinného smíření pokoušela nenápadně proklouznout na schodiště.

„Co kdybychom to udělali takhle, Molly?“ ozval se Lupin. „Ginny by mohla zůstat tady, bude alespoň u toho, bude vědět, co se děje, ale nedostane se přímo do bojové linie.“

„No…“

„To je dobrý nápad,“ souhlasil rozhodně pan Weasley. „Zůstaneš v téhle komnatě, Ginny, rozumíš?“

Ginny se na rozdíl od otce Lupinův nápad očividně nezamlouval, když ale viděla jeho neobvykle přísný pohled, přikývla. Poté její rodiče a Lupin také zamířili ke schodům.

„Kde je Ron?“ zapátral Harry. „A taky Hermiona?“

„Ti už musí být nahoře ve Velké síni,“ zavolal přes rameno pan Weasley.

„Neviděl jsem, že by kolem mě prošli,“ zavrtěl hlavou Harry.

„Říkali něco o koupelně,“ vzpomněla si Ginny, „chvilku po tom, co jsi odešel s Lenkou.“

„O koupelně?“

Harry přešel k otevřeným dveřím vedoucím z Komnaty nejvyšší potřeby a nakoukl do koupelny za nimi. Nikdo tam nebyl.

„Víš jistě, že mluvili o kou…“

Vtom mu jizvou znovu projela palčivá bolest a Komnata nejvyšší potřeby zmizela. Díval se vysokými vraty z tepaného železa, jež měla po stranách pilíře s okřídlenými kanci, a těkal pohledem po temných školních pozemcích k hradu. V hradních oknech zářila světla. Nagini mu ležel ovinutý kolem krku na ramenou a jeho pán planul oním chladným, krutým a cílevědomým vztekem, který vždy předcházel vraždě.

kapitola třicátá první

Bitva o Bradavice

Kouzelný strop Velké síně byl temný a posetý hvězdami a čtyři dlouhé kolejní stoly pod ním byly plné rozcuchaných a rozespalých studentů. Někteří měli na sobě cestovní pláště, jiní jen župany. Tu a tam se třpytily perleťově bílé postavy školních duchů. Oči všech přítomných, živých i mrtvých, sledovaly profesorku McGonagallovou, která promlouvala ze zvýšeného pódia u čelní stěny síně. Za ní stáli ostatní učitelé, včetně kentaura Firenzeho s bílou hřívou, a členové Fénixova řádu, kteří přispěchali na pomoc v nadcházejícím boji.

„…evakuaci budou řídit pan Filch a madame Pomfreyová. Prefekti na můj povel seřadí studenty svých kolejí a spořádaně je odvedou na evakuační místo.“

Mnozí studenti se tvářili k smrti vyděšeně. Zatímco ale Harry přejížděl očima po síni a hledal mezi nebelvírskými Rona a Hermionu, vstal u stolu mrzimorské koleje Ernie Macmillan a křikl: „A co když chceme zůstat a bojovat?“

Z několika míst se ozval potlesk.

„Kdo je plnoletý, ten může zůstat,“ odpověděla profesorka McGonagallová.

„A co naše věci?“ zvolala jakási dívka od havraspárského stolu. „Naše kufry, sovy?“

„Na balení a odnášení osobních věcí nemáme čas,“ zavrtěla hlavou profesorka McGonagallová. „Především vás odtud musíme dostat pryč živé a zdravé.“

„Kde je profesor Snape?“ vykřikla jiná dívka od zmijozelského stolu.

„Ten, mám-li to vyjádřit obecně užívanou frází, vzal nohy na ramena,“ odpověděla profesorka McGonagallová a od stolů Nebelvíru, Mrzimoru a Havraspáru se ozval bouřlivý jásot.

Harry procházel síní podél nebelvírského stolu a stále se rozhlížel po Ronovi a Hermioně. Studenti, které míjel, ho provázeli očima a následovala ho vlna vzrušeného šepotu.

„Kolem hradu jsme už rozmístili ochranná kouzla,“ pokračovala profesorka McGonagallová, „ta ovšem pravděpodobně příliš dlouho nevydrží, pokud je neposílíme. Musím vás proto požádat, abyste se přesunovali rychle a pokojně a řídili se pokyny svých prefektů…“

Její poslední slova však zanikla ve zvuku jiného hlasu, který se ozvěnou nesl po celé síni. Byl vysoký, chladný a zřetelný a nedalo se poznat, odkud se ozývá. Zdálo se, že snad vychází ze samotných zdí. Stejně jako obluda, kterou kdysi ovládal, tam mohl spát a čekat celá staletí.

„Vím, že se připravujete k boji.“ Z řad studentů zazněly vyplašené výkřiky, někteří se k sobě bázlivě choulili a rozhlíželi se po zdroji zvuku. „Vaše počínání je marné, nemůžete mě porazit. Nechci vás zabít. Bradavické učitele chovám ve velké úctě. Netoužím po tom, abych proléval kouzelnickou krev.“

Ve Velké síni teď zavládlo ticho, bylo to ale ticho toho druhu, které jako by chtělo prorazit ušní bubínky a nemohlo se vměstnat mezi čtyři stěny.

„Vydejte mi Harryho Pottera,“ přikazoval Voldemortův hlas, „a nikomu se nic nestane. Vydejte mi Harryho Pottera a nechám školu nedotčenou. Vydejte mi Harryho Pottera a budete odměněni. Dávám vám čas do půlnoci.“

Celou síň opět pohltilo ticho. Hlavy všech přítomných se otáčely a každý pár očí vyhledal Harryho, který jako by zkameněl v záři tisíců neviditelných reflektorů. Pak se u zmijozelského stolu někdo zvedl a Harry poznal Pansy Parkinsonovou. Ukazovala na něj roztřesenou rukou a ječela: „Vždyť je támhle! Potter je támhle! Chyťte ho někdo!“

Harry ani nestačil promluvit, neboť celou síň vzedmula vlna pohybu. Nebelvírští se rázem zvedli a zůstali stát nikoli čelem k Harrymu, ale ke zmijozelským. Potom si stoupli studenti u mrzimorského a téměř současně také u havraspárského stolu. Všichni se postavili zády k Harrymu a naopak čelem k Pansy. Harry, užaslý a neschopný slova, viděl, jak všichni zpod plášťů a z rukávů vytahují hůlky.

„Děkuji, slečno Parkinsonová,“ promluvila znovu úsečným tónem profesorka McGonagallová. „Opusťte prosím Velkou síň s panem Filchem jako první. Ostatní studenti vaší koleje vás budou laskavě následovat.“

Harry slyšel šoupání lavic a hned poté i pochodový krok zmijozelských, kteří odcházeli dveřmi na opačném konci síně.

„Teď půjde Havraspár!“ zavelela profesorka McGonagallová.

Všechny čtyři stoly se pomalu vylidňovaly. U zmijozelského nezůstal vůbec nikdo, zato několik starších studentů Havraspáru se nezvedlo, když jejich spolužáci odcházeli, a ještě víc zůstalo sedět mrzimorských. U nebelvírského stolu zbyla obsazená dokonce polovina lavic, takže profesorka McGonagallová musela sestoupit z učitelského pódia a nezletilé studenty zahnat za ostatními.

„Vy rozhodně ne, Creevey, běžte! A vy také, Peakesi!“

Harry spěšně zamířil k Weasleyovým, kteří seděli u nebelvírského stolu všichni pohromadě.

„Kde jsou Ron a Hermiona?“

„Copak jsi je ještě…?“ začal ustaraně pan Weasley.

Odmlčel se ale, když na pódiu před ostatní předstoupil Kingsley a oslovil zbývající přítomné.

„Do půlnoci zbývá jenom půl hodiny, takže si musíme pospíšit! Učitelé z Bradavic a členové Fénixova řádu se dohodli na bitevním plánu. Profesor Kratiknot a profesorky Prýtová a McGonagallová budou velet bojovým oddílům na třech nejvyšších hradních věžích – havraspárské, astronomické a nebelvírské – budou mít odtamtud dobrý rozhled a vynikající postavení k vysílání kouzel. Remus,“ ukázal na Lupina, „Artur,“ kývl na pana Weasleyho, který seděl u nebelvírského stolu, „a já mezitím rozmístíme další oddíly na školních pozemcích. Budeme potřebovat někoho, kdo se ujme organizace obrany u vchodů do chodeb, které vedou do školy…“

„To vypadá jako úkol pro nás,“ ozval se Fred, ukázal na sebe a na George a Kingsley souhlasně přikývl.

„Dobrá, velitelé sem ke mně a rozdělíme si vojsko.“

„Pottere!“ křikla na Harryho profesorka McGonagallová a spěchala k němu skrze dav studentů, kteří se hrnuli na pódium, tlačili se dopředu a dostávali pokyny. „Mýlím se, nebo byste měl něco hledat?“

„Cože?“ vyjekl Harry. „Ach tak, ano, jistě!“

Téměř na viteál zapomněl, téměř zapomněl, že celá bitva se koná jen proto, aby měl čas ho najít. Nevysvětlitelné zmizení Rona a Hermiony ho rozrušilo natolik, že na nic jiného vůbec nepomyslel.

„Tak běžte, Pottere, běžte!“

„Jasně, už běžím!“

Cítil, jak ho oči všech přítomných sledují, když znovu vyběhl z Velké síně a ocitl se ve vstupní síni, která byla ještě plná evakuovaných studentů. Nechal se spolu s nimi nést davem vzhůru po mramorovém schodišti, nahoře se ale od ostatních odpojil a kvapem se vydal opuštěnou chodbou. Logické uvažování mu zamlžoval strach a panika. Dělal, co mohl, aby se uklidnil a soustředil na nalezení viteálu, myšlenky se mu ale honily hlavou zoufale a bezúčelně jako vosy chycené pod sklenicí. Bez Ronovy a Hermioniny pomoci jako by nebyl s to rozumně uvažovat. Zpomalil, nakonec se v polovině prázdné chodby zastavil, posadil se na podstavec po nějaké soše a z váčku na krku vytáhl Pobertův plánek. Ronovo ani Hermionino jméno na něm nikde nenašel, pomyslel si ale, že by mohli být skrytí kdekoli v hustém roji teček hrnoucím se ke Komnatě nejvyšší potřeby. Odložil plánek, složil hlavu do dlaní, zavřel oči a snažil se soustředit…

Voldemort čekal, že půjdu do havraspárské věže.

To bylo ono: jednoznačný fakt, od kterého mohl začít. Voldemort poslal do havraspárské společenské místnosti Alektu Carrowovou, což mohlo mít jen jeden jediný důvod: měl strach, že se už Harry dozvěděl, že jeho viteál nějak souvisí s havraspárskou kolejí.

Jenže jediným předmětem, který byl nějak s Havraspárem spojen, byl zřejmě ztracený diadém… a jak by ten mohl být viteálem? Jak se mohlo stát, že Voldemort, který patřil do Zmijozelu, našel diadém, po němž marně pátraly generace havraspárských? Kdo mu mohl prozradit, kde má hledat, když diadém nikdo v živoucí paměti neviděl?

V živoucí paměti…

Harry dokořán otevřel oči, skryté za vějířem rukou. Vyskočil z podstavce a o překot se rozběhl zpět, odkud přišel – hnal se za poslední zbývající nadějí. Dusot stovek nohou pochodujících ke Komnatě nejvyšší potřeby zněl tím silněji, čím víc se blížil k mramorovému schodišti. Prefekti vykřikovali své pokyny a snažili se neztratit z dohledu studenty svých kolejí, kteří se navzájem šťouchali a strkali. Harry viděl, jak Zachariáš Smith srazil k zemi několik prvňáčků, aby se protlačil do čela fronty, mladší studenti tu i onde pofňukávali a starší zoufale volali své kamarády nebo sourozence…

Vtom si Harry povšiml, jak dole na protějším konci vstupní síně proplouvá vzduchem perleťově bílá postava, a z plných plic křikl do všeobecné vřavy.

„Nicku! Nicku! Musím s vámi mluvit!“

Razil si davem studentů cestu v protisměru dolů, až se konečně prodral pod schodiště, kde stál Skoro bezhlavý Nick, duch nebelvírské koleje, a čekal na něj.

„Harry! Chlapče drahá!“

Nick učinil pohyb, jako by chtěl sevřít jeho ruce ve svých, ale Harryho v nich zamrazilo, jako kdyby je ponořil do ledové vody.

„Musíte mi pomoct, Nicku. Kdo je duchem havraspárské věže?“

Skoro bezhlavý Nick se zatvářil překvapeně a trochu dotčeně.

„Šedá dáma, samozřejmě. Pokud ale potřebujete služby nějakého ducha…“

„Musím mluvit s ní – nevíte, kde je?“

„Počkejte chviličku…“

Nickova hlava se poněkud vratce kývala na krajkovém okruží, když se duch otáčel ze strany na stranu a rozhlížel se přes hlavy hemžících se studentů.

„Támhle stojí, to je ona, Harry, ta mladá dáma s dlouhými vlasy.“

Harry pohlédl směrem, jímž ukazoval Nickův průhledný prst, a spatřil vysokého ducha. Šedá dáma si všimla, že se na ni dívá, zvedla obočí, proplula pevnou zdí a zmizela.

Harry se rozběhl za ní. Když proběhl dveřmi chodby, v níž se mu schovala, zahlédl ji až na samém konci, jak plavným pohybem míří úmyslně pryč.

„Hej! Počkejte – vraťte se!“

Milostivě se zastavila a vznášela se několik centimetrů nad podlahou. S vlasy spadajícími po pás pláště, jehož cípy splývaly až k zemi, byla nejspíš krásná, Harrymu ale zároveň připadala povýšená a pyšná. Když doběhl blíž, poznal v ní ducha, kterého už několikrát na chodbách potkal, nikdy s ním ale nepromluvil.

„Vy jste Šedá dáma?“

Beze slova přikývla.

„Duch havraspárské věže?“

„Tak jest.“

Tón jejího hlasu nebyl nijak povzbudivý.

„Prosím, potřebuji pomoc. Musím se dozvědět všechno, co mi můžete říct o ztraceném diadému.“

Rty jí zkřivil chladný úsměv.

„Obávám se,“ otočila se k odchodu, „že v tom vám nemohu být nápomocná.“

„Počkejte!“

Nemínil na ni křičet, měl ale pocit, že se zadusí zlostí a panikou. Zatímco se před ním nehybně vznášela, pohlédl na hodinky – bylo tři čtvrtě na dvanáct.

„Je to hrozně důležité!“ přesvědčoval ji rozčileně. „Jestli je ten diadém v Bradavicích, musím ho rychle najít!“

„Nejste zdaleka první student, který po tom diadému touží,“ ušklíbla se opovržlivě. „Už celé generace studentů mě otravují…“

„Nejde mi o to, abych dostával lepší známky!“ rozkřikl se na ni Harry. „Hledám ho kvůli Voldemortovi – abych Voldemorta porazil – na tom vám ale asi nezáleží, co?“

Začervenat se nemohla, ale průhledné tváře jí trochu zmatněly, a když odpověděla, zněl její hlas pobouřeně. „Samozřejmě že – jak se opovažujete naznačovat…?“

„Tak mi tedy pomozte!“

Sebejistota ji začala opouštět.

„Já – Nejde o to, že bych ne…“ koktala. „Matčin diadém…“

„Matčin?“

Zatvářila se, jako by měla sama na sebe vztek.

„Když jsem ještě byla naživu,“ pravila upjatě, „byla jsem Helena z Havraspáru.“

„Vy jste její dcera? V tom případě ale určitě víte, co se s ním stalo!“

„Ten diadém sice propůjčuje tomu, kdo jej nosí, moudrost,“ prohlásila a očividně se snažila znovu získat ztracenou rovnováhu, „pochybuji ale, že by podstatně zvýšil vaše šance na to, že porazíte čaroděje, který si říká lord…“

„Copak jsem vám právě neřekl, že ho nechci nosit?“ skočil jí Harry zuřivě do řeči. „Nemám čas na nějaké vysvětlování, jestli vám ale záleží na Bradavicích a jestli chcete, abychom s Voldemortem skoncovali, musíte mi říct všechno, co o tom diadému víte!“

Setrvala téměř bez pohybu, vznášela se ve vzduchu, povýšeně k němu shlížela a Harryho zalila vlna beznaděje. Samozřejmě, kdyby něco věděla, dávno by to už pověděla Kratiknotovi nebo Brumbálovi, kteří jí nepochybně položili tutéž otázku. Zavrtěl zklamaně hlavou, otočil se a chtěl odejít, když za ním tichým hláskem zavolala.

„Já jsem ten diadém matce ukradla.“

„Co – co že jste udělala?“

„Ukradla jsem ten diadém,“ opakovala šeptem Helena z Havraspáru. „Chtěla jsem být chytřejší a důležitější než matka. Utekla jsem s ním.“

Harry neměl ponětí, jak se mu podařilo získat její důvěru, a také se na to nevyptával, jen jí pozorně naslouchal dál. „Matka údajně nikdy nepřiznala, že o diadém přišla, a předstírala, že ho stále má. Zatajila svoji ztrátu a moji strašlivou zradu dokonce i před ostatními zakladateli Bradavic.

Potom ale onemocněla – a věděla, že umírá. Navzdory mé podlé věrolomnosti mě zoufale toužila ještě jednou vidět. Požádala tedy jistého muže, který mě dlouhá léta miloval, ačkoli já sama jsem jeho náklonností pohrdla, aby mě vyhledal. Věděla, že neustane v pátrání, dokud mě nenajde.“

Harry čekal. Šedá dáma se zhluboka nadechla a pohodila hlavou.

„Sledoval moji stopu až do lesů, v nichž jsem se skrývala. Když jsem se s ním odmítla vrátit, popadla ho zuřivost. Baron byl odjakživa prchlivý muž. Rozvzteklen mým odmítnutím a žárlivý na moji svobodu… mě probodl.“

„Baron? Chcete říct, že…?“

„Ano, Krvavý baron,“ přikývla Šedá dáma, odhrnula plášť, který přes sebe měla přehozený, a odhalila jedinou tmavou ránu na bílé hrudi. „Když pak viděl, co spáchal, přemohly ho výčitky svědomí, chopil se zbraně, jíž mě připravil o život, a spáchal sebevraždu. A ještě dnes, po všech těch staletích, chodí na znamení pokání v řetězech… a dobře mu tak,“ dodala zatrpkle.

„A… a ten diadém?“

„Zůstal tam, kam jsem ho schovala, když jsem slyšela, jak se ke mně baron prodírá lesem. Zastrčila jsem ho do dutiny vykotlaného stromu.“

„Vykotlaného stromu?“ podivil se Harry. „Jakého? Kde to bylo?“

„V jednom lese v Albánii. Na osamělém místě, o němž jsem se domnívala, že je pro matku nedosažitelné.“

„V Albánii,“ opakoval po ní. Z nepřehledné změti myšlenek se jako zázrakem vylouplo logické vysvětlení. Harry už chápal, proč mu vykládá něco, co odmítla prozradit Brumbálovi a Kratiknotovi. „Vy už jste ten příběh někomu vyprávěla, že ano? Jinému studentovi?“

Zavřela oči a přikývla.

„Neměla jsem… tušení… že mi jen… lichotí. Myslela jsem… že mi rozumí… že se mnou soucítí…“

Ano, pomyslel si Harry, Tom Raddle nepochybně rozuměl touze Heleny z Havraspáru vlastnit pohádkově vzácné předměty, na které neměla sebemenší právo.

„No ale může vás utěšit, že nejste první, z koho Raddle něco lstí vymámil,“ zahučel. „Když chtěl, dokázal být okouzlující…“

Voldemortovi se tedy podařilo lichotkami od Šedé dámy vyloudit, v kterém koutě světa se ztracený diadém nachází. Vydal se pak do toho dalekého lesa a vytáhl ho z úkrytu. Zamířil tam možná hned po odchodu z Bradavic, ještě než nastoupil k Borginovi a Burkesovi.

A není snad zcela přirozené, že mu tytéž odlehlé albánské lesy připadaly jako vynikající útočiště, když mnohem později nutně potřeboval skrýš, v níž by se mohl na deset dlouhých let nerušeně schovat?

Když se ale z diadému stal jeden z jeho drahocenných viteálů, nemohl ho už nechat v nějakém ubohém stromě… ne, diadém byl potají vrácen do svého pravého domova a Voldemort ho tam musel uložit…

„…ten večer, co přišel požádat o místo!“ dokončil Harry nahlas svoji úvahu.

„Co prosím?“

„Schoval ten diadém tady na hradě, ten večer, co přišel Brumbála požádat, aby ho tu nechal učit!“ upřesnil Harry. Když to teď vyslovil nahlas, viděl, že se tím všechno zcela logicky vysvětluje. „Musel ho schovat cestou nahoru do Brumbálovy pracovny, nebo když se z ní vracel dolů! Přesto mu ale stálo za pokus získat učitelské místo – jako profesor by byl měl možnost ukrást i Nebelvírův meč. Děkuji vám, mockrát vám děkuji!“

A nechal ji tam s nechápavým výrazem v obličeji vznášet se dál. Když obíhal roh do vstupní síně, podíval se na hodinky. Do půlnoci zbývalo pět minut, a přestože teď už věděl, co je oním posledním viteálem, nebyl ani o krok blíž zjištění, kde má hledat…

Najít diadém se nepodařilo celým generacím studentů a to naznačovalo, že není schovaný v havraspárské věži – jenže když není tam, kde jinde může být? Jakou skrýš Tom Raddle v bradavickém hradu objevil a proč se domníval, že zůstane ostatním navždy utajená?

Ztracen v zoufalých úvahách zabočil za další roh, sotva ale novou chodbou udělal pár kroků, okno po jeho levé ruce ohlušujícně zařinčelo a roztříštilo se na střepy a třísky. Jen taktak uskočil stranou – oknem prolétlo jakési obrovské tělo a dunivě narazilo do protější zdi. Hned nato se od něj oddělilo cosi velkého a chlupatého a s kňučením to skočilo k Harrymu.

„Hagride!“ zaburácel Harry a všemožně se bránil pozornostem Tesáka, psa cvičeného na černou zvěř, zatímco se obrovitá vousatá postava pracně zvedala z podlahy. „Co to…?“

„Harry, ty seš tady! Ty seš tady!“

Hagrid se sklonil, sevřel Harryho v lehkém objetí, při němž mu málem zpřelámal pár žeber, a rozběhl se zpět k roztříštěnému oknu.

„Dobrá práce, Drápe!“ zařval proraženou dírou do tmy. „To je vono, za chviličku se sejdem!“

V temné noci spatřil Harry za Hagridem vzdálené záblesky světla a uslyšel podivný kvílivý jek. Pohlédl na hodinky – byla přesně půlnoc. Bitva začala.

„U všech všudy, Harry,“ zasípěl Hagrid, „už je to tady, co? Jdem do boje!“

„Kde ses tu vzal, Hagride?“

„Slyšel jsem Ty-víš-koho až nahoru do naší jeskyně,“ vysvětloval zamračeně Hagrid. „Ten jeho hlas se teda nese, žejo? Prý: Dávám vám čas do půlnoci, abyste vydali Pottera. Věděl jsem, že musíš bejt tady, a bylo mi jasný, co se děje. Lehni, Tesáku! Tak jsme se k tobě přišli přidat, já, Dráp i Tesák. Prorazili jsme si cestu dovnitř lesem, Dráp nás voba nes, Tesáka i mě. Chtěl jsem po něm, aby mě dones do hradu, a von mě sem strčil voknem, trouba jeden. Takhle jsem si to zrovna nepředstavoval, ale – kde jsou Ron a Hermiona?“

„Fakt dobrá otázka,“ povzdechl si Harry. „Pojď.“

Rychle se rozběhli chodbou a Tesák poskakoval vedle nich. Odevšad z okolních chodeb k Harrymu doléhaly různé zvuky, dusot běžících nohou a výkřiky, za okny viděl na temných školních pozemcích další světelné záblesky.

„Kam běžíme?“ hekl Hagrid, který se držel Harrymu v patách a prkna podlahy pod ním praštěla.

„Sám přesně nevím,“ odpověděl Harry a zabočil nazdařbůh za další roh, „ale Ron s Hermionou tady musejí někde být.“

Na chodbě před nimi už se válely první oběti bitvy: dva kamenné chrliče, jež obvykle střežily vchod do sborovny, rozmetala na kusy kletba, která sem vlétla dalším rozbitým oknem. Jejich ostatky sebou na podlaze mdle škubaly, a když Harry přeskakoval jednu z uražených hlav, tiše zasténala: „Mě si nevšímej… zůstanu tu prostě ležet a rozdrolím se…“

Ošklivá kamenná tvář mu náhle připomněla mramorovou bustu Roweny z Havraspáru s tou šílenou pokrývkou hlavy v Xenofiliusově domě – a taky sochu v havraspárské věži s kamenným diadémem na bílých vlnitých vlasech…

A když dobíhal na konec chodby, vynořila se mu v mysli vzpomínka na třetí kamennou sochu: na ošklivého starého čaroděje, na jehož hlavu Harry osobně položil paruku a otlučenou starou čelenku. Šok ho sežehl jak doušek ohnivé whisky a málem klopýtl.

Konečně věděl, kde leží a čeká na něj poslední viteál…

Tom Raddle, který se nikomu nesvěřoval a spoléhal vždy jen sám na sebe, byl pravděpodobně natolik arogantní, že se domníval, že pouze on a jedině on pronikl i do těch nejhlubších tajemství bradavického hradu. Brumbál i Kratiknot samozřejmě patřili k vzorným studentům a ani náhodou do toho konkrétního místa nikdy nevkročili, zato on, Harry, za ta léta, která ve škole strávil, dost často scházel z vyšlapaných cestiček – tady bylo konečně jedno tajemství, které znali on i Voldemort, zato Brumbál ho nikdy neodhalil…

Ze zamyšlení vytrhla Harryho profesorka Prýtová, která kolem něj přesupěla s Nevillem a půltuctem dalších studentů. Všichni měli na uších klapky a nesli jakési velké rostliny v kořenáčích.

„Mandragory!“ křikl Neville v běhu přes rameno na Harryho. „Budeme je házet přes zdi – to je rozhodně nepotěší!“

Harry teď konečně věděl, kam se musí dostat; rozběhl se a Hagrid s Tesákem utíkali za ním. Míjeli portrét za portrétem a namalované postavy pádily s nimi, kouzelníci a čarodějky v krejzlících a jezdeckých kalhotách, v brnění i v pláštích přeskakovali z plátna na plátno a křikem si sdělovali novinky z jiných částí hradu. Když dobíhali ke konci chodby, celý hrad se otřásl hromovým výbuchem, jedna z gigantických váz pukla a spadla z podstavce a Harrymu bylo jasné, že školu zasáhla kouzla mnohem zlověstnější než ta, která používali učitelé a členové Řádu.

„Klid, Tesáku, neboj se!“ zařval Hagrid. Když ale vzduchem začaly jako šrapnely létat úlomky porcelánu, dal se velký pes vyděšeně na útěk. Hagrid se za ním rozběhl a Harry zůstal sám.

Běžel však vytrvale dál otřásajícími se chodbami a hůlku držel připravenou v ruce. Po celou délku jedné chodby ho doprovázela podobizna malého rytíře sira Cadogana, který se mu hnal po boku z jednoho obrazu na druhý, řinčel brněním a křikem ho povzbuzoval, zatímco jeho tlustý malý poník běžel drobným klusem za ním.

„Chvastouni a ničemové, psi a bídáci, vyžeňte je odtud, Harry Pottere, vyprašte jim kožich!“

Harry tryskem zabočil za další roh a narazil na Freda a malý hlouček studentů, mezi nimiž byli také Lee Jordan a Hannah Abbottová. Všichni stáli u dalšího prázdného podstavce, jehož socha skrývala jednu z tajných chodeb. Měli vytažené hůlky a uši nastražené u odkrytého otvoru.

„Noc pro tuhle řež jako stvořená!“ křikl Fred, hrad se znovu otřásl a napůl zděšený Harry proběhl v bojovém zápalu kolem. Hnal se další chodbou a náhle bylo všude plno sov a paní Norrisová syčela a oháněla se po nich tlapkami, nepochybně aby je zahnala tam, kam patří…

„Pottere!“

Chodbu před ním mu zablokoval Aberforth Brumbál s připravenou hůlkou.

„Hospodou se mi valí stovky harantů, Pottere!“

„Já vím,“ odpověděl Harry, „to je evakuace. Voldemort…“

„…jo, útočí, protože mu tě odmítli vydat,“ přikývl Aberforth. „Nejsem hluchej, slyšely ho celý Prasinky. A to nikoho z vás nenapadlo nechat si tady pár těch fakanů ze Zmijozelu jako rukojmí? Mezi těma, co jste poslali do bezpečí, jsou i vejlupci Smrtijedů. Nebylo by chytřejší nechat si je tady?“

„Voldemorta by to nezastavilo,“ namítl Harry, „a váš bratr by to nikdy neudělal.“

Aberforth něco zabručel a rozběhl se opačným směrem.

Váš bratr by to nikdy neudělal… No co, vždyť je to pravda, pomyslel si Harry, když se také znovu rozběhl. Brumbál, který se tak dlouho zastával Snapea, by studenty nikdy jako rukojmí nepoužil…

A pak oběhl poslední roh a vykřikl úlevou i zlostí, když je uviděl, Rona a Hermionu. Oba měli plnou náruč nějakých velkých, zakřivených, špinavě žlutých předmětů a Ron navíc nesl v podpaží koště.

„Kde jste k čertu byli?“ vyjel na ně Harry.

„V Tajemné komnatě,“ odpověděl Ron.

„V Tajemné – cože?“ vyvalil oči Harry a těsně před nimi vrávoravě zabrzdil.

„To Ron, všechno to byl Ronův nápad!“ sdělovala mu bez dechu Hermiona. „No řekni, není to absolutně geniální? Dřepěli jsme tam, když jsi odešel, a já Ronovi povídám: I kdybychom ten druhý našli, jak se jich zbavíme? Doteď jsme se nezbavili ani toho pohárku! A vtom ho to napadlo – vzpomněl si na baziliška!“

„Ale co…?“

„Něco, čím bychom se zbavili viteálů,“ řekl prostě Ron.

Harry sklopil oči k těm předmětům, které Ron a Hermiona nesli v náručí, a uvědomil si, že jsou to velké zakřivené zuby vytržené z lebky mrtvého baziliška.

„Jak jste se ale dostali dovnitř?“ zeptal se a díval se střídavě na zuby a na Rona. „Musíte přece promluvit hadím jazykem!“

„On to dokázal!“ šeptla Hermiona. „Ukaž mu to, Rone!“

Ron ze sebe vypravil odporný přidušený syčivý zvuk.

„Tohle jsi udělal, když jsi otevíral ten medailonek,“ pohlédl omluvně na Harryho. „Musel jsem to zkoušet několikrát, než jsem se trefil, ale,“ skromně pokrčil rameny, „nakonec jsme se tam dostali.“

„Byl úžasný!“ hlesla Hermiona. „Prostě úžasný!“

„Takže…“ Harrymu šlo o to držet se podstaty, „takže…“

„Jo, vyřídili jsme další viteál,“ přikývl Ron a vytáhl zpod bundy zkroucené zbytky pohárku Helgy z Mrzimoru. „Hermiona ho probodla. Říkal jsem si, že by to měla udělat ona. Neměla zatím to potěšení.“

„Jsi génius!“ zajásal Harry.

„To nic nebylo,“ bránil se Ron, zatvářil se ale trošinku samolibě. „A co máš nového ty?“

Jeho otázku málem přehlušil výbuch odněkud seshora. Všichni tři vzhlédli ke stropu, odkud se sesypal oblak prachu, a slyšeli vzdálený ječivý výkřik.

„Vím už, jak diadém vypadá, a vím taky, kde je,“ sděloval jim chvatně Harry. „Schoval ho přesně na stejném místě, kde jsem já schoval tu starou učebnici lektvarů a kam všichni strkají nejrůznější krámy už celá staletí. Myslel si, že je jediný, kdo to místo našel. Pojďte!“

Zdi se otřásaly zas a znovu, když vedl Rona a Hermionu skrytým vchodem a po tajném schodišti do Komnaty nejvyšší potřeby. Až na tři ženy – Ginny, Tonksovou a starou čarodějku v klobouku prožraném moly, v níž Harry okamžitě poznal Nevillovu babičku, byla komnata prázdná.

„Á, Potter,“ přivítala ho suše stará čarodějka, jako by na něj už čekala. „Vy nám jistě můžete říct, co se děje.“

„Jsou všichni v pořádku?“ zeptaly se dvojhlasem Ginny a Tonksová.

„Pokud víme, tak ano,“ ujistil je Harry. „Je ještě někdo v té chodbě k Prasečí hlavě?“

Věděl, že se komnata nebude moci přeměnit, dokud v ní bude někdo z jejích uživatelů.

„Já jsem prošla jako poslední,“ sdělila mu paní Longbottomová. „Zapečetila jsem ji, protože myslím, že by nebylo rozumné nechávat ji otevřenou, když Aberforth odešel z hostince. Neviděli jste mého vnuka?“

„Bojuje,“ odpověděl Harry.

„Přirozeně,“ přikývla hrdě stařena. „Omluvte mě, musím mu jít pomoct.“

A s překvapivou rychlostí odkvačila ke kamenným schodům.

Harry pohlédl na Tonksovou.

„Myslel jsem, že jste s Teddym u matky.“

„Nevydržela jsem sedět a nevědět…“ Vypadala utrápeně. „Matka se o něj postará. Viděli jste Remuse?“

„Měl v plánu vést jeden z oddílů ven na školní pozemky…“

Tonksová se beze slova otočila a byla tatam.

„Ginny,“ omlouval se Harry, „promiň, ale potřebujeme, abys taky na chviličku odešla. Pak se sem zase můžeš vrátit.“

Ginny ale vypadala, že svoji svatyni opustí velice ráda.

„A pak se sem můžeš vrátit!“ křikl za ní, když se rozběhla po schodech za Tonksovou. „Musíš se sem vrátit!“

„Počkejte okamžik!“ vyjekl náhle Ron. „Na někoho jsme zapomněli!“

„Na koho?“ podivila se Hermiona.

„Na domácí skřítky, ti budou určitě všichni dole v kuchyni, ne?“

„Chceš říct, že bychom je měli zapojit do boje?“ zeptal se Harry.

„To ne,“ zavrtěl vážně hlavou Ron. „Chci říct, že bychom je měli varovat, aby se schovali. Nechceme přece, aby dopadli jako Dobby. A nemůžeme jim nařizovat, aby za nás umírali…“

Ozval se drkotavý rachot – Hermioně se vysypaly z náruče na podlahu všechny baziliščí zuby. Rozběhla se k Ronovi, objala ho kolem krku a vtiskla mu vášnivý polibek. Ron odhodil zuby i koště, které držel, a opětoval její políbení tak zapáleně, až ji přitom zvedl do vzduchu.

„To jste si našli chvíli,“ zamumlal rozpačitě Harry, a když se k sobě Ron s Hermionou přitiskli ještě pevněji, až se trochu zapotáceli, zvýšil hlas: „Hej! Tady kolem se válčí!“

Uvolnili své objetí, za ruce se ale drželi dál.

„Já vím, kamaráde,“ vydechl Ron a tvářil se, jako kdyby právě dostal do týla pořádně odpáleným Potloukem, „ale ono to bylo jako buď teď, anebo nikdy, rozumíš?“

„No dobře, dobře, a co ten viteál?“ vyjel na něj Harry. „Myslíte, že byste – že byste se mohli udržet, dokud nenajdeme ten diadém?“

„Jo – no jasně – promiň…“ kál se Ron a oba začali, celí zrudlí v obličeji, sbírat rozsypané zuby.

Jakmile vystoupali po schodech do chodby nad sebou, bylo jim hned jasné, že za těch pár minut, které strávili v Komnatě nejvyšší potřeby, se situace na hradě vážně zhoršila. Zdi i strop se otřásaly mnohem divočeji, vzduch byl plný prachu a nejbližším oknem viděl Harry záblesky zeleného a rudého světla v těsné blízkosti hradních zdí. To nemohlo znamenat nic jiného, než že už si Smrtijedi téměř probili cestu dovnitř. Harry shlédl a viděl, jak dole běží obr Dráp a mává kolem sebe hlasitě protestujícím kamenným chrličem, který zřejmě strhl ze střechy.

„Doufejme, že někoho z nich rozšlápl!“ poznamenal Ron, když se dole pod nimi ozvaly další výkřiky bolesti.

„Hlavně aby to nebyl nikdo z našich!“ vyslovil obavu čísi hlas. Harry se otočil a spatřil Ginny a Tonksovou. Obě se krčily s vytaženými hůlkami u vedlejšího okna, v němž chybělo několik tabulek. Ginny právě vyslala dobře mířenou kletbu do zápasícího klubka pod sebou.

„Díky, děvče!“ křikla jakási postava, jež se k nim řítila v oblacích zvířeného prachu. Harry zjistil, že to je opět Aberfort. Proběhl kolem nich s rozevlátými šedivými vlasy v čele skupinky studentů a volal: „Vypadá to, že se jim daří průlom u severního cimbuří, přivedli si svoje obry!“

„Neviděli jste Remuse?“ křikla za ním Tonksová.

„Bojoval s Dolohovem,“ odpověděl Aberforth. „Pak už jsem ho neviděl!“

„Tonksová,“ hlesla Ginny. „Tonksová, klid, určitě bude v pořádku…“

Tonksová už ale mizela v kotoučích prachu za Aberforthem.

Ginny se bezradně otočila k Harrymu, Ronovi a Hermioně.

„Dají na sebe pozor, neboj,“ uklidňoval ji Harry, uvědomoval si ale, že jsou to jen slova. „Za chviličku jsme zpátky, Ginny, hlavně se do ničeho nepleť a zůstaň schovaná. Jdeme!“ houkl na Rona a Hermionu a všichni tři se rozběhli k roztažitelné zdi, za níž čekala Komnata nejvyšší potřeby, připravená posloužit dalšímu, kdo do ní vejde.

Potřebuji najít místo, kde je všechno ukryté, žadonil v duchu úpěnlivě Harry. Dveře se objevily, když procházel kolem zdi potřetí.

Jakmile přešli přes práh a dveře se za nimi zavřely, bitevní vřava utichla, všude zavládl pokoj a klid. Ocitli se v obrovské prostoře velikosti katedrály, která působila dojmem města. Vysoké zdi byly vystavěné z předmětů, jež tu ukryly tisíce dávno zapomenutých studentů.

„Copak si neuvědomoval, že se může dovnitř dostat úplně každý?“ žasl Ron a ozvěna jeho hlasu se nesla tichem.

„Myslel si, že je jedinečný,“ vysvětloval Harry. „Měl smůlu, že i já jsem potřeboval něco schovat… tudy,“ dodal, „myslím, že je to někde támhle…“

Prošel kolem vycpaného trolla a kolem rozplývavé skříně, kterou minulého roku s tak katastrofálními důsledky opravil Draco Malfoy, chviličku zaváhal a rozhlížel se po uličkách plných harampádí. Nemohl se rozpomenout, kudy by měl jít dál…

„Accio diadém,“ učinila zoufalý pokus Hermiona, nic k nim ale vzduchem nepřilétlo. Podobně jako trezor u Gringottových nebyla zřejmě ani komnata ochotna vzdát se tak snadno ukrytých předmětů.

„Rozdělíme se,“ rozhodl Harry. „Hledejte kamennou bustu starého čaroděje, který bude mít na hlavě paruku a čelenku. Stojí na kredenci a určitě je někde tady blízko…“

Rozběhli se do sousedících uliček. Harry slyšel, jak kroky jeho dvou přátel zní ozvěnou mezi vysokými hromadami haraburdí, mezi láhvemi, klobouky, bednami, židlemi, knihami, zbraněmi, košťaty, holemi…

„Někde tady blízko,“ mumlal si Harry polohlasně. „Někde tady… někde…“

Nořil se do toho bludiště stále hlouběji a hledal v něm něco, co by mu bylo povědomé z jeho předchozí návštěvy. V uších mu hučelo, slyšel supění vlastního dechu a potom náhle jako by se otřásl až do hloubi duše. Už to viděl, přímo před sebou – odřenou a zteřelou kredenc, do níž ukryl svou starou učebnici lektvarů, a na ní poďobaného kamenného kouzelníka se zaprášenou letitou parukou a zjevně starodávnou vybledlou čelenkou na hlavě.

Natahoval už ruku, byť byl ještě tři metry od cíle a vtom se mu za zády ozvalo: „Ani hnout, Pottere!“

Prudce zabrzdil a otočil se. Stáli za ním Crabbe a Goyle a hůlkami mu mířili přímo do očí. Úzkou škvírou mezi jejich posměšně sešklebenými obličeji viděl Draca Malfoye.

„To je moje hůlka, co držíš v ruce, Pottere,“ ozval se Malfoy a skulinou mezi Crabbem a Goylem na Harryho také namířil hůlkou.

„Už není,“ odsekl zadýchaně Harry a stiskl hlohovou hůlku pevněji. „Vítěz bere všechno, Malfoyi. Kdo ti půjčil tu, co teď máš?“

„Matka,“ odpověděl Draco.

Harry se zasmál, ačkoli na celé té situaci nebylo vůbec nic k smíchu. Rona ani Hermionu už neslyšel, při hledání diadému se zřejmě dostali někam mimo doslech.

„Jakpak to, že vy tři nejste s Voldemortem?“ zajímal se Harry.

„Čeká nás odměna,“ rozzářil se Crabbe. Hlas měl na tak rozložitého chlapíka překvapivě jemný. Harry si ani nevzpomínal, jestli ho vůbec kdy slyšel promluvit. Crabbe se usmíval jako malé dítě, kterému slíbili velkou krabici cukroví. „Zůstali jsme tady, Pottere. Rozhodli jsme se, že nikam nepůjdem. Že mu tě přivedem.“

„Skvělý plán,“ přitakal s ironickým obdivem Harry. Nechtělo se mu věřit, že se dostal tak blízko jen proto, aby nakonec Malfoy, Crabbe a Goyle všechno zhatili. Pomalu a nenápadně začal couvat k místu, kde na bustě ležel nakřivo posazený viteál. Kdyby se mu alespoň podařilo dostat ho do ruky dřív, než vypukne boj…

„Jak jste se sem vlastně dostali?“ pokoušel se rozptýlit jejich pozornost.

„Strávil jsem v Komnatě ukrytých předmětů skoro celý loňský školní rok,“ odpověděl pronikavě pisklavým hlasem Malfoy. „Umím se dostat dovnitř.“

„Byli jsme schovaný venku na chodbě,“ zabručel Goyle. „Umíme už dělat zatmí… zastírací kouzla! A pak,“ roztáhl ústa v tupém úsměvu, „ses objevil přímo před náma a říkals, že hledáš nějakej dajadém! Co je to dajadém?“

„Harry?“ ozval se znenadání Ronův hlas z druhé strany stěny po Harryho pravé ruce. „Ty s někým mluvíš?“

Jako by práskl bičem, namířil Crabbe hůlkou na patnáctimetrovou horu omšelého nábytku, rozbitých kufrů, starých knih, hábitů i další veteše nerozeznatelného původu a vykřikl: „Descendo!“

Stěna se rozkymácela a začala se naklánět do vedlejší uličky, v níž stál Ron.

„Rone!“ zaburácel Harry, v tomtéž okamžiku někde zaječela Hermiona a bylo slyšet, jak na opačné straně narušené stěny dopadají na podlahu nesčetné předměty. Ukázal na ni hůlkou, křikl „Finite!“ a stěna se přestala kymácet.

„Ne!“ vřískl Malfoy a popadl Crabbeho za paži, aby mu zabránil kletbu Descendo zopakovat. „Když to tady všechno poboříš, mohl bys ten diadém zasypat!“

„A co na tom?“ odsekl Crabbe a vytrhl se mu. „Pán zla chce Pottera, tak co je mi po nějakým dajadému?“

„Potter sem přišel pro něj!“ rozkřikl se Malfoy a ani se nesnažil zakrýt podráždění z nedovtipnosti svých kumpánů. „Takže to musí znamenat…“

„Takže to musí znamenat co?“ vyprskl Crabbe na Malfoye s netajeným vztekem. „Je mi úplně fuk, co ty si myslíš! Já už si od tebe nenechám rozkazovat, Draco! Ty i tvůj táta jste odepsaný!“

„Harry?“ zavolal znovu Ron z druhé strany hradby veteše. „Co se to tam děje?“

„Harry?“ poškleboval se Crabbe. „Co se to tam…? Ne, Pottere! Crucio!“

Harry se vrhl po čelence. Crabbeho kletba ho minula, narazila ale do kamenné busty, která vylétla do vzduchu. Diadém se vznesl ke stropu a pak zapadl někam do změti předmětů, na nichž busta stála.

„Nech toho!“ rozkřikl se Malfoy na Crabbeho, až se ozvěna jeho hlasu rozlehla celou obrovitou místností, a popadl ho za ruku. „Pán zla ho chce živého…“

„No a? Já ho přece nechci zabít!“ zařval Crabbe a odmrštil Malfoyovu ruku. „Jestli ale budu mít šanci, udělám to, vždyť Pán zla ho chce stejně zabít, tak v čem je roz…?“

Harryho jen o pár centimetrů minul paprsek rudého světla; Hermiona vyběhla zpoza rohu za jeho zády a vyslala omračovací kouzlo přímo na Crabbeho hlavu. Minula jen proto, že ho Malfoy stačil strhnout stranou.

„To je ta mudlovská šmejdka! Avada kedavra!“

Harry viděl, jak Hermiona bleskově uskočila, ale to, že se ji Crabbe pokusil zabít, ho naplnilo zuřivostí, která mu vyhnala z hlavy všechno ostatní. Vystřelil na Crabbeho omračovací kouzlo, Crabbe prudce uhnul, vyrazil přitom Malfoyovi z ruky hůlku a ta se zakutálela někam pod hromadu polámaného nábytku a beden.

„Nezabíjejte ho! Nezabíjejte ho!“ zaječel Malfoy na Crabbeho a Goyla, kteří mířili na Harryho. Oba na zlomek vteřiny zaváhali a to bylo vše, co Harry potřeboval.

„Expelliarmus!“

Goylovi vylétla hůlka z ruky a zmizela v nepřehledné změti věcí za ním. Goyle se po ní pošetile vrhl a pokoušel se ji najít. Malfoy uskočil před dalším Hermioniným omračovacím kouzlem a Ron, který se náhle objevil na konci uličky, střelil po Crabbem kletbou úplného spoutání, jež ho jen těsně minula.

Crabbe se prudce otočil a znovu vykřikl: „Avada kedavra!“ Ron zmizel za rohem, aby se vyhnul zelenému blesku. Malfoy se bez hůlky krčil za třínohým prádelníkem. Hermiona se k nim rozběhla a v běhu trefila Goyla omračovacím kouzlem.

„Je někde tady!“ křikl na ni Harry a ukázal na hromadu haraburdí, do níž stará čelenka zapadla. „Pokus se to najít a já půjdu pomoct Ro…“

„Harry!“ zavřískla.

Mohutný dunivý rachot, který se za ním ozval, ho varoval okamžik předem. Otočil se a viděl, jak se k nim Ron i Crabbe ozlomkrk ženou uličkou.

„Máš to rád horký, šmejde?“ zařval v běhu Crabbe.

Kouzlo, které vyvolal, se mu ale zjevně vymklo z ruky. V patách se jim hnaly obrovité plameny a olizovaly z obou stran navršené valy starých krámů, které se pod jejich dotekem hroutily a měnily v saze.

„Aguamenti!“ vykřikl Harry, ale proud vody, který vytryskl ze špičky jeho hůlky, se ve vzduchu okamžitě vypařil.

„Utíkejte!“

Malfoy popadl omráčeného Goyla a táhl ho za sebou, Crabbe, teď už také vyděšený, upaloval tak, že všechny nechal za sebou, Harry, Ron a Hermiona pádili za ním a v patách se jim hnal oheň. Nebyl to ale obyčejný oheň, Crabbe musel použít nějakou kletbu, o níž Harry v životě neslyšel. Kdykoli zabočili za roh, plameny se vydaly za nimi a pronásledovaly je, jako by byly živé, měly svůj rozum a umínily si je za každou cenu zabít. Oheň teď zmutoval v obrovskou smečku žhnoucích oblud: planoucí hadi, chiméry a draci se zvedali do výše, střemhlav klesali a zase se zvedali, a staletí staré zetlelé krámy, jimiž se nestvůry živily, vyletovaly pod nárazy drápatých pracek vysoko do vzduchu, a ještě než je strávilo ohnivé peklo, padaly do obludných zubatých tlam.

Malfoy, Crabbe a Goyle kdesi zmizeli a Harry, Ron i Hermiona se zastavili. Ohnivé nestvůry se kolem nich spojovaly do kruhu, stahovaly se blíž a blíž, vzduchem kmitaly plamenné drápy, rohy a ocasy a horká výheň je obkličovala jako neprostupná zeď.

„Co si teď počneme?“ ječela Hermiona do ohlušujícího hukotu ohně. „Co si jen počneme?“

„Tady!“

Harry vytáhl z nejbližší hromady harampádí dvě masivní košťata a jedno hodil Ronovi, který nasedl a za sebe posadil Hermionu. Sám přehodil nohu přes druhé koště, oba naráz se prudkým kopnutím odrazili od podlahy a vznesli se do vzduchu; o pouhých pár desítek centimetrů se přitom stačili vyhnout rohaté tlamě nějakého ohnivého dravce, který po nich sekl zobákem. Kouř a horko začínaly dosahovat nesnesitelné intenzity, prokletý oheň pod nimi hltavě polykal zakázané předměty, jež patřily generacím pronásledovaných studentů, ničil neblahé výsledky tisíců zakázaných pokusů, tajemství nesčetných duší, které v této komnatě hledaly útočiště. Malfoye, Crabbeho ani Goyla Harry nikde neviděl. Kroužil nad rejdícími plamennými obludami tak nízko, jak jen mu odvaha dovolila, a pokoušel se je najít, nikde však nebylo nic než oheň: jaká příšerná smrt… nic takového přece nikdy nechtěl…

„Vypadněme odtud, Harry, musíme vypadnout!“ křičel na něj Ron, ačkoli závojem černého kouře vůbec neviděl, kde jsou dveře.

A pak uprostřed té strašlivé vřavy, přes hukot vše stravujících plamenů, zaslechl Harry pištivý, žalostně slabý lidský výkřik.

„Je to – strašně moc – nebezpečné!“ hulákal Ron, Harry se ale ve vzduchu otočil. Očima, jimž poskytovaly brýle alespoň jakousi chabou ochranu před kouřem, hledal v zuřícím požáru pod sebou, pátral po nějaké známce života, po údu či tváři, jež by ještě nebyla zuhelnatělá jako kus dřeva…

To už je ale viděl, spatřil Malfoye, jak oběma rukama drží bezvědomého Goyla. Oba balancovali na vratké věži z ožehlých stolů a lavic a Harry se k nim prudce spustil. Malfoy ho viděl přilétat a zvedl jednu ruku, jenže sotva ho za ni Harry chytil, bylo mu okamžitě jasné, že se to nepovede. Goyle byl příliš těžký a Malfoyova upocená ruka mu hned vyklouzla…

„Jestli kvůli nim umřem, tak tě zabiju, Harry!“ zaburácel Ron, a v okamžiku, kdy se po nich vrhala obrovská plápolající chiméra, vytáhl s Hermioninou pomocí Goyla k sobě a s koštětem rozkývaným na všechny strany se opět vznesl do výše. Malfoy zatím nasedl za Harryho.

„Ke dveřím, leť ke dveřím, ke dveřím!“ hulákal Malfoy Harrymu do ucha a Harry zrychlil. Prolétal za Ronem, Hermionou a Goylem skrze kotouče hustého černého dýmu, v němž se sotva dalo dýchat. Všude poletovaly vzduchem poslední předměty, které ještě hltavé plameny nestrávily, jako by je nestvůry prokletého ohně vítězoslavně vyhazovaly do výše – poháry a štíty, jiskřivý náhrdelník, stará vybledlá čelenka…

„Co to děláš, co to děláš? Dveře jsou támhle!“ ječel Malfoy, Harry ale prudkým obratem zatočil do protisměru a střemhlav se řítil dolů. Zdálo se, že diadém padá zpomaleně, otáčí se a třpytí, blíží se k čekající rozevřené hadí tlamě… A pak ho Harry chytil, navlékl si ho na zápěstí…

Znovu prudce zatočil, když po něm had švihl hlavou, obloukem vylétl vzhůru a zamířil rovnou k místu, kde na něj – modlil se za to – čekaly otevřené dveře. Ron, Hermiona a Goyle zmizeli, Malfoy ječel a držel se ho tak pevně, až to bolelo. Pak Harry skrze kouřovou clonu zahlédl obdélníkovou skvrnu na zdi, namířil koště přímo na ni, a za okamžik už mu naplnil plíce čerstvý vzduch a koště narazilo do zdi venku na chodbě.

Malfoy se svezl z koštěte, zůstal ležet obličejem na zemi, lapal po dechu, kašlal a dávil se. Harry se převalil a posadil se. Dveře Komnaty nejvyšší potřeby zmizely, Ron s Hermionou sípavě oddechovali a seděli na podlaze vedle Goyla, který byl dosud v bezvědomí.

„Cr-Crabbe,“ zachroptěl Malfoy, jakmile byl znovu schopen slova. „Cr-Crabbe…“

„Je mrtvý,“ sdělil mu stroze Ron.

Rozhostilo se ticho, rušené pouze oddechováním a pokašláváním. Pak se hrad otřásl několika hromovými ránami a kolem nich na koních projela početná kavalkáda průhledných postav s krvežíznivě ječícími hlavami v podpaždí. Když je jezdci bezhlavého honu minuli, vyškrábal se Harry vrávoravě na nohy a rozhlédl se. Kolem dokola dosud zuřila bitva a kromě jeku mizících duchů k němu doléhaly nesčetné další výkřiky. Zaplavila ho panika.

„Kde je Ginny?“ vyjekl. „Byla přece tady! Měla se vrátit do Komnaty nejvyšší potřeby!“

„Blbneš? Snad si nemyslíš, že po tom ohni bude ještě fungovat?“ zabručel Ron, také se ale postavil, poškrábal se na prsou a rozhlédl se na všechny strany. „Co kdybychom se rozdělili a prohledali…“

„Ne,“ zarazila ho Hermiona a také vstala. Malfoy s Goylem zůstali netečně zhroucení na podlaze chodby; ani jeden z nich neměl hůlku. „Musíme se držet pohromadě. Myslím, že bychom měli jít… Co to máš na ruce, Harry?“

„Cože? Jo, tohle…“

Stáhl si diadém ze zápěstí a přidržel si ho před očima. Byl ještě žhavý a celý zčernalý od sazí, když se na něj ale podíval zblízka, podařilo se mu s jistou námahou přečíst nápis, který do něj byl drobnými písmeny vyrytý: Vědět, jak nejlíp na to, je nad všechno světa zlato.

Z diadému jako by prosakovala nějaká tmavá a lepkavá, krvi podobná tekutina. Vtom Harry ucítil, jak se šperk prudce otřásl a pak se mu v rukou rozlomil. V tomtéž okamžiku se mu zazdálo, že zaslechl nesmírně tichý a vzdálený výkřik bolesti, který nepřicházel z hradu ani ze školních pozemků, ale z té věci, která se mu právě rozpadla v prstech.

„To musel být zložár,“ šeptla bázlivě Hermiona s očima upřenýma na úlomky diadému.

„Cože?“

„Zložár – prokletý oheň – je jedním z živlů, které dokážou viteály zničit, je ale tak nebezpečný, že bych se ho nikdy, nikdy nepokusila použít. Jak mohl Crabbe vědět…?“

„Nejspíš se to naučil od Carrowových,“ odtušil zachmuřeně Harry.

„Smůla, že taky nedával pozor, když říkali, jak se dá zastavit,“ poznamenal Ron, který měl stejně jako Hermiona ožehlé vlasy a obličej celý umouněný. „Nebýt toho, že se nás všechny pokusil zabít, bylo by mi ho docela líto.“

„Neuvědomujete si ale, co to znamená?“ zašeptala Hermiona. „Teď už zbývá jen zabít toho hada…“

Zarazila se ale v půli věty, neboť chodba se zaplnila křikem, jekem a nezaměnitelnými zvuky souboje. Harry se rozhlédl a málem se mu zastavilo srdce: do Bradavic už pronikli Smrtijedi. Vtom se na chodbě objevili Fred a Percy, oba couvali a bojovali s maskovanými muži v kápích.

Harry, Ron a Hermiona jim vyrazili na pomoc, světelné paprsky se rozlétly na všechny strany a muž bojující s Percym rychle couvl. Pak mu kápě sklouzla a oni uviděli vysoké čelo a prošedivělé vlasy…

„Vítejte, pane ministře!“ zaburácel Percy a vyslal na Břichnáče přesně umístěnou kletbu; ministr upustil hůlku a zjevně ve velkých bolestech se chytil za hábit na prsou. „Už jsem vám říkal, že dávám výpověď?“

„Prima vtip, Percy!“ zachechtal se Fred a Smrtijed, s nímž bojoval, se zhroutil pod zásahem tří omračovacích kouzel. Břichnáč padl na zem a po celém těle mu začaly vyrážet drobné ostny; proměňoval se zřejmě v jakousi mořskou ježovku. Fred pohlédl na Percyho s nelíčenou radostí.

„Tys řekl opravdový vtip, Percy… myslím, že jsem od tebe žádný vtip neslyšel od té doby, co…“

Prostor kolem nich vybuchl. Stáli všichni pohromadě, Harry, Ron, Hermiona, Fred a Percy, a oba Smrtijedi jim leželi u nohou, jeden omráčený a druhý přeměněný. V tom zlomku vteřiny, kdy se nebezpečí zdálo být dočasně zažehnané, jako by ten výbuch roztrhl celý svět na kusy. Harry cítil, jak letí vzduchem, a nemohl dělat nic jiného než co možná nejpevněji držet ten tenoučký kousek dřeva, který byl jeho jedinou zbraní, a rukama si chránit hlavu. Slyšel křik a jek svých spolubojovníků a neměl tušení, co se jim stalo…

A pak se svět rozštěpil v bolest a polotmu. Harry byl napůl zasypaný troskami chodby, jež se stala terčem strašlivého útoku, závan studeného vzduchu mu prozradil, že hradní zeď něco rozmetalo napadrť, a podle lepkavé horkosti na tváři usoudil, že silně krvácí. Potom zaslechl strašlivý výkřik, který mu zkroutil vnitřnosti a vyjadřoval mučivou bolest, jakou nedokáže způsobit oheň ani kletba. Vrávoravě vstal a cítil větší strach než za celý předchozí den, nejspíš nikdy v životě se ještě takhle nebál… Mezi troskami se namáhavě zvedala na nohy Hermiona a na zemi poblíž proražené zdi byli pohromadě tři rudovlasí mladíci. Harry chytil Hermionu za ruku a klopýtali spolu přes kusy kamene a dřeva.

„Ne – ne – ne!“ křičel někdo. „Ne! Frede! Ne!“

Percy třásl bratrovým tělem a Ron klečel vedle nich. Fredovy nevidomé oči hleděly vzhůru a rty měl dosud zkřivené posledním úsměvem.

kapitola třicátá druhá

Bezová hůlka

Nastal konec světa, tak proč neskončila i bitva, proč se hrad nepohroužil ve zděšené ticho a všichni bojující nesložili zbraně? V Harryho hlavě vládl nepopsatelný chaos, myšlenky mu nekontrolovatelně vířily, odmítal se smířit s nemožným. Fred Weasley přece nemůže být mrtvý, všechny jeho smysly ho určitě klamou…

A pak prolétlo dírou, kterou výbuch prorazil ve zdi školy, něčí tělo, z temnoty na ně vystřelily kletby a narazily do stěny za jejich hlavami.

„K zemi!“ vykřikl Harry, když začaly noční tmu křižovat další kletby. Popadli s Ronem Hermionu a stáhli ji na zem, Percy ale spočíval na Fredovi, jako by ho chtěl vlastním tělem ochránit před další újmou, a jen zavrtěl hlavou, když na něj Harry křikl: „Poběž, Percy, musíme odtud!“

„Percy!“ Harry viděl, jak Ronovi stékají po vrstvě špíny a sazí v obličeji slzy. Právě popadl staršího bratra za rameno a zacloumal jím, bratr se ale nepodvolil. „Už pro něj nemůžeš nic udělat, Percy! Musíme…“

Hermiona zaječela, Harry se otočil a ani se nemusel ptát, co ji vyděsilo. Obrovskou dírou ve zdi se dovnitř snažil prolézt obludný pavouk velikosti malého osobního auta. Do bitvy se zapojil jeden z Aragogových potomků.

Hlasy Rona i Harryho se slily a jejich zaklínadla udeřila současně. Nestvůra pod jejich nárazem odporně zaškubala nohama, odlétla dozadu a zmizela ve tmě.

„Přivedl si kamarády!“ křikl Harry na ostatní, když vykoukl přes okraj otvoru, který v hradní zdi probořily kletby. Po stěně budovy šplhali nahoru další obří pavouci přivolaní ze Zapovězeného lesa, kam Smrtijedi očividně také pronikli. Harry vypálil dolů několik omračujících kouzel, srazil nejvyšší obludu na ty, které lezly za ní, takže se všechny zřítily po zdi na zem a ztratily se mu z očí. Nato mu prolétly nad hlavou další kletby tak těsně, až cítil, jak mu rozvířily vlasy.

„Poběžte, honem!“

Harry postrčil Rona a Hermionu napřed, pak se sklonil a uchopil Fredovo tělo v podpaždí. Percy si konečně uvědomil, o co se Harry pokouší, přestal bratra objímat a spojenou silou odnášeli Freda z bojiště, přikrčení, aby se vyhnuli kletbám, které na ně létaly ze školních pozemků.

„Tady,“ ukázal Harry. Položili tělo do výklenku, kde původně stálo jedno z četných brnění. Nedokázal se na Freda dívat ani o vteřinu déle, než bylo nezbytně nutné, a jakmile se přesvědčil, že je tělo dobře ukryté, rozběhl se za Ronem a Hermionou. Malfoy a Goyle zmizeli, ale na konci chodby, která teď byla plná prachu a padajícího zdiva a v jejíchž oknech už dávno nezbývala jediná tabule skla, uviděl pobíhat sem a tam spoustu lidí – zda přátel či nepřátel, to z té dálky nepoznal. „Rookwoode!“ zaryčel náhle jako tur Percy, který mezitím doběhl až k rohu, a tryskem vyrazil za vysokým mužem pronásledujícím dva studenty.

„Harry, pojď sem!“ zaječela Hermiona.

Zatáhla Rona za jeden z gobelínů a ten se vlnil, jako by spolu zápasili. Harry si na okamžik bláznivě pomyslel, že se snad znovu objímají a líbají. Potom mu došlo, že se Hermiona snaží Rona zadržet a nedovolit mu, aby se rozběhl za Percym.

„Poslouchej mě – poslouchej, Rone!“

„Já chci pomoct – chci zabíjet Smrtijedy…“

Obličej měl celý zkřivený, špinavý od prachu a kouře, a třásl se vztekem a žalem.

„Rone, jsme jediní, kdo s tím může skoncovat! Prosím, Rone, musíme najít toho hada, musíme ho zabít!“ křičela na něj Hermiona.

Harry ale chápal, jak to Ron cítí: hledat a zničit další viteál pro něj nebylo totéž jako bezprostřední uspokojení z pomsty; měl také potřebu bojovat, potrestat vrahy, kteří zabili Freda, a chtěl najít ostatní Weasleyovy a nabýt jistotu, úplnou jistotu, že Ginny není – ale to ne, to nesmí dovolit, aby se mu taková myšlenka vůbec zrodila v hlavě…

„Budeme bojovat!“ přesvědčovala Rona Hermiona. „Jinak to ani nepůjde, abychom se k tomu hadovi dostali! Nesmíme ale zapomínat, co – co je naším úkolem! Jedině my to můžeme ukončit!“

Také ona plakala a mezi řečí si otírala z obličeje slzy potrhaným a ohořelým rukávem, pak se ale několikrát zhluboka zajíkavě nadechla, aby se uklidnila, a aniž pustila Rona z pevného sevření, otočila se k Harrymu.

„Musíš zjistit, kde je Voldemort, protože toho hada bude mít určitě u sebe, nemyslíš? Udělej to, Harry – podívej se mu do hlavy!“

Jak to, že to bylo tak snadné? Snad proto, že ho jizva bolela už celé hodiny, jako by přímo toužila ukázat mu Voldemortovy myšlenky? Uposlechl Hermionin příkaz a zavřel oči. Křik, výbuchy a všechny další pronikavé zvuky bitevní vřavy okamžitě ztichly a změnily se jen ve vzdálenou kulisu, jako by byl někde daleko od nich…

Stál uprostřed jakési zpustlé, ale podivně povědomé místnosti, jejíž stěny byly polepené odlupujícími se tapetami a všechna okna až na jedno byla zatlučená prkny. Hřmot doprovázející dobývání hradu sem doléhal jen tlumeně a z velké dáli. Ve směru, kde stál hrad, byly jediným nezatlučeným oknem vidět barevné zášlehy, uvnitř v místnosti ale vládla tma, v níž zářila jen malá olejová lampička.

Otáčel mezi prsty hůlkou a prohlížel si ji, myšlenkami však byl u oné hradní komnaty, u tajné komnaty, kterou našel jen on a nikdo jiný a kterou mohl stejně jako Tajemnou komnatu objevit jen někdo chytrý, prohnaný a zvídavý… Byl si stoprocentně jistý, že diadém ten kluk nikdy nenajde… a to i přesto, že tahle Brumbálova loutka dospěla mnohem dál, než by od ní kdy čekal… až příliš daleko…

„Můj pane,“ ozval se za ním zoufalý skuhravý hlas. Otočil se po něm. V nejtemnějším koutě tam seděl Lucius Malfoy. Vypadal zbědovaně a dosud nesl zřetelné známky trestu, který ho stihl, když jim ten kluk posledně znovu unikl. Jedno oko měl stále opuchlé a zavřené. „Můj pane… prosím… můj syn…“

„Je-li tvůj syn mrtvý, Luciusi, není to moje vina. Nepřišel a nepřipojil se ke mně jako ostatní ze Zmijozelu. Možná se raději přidal k Harrymu Potterovi?“

„Ne – to nikdy,“ šeptl Malfoy.

„Musíš doufat, že ne.“

„Nemáte – nemáte strach, můj pane, že Potter zahyne rukou někoho jiného a ne vaší?“ zeptal se roztřeseným hlasem Malfoy. „Nebylo by… promiňte mi tu otázku… rozumnější, kdybyste tu bitvu zarazil, šel do hradu a vyhledal ho s-sám?“

„Nehraj to na mě, Luciusi. Chceš, abych ukončil bitvu, protože bys rád zjistil, co se stalo s tvým synem. Jenže já Pottera nepotřebuju vyhledávat. Než dnešní noc skončí, přijde za mnou Potter sám.“

Voldemort znovu sklopil oči k hůlce, kterou držel v ruce. Dělala mu starosti – a všechno, co lordu Voldemortovi dělalo starosti, bylo třeba napravit…

„Běž pro Snapea.“

„Pro Snapea, m-můj pane?“

„Pro Snapea. Teď hned. Chci ho požádat o jednu – o jednu službu. Běž.“

Lucius vystrašeně vyšel z místnosti a trochu nejistě vyklopýtal do tmy. Voldemort zůstal stát na místě, otáčel mezi prsty hůlkou a díval se na ni.

„Je to jediná možnost, Nagini,“ zašeptal, přehlédl místnost a spočinul pohledem na velkém tlustém hadovi. Ten jako by se vznášel ve vzduchu a elegantně se svíjel v začarovaném a chráněném útulku, který pro něj vytvořil: v lesklé průhledné kouli, jež vypadala jako něco mezi třpytivou klecí a teráriem.

Harry zalapal po dechu, stáhl se zpět a otevřel oči. V tomtéž okamžiku mu do uší znovu udeřil křik a jek, rachot a třesk bitvy.

„Je v Chroptící chýši. Had je tam s ním a má kolem sebe nějakou kouzelnou ochranu. Právě poslal Luciuse Malfoye pro Snapea.“

„Voldemort sedí v Chroptící chýši?“ opakovala po něm pobouřeně Hermiona. „To ani – ani sám nebojuje?“

„Myslí si, že nemusí,“ odpověděl Harry. „Myslí si, že za ním sám přijdu.“

„Ale proč?“

„Ví, že jdu po viteálech – a drží si Naginiho blízko sebe. Takže za ním zjevně budu muset jít, jestli se chci dostat do blízkosti toho hada…“

„Jasně,“ přikývl Ron a narovnal ramena. „A to znamená, že tam jít nemůžeš, protože právě tohle chce a čeká. Zůstaneš tady a postaráš se o Hermionu, já se tam vypravím a…“

Harry ho nenechal domluvit.

„Vy dva zůstanete tady, já tam půjdu schovaný pod pláštěm a vrátím se, jen co…“

„Ne,“ skočila mu do řeči Hermiona, „mnohem rozumnější bude, když si vezmu plášť já a…“

„To ať tě ani nenapadne,“ zavrčel na ni Ron.

„Jsem zrovna tak schopná, Rone, jako…“ odsekla, dál se už ale nedostala, protože gobelín na vrcholu schodiště, na němž stáli, se roztrhl.

„Potter!“

Byli tam dva maskovaní Smrtijedi, než však stačili řádně zvednout hůlky, vykřikla Hermiona: „Glisseo!“

Schodiště se jim pod nohama zploštilo v koryto a Hermiona i s Harrym a Ronem po něm sklouzli dolů. Nemohli pád nijak usměrnit, sjeli ale tak rychle, že jim omračovací kouzla Smrtijedů prolétla vysoko nad hlavou. Prosvištěli gobelínem, jímž bylo schodiště na dolním konci zamaskované, a po podlaze dojeli až k protější zdi.

„Duro!“ křikla Hermiona a namířila hůlkou na gobelín. Nato se ozvaly dvě ošklivě dunivé rány, když se gobelín proměnil v kámen a oba pronásledovatelé do něj v plné rychlosti vrazili.

„Uhněte!“ zařval Ron a všichni tři se bleskově vmáčkli do jedněch dveří, aby je s hromovým dusotem nerozdupalo stádo těžkých stolů, které před sebou hnala profesorka McGonagallová. Patrně si jich vůbec nevšimla, uvolněné vlasy jí vlály a na jedné tváři měla krvácející ránu. Když zmizela za rohem, zaslechli, jak křičí: „Bijte je!“

„Schovej se pod plášť,“ vyzvala Harryho Hermiona. „O nás se nestarej…“

Harry ale plášť přehodil přes všechny tři. Byli už na něj sice příliš velcí, pochyboval ale, že by si běžících nohou bez těla někdo všiml ve všem tom prachu, který vířil ve vzduchu, mezi padajícími kameny a jiskřícími kouzly.

Seběhli po dalším schodišti a ocitli se v chodbě, v níž se úporně bojovalo. Postavy na obrazech po obou stranách chodby na obránce hradu hlasitě křičely, radily jim a povzbuzovaly studenty a učitele, kteří se statečně bili s maskovanými i nemaskovanými Smrtijedy. Dean si někde sehnal hůlku a teď stál tváří v tvář Dolohovovi, Parvati zase čelila Traversovi. Harry, Ron a Hermiona okamžitě zvedli hůlky, aby se do bitvy zapojili, bojující ale nevypočitatelně měnili pozice v poskakujícím chumlu, a kdyby kolem sebe začali vrhat kletby, mohli by vážně zranit někoho ze svých. Setrvali proto na místě, rozhlíželi se a čekali na vhodnou příležitost, když vtom se ozvalo hlasité Uííííííííí! Harry vzhlédl a spatřil, že nad nimi poletuje Protiva a hází po Smrtijedech tobolky škrtidubu. Útočníci měli náhle hlavy zasypané svíjejícími se zelenými hlízami, jež se podobaly tlustým červům.

„Au!“

Hrst hlíz dopadla také na plášť nad Ronovou hlavou. Slizké zelené kořínky se groteskně vznášely ve vzduchu a poskakovaly, jak se je Ron snažil setřást.

„Támhle je někdo neviditelný!“ vykřikl jeden z maskovaných Smrtijedů a ukázal jejich směrem.

Dean bez otálení využil Smrtijedovy chvilkové nepozornosti a srazil ho k zemi omračovacím kouzlem. Dolohov se ho pokusil ztrestat a Parvati na něj vyslala kletbu úplného spoutání.

„Jdeme!“ křikl Harry, všichni tři kolem sebe pevně omotali plášť a se skloněnými hlavami se rozběhli přímo skrze klubko bojujících k mramorovému schodišti vedoucímu dolů do vstupní síně. Nohy jim při tom trochu klouzaly v loužičkách mízy škrtidubu.

„Já jsem Draco Malfoy, Draco, jsem na vaší straně!“

Draco stál na horním odpočívadle a škemral o milost u dalšího maskovaného Smrtijeda. Když ty dva míjeli, Harry Smrtijeda srazil omračovacím kouzlem. Malfoy zazářil úlevou: očima hledal svého zachránce, a Ron mu zpod pláště zasadil ránu pěstí. Nato se po zádech skácel na Smrtijeda, z úst mu tekla krev a absolutně nic nechápal.

„A to je už podruhé, co jsme ti dnes večer zachránili život, ty parchante proradná!“ zahulákal Ron.

Po celém schodišti i dole v síni se to jen hemžilo bojujícími, Smrtijedi byli všude, kam se Harry podíval. Yaxley sváděl nedaleko hlavní brány souboj s Kratiknotem a hned vedle nich se s jiným maskovaným Smrtijedem bil Kingsley. Studenti pobíhali sem a tam, někteří odnášeli nebo vlekli do bezpečí zraněné kamarády. Harry vypálil po maskovaném Smrtijedovi omračující kouzlo, ale minul ho a málem trefil Nevilla, který se zčistajasna odněkud objevil s plnou náručí jedovaté úponice. Ta se spokojeně chytila nejbližšího Smrtijeda a začala ho omotávat kolem dokola.

Harry, Ron a Hermiona tryskem seběhli po mramorovém schodišti. Vlevo od nich se ozval řinkot rozbíjeného skla – zmijozelské přesýpací hodiny, které zaznamenávaly počet kolejních udělených bodů, se rozpadly a kolem dokola se z nich vysypaly smaragdy, takže po nich lidé klouzali a smekali se. Když doběhli dolů, zřítila se z balkonu nad nimi dvě těla a jakási šedá skvrna, kterou Harry pokládal za zvíře, po čtyřech vyrazila s vyceněnými zuby přes síň.

„Ne!“ zavřískla Hermiona, z její hůlky se zablesklo, ohlušujícně to prásklo a vyslaná kletba odmrštila Fenrira Šedohřbeta od chabě se poškubávajícího těla Levandule Brownové. Vlkodlak narazil do mramorového zábradlí a namáhavě se znovu škrábal na nohy. Vzápětí vzduchem prokmitl jasný bílý zášleh a jemu křupla o hlavu křišťálová koule. Šedohřbet padl k zemi a nehýbal se.

„Mám tu další!“ zaječela shora přes zábradlí profesorka Trelawneyová. „Dost pro každého, kdo má zájem! Tumáte…“

A s rozmachem podobným tenisovému servisu vytáhla z brašny další velikánskou křišťálovou kouli, mávla hůlkou a vyslala ji obrovskou rychlostí přes celou síň, kde rozbila okno a prosvištěla ven. V tomtéž okamžiku se masivní dřevěná hlavní brána rozletěla dokořán a do vstupní síně si prorazili cestu další obří pavouci.

Vzduchem se nesly zděšené výkřiky. Bojující Smrtijedi i obránci Bradavic se dali na úprk a rudé i zelené světelné paprsky se zařízly doprostřed valících se nestvůr, které se zachvěly a vzepjaly, takže vypadaly ještě děsivěji.

„Jak se teď dostaneme ven?“ křičel Ron do vší té vřavy, než mu ale Harry nebo Hermiona stačili odpovědět, odhodilo je něco stranou. Po schodech se řítil dolů Hagrid a mával kolem sebe květovaným růžovým deštníkem.

„Nechte je bejt, neubližujte jim!“ hulákal.

„Hagride, ne!“

Harry na všechno zapomněl, vyběhl zpod pláště, a aby se vyhnul kletbám, které osvětlovaly celou síň, řítil se za ním zlomený v pase.

„Vrať se, Hagride!“

Ještě ale nebyl ani v půli cesty k němu, když se to stalo. Hagrid přímo před jeho očima zmizel uprostřed pavouků, jejichž odporný roj vzápětí začal s hlasitým dupotem před metanými kouzly ustupovat, a pavouci Hagrida odnesli s sebou.

„Hagride!“

Harry slyšel, jak někdo hlasitě křičí jeho jméno, bylo mu ale jedno, je-li to přítel nebo nepřítel. Hnal se po hlavním schodišti ven na temné školní pozemky, kde pavoučí roj prchal i se svou kořistí, kterou mezi nimi vůbec nebylo vidět.

„Hagride!“

Měl dojem, že zahlédl obrovskou ruku, jak na něj mává zprostřed pavoučího šiku, když se ale chystal za Hagridem rozběhnout, zahradila mu cestu gigantická noha, která se snesla z temnoty a došlápla s takovou silou, až se země pod ním zatřásla. Harry vzhlédl: stál před ním přes šest metrů vysoký obr, hlavu měl skrytou ve stínu a světlo z rozevřené hradní brány mu ozařovalo jen chlupatá lýtka, tlustá jak kmeny stromů. Obr brutálním plynulým pohybem prorazil ohromnou pěstí jedno z horních oken, a Harryho zasypaly skleněné střepy a donutily ho couvnout do výklenku nad bránou.

„Propána!“ vypískla Hermiona, když s Ronem doběhli k Harrymu a vzhlédli vzhůru na obra, který se pokoušel chytit někoho z lidí za oknem.

„Ne!“ popadl ji Ron za ruku, v níž už zvedala hůlku. „Kdybys ho omráčila, rozdrtí půlku hradu…“

„Hagrrr?“

Zpoza rohu se kolébavě vynořil Dráp. Teprve teď měl Harry možnost přesvědčit se, že je to na obří poměry skutečně drobeček. Kolosální obluda, která se pokoušela rozdrtit lidi v horním patře hradu, se ohlédla a vztekle zařvala. Kamenné schody se zatřásly, když se obr rozběhl ke svému menšímu příbuznému. Dráp rozevřel křivá ústa, vycenil žluté zuby velikosti půlcihel a oba obři se na sebe vrhli jako rozzuření lvi.

„Poběžte!“ zaburácel Harry do noci, jež se rozezněla ohavnými skřeky a údery zápasících obrů. Popadl Hermionu za ruku, seběhl po schodišti na školní pozemky a Ron utíkal za nimi. Harry se stále nevzdával naděje, že Hagrida najdou a zachrání ho; běžel tak rychle, že už byli v půli cesty k Zapovězenému lesu, zastavila je však další překážka.

Vzduch kolem nich zledovatěl a Harrymu ztuhl dech v prsou. Ze tmy se vynořily stíny, vířivý roj postav z té nejčernější černi, který se jako velká vlna valil k hradu. Jejich tváře byly zahalené kápěmi a dech jim chrčel v hrdlech…

Ron s Hermionou se k němu přitiskli každý z jedné strany a bitevní vřava za jejich zády se náhle ztlumila a zmrtvěla. Nocí se šířil těžký příkrov ticha, jaké dokážou vyvolat jen mozkomorové…

„Pospěš si, Harry!“ dolehl k němu z obrovské dálky Hermionin hlas. „Patrony, Harry, honem!“

Zvedl hůlku, celým tělem se mu ale rozlévala odevzdaná beznaděj. Fred byl mrtvý, Hagrid nepochybně umíral, možná už byl také mrtvý, a nejspíš přišla o život i spousta dalších, o jejichž smrti jen ještě nevěděl. Měl pocit, jako by jeho duše už opustila tělo…

„Dělej, Harry!“ zaječela Hermiona.

Blížila se stovka mozkomorů, připlouvali k nim vzduchem, dychtivě nasávali pach Harryho zoufalství, které na ně působilo jako vyhlídka na hostinu…

Viděl, jak vzlétl do vzduchu Ronův stříbrný teriér, jak matně a třepotavě zazářil a zhasl. Viděl Hermioninu vydru, jak zakroužila kousek nad zemí a rozplynula se. Ruka, v níž držel hůlku, se mu chvěla a Harry téměř vítal přicházející zapomnění, příslib nicoty, vyhasnutí všech citů…

A pak jim kolem hlavy proletěli stříbrný zajíc, kanec a liška, mozkomorové je spatřili, zarazili se a malinko se stáhli zpátky. Ze tmy k nim doběhli tři další lidé, postavili se k nim s napřaženými hůlkami a dál vysílali svoje Patrony: Lenka, Ernie a Seamus.

„To je ono,“ přikývla povzbudivě Lenka, jako by byli znovu v Komnatě nejvyšší potřeby a nacvičovali s Brumbálovou armádou používání různých kouzel. „To je ono, Harry… snaž se, vzpomeň si na něco hezkého…“

„Něco hezkého?“ opakoval po ní zlomeným hlasem.

„Pořád ještě jsme všichni tady,“ pošeptala mu. „Ještě bojujeme. No tak, zkus to…“

Napřed se objevila stříbrná jiskra, po ní chvějivé světélko a potom, s tím největším úsilím, jaké byl kdy Harry nucen vynaložit, vylétl ze špičky jeho hůlky stříbrný jelen. Poskočil a rozběhl se kupředu a tentokrát se mozkomorové doopravdy rozprchli a zmizeli. Noc byla okamžitě znovu příjemně vlahá, v uších jim ale opět zněl bitevní ryk.

„Ani nevím, jak vám poděkovat,“ vypravil ze sebe roztřeseně Ron a otočil se k Lence, Erniemu a Seamusovi. „Právě jste nám zachránili…“

Jeho slova zanikla v řevu a dusotu, pod nímž se roztřásla zem: ze tmy odněkud od lesa se vyřítil další obr a mával nad hlavou kyjem, jenž byl větší než kdokoli z nich.

„Utíkejte!“ vykřikl znovu Harry, nikoho ale nebylo třeba pobízet. Rozprchli se na všechny strany a stačili zmizet skutečně v poslední vteřině: v příštím okamžiku došlápla obrovitá noha obludy přesně na místo, kde ještě před chviličkou stáli. Harry se rozhlédl – Ron s Hermionou běželi za ním, jejich tři přátelé se ale znovu ztratili kdesi na bitevním poli.

„Zmizme odtud!“ houkl Ron, když obr znovu zatočil nad hlavou kyjem a nocí se jeho řev nesl přes školní pozemky až k hradu, kde do tmy nepřetržitě šlehaly záblesky rudého a zeleného světla.

„K Vrbě mlátičce!“ zavelel Harry. „Honem!“

Nějak se mu podařilo všechno to zlé vtěsnat a uzavřít do malého koutku své mysli, kam teď nemohl nahlédnout. Myšlenky na Freda a Hagrida, strašlivý strach o všechny, které miluje a kteří jsou nyní rozptýleni kolem celého hradu i uvnitř jeho zdí, to všechno muselo počkat, protože v tuto chvíli bylo hlavní utíkat a najít hada, najít Voldemorta. Jak říkala Hermiona, byla to jediná možnost, jak s tím vším skoncovat…

Utíkal, co mu nohy stačily, a napůl věřil, že se mu podaří předběhnout samotnou smrt, ignoroval světelné paprsky, jež všude kolem něj proletovaly tmou, ignoroval hučení jezera připomínající rozbouřené mořské vlny, i Zapovězený les, který hlasitě šuměl, přestože panovalo úplné bezvětří. Hnal se přes školní pozemky, jež jako by také na znamení vzpoury povstávaly, ještě nikdy v životě neběžel tak rychle, a první také spatřil rozložitý strom, vrbu, která u svých kořenů střežila tajnou chodbu silnými, jako bič šlehajícími větvemi.

Celý zadýchaný a vysílený zpomalil, opatrně obcházel rozkmitané haluze stromu a zkoumal ve tmě jeho tlustý kmen. Snažil se vyhledat očima v kůře staré vrby ten pravý suk, kterým ji bylo možné znehybnit. Ron s Hermionou právě doběhli. Hermiona sotva popadala dech a nebyla schopná jediného slova.

„Jak – jak se dostaneme dovnitř?“ sípěl Ron. „Vidím – vidím to správné místo – Škoda – škoda že – s sebou tentokrát – nemáme Křivonožku…“

„Křivonožku?“ zachrčela Hermiona. Byla zlomená v pase a ruce si tiskla k hrudi. „Nejsi náhodou kouzelník?“

„No – aha – jasně…“

Ron se rozhlédl a namířil hůlkou na větvičku ležící na zemi. „Wingardium leviosa!“ Větvička se zvedla ze země, zavířila ve vzduchu, jako by se jí zmocnil závan větru, a rozlétla se mezi zlověstně rozkývanými vrbovými větvemi přímo proti kmenu. Narazila do místa poblíž kořenů – a zuřivě se zmítající strom se okamžitě zklidnil.

„Paráda!“ vydechla s námahou Hermiona.

„Počkejte!“

Na jednu jedinou vteřinku Harry uprostřed bitevního ryku a lomozu zaváhal. Voldemort chce, aby udělal přesně tohleto, chce, aby za ním přišel… Co když povede Rona a Hermionu do pasti?

Potom jako by ho stiskla mezi zuby realita, krutá a nepřikrášlená. Jedinou možností, jak pokročit dál, je zabít Voldemortova hada. A had je s Voldemortem a Voldemort je na konci této chodby.

„Jdeme za tebou, Harry, tak už vlez dovnitř!“ pobídl ho Ron a postrčil ho kupředu.

Harry se vnořil do hliněné chodby, jejíž ústí bylo skryté mezi kořeny stromu. Prodíral se dovnitř mnohem pracněji než posledně, když do ní lezli. Strop byl velice nízký: zatímco před necelými čtyřmi lety museli jít v předklonu, teď jim nezbývalo nic jiného než se plazit po břiše. Harry lezl jako první, hůlku měl rozsvícenou a čekal, že každým okamžikem narazí na nějakou překážku, žádná se ale neobjevila. Postupovali mlčky a Harry se soustředil na rozkývaný paprsek světla z hůlky, kterou svíral v zaťaté ruce.

Konečně se chodba začala zvedat vzhůru a Harry před sebou spatřil nezřetelný proužek světla. Hermiona ho zatahala za kotník.

„Plášť!“ zašeptala. „Hoď přes sebe plášť!“

Zašmátral rukou za zády a Hermiona mu do ní vtiskla kluzký balíček složené látky. Jen s obtížemi si plášť přes sebe přetáhl, zamumlal Nox, zhasl rozsvícenou hůlku a po čtyřech se pachtil dál. Snažil se postupovat co nejtišeji, všechny smysly měl nastražené, přesto ale čekal, že bude každou vteřinou odhalen, že uslyší ten chladný jasný hlas a uvidí záblesk zeleného světla.

A pak zaslechl hlasy z místnosti přímo před nimi, jen nepatrně ztlumené tím, že otvor na druhém konci chodby byl zakrytý něčím, co vypadalo jako stará bedna. S bázlivě zatajeným dechem se doplazil až k samému ústí a nakoukl dovnitř uzoučkou štěrbinou mezi bednou a zdí.

Místnost, do níž se díval, byla jen spoře osvětlená, viděl ale Naginiho, který se kroutil a svíjel jako mořský had v bezpečí začarované třpytivé koule, vznášející se bez zjevné podpory ve vzduchu. Viděl také okraj stolu a bílou ruku s dlouhými prsty, která si pohrávala s hůlkou. Pak se ozval Snapeův hlas a Harrymu skočilo srdce až do krku: Snape byl jen pár centimetrů od místa, kde se skrčený skrýval.

„…můj pane, jejich odpor se hroutí…“

„…a hroutí se i bez tvého přičinění,“ podotkl Voldemort svým jasným, vysokým hlasem. „Jsi samozřejmě velice schopný kouzelník, Severusi, ale nemyslím, že bys tam ještě byl nějak zvlášť platný. Jsme téměř u cíle… téměř.“

„Dovolte mi najít toho kluka. Dovolte mi přivést vám Pottera. Vím, že ho najdu, můj pane. Prosím.“

Snape prošel kolem skuliny a Harry malinko couvl, nespustil však oči z Naginiho a přemýšlel, zda existuje nějaké kouzlo, které by dokázalo proniknout ochranami, jež ho obklopují, žádné ho ale nenapadalo. Navíc by se jediným nezdařeným pokusem prozradil…

Voldemort vstal. Harry ho teď viděl jasně, viděl jeho rudé oči, zploštělý hadí nos a bledý obličej, který matně zářil v polotmě.

„Mám jistý problém, Severusi,“ sykl tiše Voldemort.

„Můj pane?“ uklonil se vstřícně Snape.

Voldemort zvedl bezovou hůlku, držel ji jemně a vyváženě jako dirigentskou taktovku.

„Proč mi neslouží, Severusi?“

V tichu, jež následovalo, se Harrymu zdálo, že zaslechl nepatrně syknout svíjejícího a rozvíjejícího se hada. Nebo to snad bylo Voldemortovo sykavé povzdechnutí, které setrvávalo ve vzduchu?

„Můj – můj pane?!“ vyhrkl nechápavě Snape. „Nerozumím vám. Vždyť – předvedl jste přece s tou hůlkou neobyčejná kouzla!“

„Ne,“ opravil ho Voldemort. „Předvedl jsem jen svá obvyklá kouzla. Jsem neobyčejný kouzelník, ale tahle hůlka… ne. Nepředvedla ty zázraky, které slibovala. Necítím žádný rozdíl mezi touto hůlkou a hůlkou, kterou jsem před tolika lety koupil od Ollivandera.“

Tón Voldemortova hlasu byl klidný a zamyšlený, Harryho jizva však přesto začala pulzovat a pálit. Bolest v čele pomalu narůstala a Harry cítil, jak se ve Voldemortovi vzdouvá potlačovaná zuřivost.

„Žádný rozdíl,“ opakoval Voldemort.

Snape na to nic neřekl. Harry mu neviděl do obličeje a přemýšlel, jestli cítí nebezpečí, jestli se pokouší najít ta pravá slova, jimiž by svého pána uklidnil.

Voldemort začal přecházet po místnosti sem a tam. Na několik vteřin se Harrymu ztratil z očí, mluvil ale stále stejným odměřeným hlasem, a v Harrym narůstala bolest i zuřivost.

„Dlouho a usilovně jsem přemýšlel, Severusi… Víš, proč jsem tě odvolal z bitvy?“

A Harry ho na okamžik uviděl z profilu: Snape upřeně zíral na hada svíjejícího se v začarované kleci.

„Ne, můj pane, ale prosím vás, abyste mi dovolil se tam vrátit. Dovolte mi najít Pottera.“

„Teď mluvíš jako Lucius. Ani jeden z vás Potterovi nerozumí tak, jak mu rozumím já. Pottera není třeba hledat, přijde za mnou sám. Vím totiž, kde je zranitelný, znám jednu jeho obrovskou slabinu. Nesnese pohled na smrt lidí kolem sebe, protože si uvědomuje, že umírají kvůli němu. Bude s tím chtít za každou cenu skoncovat. Přijde.“

„Ale, můj pane, vždyť by ho mohl nějakou náhodou zabít někdo jiný než vy…“

„Pokyny, které jsem dal svým Smrtijedům, jsou naprosto jasné. Pottera chyťte živého. Zabijte jeho přátele – čím víc, tím líp – jeho ale nezabíjejte.

Chtěl jsem však mluvit o tobě, Severusi, ne o Harrym Potterovi. Prokázal jsi mi velice cenné služby. Velice cenné.“

„Můj pán ví, že jediným mým cílem je sloužit mu. Ale – dovolte mi odejít a nalézt toho kluka, můj pane. Dovolte mi, abych vám ho přivedl. Vím, že dokážu…“

„Už jsem ti řekl, že ne!“ okřikl ho Voldemort a Harry zahlédl v jeho očích rudý záblesk, když se znovu otočil. Zašustění jeho pláště mu připomnělo plazícího se hada a v pálící jizvě cítil Voldemortovu netrpělivost. „Teď právě řeším otázku, Severusi, co se stane, až se s tím klukem konečně setkám!“

„Můj pane, nemůže být přece pochyb…?“

„…já ale určité pochyby mám, Severusi. Mám je.“

Voldemort se odmlčel a Harry ho zase zřetelně viděl. Sledoval, jak v bílých prstech otáčí bezovou hůlkou a dívá se na Snapea.

„Proč obě hůlky, které jsem použil, selhaly, když jsem je namířil na Harryho Pottera?“

„Na to – na to neznám odpověď, můj pane.“

„Neznáš?“

Výbuch vzteku byl jako hřebík, který někdo zatloukl Harrymu do hlavy. Harry si vrazil sevřenou ruku do úst, aby nevykřikl bolestí. Zavřel oči a náhle byl Voldemortem, hledícím do Snapeova bledého obličeje.

„Moje tisová hůlka splnila všechno, co jsem od ní žádal, Severusi, ale Harryho Pottera nezabila. Dvakrát selhala! Ollivander mi při mučení prozradil tajemství totožných jader a poradil mi, abych si vzal hůlku někoho jiného. Udělal jsem to, ale Luciusova hůlka se roztříštila, když se střetla s Potterovou.“

„To – to neumím nijak vysvětlit, můj pane.“

Snape se na Voldemorta nedíval. Tmavé oči stále upíral na hada svíjejícího se v ochranné kouli.

„Vyhledal jsem třetí hůlku, Severusi. Bezovou hůlku, známou také jako hůlka Osudu nebo hůlka Smrti. Sebral jsem ji jejímu předchozímu majiteli. Vynesl jsem ji z hrobu Albuse Brumbála.“

Teď teprve Snape na Voldemorta pohlédl – a jeho obličej připomínal posmrtnou masku. Byl bílý a strnulý jako mramor, a když promluvil, zapůsobilo to přímo jako šok, že za nepřítomnýma očima je ještě život.

„Můj pane – dovolte mi najít toho kluka…“

„Celou dnešní dlouhou noc tady sedím,“ promluvil Voldemort hlasem sotva silnějším než šepot, „a na samotném prahu vítězství přemýšlím, neustále přemýšlím o tom, proč bezová hůlka odmítá být tím, čím by být měla, proč odmítá sloužit tak, jak podle legend svému právoplatnému majiteli musí sloužit… A myslím, že jsem našel odpověď.“

Snape mlčel.

„Možná už ji znáš i ty? Jsi koneckonců chytrý, Severusi. Byl jsi mi dobrým a věrným služebníkem a lituji toho, co se musí stát.“

„Můj pane…“

„Bezová hůlka mi nemůže řádně sloužit, Severusi, protože nejsem jejím skutečným pánem. Patří vždy tomu kouzelníkovi, který zabil jejího posledního majitele. Albuse Brumbála jsi zabil ty, Severusi. Dokud zůstáváš naživu, nemůže být bezová hůlka doopravdy moje.“

„Můj pane!“ zaprotestoval Snape a zvedl vlastní hůlku.

„Jiná možnost neexistuje,“ pokračoval Voldemort. „Musím tu hůlku ovládnout, Severusi. Když ovládnu hůlku, ovládnu konečně i Pottera.“

A Voldemort opsal bezovou hůlkou ve vzduchu rozmáchlý oblouk. Snapea kouzlo nezasáhlo a zjevně si na zlomek vteřiny myslel, že mu byla udělena milost, pak se ale Voldemortův záměr jasně ukázal. Vzduchem prolétla klec s hadem, a než stačil Snape udělat cokoli jiného než vykřiknout, vězel v ní hlavou i rameny a Voldemort promluvil hadím jazykem.

„Zabij.“

Zazněl příšerný výkřik. Harry viděl, jak se Snapeovi z obličeje vytrácí i ta trocha barvy, která v něm ještě zbývala. Zbělel a vyvalil černé oči, začarovanou klec se mu ale nepodařilo odstrčit. Když mu hadí zuby prokously hrdlo, podlomila se mu kolena a padl na podlahu.

„Lituji,“ utrousil chladně Voldemort.

Odvrátil se, nebyl na něm vidět ani náznak zármutku či lítosti. Měl načase odejít z téhle chýše a vzít věci do vlastních rukou, teď, když měl hůlku, která plně poslouží všem jeho záměrům. Namířil jí na třpytnou klec s hadem, ta se vznesla výš, had pustil Snapea, čaroděj padl na podlahu a z ran na krku se mu valila krev. Voldemort opustil místnost bez jediného ohlédnutí a velký had v obrovské ochranné kouli plul za ním.

Harry znovu otevřel v chodbě i ve své vlastní mysli oči. Pokousal se do krve, když zabořil zuby do kloubů na ruce, aby nevykřikl. Teď se díval úzkou štěrbinou mezi bednou a zdí a sledoval nohu ve vysoké černé botě, která sebou škubala na podlaze.

„Harry!“ vydechla za ním Hermiona, Harry už ale namířil hůlkou na bednu, která mu bránila ve výhledu. Bedna se nehlučně zvedla několik centimetrů nad podlahu a odsunula se stranou a Harry se co nejtišeji vytáhl nahoru do místnosti.

Nevěděl, proč to dělá, proč přistupuje k umírajícímu, nevěděl, co vlastně cítí, když se díval na Snapeův bílý obličej a na prsty, které se snažily zastavit krev prýštící z rány na krku. Shodil ze sebe neviditelný plášť a sklopil oči k muži, kterého nenáviděl. Vyvalené černé oči ho našly a Snape se pokusil něco říct. Harry se k němu sklonil, Snape ho chytil zpředu za hábit a přitáhl si ho blíž.

Z hrdla se mu vydral úděsný, skřípavě klokotavý vzdech.

„Vezměte si… to… Podívejte se… na to…“

Ze Snapeova těla unikalo něco víc než jen krev. Stříbřitě modrá vlákna – ani plynná, ani kapalná – mu tryskala z úst, z uší i z očí. Harry věděl, co jsou zač, nevěděl ale, co s nimi…

Hermiona mu do roztřesené ruky strčila lahvičku, kterou vyčarovala jen tak ze vzduchu. Harry do ní hůlkou nabíral stříbřitou substanci. Když byla lahvička plná až po hrdlo a Snape vypadal, že v něm už nezbývá ani kapka krve, ruka, jíž držel Harryho hábit, povolila.

„Podívejte se… na… mne…“ zašeptal.

Zelené oči pohlédly do černých, po vteřině ale jako by z hloubi temnějšího páru očí něco vyprchalo – zůstaly vytřeštěné, nevidomé a prázdné. Ruka, která Harryho držela, dutě dopadla na podlahu a Snape se už nepohnul.

kapitola třicátá třetí

Princův příběh

Harry zůstal klečet vedle Snapea a mlčky na něj hleděl, dokud znenadání nepromluvil vysoký chladný hlas. Ozval se z takové blízkosti, že Harry vyskočil s lahvičkou pevně stisknutou v ruce. Napadlo ho, že Voldemort znovu vešel do místnosti.

Jeho hlas se ozvěnou odrážel od zdí i od podlahy a Harry si uvědomil, že černokněžník mluví k Bradavicím i k jejich okolí, že ho obyvatelé Prasinek i všichni ti, kteří dosud bojují na hradě, slyší stejně zřetelně, jako by stál vedle nich, jako by jim dýchal do týla, jako by jim kdykoli mohl zasadit smrtící ránu.

„Bojujete statečně,“ promlouval vysoký chladný hlas. „Lord Voldemort umí statečnost ocenit.

Přesto jste už utrpěli těžké ztráty. Budete-li mi i nadále klást odpor, všichni zemřete, jeden po druhém. To si ovšem nepřeji. Každá kapka prolité kouzelnické krve je marnotratnou ztrátou.

Lord Voldemort je milosrdný. Nařizuji své armádě, aby se okamžitě stáhla.

Máte na to hodinu. Naložte důstojně se svými mrtvými. Ošetřete raněné.

Nyní mluvím přímo k tobě, Harry Pottere. Připustil jsi, aby za tebe umírali přátelé, místo aby ses mi sám postavil. Budu na tebe hodinu čekat v Zapovězeném lese. Jestli za mnou do uplynutí té hodiny nepřijdeš a nevydáš se do mých rukou, bude bitva pokračovat. Tentokrát se do ní osobně zapojím, Harry Pottere, najdu si tě a potrestám každého muže, každou ženu i každé dítě, všechny, kdo se tě přede mnou pokusili schovat. Dávám ti na to hodinu.“

Ron i Hermiona zuřivě zavrtěli hlavami a zadívali se na Harryho.

„Neposlouchej ho,“ nabádal ho Ron.

„To zvládneme,“ vyhrkla rozčileně Hermiona. „Pojďme – pojďme zpátky do hradu. Jestli je v lese, musíme vymyslet nový plán…“

Pohlédla na Snapeovo tělo a honem zamířila k ústí chodby. Ron šel za ní. Harry sebral neviditelný plášť a ještě jednou se podíval na Snapea. Nevěděl, co by měl cítit, prostě jím otřásl způsob, jakým byl Snape zabit, i důvod toho činu…

Když se plazili chodbou zpátky, ani jeden z nich nepromluvil a Harry by byl rád věděl, jestli Ronovi a Hermioně stejně jako jemu stále zní v hlavě Voldemortův hlas.

Připustil jsi, aby za tebe umírali přátelé, místo aby ses mi sám postavil. Budu na tebe čekat hodinu v Zapovězeném lese… jednu hodinu…

Trávník před hradem se zdál být zasypaný jakýmisi malými balíčky. Do svítání už určitě nezbývalo víc než jedna hodina, a přesto byla dosud úplná tma. Všichni tři tryskem doběhli ke kamennému schodišti. Před sebou spatřili ztracený dřevák velikosti malého člunu, nic jiného tu po Drápovi ani po jeho soupeři nezbylo.

Hrad se halil do nepřirozeného ticha. Nikde žádné světelné záblesky, žádné rány, výkřiky ani kvílení raněných. Dlažba ve vylidněné vstupní síni byla zbrocena krví. Po celé podlaze byly dosud rozházené smaragdy a mezi nimi se válely kusy mramoru a třísky rozdrceného dřeva. V mramorovém zábradlí byly vylámané zuby.

„Kde jsou všichni?“ šeptla Hermiona.

Ron jako první zamířil do Velké síně. Harry se zastavil na prahu.

Kolejní stoly zmizely a síň byla plná lidí. Ti, kdo přežili, stáli ve skupinkách a objímali se. Raněné ošetřovala na zvýšeném pódiu madame Pomfreyová s několika dobrovolnými pomocníky. Mezi raněnými byl i Firenze; z boku se mu valila krev, neudržel se na nohou a celý roztřesený ležel na podlaze.

Mrtví byli poskládaní v řadě uprostřed síně. Fredovo tělo Harry neviděl, protože bylo obklopené Weasleyovými. George klečel svému dvojčeti u hlavy, paní Weasleyová spočívala synovi na prsou a otřásala se vzlykavým pláčem. Pan Weasley ji hladil po vlasech a po tvářích mu kanuly slzy.

Ron a Hermiona se beze slova od Harryho odpojili a zamířili k nim. Harry viděl, jak Hermiona přistupuje k Ginny, jejíž obličej byl celý opuchlý a posetý zarudlými skvrnami, a objímá ji. Ron se připojil k Billovi, Fleur a Percymu, který mu ovinul paži kolem ramenou. Když se Ginny s Hermionou přesunuly blíž k ostatním členům rodiny, Harrymu se otevřel pohled na mrtvé vedle Freda. Leželi tam Remus a Tonksová, bledí a nehybní, a vypadali, jako by pod tmavým kouzelným stropem mírumilovně spali.

Harry se zapotácel, vycouval ze dveří a měl pocit, že mu Velká síň před očima ulétá, že se scvrkává a zmenšuje. Nemohl popadnout dech. Nedokázal se podívat na žádnou další oběť, nechtěl vidět, kdo všechno kvůli němu ještě zemřel. Nenašel v sobě sílu, aby se připojil k Weasleyovým, nedokázal se jim podívat do očí – vždyť kdyby se byl Voldemortovi vydal hned, nemusel Fred zemřít…

Otočil se a rozběhl se nahoru po mramorovém schodišti. Lupin, Tonksová… Strašně si přál nemít žádný cit v těle… Nejraději by si vyrval srdce, vnitřnosti, všechno, co v něm křičelo a kvílelo…

Hrad byl liduprázdný, dokonce i duchové se zřejmě připojili k truchlícímu davu ve Velké síni. Harry běžel a nezastavoval se, v ruce pevně třímal křišťálovou lahvičku se Snapeovými posledními myšlenkami a nezpomalil, dokud nedoběhl ke kamennému chrliči, který střežil ředitelskou pracovnu.

„Heslo?“

„Brumbál!“ vyhrkl bez rozmyslu, protože právě Brumbála teď toužil vidět, a chrlič se k jeho překvapení odsunul stranou a odkryl točité schodiště za sebou.

Když ale Harry vrazil do kruhové pracovny, zjistil, že se v ní něco změnilo. Portréty, které visely na stěnách, byly prázdné. Nikdo z bývalých ředitelů a ředitelek tu nezůstal, aby si s ním promluvil, všichni zřejmě pracovnu opustili a přes obrazy rozvěšené po celém hradu se přesunuli někam, odkud měli dobrý výhled na veškeré dění.

Harry bezradně pohlédl na opuštěný rám Brumbálova portrétu, který visel přímo za ředitelským křeslem, a pak se k němu otočil zády. Kamenná myslánka byla uložená ve stejné skříni jako vždy. Harry ji vytáhl, položil ji na stůl a vlil do široké mísy s runovými znaky po obvodu Snapeovy vzpomínky. Uniknout do hlavy někoho jiného bude požehnaná úleva… ani Snape mu nemohl zanechat nic horšího než svoje myšlenky. Zvláštní, stříbřitě bílé vzpomínky zavířily a Harry do nich skočil bez váhání, s pocitem nezodpovědné odevzdanosti, jako by čekal, že tím utiší mučivý žal.

Propadl se po hlavě do slunečního svitu a nohama nahmatal teplou zemi. Když se napřímil, viděl, že stojí na téměř opuštěném dětském hřišti. Vzdálenému horizontu vévodil jediný obrovský tovární komín. Na houpačkách se komíhaly sem a tam dvě dívky a schovaný za keřem je pozoroval nějaký hubený kluk. Měl přerostlé černé vlasy a oblečení tak různorodé a neladící, že to působilo téměř úmyslným dojmem: příliš krátké džínsy, ošuntělý plášť tak velký, že klidně mohl patřit dospělému muži, a podivnou košili, která vypadala spíš jako dámská blůza.

Harry k chlapci přistoupil o něco blíž. Snapeovi zjevně nebylo víc než devět nebo deset let, byl pobledlý, malý a vyzáblý. V jeho úzkém obličeji se zračila neskrývaná dychtivost, s níž sledoval, jak se mladší z obou děvčátek houpá čím dál výš než sestra.

„Už dost, Lily!“ křikla starší dívka.

Děvčátko se pustilo houpačky přesně v nejvyšším bodu oblouku a vyletělo do vzduchu, doslova se rozletělo, se zvonivým smíchem se vzneslo k nebesům, a místo aby spadlo a zlámalo si kosti na vyasfaltovaném hřišti, letělo vzduchem jako akrobat na visuté hrazdě, zůstalo v něm nepřirozeně dlouho a dopadlo rovněž nepřirozeně lehce.

„Máma říkala, že to nemáš dělat!“

Petunie zašoupala sandály o zem, až to chřupavě zaskřípalo, a když se houpačka zastavila, seskočila z ní s rukama v bok.

„Máma říkala, že to nesmíš, Lily!“

„Ale mně nic není,“ stále ještě se chichotala Lily. „Jen se podívej, Petty! Koukni, co umím.“

Petunie se rozhlédla. Na hřišti nebyl nikdo kromě nich dvou a samozřejmě Snapea, o kterém ale nevěděly. Lily sebrala ze země květ, který opadl z keře, za nímž se Snape skrýval. Petunie přistoupila blíž, zjevně rozpolcená mezi zvědavostí a nesouhlasem. Lily počkala, dokud nebyla sestra tak blízko, aby dobře viděla, a potom k ní vztáhla dlaň. Kvítek v ní ležel a otevíral a zavíral okvětní plátky jako nějaká fantastická mnohoústá ústřice.

„Přestaň s tím!“ zaječela Petunie.

„Vždyť ti neubližuje,“ bránila se Lily, sevřela ale květ v ruce a odhodila ho na zem.

„To se nesmí,“ prohlásila Petunie, očima ale sledovala, jak květ padá k zemi, a neodtrhla od něj oči ani teď. „Jak to děláš?“ zeptala se a z hlasu jí jednoznačně čišela závist.

„To je přece jasné, ne?“ neudržel se už dál Snape, vyskočil zpoza keře a ukázal se. Petunie zapištěla a rozběhla se zpátky k houpačkám, Lily se sice také očividně vylekala, ale zůstala stát. Snape už zřejmě litoval, že o sobě dal vědět. Díval se na Lily a bledé tváře mu zalévala matná červeň.

„Co je jasné?“ zeptala se Lily.

Snape se celý třásl nervozitou a rozčilením. Střelil pohledem po vzdálené Petunii, která teď postávala u houpaček, ztlumil hlas a prohlásil: „Vím, co jsi zač.“

„Co tím myslíš?“

„Že… že jsi čarodějka,“ šeptl Snape.

Zatvářila se uraženě.

„To není moc hezké, něco takového někomu říkat!“

Se zdviženým nosem se otočila a zamířila k sestře.

„Ne, počkej!“ křikl za ní Snape. Byl teď už úplně rudý a Harry nechápal, proč si nesvlékne ten směšně velký plášť, pokud ho ovšem na sobě neměl proto, že nechtěl, aby Lily viděla halenu, kterou má pod ním. Rozběhl se za děvčaty a směšně mával rukama, takže podobně jako v pozdějších letech trochu připomínal netopýra.

Obě sestry ho pozorovaly – tentokrát je spojovala nelibost a držely se jedné z tyčí houpačky jako pikoly při hře na schovávanou.

„Je to pravda,“ přesvědčoval Snape Lily. „Jsi čarodějka. Už tě delší dobu sleduju. Na tom ale není nic špatného. Moje máma je taky čarodějka a já jsem kouzelník.“

Petuniin smích byl jako studená sprcha.

„Kouzelník!“ zapištěla. Stačila se už vzpamatovat z jeho nenadálého zjevení a vrátila se jí odvaha. „Já moc dobře vím, co jsi zač. Ty jsi ten Snapeovic kluk! To jsou ti, co bydlí až dole u vody, v Tkalcovské ulici,“ vysvětlovala sestře a z jejího tónu bylo zřejmé, že to není právě doporučeníhodná adresa. „Proč nás šmíruješ?“

„Nikoho nešmíruju,“ ohradil se Snape. Byl zpocený, cítil se trapně a mastné vlasy se mu leskly v jasném slunečním světle. „Tebe bych určitě nešmíroval,“ dodal jedovatě, „ty jsi mudla.“

Petunie sice zjevně nechápala, co tím slovem myslí, jeho pohrdavý tón jí ale nemohl uniknout.

„Pojď, Lily, jdeme domů!“ zavelela řezavým hlasem. Lily sestru okamžitě poslechla a před odchodem ještě Snapea zpražila zamračeným pohledem. Zůstal stát a díval se za nimi, jak procházejí brankou hřiště. Harry jako jediný svědek jeho hořkého zklamání si uvědomil, že Snape tento okamžik dlouhou dobu plánoval, že ale setkání dopadlo úplně jinak, než si přál…

Výstup se rozplynul, a než si Harry stačil uvědomit, co se děje, objevil se v novém prostředí. Teď stál uprostřed hustého mlází a mezi kmeny viděl třpytivou hladinu řeky zalité sluncem. Koruny stromů tu vytvářely malou oázu chladného zeleného stínu. Na zemi seděly proti sobě se zkříženýma nohama dvě děti. Snape měl tentokrát svlečený plášť a jeho neobvyklá halena se v tlumeném polosvětle nezdála být tak podivná.

„…a ministerstvo tě může potrestat, když kouzlíš mimo školu, posílají ti dopisy.“

„Já ale přece kouzlím mimo školu!“

„My můžeme. Nemáme ještě hůlky. Malým dětem, které zatím nevědí, co dělají, se to promíjí. Až ti ale bude jedenáct,“ kývl důležitě hlavou, „a začneš chodit do školy, budeš si muset dávat pozor.“

Následovala krátká chvíle ticha. Lily sebrala větvičku, která se válela na zemi, mávala jí ve vzduchu před sebou a Harrymu bylo jasné, že si představuje, jak z ní srší jiskry. Pak ji odhodila, naklonila se k chlapci a zeptala se: „Je to pravda, že ano? Neděláš si ze mě legraci? Petunie říká, že mi lžeš. Říká, že žádné Bradavice neexistují. Je to ale pravda, viď?“

„Pro nás Bradavice existují,“ ujistil ji Snape. „Pro ni ne, my ale ten dopis dostaneme, ty a já.“

„Vážně?“ šeptla Lily.

„Určitě,“ přikývl Snape. I s neuměle ostříhanými vlasy a ve směšném oblečení vypadal zvláštně a působivě, jak tu před ní seděl a překypoval důvěrou ve vlastní osud.

„A opravdu ho přinese sova?“ šeptla Lily.

„Obvykle ho nosí sovy,“ přikývl Snape. „Ty jsi ale z mudlovské rodiny, takže k vám bude muset zajít někdo ze školy a všechno tvým rodičům vysvětlit.“

„A je v tom nějaký rozdíl, že jsem z mudlovské rodiny?“

Snape zaváhal. Černýma očima, toužebně se lesknoucíma v zeleném přítmí, přejel po její bledé tvářičce a tmavorudých vlasech.

„Ne,“ odpověděl, „žádný rozdíl v tom není.“

„To je dobře,“ oddechla si Lily. Bylo na ní vidět, že jí to dělalo starosti.

„Máš obrovské čarodějné nadání,“ ujišťoval ji Snape. „Viděl jsem to. Celou tu dobu, co tě sleduju…“

Zarazil se a zmlkl; už ho neposlouchala, natáhla se na zem pokrytou listím a vzhlížela k baldachýnu zeleně nad sebou. Hleděl na ni se stejně dychtivým výrazem jako předtím na hřišti.

„Jak to vypadá u vás doma?“ zeptala se Lily.

Mezi očima mu naskočila maličká vráska.

„Dobře,“ zabručel.

„Už se nehádají?“

„Ale ano, hádají,“ povzdechl si. Nabral do dlaně hrst listí a začal je trhat na malé kousky. Očividně si ani neuvědomoval, co dělá. „Už to ale nebude dlouho trvat a odejdu.“

„Copak tvůj táta nemá rád kouzla?“

„On vlastně nemá rád skoro nic,“ odpověděl Snape.

„Severusi?“

Když ho oslovila křestním jménem, zkřivila se mu ústa drobným úsměvem.

„Ano?“

„Pověz mi ještě něco o mozkomorech.“

„Proč tě tak zajímají?“

„Kdybych kouzlila mimo školu…“

„Za něco takového by na tebe mozkomory neposlali! Mozkomorové jsou pro ty, kdo se proviní něčím doopravdy špatným. Hlídají kouzelnické vězení, to se jmenuje Azkaban. Ty se určitě do Azkabanu nedostaneš, jsi moc…“

Znovu se začervenal a rozcupoval několik dalších listů. Pak se ozvalo tiché zašustění, které Harryho přimělo, aby se otočil. Petunii, která se schovávala za stromem, uklouzla noha.

„Petty!“ vyhrkla Lily a v hlase jí zaznělo radostné překvapení, Snape ale rozzlobeně vyskočil.

„A kdo teď šmíruje?“ křikl. „Co chceš?“

Petunie na něj bez dechu zírala, vystrašená tím, že ji přistihli. Harry viděl, jak usilovně hledá nějakou odpověď, kterou by mu ublížila.

„Co to máš vůbec na sobě?“ zeptala se a ukázala Snapeovi na hruď. „Blůzu po mamince?“

Cosi zapraštělo a větev přímo nad Petuniinou hlavou se ulomila a spadla. Lily vyjekla. Větev udeřila Petunii do ramene tak silně, že se zapotácela, o pár kroků couvla a rozplakala se.

„Petty!“

Petunie už ale utíkala pryč. Lily se vztekle otočila ke Snapeovi.

„Tos udělal ty?“

„Ne.“ Tvářil se vzdorovitě a vystrašeně zároveň.

„Ale ano!“ Couvala před ním. „Udělal jsi to ty! Ublížil jsi jí!“

„Ne – to jsem nebyl já!“

Lež ji ale nepřesvědčila. Vrhla na kluka poslední rozhořčený pohled, vyběhla z malého remízku a utíkala za sestrou. Snape se tvářil nešťastně a zmateně…

A obraz se znovu změnil. Harry se rozhlédl: byl na nástupišti devět a tři čtvrtě, Snape stál trochu přihrbený vedle něj v doprovodu nějaké vysoké ženy se zakyslým výrazem v bledém obličeji, tím si byli nápadně podobní, a upřeně sledoval očima čtyřčlennou rodinu čekající opodál. Obě děvčata stála trochu stranou od rodičů. Lily zjevně sestře domlouvala a Harry k ní přistoupil o něco blíž, aby slyšel, co říká.

„…Je mi to líto, Petty, vážně je mi to líto! Poslouchej mě…“ Popadla sestru za ruku a pevně ji držela, ačkoli se jí Petunie snažila vytrhnout. „Možná že až tam budu – ne, poslouchej, Petty! Možná že až tam budu, podaří se mi promluvit si s tím profesorem Brumbálem a přesvědčit ho, aby si to rozmyslel!“

„Já – nikam – jet – nechci!“ odsekla Petunie a dál se pokoušela vyrvat ruku ze sestřina sevření. „Myslíš, že chci jet do nějakého pitomého hradu a učit se tam nějaké – nějaké…“

Přejížděla bledýma očima po nástupišti, po kočkách, které mňoukaly v náručí svých majitelů, po sovách, které mávaly křídly a houkaly na sebe z jedné klece do druhé, po studentech, z nichž někteří už byli oblečení v dlouhých černých hábitech, nakládali kufry do vlaku taženého zářivě červenou parní lokomotivou nebo se po letním odloučení zdravili radostnými výkřiky.

„…myslíš, že chci, aby ze mě byla – zrůda?“

Lilyiny oči se zalily slzami a Petunii se konečně podařilo vysvobodit svou ruku.

„Já nejsem zrůda,“ vzlykla Lily. „Jak můžeš něco tak ošklivého říct?“

„Vždyť tam právě jedeš,“ ušklíbla se Petunie se zadostiučiněním. „Do zvláštní školy pro zrůdy! Ty i ten Snapeovic kluk… Oba jste úchylové, docela obyčejní úchylové. Dobře že vás oddělí od normálních lidí. Je to v zájmu naší bezpečnosti.“

Lily pohlédla na rodiče, kteří se s výrazem nefalšovaného potěšení rozhlíželi po nástupišti a nasávali nezvyklou atmosféru. Pak se znovu podívala na sestru a promluvila tichým rozhořčeným hlasem.

„Asi sis nemyslela, že je to taková škola pro zrůdy, když jsi psala řediteli a škemrala jsi, aby tě tam taky přijali.“

Petunie zrudla.

„Škemrala? Já jsem neškemrala!“

„Viděla jsem, co ti odpověděl. Napsal to velice zdvořile.“

„Neměla jsi právo číst…“ zašeptala Petunie. „To byla moje soukromá – jak jsi mohla…?“

Lily se prozradila tím, že koutkem oka pohlédla na nedaleko stojícího Snapea. Petunie zalapala po dechu.

„To ten kluk to našel! Ty a ten kluk jste slídili v mém pokoji!“

„Ne – neslídili jsme…“ Teď se naopak musela bránit Lily. „Severus viděl tu obálku a nechtělo se mu věřit, že by si nějaký mudla mohl dopisovat s Bradavicemi, to je všechno! Říká, že u pošty určitě potají pracují kouzelníci, kteří se starají…“

„Vypadá to, že kouzelníci strkají nos úplně do všeho!“ rozhořčila se Petunie a ruměnec v jejím obličeji vystřídala nepřirozená bledost. „Ty zrůdo!“ osopila se na sestru a povýšeně odkráčela za rodiči.

Obraz se opět rozplynul. Snape chvatně procházel chodbičkou spěšného vlaku do Bradavic, který kodrcavě uháněl venkovskou krajinou. Převlékl se už do školního hábitu, využil pravděpodobně první příležitosti, aby se zbavil děsivého mudlovského oblečení. Konečně se zastavil, když došel ke kupé, v němž se halasně bavilo několik chlapců. V koutě u okna se krčila Lily a obličej měla přimáčknutý k okenní tabuli.

Snape otevřel dveře kupé a posadil se proti ní. Krátce na něj pohlédla a pak se znovu zadívala z okna. Oči měla opuchlé pláčem.

„Nechci s tebou mluvit,“ hlesla přiškrceně.

„Proč ne?“

„Petty mě n-nenávidí. Protože jsme četli ten dopis od Brumbála.“

„No a co?“

Střelila po něm pohledem plným hlubokého odporu.

„Je to moje sestra!“

„Je to jen…“ Rychle se zarazil. Lily byla naštěstí příliš zaujatá tím, že se snažila nenápadně si otřít oči, a neslyšela ho.

„Už jedeme!“ vyhrkl a nedokázal potlačit nadšení v hlase. „Dočkali jsme se! Jedeme do Bradavic!“

Přikývla, otírala si slzy, nevydržela to ale a nepatrně se pousmála.

„Doufám, že se dostaneš do Zmijozelu,“ pokračoval Snape, povzbuzený tím, že se trochu rozjasnila.

„Do Zmijozelu?“

Jeden z chlapců, kteří s nimi seděli v kupé a kteří se až do té chvíle o Lily ani o Snapea v nejmenším nezajímali, se při vyslovení toho jména ohlédl a Harry, jehož pozornost se soustředila výhradně na dvojici u okna, spatřil vlastního otce. Byl to malý chlapec s vlasy stejně černými jako Snape, vyzařovala z něj však ona nepostižitelná aura někoho, o koho bylo celý život dobře, ba láskyplně postaráno – přesně to, co Snapeovi tak nápadně chybělo.

„Kdo by stál o to, dostat se do Zmijozelu? Myslím, že bych raději odešel, co ty na to?“ zeptal se James chlapce, který se rozvaloval na protějším sedadle. Harry si překvapeně uvědomil, že je to Sirius. Ten se ale neusmál.

„Celá moje rodina studovala ve Zmijozelu,“ řekl.

„A hrome,“ podivil se James, „já měl dojem, že vypadáš docela normálně!“

Sirius se ušklíbl.

„Třeba tu tradici poruším. Kam by ses chtěl dostat ty, kdybys měl na vybranou?“

James pozdvihl v ruce neviditelný meč.

„Přece – do Nebelvíru, kam míří všechna statečná srdce! Jako táta.“

Snape si tiše pohrdlivě odfrkl. James se k němu výhrůžně otočil.

„Něco se ti na tom nezdá?“

„Ale ne,“ ujistil ho Snape, lehký posměšný úšklebek ale svědčil o pravém opaku. „Pokud ti víc záleží na svalech než na rozumu…“

„A kam by ses chtěl dostat ty, když nemáš jedno ani druhé?“ přerušil ho Sirius.

James se hlasitě rozchechtal. Lily se trochu rozčileně napřímila a přejela Jamese i Siriuse nevraživým pohledem.

„Pojď, Severusi, najdeme si nějaké jiné kupé.“

„Ohóóó!“

James i Sirius napodobili její povznesený hlas a James se pokusil Snapeovi podtrhnout nohu, když odcházeli.

„Ještě se uvidíme, Srabusi!“ zvolal hlas jednoho z těch dvou, když se dveře kupé zavíraly…

A obraz se znovu rozplynul…

Harry stál přímo vedle Snapea a prohlížel si svícemi ozářené kolejní stoly a studenty vzrušené očekáváním. Pak zazněl hlas profesorky McGonagallové: „Evansová, Lily!“

Sledoval matku, jak rozechvěle vystupuje z řady, kráčí k rozvrzané stoličce a sedá si na ni. Profesorka McGonagallová jí položila na hlavu Moudrý klobouk a ten sotva vteřinu poté, co se dotkl jejích tmavě rudých vlasů, vykřikl: „Nebelvír!“

Harry slyšel, jak Snape tiše zasténal. Lily si sejmula klobouk z hlavy, vrátila ho profesorce McGonagallové a spěchala k jásajícím studentům u nebelvírského stolu, cestou se ale s drobným smutným úsměvem ohlédla přes rameno na Snapea. Harry viděl, jak se Sirius na lavici posunul kousek stranou a udělal jí místo. Podívala se na něj, zjevně si vzpomněla, že se s ním viděla ve vlaku, založila si ruce na prsou a rozhodným pohybem se k němu otočila zády.

Vyvolávání jmen pokračovalo. Harry sledoval, jak se Lupin, Pettigrew i jeho otec připojují k Lily a k Siriusovi u nebelvírského stolu. Konečně, když už zbýval k zařazení jen asi tucet studentů, vyvolala profesorka McGonagallová Snapea.

Harry došel spolu s ním ke stoličce a díval se, jak si pokládá na hlavu klobouk. „Zmijozel!“ ozvalo se zvolání Moudrého klobouku.

A Severus Snape se k Lily otočil zády a kráčel na opačnou stranu Velké síně, kde už na něj čekali jásající studenti zmijozelské koleje a Lucius Malfoy s lesklým odznakem prefekta na hrudi ho poplácal po zádech, když se posadil vedle něj…

A další změna…

Lily a Snape spolu kráčeli po hradním nádvoří a zjevně se kvůli něčemu hádali. Harry si pospíšil, aby je dostihl a poslechl si, o co jde. Když k nim došel, povšiml si, že jsou oba mnohem větší – od zařazování zřejmě uběhlo několik let.

„…jsem se domníval, že jsme přátelé,“ říkal právě Snape. „Nejlepší přátelé.“

„Taky že jsme, Seve, ale nelíbí se mi někteří lidé, se kterými se stýkáš! Nemůžu si pomoct, ale nemám ráda Averyho ani Mulcibera. Mulciber! Co na něm prosím tě vidíš, Seve? Na takovém hnusákovi? Víš, co se onehdy pokusil provést Mary Macdonaldové?“

Lily došla ke kamennému sloupu, opřela se o něj a vzhlédla k úzkému bledému obličeji.

„To přece nic nebylo,“ bránil se Snape. „Byla to jenom legrace, nic víc…“

„Byla to černá magie, a jestli ti něco takového připadá legrační…“

„A co to všechno, co provádí Potter a ta jeho parta?“ vyjel na ni Snape. Opět se při těch slovech začervenal, jako by nedokázal držet svoji nevoli na uzdě.

„Co s tím má co dělat Potter?“ chtěla vědět Lily.

„V noci utíkají tajně ven. A na tom Lupinovi je něco divného. Kam se pořád ztrácí?“

„Je nemocný,“ odpověděla Lily. „Říká se, že je nemocný…“

„Každý měsíc za úplňku?“ ušklíbl se Snape.

„Já tu tvoji teorii znám,“ přikývla chladně Lily. „Nechápu ale, proč po nich jdeš jako posedlý. Proč se staráš o to, co dělají po nocích?“

„Jen se ti snažím ukázat, že nejsou tak báječní, jak si o nich zřejmě všichni myslí.“

Podíval se na ni pronikavýma očima, až ji polila červeň.

„Aspoň ale nepoužívají černou magii,“ ztišila hlas. „A myslím, že jsi doopravdy hrozný nevděčník. Slyšela jsem, co se onehdy v noci stalo. Jak ses potají spustil do chodby pod Vrbou mlátičkou a jak tě James Potter zachránil před tím, co tam dole…“

Celý Snapeův obličej se vztekle zkřivil. „Zachránil?“ vyprskl. „Zachránil? Myslíš, že si hrál na hrdinu? Zachraňoval krk sobě a těm svým kamarádíčkům! Nesmíš si – nedovolím ti…“

„Nedovolíš? Co ty mi máš co dovolovat?“

Lilyiny zářivě zelené oči se přivřely a zbyly po nich pouhé štěrbinky. Snape okamžitě couvl.

„Tak jsem to nemyslel – jen prostě nechci, aby tě vodil za nos – je do tebe zakoukaný, James Potter je do tebe zakoukaný!“ Slova jako by se mu drala z hrudi proti jeho vůli. „A není to… všichni si o něm myslí… velký famfrpálový hrdina…“ Snapeova hořkost a nevole dosahovala takového stupně, že už nedokázal mluvit souvisle, a Lilyino obočí se zdvihalo stále výš.

„Že je James Potter nafoukaný pitomec, to vím sama,“ zarazila konečně Snapeovo blábolení, „nemusíš mi to říkat. Ale Mulciberův a Averyho smysl pro humor je prostě zlý. Zlý, Seve. Vůbec nechápu, jak se s nimi můžeš přátelit.“

Harry pochyboval, že Snape její poznámky na adresu Mulcibera a Averyho vůbec slyšel. Jakmile se pohrdlivě vyjádřila o Jamesi Potterovi, celé jeho tělo se uvolnilo, a když odcházeli, jako by byla v jeho kroku nová svěží jiskra.

A obraz se rozplynul…

Harry teď sledoval, jak Snape odchází z Velké síně poté, co dokončil písemný test NKÚ z obrany proti černé magii, jak se toulá po školních pozemcích stále dál od hradu a neúmyslně se blíží k velkému buku, pod nímž sedí James, Sirius, Lupin a Pettigrew. Tentokrát se však Harry držel v uctivé vzdálenosti, protože už věděl, co se tam stalo. Pamatoval si, jak se James Severusovi vysmíval a pak ho nechal viset ve vzduchu, věděl, co kdo ze zúčastněných udělal a řekl, a nijak netoužil vyslechnout si to ještě jednou. Viděl, jak se ke skupince připojila Lily a pokoušela se Snapea bránit. Nezřetelně slyšel, jak na ni Snape ve svém ponížení a zuřivosti křičí a zaslechl i onen neodpustitelný výraz: mudlovská šmejdka.

Opět změna obrazu…

„Omlouvám se.“

„To je mi jedno.“

„Říkám, že se omlouvám!“

„Šetři dechem.“

Byla už noc. Lily měla na sobě župan a stála s rukama založenýma na prsou před portrétem Buclaté dámy u vchodu do nebelvírské věže.

„Jsem tady jen proto, že jsi podle Mary vyhrožoval, že tady budeš spát.“

„To je pravda. Byl bych tady přespal. Nechtěl jsem ti říct mudlovská šmejdka, prostě mi to jen…“

„Vyklouzlo?“ V Lilyině hlase nebyla ani špetka soucitu. „Už je pozdě. Celá léta jsem tě pořád omlouvala. Nikdo z mých kamarádů nechápe, proč se s tebou vůbec bavím. Ty a ti tvoji báječní kamarádíčci Smrtijedi – vidíš, ani se to nesnažíš popřít! Ani se mi nesnažíš vymluvit, že to je přesně to, o co vám všem jde! Už se nemůžete dočkat, až se připojíte Ty-víš-ke-komu, co?“

Otevřel ústa, nic ale neřekl a zase je zavřel.

„Nemůžu už dál nic předstírat. Vybral sis vlastní cestu a já taky.“

„Ne – poslouchej mě – nechtěl jsem…“

„Nechtěl jsi mě nazvat mudlovskou šmejdkou? Vždyť přece říkáš mudlovští šmejdi všem, kteří jsou stejného původu jako já. Proč bych zrovna já měla být jiná?“

Na rty se mu drala nějaká slova, Lily na něj ale pohrdavě pohlédla, odvrátila se a prošla otvorem v portrétu dovnitř…

Chodba se rozplynula a tentokrát trvalo o něco déle, než obraz nabyl pevných obrysů. Harry měl pocit, jako by plul oceánem proměnlivých tvarů a barev, ten se však po chvíli znovu ustálil. Stál na vrcholku nízkého kopce, opuštěný a roztřesený zimou uprostřed tmy, a slyšel kvílení větru ve větvích několika bezlistých stromů. Dospělý Snape těžce oddechoval, s hůlkou pevně sevřenou v ruce se otáčel kolem dokola a čekal na něco nebo na někoho… Ačkoli Harry věděl, že se mu nemůže nic stát, nakazil Snapeův strach i jeho. Ohlížel se přes rameno a přemýšlel, na co asi Snape čeká…

Pak vzduchem prokmitl oslepující klikatý záblesk bílého světla. Harry se vteřinku domníval, že udeřil skutečný blesk, Snape ale padl na kolena a hůlka mu vylétla z ruky.

„Nezabíjejte mě!“

„To jsem ani neměl v úmyslu.“

Pokud Brumbál při přemístění nadělal nějaký hluk, přehlušil ho zpěv větru ve větvích stromů. Náhle stál s rozevlátým hábitem před Snapem a obličej mu zdola ozařovalo světlo vrhané jeho hůlkou.

„Tak mluvte, Severusi. Jakou zprávu mi lord Voldemort posílá?“

„Žádnou – nenesu žádnou zprávu. Přišel jsem z vlastní vůle!“

Snape lomil rukama. S rozcuchanými černými vlasy, které mu poletovaly kolem hlavy, vypadal trochu jako šílenec.

„Přicházím – přicházím s varováním – vlastně s prosbou – prosím…“

Brumbál mávl hůlkou. Nočním vzduchem kolem nich sice stále poletovaly listy a větévky, avšak na místě, kde se Snapem stáli a hleděli si do očí, vše ztichlo.

„S jakou prosbou za mnou může přijít jeden ze Smrtijedů?“

„Jde o – o tu věštbu – o tu předpověď – co Trelawneyová…“

„Ano, jistě,“ přikývl Brumbál. „Co všechno jste pověděl lordu Voldemortovi?“

„Všechno – všechno, co jsem slyšel!“ přiznal Snape. „Proto také – právě z toho důvodu – prostě si myslí, že je tím myšlená Lily Evansová!“

„Věštba se o žádné ženě nezmiňovala,“ namítl Brumbál. „Mluvila o chlapci, který se měl narodit koncem července…“

„Víte přece, jak to myslím. Domnívá se, že je tím míněn její syn, všechny je najde a zabije…“

„Jestli pro vás tolik znamená,“ přerušil ho Brumbál, „jistě ji lord Voldemort ušetří, ne? Nemůžete výměnou za syna požádat o slitování pro matku?“

„Už jsem – už jsem ho požádal…“

„Je mi z vás nanic,“ okřikl ho Brumbál a Harry nikdy z jeho hlasu neslyšel čišet tolik pohrdání. Snape jako by se mu před očima zmenšil. „Na tom, jestli zemře její manžel a syn, vám tedy vůbec nezáleží? Klidně mohou zemřít, hlavně když vy dostanete, co chcete, ano?“

Snape na to nic neřekl, jen se na Brumbála mlčky díval.

„Tak je prostě schovejte všechny,“ zachroptěl po chvíli. „Ukryjte ji – ukryjte je – do bezpečí. Prosím.“

„A co mi dáte na oplátku vy, Severusi?“

„Na – na oplátku?“ Snape civěl na Brumbála s otevřenou pusou a Harry čekal, že začne protestovat, po dlouhé chvíli mlčení se však ozvalo: „Cokoli.“

Temeno kopce se rozplynulo, Harry stál v Brumbálově pracovně a v uších mu zněl strašlivý kvil, podobal se nářku raněného zvířete. Snape seděl zhroucený v jednom z křesel a Brumbál stál se zachmuřeným výrazem nad ním. Po malé chvíli Snape zvedl hlavu. Vypadal jako někdo, kdo od onoho rozhovoru na kopci prožil sto let nepřetržitého utrpení.

„Myslel jsem – že se postaráte o – o její – bezpečí…“

„Dali s Jamesem důvěru nesprávnému člověku,“ odpověděl Brumbál. „Tak trochu jako vy, Severusi. Nedoufal jste snad, že ji lord Voldemort ušetří?“

Snape přerývaně oddechoval.

„Její syn přežil,“ dodal Brumbál.

Snape jen nepatrně škubl hlavou, jako by odháněl dotěrnou mouchu.

„Její syn žije. Má její oči, dokonale přesná kopie. Nepochybně si vzpomínáte na tvar a barvu očí Lily Evansové, že?“

„Mlčte!“ zahřímal Snape. „Zabil ji… je mrtvá…“

„Mám to považovat za výčitky svědomí, Severusi?“

„Kéž bych… kéž bych byl mrtvý já…“

„A co by to bylo komu platné?“ opáčil chladně Brumbál. „Jestli jste Lily Evansovou miloval, doopravdy miloval, pak je zcela jasné, jak si musíte dál počínat.“

Snape jako by k němu vzhlížel skrz závoj bolesti; trvalo dlouho, než k němu Brumbálova slova dospěla.

„Co – co tím myslíte?“

„Víte, jak a proč zemřela. Postarejte se, aby její smrt nebyla zbytečná. Pomozte mi ochránit jejího syna.“

„Ten žádnou ochranu nepotřebuje. Pán zla je pryč…“

„Pán zla se vrátí, a až se tak stane, bude Harry Potter ve strašlivém nebezpečí.“

Následovala dlouhá chvíle ticha, v níž se Snapeovi pomalu vracelo sebeovládání a postupně se zklidnil i jeho dech. Konečně se ozval. „Dobrá. Nesmíte to ale nikdy, nikdy nikomu říct, Brumbále! Bude to jen mezi námi, přísahejte! Nesnesl bych pomyšlení… zvlášť když jde o Potterova syna… chci vaše slovo!“

„Moje slovo, Severusi, že nikdy neprozradím, co je ve vás nejlepší?“ povzdechl si Brumbál a zahleděl se do Snapeova přísně sevřeného, zmučeného obličeje. „Trváte-li na tom…“

Pracovna se rozplynula, vzápětí se ale objevila znovu. Snape přecházel před sedícím Brumbálem sem a tam.

„…nijak zvlášť nadaný, nafoukaný jako byl jeho otec, systematicky porušuje školní řád, vychloubá se svou slávou, neustále chce být středem pozornosti, je drzý…“

„Vidíte jen to, co jste od samého začátku čekal, Severusi,“ přerušil ho Brumbál, aniž by zvedl oči od nového čísla Moderního přeměňování. „Ostatní učitelé o něm mluví jako o skromném chlapci, sympatickém a přiměřeně nadaném. Já osobně ho považuji za neobyčejně milého kluka.“

Otočil stránku a dodal: „Dávejte pozor na Quirrela, ano?“ Ani tentokrát nevzhlédl.

Zavíření barev, všechno náhle potemnělo a Snape s Brumbálem stáli trochu stranou v koutě vstupní síně, odkud sledovali, jak poslední opozdilci odcházejí z vánočního plesu a jdou spát.

„Tak co?“ zabručel Brumbál.

„Karkarovovo znamení také tmavne. Začíná panikařit, bojí se odplaty. Víte přece, jak ochotně ministerstvu pomáhal poté, co Pán zla padl.“ Snape úkosem pohlédl na Brumbálův profil s výrazným křivým nosem. „Jestli se znamení rozpálí, má Karkarov v úmyslu uprchnout.“

„Vážně?“ utrousil tiše Brumbál ve chvíli, kdy do síně zvenku vešli chichotající se Fleur Delacourová a Roger Davies. „A nejste v pokušení přidat se k němu?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Snape a sledoval černýma očima mizící Fleur a Rogera. „Takový zbabělec nejsem.“

„To nejste,“ přitakal Brumbál. „Jste mnohem statečnější než Igor Karkarov. Víte, občas mívám dojem, že přistupujeme k zařazování příliš brzo…“

Odešel a nechal tam Snapea stát s vytřeštěnýma očima…

A nyní stál Harry znovu v ředitelské pracovně. Byla noc a Brumbál seděl za stolem ve svém křesle, které se podobalo trůnu. Byl zhroucený na bok a zjevně napůl v bezvědomí. Pravá ruka mu bezvládně visela přes opěrku křesla, spálená a celá černá. Snape tiše mumlal zaříkadla, hůlkou mu mířil na poraněné zápěstí a levou rukou mu přidržoval u rtů pohár plný nějakého hustého zlatavého lektvaru, který mu vléval do úst. Po krátké chvilce se Brumbálovi zachvěla víčka a otevřel oči.

„Proč,“ spustil bez okolků Snape, „proč jste si ten prsten nasazoval? Musel jste přece vědět, že je zakletý. Proč jste na něj vůbec sahal?“

Na stole vedle Brumbála ležel prsten Rojvola Gaunta. Byl prasklý a vedle něj spočíval Nebelvírův meč.

Brumbál se ušklíbl.

„Byl jsem… hlupák. Pokušení bylo příliš velké…“

„Jaké pokušení?“

Brumbál neodpověděl.

„Je zázrak, že se vám vůbec podařilo vrátit se sem!“ Snape se zdál být rozčilený k nepříčetnosti. „V tom prstenu byla neobyčejně silná kletba, nemůžeme doufat v nic lepšího, než že se nám podaří zpomalit její postup. Prozatím jsem ji uzavřel v jedné ruce…“

Brumbál zvedl zčernalou, zmrzačenou ruku a prohlížel si ji, jako by mu Snape ukazoval nějakou zajímavou kuriozitu.

„Odvedl jste skvělou práci, Severusi. Kolik mi podle vás zbývá času?“

Otázku položil zcela normálním, nezávazným tónem, asi jako kdyby se ptal na předpověď počasí. Snape zaváhal, než odpověděl: „To vám nedokážu říct. Možná rok. Navždy takovou kletbu zarazit nelze. Dřív nebo později se dostane do celého těla, je to bohužel kletba toho druhu, co časem nabývá na síle.“

Brumbál se usmál. Zpráva, že mu zbývá necelý rok života, jako by se ho téměř, ba dokonce vůbec netýkala.

„Mám štěstí, opravdu neobyčejné štěstí, že jste tu se mnou, Severusi.“

„Kdybyste mě byl zavolal jen o něco dřív, mohl jsem pro vás udělat víc,“ vyčítal mu rozčileně Snape, „získat pro vás víc času!“ Pohlédl na zničený prsten a na meč. „Domníval jste se, že rozbijete-li prsten, zlomíte tím i kletbu?“

„Tak nějak… byl jsem nepochybně… v deliriu,“ odpověděl Brumbál. S vynaložením značného úsilí se v křesle napřímil. „No, popravdě řečeno to celou situaci velice zjednodušuje.“

Snape se zatvářil zcela nechápavě. Brumbál se usmál.

„Mám na mysli to, co na mě chystá lord Voldemort. Jeho plán, podle kterého mě má nebohý mladý Malfoy zavraždit.“

Snape se posadil do křesla, v němž tolikrát seděl i Harry, na druhou stranu stolu proti Brumbálovi. Zjevně měl v úmyslu říct ještě něco k jeho ruce zasažené kletbou, Brumbál ji ale zvedl a zdvořilým gestem naznačil, že už na toto téma nehodlá dál mluvit. „Pán zla nepočítá s tím, že by Draco uspěl,“ prohlásil zamračeně Snape. „Je to jen trest za Luciusovy nedávné neúspěchy. Pomalé mučení pro Dracovy rodiče, kteří budou nuceni přihlížet, jak zklame a jak za svůj neúspěch zaplatí.“

„Stručně řečeno, byl nad tím chlapcem vynesen ortel stejně neodvratně jako nade mnou,“ přikývl Brumbál. „A domnívám se, že až Draco neuspěje, měl by jeho úkol přirozeně přejít na vás, ne?“

Následovala krátká odmlka.

„Myslím, že to má Pán zla skutečně v plánu.“

„Lord Voldemort se tedy domnívá, že v blízké budoucnosti už nebude v Bradavicích potřebovat špeha?“

„Věří, že brzy bude škola v jeho moci, ano.“

„A pokud se doopravdy dostane do jeho moci,“ pokračoval Brumbál, téměř jako by mluvil o něčem nepodstatném, „mám vaše slovo, že uděláte vše, co bude ve vašich silách, abyste studenty Bradavic ochránil?“

Snape prkenně přikývl.

„Dobrá. Tak tedy, vaším prvořadým úkolem bude zjistit, co má Draco za lubem. Takový vystrašený mladý kluk je nebezpečný nejen sám sobě, ale i ostatním. Nabídněte mu pomoc a podporu, měl by vaši nabídku přijmout, má vás v oblibě…“

„…mnohem méně od té doby, co jeho otec upadl v nemilost. Draco z toho viní mne, je přesvědčen, že jsem se úmyslně vedral na Luciusovo místo…“

„Přesto to zkuste. Nemám ani tak strach o sebe jako spíš o náhodné oběti nějakého bláznivého plánu, který ten chlapec vymyslí. V konečném důsledku zbývá samozřejmě jen jedna možnost, co udělat, chceme-li ho před hněvem lorda Voldemorta uchránit.“

Snape zvedl obočí a ironickým tónem se zeptal: „Máte snad v úmyslu dovolit mu, aby vás zabil?“

„To rozhodně ne. Zabít mě musíte vy.“

Následovalo dlouhé ticho, rušené jen zvláštním cvakavým zvukem. Fénix Fawkes ozobával kus sépiové kosti.

„Chtěl byste, abych to udělal hned teď?“ zeptal se Snape a jeho hlas nyní ironií přímo přetékal. „Nebo chcete ještě pár minut na to, abyste si napsal epitaf?“

„Ne, ještě to chvíli počká,“ odpověděl s úsměvem Brumbál. „Řekl bych, že se vhodná příležitost nabídne v pravý čas sama. Vzhledem k tomu, co se dnes v noci stalo,“ ukázal na zmrzačenou ruku, „si můžeme být jisti, že to bude nejpozději za rok.“

„Pokud si z toho nic neděláte, že zemřete,“ nasadil drsný tón Snape, „proč to nenecháte na Dracovi?“

„Duše toho chlapce ještě není natolik poškozená,“ prohlásil Brumbál. „Nechtěl bych, aby kvůli mně byla na kusy.“

„A co moje duše, Brumbále? Moje?“

„Vy jediný víte, jestli vaší duši uškodí, pomůžete-li starci od bolesti a ponížení. Žádám vás o tuto jedinou obrovskou laskavost, Severusi, protože smrt si pro mne přichází stejně jistě, jako že Kudleyští kanonýři skončí v letošním ligovém ročníku poslední. Přiznávám, že bych dal přednost rychlému a bezbolestnému konci před zdlouhavým a ošklivým umíráním, které by mě čekalo, kdyby mě dostal na starost například Šedohřbet. Slyšel jsem, že ho Voldemort zverboval, že ano? Nebo drahá Belatrix, ta si s potravou ráda napřed pohraje, než ji pozře.“

Mluvil lehkovážným tónem, očima ale Snapea probodával stejně nemilosrdně jako tak často Harryho, jako by viděl až do duše, o níž si spolu právě povídají. Konečně Snape znovu stroze přikývl.

Brumbála to zjevně uspokojilo.

„Děkuji vám, Severusi…“

Nato pracovna zmizela a Snape s Brumbálem se za soumraku procházeli po liduprázdných školních pozemcích.

„Co vlastně s Potterem děláte celé ty večery, které spolu trávíte zavření a zamčení?“ zeptal se náhle Snape.

Brumbál vypadal unaveně.

„Proč se ptáte? Chystáte se mu snad udělit další školní tresty, Severusi? Ještě chvíli a bude mít víc trestů než volného času.“

„Je úplně stejný jako jeho otec…“

„Vzhledem možná, ale základními povahovými rysy se mnohem víc podobá matce. Trávím s Harrym čas, protože s ním potřebuji probrat různé věci a musím mu předat jistá poučení dřív, než bude pozdě.“

„Poučení,“ opakoval po něm Snape. „Má vaši důvěru… zatímco já ji nemám.“

„To není otázka důvěry. Jak oba víme, můj čas je omezený. A je životně důležité, abych toho chlapce dostatečně připravil na to, co ho čeká a co musí udělat.“

„A proč nemohu vědět totéž co on?“

„Protože raději všechna svá tajemství neukládám do jednoho košíku, zvlášť je-li to košík, který tolik času tráví zavěšený na paži lorda Voldemorta.“

„Což dělám na váš rozkaz!“

„A vedete si při tom neobyčejně dobře. Nemyslete si, že podceňuji neustálé nebezpečí, jemuž se vystavujete, Severusi. Předávat Voldemortovi zdánlivě cenné informace a zamlčovat přitom to nejpodstatnější, to je úkol, který bych nesvěřil nikomu jinému než vám.“

„Přesto ale předáváte mnohem víc informací klukovi, který neovládá nitrobranu, je jen podprůměrným kouzelníkem a je v přímém spojení s myslí Pána zla!“

„Voldemort se toho spojení bojí,“ poznamenal Brumbál. „Není tomu tak dlouho, co na kratičkou chvíli okusil, co pro něj znamená doopravdy sdílet Harryho mysl. Byla to bolest, jakou ještě nikdy nezažil. Jsem si naprosto jistý, že už se Harryho znovu ovládnout nepokusí. Alespoň tímto způsobem ne.“

„Nerozumím.“

„Duše lorda Voldemorta je natolik znetvořená, že nesnese být v těsném spojení s duší, jako je ta Harryho. Jsou neslučitelné jako výheň a ledovec…“

„Duše? Mluvili jsme o jejich mysli!“

„Mluvit o mysli či o duši je v případě Harryho a lorda Voldemorta jedno a totéž.“

Brumbál se rozhlédl, aby se ujistil, že jsou sami. Byli teď v blízkosti Zapovězeného lesa, nic ale nenasvědčovalo tomu, že by se v okolí nacházel někdo jiný.

„Až mě zabijete, Severusi…“

„Odmítáte prozradit mi všechno, a přesto čekáte, že vám prokážu tuhle drobnou službičku!“ zavrčel Snape a v úzkém obličeji mu zaplál nelíčený hněv. „Příliš mnoho považujete za samozřejmé, Brumbále. Třeba jsem si to rozmyslel!“

„Dal jste mi slovo, Severusi. A když už mluvíme o službách, které mi dlužíte, souhlasil jste tuším také s tím, že budete bedlivě sledovat našeho mladého zmijozelského přítele, není-liž pravda?“

Snape se zatvářil rozezleně a vzdorovitě. Brumbál si povzdechl.

„Přijďte dnes večer v jedenáct do mé pracovny, Severusi, a přestanete si stěžovat, že ve vás nemám důvěru…“

Ocitli se znovu v Brumbálově pracovně, za okny byla tma, Fawkes byl zticha, Snape seděl stejně tiše, Brumbál přecházel kolem něj a mluvil.

„Harry nesmí nic vědět, nesmí se to dozvědět až do posledního okamžiku, dokud to nebude absolutně nutné, protože jak jinak by našel sílu k tomu, co je třeba vykonat?“

„Co ale musí udělat?“

„To je mezi Harrym a mnou. Teď mě dobře poslouchejte, Severusi. Přijde čas, bude to po mé smrti… nehádejte se se mnou a nepřerušujte mě! Přijde čas, kdy se bude zdát, že má lord Voldemort strach o život svého hada.“

„O Naginiho?“ zatvářil se užasle Snape.

„Správně. Přijde-li takový čas, kdy lord Voldemort přestane Naginiho vysílat, aby pro něj plnil nejrůznější úkoly, a začne ho držet v bezpečí po svém boku a pod kouzelnou ochranou, pak už myslím nebude riskantní to Harrymu povědět.“

„Ale co?“

Brumbál se zhluboka nadechl a zavřel oči.

„Povědět mu, že toho večera, kdy se ho lord Voldemort pokusil zabít a kdy mezi ně Lily jako štít nastavila svůj vlastní život, se vražedná kletba odrazila zpět k lordu Voldemortovi a odštípla kousek jeho duše. Ten úlomek odlétl a přichytil se k jediné další živoucí duši, která v tom polorozpadlém stavení zbývala. V Harrym žije část lorda Voldemorta a právě díky této části se umí dorozumívat s hady a dokáže navázat s myslí lorda Voldemorta spojení, jehož podstatu nikdy nepochopil. A dokud ten úlomek duše, o jehož ztrátě Voldemort sám vůbec neví, zůstane v Harrym a pod jeho ochranou, nemůže lord Voldemort zemřít.“

Harry měl pocit, jako by oba muže pozoroval z opačného konce dlouhého tunelu, tak vzdálení mu připadali a tak cize mu zněly v uších jejich hlasy.

„Takže ten kluk… bude muset zemřít?“ zeptal se chladnokrevně Snape.

„A musí ho zabít vlastnoručně Voldemort, Severusi. To je absolutně nezbytné.“

Následovala další dlouhá chvíle ticha, kterou nakonec přerušil Snape. „Myslel jsem… po celá ta léta… že ho chráníme kvůli ní. Kvůli Lily.“

„Chránili jsme ho, protože bylo důležité a nezbytné dohlédnout na jeho výuku, vychovat ho a umožnit mu, aby vyzkoušel svoje síly,“ pokračoval Brumbál, stále se zavřenýma očima. „Spojení mezi nimi po celou tu dobu sílilo jako cizopasný nádor. Občas jsem měl dojem, že Harry sám tuší pravdu. Pokud ho dostatečně dobře znám, zařídí všechno tak, aby zajistil, že až se vydá smrti vstříc, bude to zároveň znamenat skutečný Voldemortův konec.“

Brumbál otevřel oči. Snape se tvářil zděšeně.

„Udržoval jste ho naživu jen proto, aby mohl ve správnou chvíli zemřít?“

„Netvařte se tak šokovaně, Severusi. Kolik mužů a žen už jste viděl umírat?“

„Poslední dobou jen ty, které jsem nemohl zachránit,“ odsekl Snape. Vstal. „Zneužil jste mě.“

„Co tím myslíte?“

„Dělal jsem vám špeha, lhal jsem kvůli vám, vystavoval jsem se kvůli vám smrtelnému nebezpečí. Domníval jsem se, že to všechno dělám pro to, abych zajistil bezpečí synovi Lily Potterové. A vy mi teď řeknete, že jste ho choval jako vepře na porážku…“

„To je ovšem dojemné, Severusi,“ pravil vážně Brumbál. „Že by vám ten chlapec nakonec přece jen přirostl k srdci?“

„Ten chlapec?“ zaječel Snape. „Expecto patronum!“

Ze špičky jeho hůlky vyrazila stříbrná laň. Dopadla na podlahu pracovny, jediným skokem se přes ni přenesla a vyskočila z okna. Brumbál sledoval, jak odlétá, a když její stříbřitá záře pohasla v dáli, otočil se znovu ke Snapeovi. Oči měl plné slz.

„Po takové době?“

„Navždycky,“ ujistil ho Snape.

A obraz se znovu proměnil. Teď Harry viděl, jak Snape hovoří s Brumbálovým portrétem nad svým stolem.

„Budete muset Voldemortovi poskytnout skutečné datum Harryho přesunu od tety a strýce,“ říkal právě Brumbál. „Kdybyste to neudělal, vzbudilo by to podezření, protože Voldemort věří ve vaši vševědoucnost. Zároveň jim ale musíte vnuknout myšlenku dvojníků – to by podle mého názoru mělo zajistit Harrymu bezpečí. Zkuste na Mundunguse Fletchera použít matoucí kouzlo. A pokud budete nucen zapojit se do pronásledování, Severusi, snažte se být co nejpřesvědčivější… Spoléhám na to, že se udržíte v přízni lorda Voldemorta co nejdéle, protože jinak budou Bradavice ponechány na milost a nemilost Carrowovým…“

Teď Snape seděl a nakláněl se k Mundungusovi v nějaké neznámé hospodě. Mundungusův obličej byl podivně prázdný, zatímco Snape se soustředěně mračil.

„Navrhnete Fénixovu řádu,“ mumlal tiše, „aby použili dvojníky. Aby pomocí mnoholičného lektvaru připravili několik totožných Potterů. Je to jediná věc, která by mohla fungovat. Zapomenete, že jsem s tím přišel já, a budete to vydávat za vlastní nápad. Rozumíte?“

„Rozumím,“ zahučel Mundungus s rozostřenýma očima…

Teď Harry letěl na koštěti jasnou temnou nocí vedle Snapea, doprovázeli je další maskovaní Smrtijedi, před nimi prchal Lupin a za zády měl Harryho, který byl ve skutečnosti Georgem… Jeden ze Smrtijedů Snapea předlétl, zvedl hůlku a namířil přímo na Lupinova záda…

„Sectumsempra!“ vykřikl Snape.

Kletba, která měla Smrtijeda zasáhnout do ruky s hůlkou, však minula a trefila George…

V dalším obraze klečel Snape na podlaze Siriusovy staré ložnice. Četl si Lilyin zažloutlý dopis a ze špičky skobovitého nosu mu odkapávaly slzy. Na druhém listu bylo jen několik slov:

doopravdy se přátelit s Gellertem Grindelwaldem. Osobně si myslím, že Batylda začíná být senilní!

Srdečně zdraví Lily

Snape sebral list, na němž byl Lilyin podpis se srdečným pozdravem a zastrčil si ho pod hábit. Pak přetrhl vejpůl fotografii, kterou také držel v ruce, tu část, kde se na něj smála Lily, si nechal a půlku s Jamesem a Harrym odhodil na podlahu, kde zapadla pod prádelník…

A nyní stál Snape znovu v ředitelské pracovně a sledoval, jak se do svého portrétu spěšně vrací Phineas Nigellus.

„Řediteli! Utábořili se v Deanovském lese! Ta mudlovská šmejdka…“

„Nepoužívejte tenhle výraz!“

„Dobrá, dobrá, tak tedy ta Grangerovic holka o něm mluvila, zrovna když otevírala kabelku, takže jsem ji slyšel!“

„Výborně! Velmi dobře!“ zajásal Brumbálův portrét za ředitelským křeslem. „Chopte se toho meče, Severusi! A nezapomeňte, že ho musí opravdu potřebovat a prokázat odvahu, aby ho získal – a nesmí vědět, že ho dostal od vás! Kdyby se Voldemortovi podařilo přečíst Harrymu myšlenky a kdyby zjistil, že mu pomáháte…“

„Já vím,“ štěkl stroze Snape, přistoupil k Brumbálovu portrétu a zatáhl za jednu stranu jeho rámu. Portrét se odklopil a ze skryté dutiny za ním vytáhl Snape Nebelvírův meč.

„A stále ještě mi odmítáte prozradit, proč je tak důležité, aby Potter ten meč dostal?“ zeptal se, když si přes hábit přehazoval cestovní plášť.

„Myslím, že vám to neprozradím,“ odpověděl Brumbálův portrét. „Harry bude vědět, co s ním má dělat. A buďte velice opatrný, Severusi, po té nehodě s Georgem Weasleym by vás asi neuvítali s otevřenou náručí…“

Snape se ve dveřích otočil.

„Nemějte strach, Brumbále,“ ucedil chladně. „Mám plán…“

A vyšel z pracovny. Harry se vynořil z myslánky a o chviličku později už ležel na koberci v téže místnosti: bylo to, jako by za sebou Snape právě zavřel dveře.

kapitola třicátá čtvrtá

Znovu v lese

Konečně pravda! Harry ležel s obličejem zabořeným do zaprášeného koberce v pracovně, v níž kdysi sedával a domníval se, že se učí tajemstvím, jak zvítězit. Konečně pochopil, že není povolán přežít. Od samého začátku byl povolán pokojně spočinout v čekající náruči Smrti. Na své pouti měl najít a zničit viteály poutající Voldemorta k životu, až naposledy překříží Voldemortovi cestu a nezvedne hůlku na svoji obranu, bude konec rychlý a čistý. To, co se mělo stát už dávno v Godrikově Dole, se definitivně uzavře – ani jeden z nich nepřežije a nezůstane naživu.

Cítil, jak mu srdce v hrudi zuřivě tluče. Jak zvláštní, pomyslel si, že poháněno strachem ze smrti bije ještě usilovněji a statečně ho udržuje naživu. Už brzy se ale bude muset zastavit. Jeho údery jsou sečteny. Na kolik mu jich zbývá ještě čas, než vstane, naposledy projde hradem a přes školní pozemky dojde do Zapovězeného lesa?

Ležel na podlaze, naslouchal dunění toho pohřebního bubnu ve své hrudi a zalila ho vlna děsu. Bude umírání bolet? V těch četných případech, kdy se domníval, že už je na prahu smrti, a nakonec přece jen unikl, nikdy o samotném umírání nepřemýšlel, vůle k životu byla vždy mnohem silnější než jeho strach ze smrti. A přece ho nyní ani nenapadlo, že by se mohl pokusit o útěk a někde se před Voldemortem skrýt. Bylo po všem, dobře si to uvědomoval a zbývalo mu už jen to udělat: zemřít.

Kéž by byl mohl zemřít onoho letního večera, kdy nadobro odešel z domu číslo čtyři v Zobí ulici a kdy ho zachránila hůlka s perem ušlechtilého fénixe! Kéž by byl mohl zemřít jako Hedvika, tak rychle, že by si to ani nestačil uvědomit. Nebo mít alespoň možnost vrhnout se před útočící hůlku a zachránit život někomu milovanému… Záviděl teď dokonce i rodičům to, jak zemřeli. Zato jeho chladnokrevný odchod vstříc vlastní zkáze si od něj vyžádá odvahu zcela jiného druhu. Cítil, jak se mu nepatrně roztřásly prsty, a všemožně se snažil třes ovládnout, ačkoli ho nikdo neviděl. Všechny portréty na stěnách byly prázdné.

Pomalu, pomaličku se posadil, a když se zvedal z koberce, připadal si tak naživu, tak si byl vědom svého živoucího těla jako snad ještě nikdy. Jak je možné, že nikdy dřív nedocenil onen zázrak svého těla – mozku, nervů a tepajícího srdce? Brzy to všechno zmizí… nebo alespoň on z toho všeho zmizí. Dýchal pomalu a zhluboka, v ústech i v hrdle měl úplně sucho, suché ale zůstávaly i jeho oči.

Brumbálova zrada téměř nic neznamenala. Samozřejmě že měl dalekosáhlejší plán, Harry byl prostě příliš pošetilý, aby si to připustil, to si nyní jasně uvědomoval. Vždy byl přesvědčen, že Brumbálovi na tom záleží, aby zůstal naživu, a neměl žádné pochybnosti. Teď pochopil, že délka jeho života je vymezena tím, za jak dlouho se mu podaří zničit všechny viteály. Brumbál mu svěřil jejich zničení, a on poslušně přetrhával jedno po druhém pouta, která pojila s životem nejen Voldemorta, ale i jeho! Jak báječné, jak elegantní – žádné plýtvání dalšími životy, stačilo zadat ten nebezpečný úkol chlapci, který má tak jako tak být zabit a jehož smrt nebude žádná katastrofa, ale jen další úder proti Voldemortovi.

A Brumbál věděl, že Harry před svěřeným úkolem necouvne, že vytrvá až do hořkého konce, přestože to bude i jeho konec. Dal si přece ohromně záležet na tom, aby Harryho důkladně poznal, ne? Brumbál stejně jako Voldemort věděl, že Harry nedovolí, aby místo něj zemřel někdo jiný, když teď zjistil, že je v jeho moci tomu zabránit. Svým vnitřním zrakem uviděl znovu Freda, Lupina a Tonksovou, jak leželi mrtví ve Velké síni, a na okamžik téměř nebyl s to se nadechnout. Smrt už se nemohla dočkat…

Jenže Brumbál přecenil jeho schopnosti, Harry selhal: had byl dosud naživu. Stále zbýval jeden viteál, který Voldemortovi umožní vrátit se na svět i poté, až bude Harry zabit. Pravda, znamená to, že někdo další bude mít usnadněnou práci. Přemýšlel, kdo to asi bude… Ron s Hermionou budou samozřejmě vědět, co je třeba udělat… To je také určitě ten pravý důvod, proč Brumbál chtěl, aby se svěřil dvěma dalším lidem… pro případ, že by své pravé poslání naplnil o něco dřív, budou oni moci převzít štafetu…

Jako déšť na studené okno bubnovaly tyto úvahy na tvrdou slupku nezvratné pravdy, že musí zemřít. Musím zemřít. Musím to skončit.

Ron a Hermiona mu připadali strašně daleko, jako by byli někde v daleké cizině; měl pocit, že se s nimi rozešel už hrozně dávno. Nebudou žádná další sbohem, žádné vysvětlování, to bylo Harryho pevné rozhodnutí. Na cestě, která ho čekala, ho nemohli doprovodit, a jejich pokusy zabránit mu v ní by znamenaly jen ztrátu drahocenného času. Sklopil oči k otlučeným zlatým hodinkám, které dostal k sedmnáctým narozeninám. Uplynula už téměř polovina z hodiny, již mu Voldemort vymezil na to, aby se mu vydal.

Vstal. Srdce mu třepotavě naráželo do žeber jako vyplašený pták do klece. Možná vědělo, že už mu nezbývá mnoho času, možná bylo odhodláno ještě před koncem vyčerpat svůj příděl tepů pro celý život. Harry se neohlédl, když za sebou zavíral dveře pracovny.

Hrad byl liduprázdný. Procházel sám opuštěnými chodbami a připadal si jako duch, jako by už byl po smrti. Rámy obrazů byly také dosud prázdné a všude vládlo přízračné ticho. Všechen zbývající život jako by se soustředil do Velké síně, kde se tísnili pozůstalí se svými mrtvými.

Harry přes sebe přehodil neviditelný plášť, sestupoval po schodech jednotlivými patry, až konečně dospěl k mramorovému schodišti a sešel po něm do vstupní síně. Možná někde hluboko v koutku duše doufal, že ho někdo vytuší, že ho uvidí a zastaví, plášť ho ale jako vždy kryl dokonale a neprostupně, takže bez problémů došel k hlavní bráně.

Tam do něj málem vrazil Neville. Byl jedním ze dvojice, která zvenčí přinášela další mrtvé tělo. Harry sklopil oči a opět jako by dostal tupou ránu do žaludku. Colin Creevey byl sice ještě nezletilý, ale zjevně proklouzl zpátky do hradu, stejně jako Malfoy, Crabbe a Goyle. Mrtvý se zdál být neuvěřitelně maličký.

„Víš co? Poradím si s ním sám, Neville,“ prohlásil Oliver Wood, přehodil si Colina po hasičském způsobu přes rameno a odnášel ho do Velké síně.

Neville se na okamžik opřel o zárubeň brány a hřbetem ruky si otřel z čela pot. Vypadal jako starý muž. Poté znovu seběhl po schodech do tmy hledat další mrtvá těla.

Harry se naposledy ohlédl ke dveřím Velké síně. Viděl, jak lidé uvnitř přecházejí sem a tam, snaží se poskytnout si vzájemně útěchu, pijí, klečí u mrtvých. Nezahlédl však nikoho z těch, které miloval, Hermionu, Rona, Ginny a ani nikoho dalšího z Weasleyových. Ani Lenka tu nikde nebyla. Napadlo ho, že by se vzdal všeho zbývajícího času za poslední pohled na ně. Našel by pak ale v sobě sílu od nich odtrhnout oči? Takhle to je lepší.

Sešel po schodech dolů a vykročil do tmy. Byly už skoro čtyři hodiny ráno a hrobové ticho, které na školních pozemcích vládlo, v něm budilo dojem, že celé okolí zadržuje dech a čeká, jestli udělá to, co udělat musí.

Přistoupil k Nevillovi, který se skláněl nad dalším nehybným tělem.

„Neville.“

„Krucinál, Harry, málem mě z tebe trefil šlak!“

Harry ze sebe shodil plášť. Napadlo ho to zcela znenadání, chtěl si prostě být absolutně jistý.

„Kam jdeš takhle sám?“ zeptal se podezřívavě Neville.

„To je všechno součást našeho plánu,“ uklidňoval ho Harry. „Musím něco zařídit. Poslyš – Neville…“

„Harry!“ Neville se náhle zatvářil vyděšeně. „Doufám, že tě nenapadlo, že se mu půjdeš vzdát, Harry!“

„Ale ne,“ zalhal bez váhání. „Samozřejmě že ne… Musím ale obstarat něco jiného. Možná tu teď nějakou dobu nebudu. Znáš Voldemortova hada, Neville? Má obrovského hada… říká mu Nagini…“

„Jo, slyšel jsem o něm… A co s ním má být?“

„Musíme ho zabít. Ron a Hermiona to vědí, ale jen pro případ, že by…“

Děsivá představa takové možnosti ho na okamžik připravila o dech, takže nemohl mluvit. Sebral ale síly a vzpamatoval se – tohle je životně důležité, musí být jako Brumbál, musí zachovat chladnou hlavu a postarat se o to, že bude mít někoho, kdo ho nahradí, kdo bude jeho pokračovatelem. Brumbál umíral s vědomím, že existují tři další lidé, kteří vědí o viteálech. Harryho místo teď zaujme Neville a do tajemství viteálů budou stále zasvěcení tři lidé.

„Jen pro případ, že by byli – zaneprázdnění – a tobě by se naskytla příležitost…“

„Zabít toho hada?“

„Zabít toho hada,“ přikývl.

„Dobrá, Harry. Jsi v pohodě, že ano?“

„V pohodě. Díky, Neville.“

Chystal se už vykročit, když ho Neville popadl za zápěstí.

„Všichni budeme bojovat dál, Harry. To přece víš, ne?“

„Jo, já…“

Nedopověděl, zase pocítil ten dusivý tlak a nevypravil už ze sebe jediné slovo. Nevillovi to zjevně nepřipadalo nijak divné. Poplácal Harryho po zádech a šel hledat další mrtvé.

Harry přes sebe znovu přehodil plášť a vydal se dál. Nedaleko postřehl opět nějaký pohyb, někdo se tam skláněl nad další nehybnou postavou na zemi. Ze vzdálenosti pouhých několika metrů poznal Ginny.

Zastavil se a zůstal stát. Ginny dřepěla u nějakého děvčete, které šeptem volalo matku.

„Už je dobře,“ konejšila ji Ginny. „Nic vážného to není. Odvedu tě dovnitř.“

„Já chci ale domů,“ šeptla dívka. „Nechci už bojovat.“

„Já vím,“ přisvědčila Ginny a zlomil se jí hlas. „Všechno bude dobré.“

Harrymu přeběhl po kůži mrazivý třes. Chtělo se mu vykřiknout do noci, rád by dal Ginny najevo, že je tady, a pověděl jí, kam jde. Přál si, aby ho někdo zadržel, aby ho odvlekl zpátky a poslal ho domů…

Jenže on přece byl doma. Bradavice byly prvním a nejlepším domovem, jaký poznal. Voldemort, Snape i on, všichni tři opuštění a osamělí, tady našli domov…

Ginny teď klečela u zraněné dívky a držela ji za ruku, a Harry vynaložil veškeré úsilí, aby se přinutil jít dál. Když Ginny míjel, zdálo se mu, že se po něm otočila, a napadlo ho, že možná vycítila něčí přítomnost, ale nepromluvil na ni ani se znovu neohlédl.

Z temnoty před ním se vynořila Hagridova hájenka. Nesvítilo se v ní, Tesák neškrábal na dveře a jeho dunivý štěkot mu nezněl na uvítanou. Vzpomněl si na všechny návštěvy tady, na lesk měděné konvice nad ohněm, na griliášové hrudky a obrovské housenky, na Hagridův veliký vousatý obličej, na to, jak Ron zvracel slimáky a Hermiona mu pomáhala zachránit Norberta…

Šel dál, došel až ke kraji lesa a tam se zastavil.

Mezi stromy poletoval roj mozkomorů. Cítil chlad, který z nich čišel, a nebyl si jistý, jestli mezi nimi dokáže bez úhony projít. Nezbývalo mu dost sil k tomu, aby přivolal Patrona, a nedokázal už ovládnout třes vlastního těla. Nebylo zase tak snadné zemřít. Každá vteřina, po kterou ještě dýchal, vůně trávy, chladný vzduch, který mu ovíval obličej, to všechno bylo úžasně vzácné. Závistivě si pomyslel, že jiní lidé mají ještě celé roky, tolik času, že se jim někdy vleče a mohou jím plýtvat, zatímco on musí šetřit každou vteřinku. V tom okamžiku měl dojem, že nebude schopen jít dál, věděl ale, že musí. Dlouhá hra skončila, Zlatonka je chycena, je načase to vzdát…

Zlatonka! Prsty, v nichž ztratil veškerý cit, chvíli zápasil s váčkem, který mu visel kolem krku, a vytáhl ji.

Otevírám se na konci.

Těžce a přerývaně oddechoval a upřeně se na ni díval. Teď, když si přál, aby čas ubíhal co nejpomaleji, měl dojem, že naopak zrychlil svůj běh, a pochopení přišlo tak bleskově, jako by předstihlo vědomé myšlenky. Toto byl konec. Teď přišla ta pravá chvíle.

Přitiskl si zlatou kovovou kouli ke rtům a zašeptal: „Chystám se zemřít.“

Kovová skořápka se rozpadla na dvě poloviny. Třesoucí se rukou zvedl pod pláštěm Dracovu hůlku a zašeptal: „Lumos.“

V rozpolcených polovinách Zlatonky ležel černý kámen s klikatou prasklinou uprostřed. Kámen vzkříšení pukl podél svislé čáry, která představovala bezovou hůlku. Stále bylo možno rozeznat i trojúhelníkový a kruhový symbol, znázorňující neviditelný plášť a kámen vzkříšení.

A Harry opět pochopil, aniž by o tom musel přemýšlet. Vůbec nešlo o to, že by je chtěl přivést zpátky, protože za okamžik se k nim měl připojit. Nepřivolával je, oni naopak přivolávali jeho.

Zavřel oči a třikrát kámen převrátil v ruce.

Poznal, že se to stalo, protože kolem sebe slyšel tiché šustění, jež svědčilo o tom, že v hlinité, větvičkami poseté půdě lemující vnější okraj lesa přešlapuje několik křehkých lidských těl. Otevřel oči a rozhlédl se.

Okamžitě mu bylo jasné, že to nejsou duchové, ale ani skuteční lidé z masa a kostí. Ze všeho nejvíc se podobali Raddleovi, který před tak dávnou dobou unikl ze svého deníku, a ten byl téměř zhmotněnou vzpomínkou. Vykročili k němu, méně skuteční než opravdoví živí lidé, ale mnohem skutečnější než duchové, a všichni na něj hleděli se stejným milujícím úsměvem.

James byl stejně vysoký jako Harry. Měl na sobě oblečení, v němž zemřel, vlasy rozcuchané a rozevláté a brýle trochu nakřivo jako pan Weasley.

Sirius byl vysoký a pohledný, navíc mnohem mladší, než si ho Harry za jeho života pamatoval. Pohyboval se s nedbalou elegancí, ruce měl zastrčené v kapsách a v obličeji nepatrný úšklebek.

Lupin byl také mladší, mnohem méně ošumělý a vlasy měl hustší a tmavší. Zjevně ho těšilo, že se vrátil na tohle dobře známé místo, cíl tolika svých mladistvých toulek.

Lily měla ústa vykroužená do nejširšího úsměvu. Odhrnula si dlouhé vlasy z obličeje, když k němu přistupovala, a zelenýma očima, které se tak podobaly jeho vlastním, mu dychtivě hleděla do tváře, jako by se toho pohledu nemohla nasytit.

„Jsi hrozně statečný.“

Nebyl schopen slova. Vpíjel se do ní očima a myslel na to, že by takhle dokázal stát a dívat se na ni celou věčnost a úplně by mu to stačilo.

„Už jsi skoro u konce,“ ozval se James. „Velice blízko. Jsme… jsme na tebe moc pyšní.“

„Bude to bolet?“

Dětinská otázka sklouzla Harrymu ze rtů dřív, než ji stačil zadržet.

„Umírání? Vůbec ne,“ ujistil ho Sirius. „Je to rychlejší a snazší než usínání.“

„A Voldemort to bude chtít udělat rychle. Chce to už mít za sebou,“ dodal Lupin.

„Nechtěl jsem, abyste zemřeli,“ vyhrkl Harry. Ta slova z něj vytryskla, aniž by chtěl. „Nikdo z vás. Je mi to líto…“

Víc než k ostatním mluvil k Lupinovi, jako by ho zoufale prosil o odpuštění.

„…tak brzy po tom, co se vám narodil syn… omlouvám se, Remusi…“

„Mně je to taky líto,“ přitakal Lupin. „Je mi líto, že ho nikdy nepoznám… Bude ale vědět, proč jsem zemřel, a doufám, že to pochopí. Snažil jsem se vytvořit svět, v němž by mohl žít šťastnějším životem.“

Chladný vánek, který jako by vycházel ze samotného srdce Zapovězeného lesa, rozvlnil Harrymu vlasy na čele. Věděl, že ho nepobídnou, aby šel, věděl, že to bude muset být jeho vlastní rozhodnutí.

„Zůstanete se mnou?“

„Až do samého konce,“ ubezpečil ho James.

„A oni vás neuvidí?“ ujišťoval se Harry.

„Jsme součástí tebe,“ odpověděl Sirius. „Pro všechny ostatní jsme neviditelní.“

Harry pohlédl na matku.

„Zůstaň mi nablízku,“ poprosil ji tiše.

A vykročil kupředu. Chlad mozkomorů ho nesklátil, prošel mezi nimi i se svým doprovodem, který plnil úlohu Patronů, a společně kráčeli mezi starými stromy rostoucími těsně u sebe; větve se vzájemně proplétaly a kořeny vytvářely pod nohama pokroucenou chaotickou změť. Harry k sobě ve tmě těsně tiskl plášť, nořil se do lesa stále hlouběji, a přestože neměl ponětí, kde přesně Voldemort čeká, nepochyboval o tom, že ho najde. Po boku mu téměř nehlučně kráčeli James, Sirius, Lupin a Lily a jejich přítomnost mu dodávala odvahu, jen díky nim byl schopen vládnout nohama.

Měl zvláštní pocit, jako by se jeho mysl zcela oddělila od těla, údy se pohybovaly, aniž by jim k tomu vědomě dával povel, jako by se jen pasivně vezl a neřídil tělesnou schránku, kterou se za okamžik chystá opustit. Mrtví kráčející lesem spolu s ním se mu zdáli být mnohem skutečnější než živí, kteří zůstali na hradě: Ron, Hermiona, Ginny a všichni ostatní mu teď naopak připadali jako duchové, když klopýtavě a nejistě mířil ke konci svého života, k Voldemortovi…

Cosi žuchlo a zašeptalo: někde poblíž se pohnul jiný živý tvor. Harry se pod pláštěm zastavil, rozhlížel se a jeho rodiče, Lupin i Sirius také zůstali stát.

„Někdo tam je,“ sykal drsný šepot opodál. „Má neviditelný plášť. Že by to byl…?“

Zpoza nedalekého stromu se vylouply dvě postavy. Jejich hůlky se rozzářily a Harry poznal Yaxleyho a Dolohova, jak přimhouřenýma očima hledí do tmy přesně k místu, kde stál i s rodiči, se Siriusem a s Lupinem. Nikoho zjevně neviděli.

„Určitě jsem něco slyšel,“ prohlásil Yaxley. „Myslíš, že to byla nějaká zvěř?“

„Ten cvok Hagrid tady choval kdejakou havěť,“ zabručel Dolohov a ohlédl se přes rameno.

Yaxley sklopil oči k hodinkám.

„Lhůta už skoro vypršela. Potter měl svoji hodinu. Teď už nepřijde.“

„A on si byl tak jistý, že se objeví! To ho nepotěší.“

„Asi bychom se raději měli vrátit,“ usoudil Yaxley. „Zjistit, jaký je další plán.“

Oba se otočili a zamířili dál do hloubi lesa. Harry šel za nimi, protože věděl, že ho dovedou přesně tam, kam se chce dostat. Pohlédl stranou, matka se na něj usmála a otec povzbudivě kývl.

Šli jen několik minut, když před sebou Harry zahlédl světlo. Yaxley s Dolohovem vyšli z lesa na mýtinu, v níž Harry poznával místo, kde kdysi žil nestvůrný Aragog. Stále ještě tam v cárech visely pozůstatky jeho obrovské sítě, početné hejno jeho potomků ale Smrtijedi vyhnali a přinutili je, aby bojovali za jejich věc.

Uprostřed mýtiny plápolal oheň a jeho mihotající světlo ozařovalo kruh hrobově tichých a pozorně přihlížejících Smrtijedů. Někteří měli dosud na tvářích masky a na hlavách kápě, jiní měli obličeje odkryté. Na okraji skupiny seděli dva obři, kteří na celý výjev vrhali gigantické stíny a v drsných, jako z kamene vytesaných obličejích měli krutý úšklebek. Harry viděl Fenrira, jak si okusuje dlouhé nehty; vysoký plavovlasý Rowle si držel kapesník u krvácejícího rtu. Viděl Luciuse Malfoye, který vypadal zdeptaně a vyděšeně, i Narcisu s očima zapadlýma a plnýma bázlivého očekávání.

Všichni měli oči upřené na Voldemorta, který stál s hlavou skloněnou a v bílých rukou sepjatých před sebou svíral bezovou hůlku. Vypadal, jako by se modlil nebo jako by v duchu počítal – a Harrymu, který se tiše krčil na okraji mýtiny, v tu chvíli absurdně připomněl malého kluka, odpočítávajícího vteřiny u pikoly při hře na schovávanou. Za Voldemortovou hlavou se jako nestvůrná svatozář stále otáčel a svíjel velký had Nagini v blyštivé začarované kleci.

Když se Dolohov a Yaxley připojili ke kruhu přihlížejících, Voldemort vzhlédl.

„Nikde po něm ani stopy, můj pane,“ oznámil Dolohov.

Voldemortův výraz se nezměnil. Rudé oči jako by v záři ohně zaplály. Pomalu protáhl bezovou hůlku mezi dlouhými prsty.

„Můj pane…“

To se ozvala Belatrix. Seděla nejblíž k Voldemortovi, vlasy měla zcuchané a v obličeji něco krve, byla ale nezraněná.

Voldemort ji zdviženou rukou umlčel. Neřekla už ani slovo, jen k němu vzhlížela s nábožným obdivem.

„Myslel jsem, že přijde,“ promluvil vysokým jasným hlasem Voldemort s očima upřenýma do poskakujících plamenů. „Očekával jsem, že přijde.“

Nikdo na to nic neřekl. Zdáli se být stejně vystrašení jako Harry, jemuž teď srdce bušilo do žeber, jako by se snažilo uprchnout z těla, které se chystal odhodit. Zpocenýma rukama ze sebe stáhl neviditelný plášť a i s hůlkou si ho zastrčil pod hábit. Nechtěl se nechat svést pokušením k boji.

„Zdá se, že jsem se… mýlil,“ pokračoval Voldemort.

„Nemýlil.“

Harry to řekl nejhlasitěji, jak mohl, a vložil do svých slov veškerou zburcovanou sílu. Nechtěl, aby jeho hlas zněl vystrašeně. Kámen vzkříšení mu vyklouzl ze znecitlivělých prstů a koutkem oka viděl, že rodiče, Sirius i Lupin zmizeli, když vykročil dopředu, do světla ohně. V tom okamžiku měl pocit, že nezáleží na nikom jiném než na Voldemortovi. Jsou tady jen oni dva.

Ta iluze se rozplynula stejně rychle, jako přišla. Obři zaburáceli, všichni Smrtijedi povstali a ozývaly se výkřiky, překvapená vyjeknutí a dokonce i smích. Voldemort stál, jako by zkameněl, jeho rudé oči ale našly Harryho a sledovaly, jak se k němu blíží a nedělí ho od něj nic než oheň.

A pak někdo zařval:

„Harry! Ne!“

Otočil se. Hagrid, spoutaný a omotaný provazy, byl přivázaný k nedalekému stromu. Jeho rozložité tělo třáslo větvemi v koruně, jak se zoufale snažil vyprostit z pout.

„Ne! Ne! Harry, co to dě…?“

„Ticho!“ houkl Rowle a švihnutím hůlky Hagrida umlčel.

Belatrix, která vyskočila na nohy, dychtivě, s dmoucími se ňadry těkala očima mezi Voldemortem a Harrym. Jediné, co se na mýtině pohybovalo, byly plameny ohně a had, který se svíjel a rozvíjel ve třpytivé kleci za Voldemortovou hlavou.

Harry cítil na hrudi hůlku, vůbec se ji ale nepokusil vytáhnout. Věděl, že je had příliš dobře chráněný, věděl, že i kdyby se mu podařilo namířit na Naginiho hůlku, srazilo by ho okamžitě k zemi padesát kleteb. Stále si s Voldemortem hleděli do očí a nyní Voldemort nepatrně naklonil hlavu na stranu. Prohlížel si chlapce, který před ním stál, a bezretá ústa mu zkřivil mimořádně neveselý úsměv.

„Harry Potter,“ promluvil tak tiše, že jeho hlas téměř splýval s prskáním ohně. „Chlapec, který zůstal naživu.“

Ani jeden ze Smrtijedů se nepohnul. Čekali. Všechno čekalo. Hagrid zápasil s pouty, Belatrix těžce oddechovala a Harry si z nějakého nevysvětlitelného důvodu vzpomněl na Ginny, na její žhavý pohled, na její rty přitisknuté k jeho rtům…

Voldemort zvedl hůlku. Hlavu měl stále nakloněnou na stranu jako zvědavé dítě, které čeká, co se stane, bude-li pokračovat. Harry opětoval pohled jeho rudých očí a přál si, aby se to stalo teď a rychle, dokud se ještě udrží na nohou, než se přestane ovládat a dá najevo strach…

Viděl, jak se Voldemortova ústa pohnula, viděl záblesk zeleného světla a pak vše zmizelo.

kapitola třicátá pátá

Nádraží King’s Cross

Ležel obličejem k zemi a naslouchal tichu. Byl docela sám. Nikdo ho nesledoval. Nikdo jiný tam nebyl. Nebyl si ani úplně jistý, jestli tam vůbec je on.

O dost později nebo možná naopak ihned ho napadlo, že nejspíš stále existuje, že musí být něčím víc než jen myšlením bez těla, protože na něčem leží, cítil, že na něčem leží. A z toho pocitu vyplývalo, že musí mít tělo a že ta věc, na které leží, také existuje.

Téměř současně s tímto logickým závěrem si uvědomil, že je nahý. Protože byl přesvědčen o své naprosté samotě, nelámal si s tím hlavu, spíše to v něm trochu vzbuzovalo zvědavost. Napadlo ho, že když něco cítí, mohl by i vidět. Otevřel oči a zjistil, že má i zrak.

Ležel v nějaké zářivé mlze, ta se ale nepodobala žádné, jakou kdy v životě viděl. Ty oblačné páry mu neskrývaly místo, v němž spočíval, spíše se zdálo, že jeho okolí dosud nedaly tvar. To, na čem spočíval, se zdálo být bílé, ani teplé ani studené, prostě to bylo ploché a prázdné něco.

Posadil se. Vypadalo to, že jeho tělo vyvázlo se zdravou kůží. Osahal si obličej – už neměl brýle.

Pak k němu skrze všeobklopující beztvarou nicotu dolehl nějaký zvuk: tiché, tlumené bušení něčeho, co sebou házelo, svíjelo se a škubalo. Byl to žalostný zvuk, přitom ale i nějak nepatřičný. Měl nepříjemný pocit, že kradmo naslouchá něčemu tajenému a budícímu stud.

Poprvé zalitoval, že není oblečený.

Myšlenka na oblečení ještě ani nedostala v jeho hlavě tvar, a už se kousek od něj objevil složený hábit. Sebral ho a oblékl si ho: byl hebký, čistý a teplý. Bylo to zvláštní, jak se zničehonic objevil přesně v okamžiku, kdy po něm zatoužil.

Vstal a rozhlédl se. Je snad v nějaké velké Komnatě nejvyšší potřeby? Čím déle se rozhlížel, tím víc toho bylo k vidění. Vysoko nad hlavou se mu v slunečním svitu třpytila velkolepá klenutá skleněná střecha. Možná je v nějakém paláci. Nic se nehýbalo a všechno bylo tiché, až na ty podivné dunivé a kňučivé zvuky, které se ozývaly z mlhy odněkud nablízku…

Harry se pomalu na místě otočil a okolí jako by se mu vytvářelo přímo před očima. Stál v širokém otevřeném prostoru, jasně osvětleném a čistém, v hale mnohem větší, než byla Velká síň, zakryté tou průhlednou klenutou skleněnou střechou. Hala zela prázdnotou. On v ní byl jediným člověkem, až na…

Překvapeně sebou škubl. Spatřil tu věc, která vydávala ony zvuky. Dostala tvar malého naháčka, ležícího schouleně na zemi: dítě mělo pokožku samý šrám a modřinu, jako by je někdo zbičoval, třáslo se pod lavicí, kam je někdo pohodil jako nechtěnou přítěž, nacpal je tam, aby nebylo vidět, a ono zoufale lapalo po dechu.

Měl z něho strach. Bylo maličké, křehké a zraněné a Harrymu se nechtělo prohlédnout si je zblízka. Přesto se k němu pomalu kradl, připraven kdykoli uskočit. Brzy se ocitl tak blízko, že kdyby natáhl ruku, mohl by se ho dotknout, nedokázal se k tomu ale přinutit. Připadal si jako zbabělec. Měl by se je pokusit utěšit, vzbuzovalo v něm ale odpor.

„Tomu už nepomůžeš.“

Prudce se otočil. Křepkým krokem se k němu blížil Albus Brumbál, šel zpříma a hábit barvy půlnoční modři mu povlával za patami.

„Harry.“ Brumbál rozpřáhl náruč a obě ruce měl bílé a nezmrzačené. „Ty úžasný chlapče. Ty statečný, statečný člověče. Pojďme se projít.“

Harry za ním ohromeně vykročil. Brumbál se otočil zády k místu, kde leželo naříkající zmučené dítě, a odvedl ho ke dvěma židlím opodál pod vysokým jiskřivým stropem, jichž si Harry do té doby nevšiml. Brumbál se posadil na jednu z nich, Harry se zhroutil na druhou a zadíval se svému někdejšímu řediteli do obličeje. Jeho dlouhé stříbrné vlasy a vousy, pronikavé modré oči za půlměsícovými brýlemi, zahnutý nos, to všechno bylo takové, jak si pamatoval. Jenže…

„Vy jste přece mrtvý,“ hlesl.

„To ano,“ přitakal nevzrušeně Brumbál.

„Takže… já jsem taky mrtvý?“

„Ach,“ povzdechl si Brumbál a usmál se ještě zářivěji. „Toť otázka, že ano? Jak to tak vidím, drahý chlapče, řekl bych, že nejsi.“

Hleděli si do očí a stařec se stále široce usmíval.

„Nejsem?“ podivil se Harry.

„Nejsi,“ opakoval Brumbál.

„Ale…“ Harry instinktivně zvedl ruku k jizvě ve tvaru blesku. Zjevně tam nebyla. „Měl jsem přece zemřít, nebránil jsem se! Chtěl jsem ho nechat, ať mě zabije!“

„A právě proto,“ prohlásil Brumbál, „to podle mě dopadlo tak, jak to dopadlo.“

Štěstí z Brumbála očividně vyzařovalo jako světlo, jako oheň. Harry ho ještě nikdy neviděl tak dokonale, přímo hmatatelně spokojeného.

„Vysvětlete mi to,“ požádal.

„Vždyť to víš i beze mě,“ opáčil Brumbál, sepnul ruce a zatočil palci.

„Nechal jsem ho, aby mě zabil,“ namítl Harry. „Nebo snad ne?“

„To je pravda,“ přikývl Brumbál. „Pokračuj!“

„Takže ta část jeho duše, která byla ve mně…“

Brumbál teď přikyvoval ještě horlivěji, jako by ho pobízel, a v obličeji měl široký povzbudivý úsměv.

„…je pryč?“

„Správně!“ přitakal Brumbál. „Ano, zničil ji. Tvoje duše je celá a patří zase jen tobě, Harry.“

„To ale…“

Harry se ohlédl přes rameno k lavici, pod níž se třásl ten malý zmrzačený tvor.

„Co je to, pane profesore?“

„Něco, čemu už ty ani já nepomůžeme,“ odpověděl Brumbál.

„Jestli ale Voldemort použil vražednou kletbu,“ začal znovu Harry, „a tentokrát místo mě nezemřel nikdo jiný – jak je možné, že jsem naživu?“

„Myslím, že i to víš,“ prohlásil Brumbál. „Zamysli se. Vzpomeň si, co ve své nevědomosti, chamtivosti a krutosti udělal.“

Harry přemýšlel a pohledem mimovolně přelétal po okolí. Pokud doopravdy sedí v nějakém paláci, je to velice zvláštní palác: židle v něm byly vyrovnané v krátkých řadách, tu a tam byly vidět kousky zábradlí, a přesto on, Brumbál a to zakrslé stvoření pod lavicí tu byli jedinými a živoucími bytostmi. Pak mu ze rtů snadno a lehce splynula odpověď.

„Vzal si moji krev,“ vzpomněl si.

„Přesně tak!“ přikývl Brumbál. „Vzal si tvoji krev a s její pomocí stvořil pro sebe nové tělo. Tvoje krev mu koluje v žilách, Harry, Lilyina ochrana je ve vás obou! Připoutal tě k životu spojením, které nepovolí, dokud sám zůstává naživu!“

„Budu žít… dokud bude žít on? Myslel jsem ale… myslel jsem, že je to přesně naopak! Myslel jsem, že oba musíme zemřít! Nebo je to snad totéž?“

Vyrušilo ho kňučení a bušení toho zmučeného tvora a znovu se po něm ohlédl.

„Určitě nemůžeme něco udělat?“

„Tomu už není pomoci.“

„Tak pokračujte… vysvětlete mi to,“ požádal Harry a Brumbál se usmál.

„Byl jsi jeho sedmým viteálem, Harry, viteálem, který vůbec neměl v úmyslu stvořit. Oslabil svoji duši natolik, že se prostě rozlomila, když spáchal ty zvěrské zločiny, když zavraždil tvoje rodiče a pokusil se zabít i malé dítě. Toho, co z Voldemorta zbylo a co z oné místnosti uniklo, však zůstalo ještě méně, než si uvědomoval. Zanechal tam víc než jen svoje tělo. Zanechal tam i část sama sebe a ta se spojila s tebou, se zamýšlenou obětí, která zůstala naživu.

Jeho vědomosti ale zůstávaly i nadále žalostně nedokonalé, Harry! Voldemort se nikdy nesnažil porozumět ničemu z toho, čeho si sám necenil. O domácích skřítcích a dětských pohádkách, o lásce, věrnosti a nevinnosti nevěděl nic. Zhola nic. Že v tom všem je obrovská síla, přesahující jeho vlastní schopnosti, moc, jakou nepřemohou žádná kouzla, to je pravda, kterou nikdy nepochopil.

Vzal si tvoji krev, protože se domníval, že ho posílí. Tím do svého těla dostal nepatrný dílek té kouzelné ochrany, jíž tě matka zaštítila, když pro tebe umírala. Jeho tělo tak udržuje její oběť naživu, a dokud její kouzlo žije, žiješ i ty a žije také poslední naděje, která Voldemortovi zbývá na vlastní spásu.“

Brumbál se na Harryho usmál a Harry na něj jen nevěřícně zíral.

„A vy jste to věděl? Celou dobu – jste to věděl?“

„Myslel jsem si, že tomu tak je. Je ovšem pravda, že moje domněnky bývají poměrně přesné,“ prohlásil spokojeně. Seděli a mlčeli a Harrymu připadalo, že už tak sedí dlouho, a rušilo je jen roztřesené skuhrání toho tvora za nimi.

„To ale není všechno,“ ozval se konečně Harry. „Je v tom něco víc. Proč moje hůlka zlomila tu jeho vypůjčenou?“

„Tím si opravdu nemohu být jistý.“

„Tak zkuste nějakou domněnku,“ požádal Harry a Brumbál se zasmál.

„Musíš pochopit, Harry, že jste s lordem Voldemortem zabrousili do oblastí čar a kouzel, které jsou dosud neznámé a neprozkoumané. Domnívám se ale, že vím, co se stalo, a byla to věc dosud nevídaná, kterou podle mě žádný výrobce hůlek nemohl Voldemortovi předpovědět ani vysvětlit.

Jak už víš, když se lord Voldemort vrátil do lidské podoby, neúmyslně zdvojil pouto, které mezi vámi existovalo. Část jeho duše byla dosud spojena s tvojí duší, a protože myslel, že se tím posílí, přijal do vlastního těla i malý díl oběti tvé matky. Kdyby byl tehdy věděl, jak obrovskou a strašnou má tato oběť moc, pravděpodobně by se vůbec neodvážil tvé krve dotknout… Jenže kdyby byl schopen něco takového pochopit, nebyl by lordem Voldemortem a nejspíš by se nikdy neuchýlil k vraždě.

Poté, co vytvořil tohle dvojnásobné spojení, které spoutalo vaše osudy mnohem pevněji, než k sobě kdy v minulosti byli dva kouzelníci připoutáni, zaútočil na tebe Voldemort hůlkou, v níž bylo naprosto stejné jádro jako v tvé hůlce. A jak víme, následovalo něco velice zvláštního. Hůlky zareagovaly způsobem, jaký lord Voldemort vůbec nečekal, protože netušil, že je tvoje hůlka dvojčetem té jeho.

Měl oné noci na hřbitově větší strach než ty, Harry. Ty ses totiž s možností smrti smířil, dokonce jsi ji svým způsobem vítal, a to je něco, co lord Voldemort nikdy nedokázal. Tvoje odvaha zvítězila, a tvoje hůlka proto dokázala jeho hůlce vzdorovat. A když se tak stalo, něco mezi těmi hůlkami proběhlo, něco, co bylo odrazem vztahu mezi jejich pány.

Domnívám se, že tvoje hůlka do sebe oné noci nasála část síly a schopností Voldemortovy hůlky, což znamená, že v sobě nadále nesla něco ze samotného Voldemorta. Proto ho také poznala, když tě později pronásledoval, poznala v něm spřízněného člověka, a zároveň nepřítele na život a na smrt, a vrhla proti němu část jeho vlastní magie – magie mnohem mocnější než cokoli, co kdy dokázala vyčarovat Luciusova hůlka. V tvé hůlce se v tom okamžiku skloubila moc tvé obrovské odvahy s Voldemortovou smrtící dovedností. Jakou šanci proti ní mohl mít ten ubohý klacík Luciuse Malfoye?“

„Když byla ale moje hůlka tak mocná, jak je možné, že ji Hermiona dokázala zlomit?“ zeptal se Harry.

„Drahý chlapče, ty pozoruhodné účinky její moci byly zaměřeny pouze na Voldemorta, který si tak nerozumně pohrával s nejzákladnějšími zákonitostmi kouzel a čar. Svoji výjimečnou sílu uplatňovala pouze vůči němu. V ostatních ohledech to byla hůlka jako každá jiná… i když nepochybně velice dobrá,“ dokončil Brumbál laskavě svoji řeč.

Harry zůstal dlouhou chvíli zamyšleně sedět – nebo to naopak bylo jen několik vteřin. Zde v tomto prostoru bylo velice těžké být si jistý něčím takovým, jako je čas.

„Vaší hůlkou mě ale zabil.“

„Mojí hůlkou se mu nepodařilo tě zabít,“ opravil ho Brumbál. „Můžeme se myslím shodnout na tom, že nejsi mrtvý – ačkoli samozřejmě nechci znevažovat tvoje utrpení,“ dodal honem, jako by se obával, že řekl něco nezdvořilého, „to bylo nepochybně velké.“

„Teď zrovna se ale cítím skvěle,“ prohlásil Harry a pohlédl na Brumbálovy bělostné, nezraněné ruce. „Kde to vlastně jsme?“

„Vidíš, na to jsem se chtěl zeptat já tebe,“ rozhlédl se Brumbál. „Kde bys řekl, že jsme?“

Dokud se ho Brumbál sám nezeptal, neměl o tom Harry ani zdání. Teď ale zjistil, že má odpověď pohotově po ruce.

„Vypadá to tu,“ soukal ze sebe pomalu, „jako na nádraží King’s Cross. Jenom je tu mnohem víc čisto, nikdo tu není a nevidím ani žádné vlaky.“

„Nádraží King’s Cross!“ smál se nahlas Brumbál. „Můj ty bože, vážně?“

„A kde vy si myslíte, že jsme?“ zarazil se malinko Harry.

„Drahý chlapče, nemám tušení. Tohle je, jak se říká, pod tvou taktovkou.“

Harry neměl ponětí, co tím Brumbál myslí, a pořádně ho to rozčilovalo. Zamračil se na něj, pak si ale vzpomněl na mnohem naléhavější problém, než byla otázka, kde se momentálně nacházejí.

„Relikvie smrti!“ vyhrkl a se zadostiučiněním sledoval, jak Brumbálovi mizí úsměv z tváře.

„Ach ano,“ přikývl. Vypadal dokonce trochu ustaraně.

„Tak povídejte.“

Poprvé od okamžiku, kdy se s ním Harry seznámil, nevypadal Brumbál jako stařec, ale zdál se být mnohem mladší. Na prchavý okamžik připomínal malého kluka, kterého nachytali při nějaké lumpárně.

„Můžeš mi to odpustit?“ začal. „Můžeš mi prominout, že jsem ti nedůvěřoval? Že jsem ti o nich nic neřekl? Bylo to jen proto, Harry, že jsem měl strach, abys nezklamal, jako jsem zklamal já. Bál jsem se, že budeš opakovat moje chyby. Prosím tě za odpuštění, Harry. Už nějakou dobu vím, že jsem se v tvém případě bát nemusel.“

„O čem to mluvíte?“ nechápal Harry, zaskočený Brumbálovým tónem a slzami, které mu náhle vyhrkly z očí.

„O relikviích přece, o těch relikviích,“ zamumlal Brumbál. „O snu zoufalých!“

„Jsou přece skutečné!“

„Skutečné, nebezpečné a svádivé pro hlupáky,“ přisvědčil Brumbál. „A já jsem takový hlupák byl. To už ale také víš, že ano? Nemám už před tebou žádná tajemství. Víš to.“

„Co mám vědět?“

Brumbál se k Harrymu otočil celým tělem a v jasně modrých očích se mu třpytily slzy.

„Chtěl jsem být pánem Smrti, Harry, pánem Smrti! Byl jsem v tom snad nakonec lepší než Voldemort?“

„Samozřejmě že byl,“ ujistil ho Harry. „Samozřejmě. Jak se vůbec můžete ptát? Nikdy jste nikoho nezabil, pokud jste se tomu mohl vyhnout!“

„Ano, to je pravda,“ povzdechl si Brumbál a tvářil se jako malé dítě, které si přeje být ujišťováno. „I já jsem ale hledal způsob, jak nad smrtí zvítězit, Harry.“

„Ne ale takový způsob jako on,“ odporoval Harry. Po vší té zlosti, kterou vůči Brumbálovi cítil, bylo nesmírně zvláštní sedět tady pod vysokým klenutým stropem a obhajovat ho před jeho vlastními výčitkami. „Relikvie, ne viteály.“

„Relikvie,“ opakoval po něm tiše Brumbál, „ne viteály. To je přesně řečeno.“

V nastalé chvíli mlčení tvor za nimi zakňoural, Harry už se po něm ale neohlížel.

„Grindelwald po nich také pátral?“ zeptal se.

Brumbál na okamžik zavřel oči a přikývl.

„Byly to především relikvie smrti, které nás k sobě přitahovaly,“ začal tiše. „Dva mladé namyšlené chlapce, kteří byli posedlí jedinou myšlenkou. Jak ses už nejspíš domyslel, Grindelwald chtěl Godrikův Důl navštívit kvůli hrobu Ignotuse Peverella. Chtěl prozkoumat místo, na němž zemřel třetí z bratří.“

„Takže je to pravda?“ přerušil ho Harry. „Všechno je to pravda? Bratři Peverellové…“

„…byli těmi třemi bratry z pohádky,“ dořekl za něj Brumbál a přikývl. „Ano, myslím, že je to skutečně tak. Jestli se ale na nějaké opuštěné cestě doopravdy setkali se Smrtí… Podle mého názoru je pravděpodobnější, že byli bratři Peverellové prostě nadaní a nebezpeční kouzelníci, jimž se podařilo ty neobyčejně mocné předměty stvořit. Příběh o tom, že jsou to relikvie samotné Smrti, mi připadá jako legenda, kterou byly později jejich výtvory opředeny.

Neviditelný plášť, jak už dnes víš, cestoval staletími, předávali ho otcové synům a matky dcerám, dokud neskončil u posledního žijícího Ignotusova potomka, který se stejně jako sám Ignotus narodil ve vesničce Godrikův Důl.“

Brumbál se na Harryho usmál.

„U mě?“

„U tebe. Vím, že už ses domyslel, proč jsem toho večera, kdy zemřeli tvoji rodiče, měl plášť u sebe. James mi ho ukázal pouhých několik dnů předtím. Vysvětlovalo to tolik jeho doposud nepochopitelných školních rošťáren! Ani se mi nechtělo věřit tomu, co jsem viděl. Požádal jsem ho, abych si ten plášť směl vypůjčit a důkladně ho prozkoumat. Dávno předtím už jsem se vzdal svého snu, že všechny relikvie spojím, nedokázal jsem ale odolat, musel jsem si ho prohlédnout… Byl to plášť, jaký jsem v životě neviděl, neuvěřitelně starý a po všech stránkách dokonalý… A pak tvůj otec zemřel a já jsem měl konečně dvě relikvie, obě jen pro sebe.“

Z hlasu mu zaznívala nesnesitelná hořkost.

„Ten plášť by jim stejně nebyl pomohl, aby zůstali naživu,“ vyhrkl honem Harry. „Voldemort věděl, kde se máma s tátou schovávají. Proti jeho kletbám by jim plášť nebyl nic platný.“

„Ano,“ povzdechl si Brumbál. „To je pravda.“

Harry čekal, když ale Brumbál stále nic neříkal, musel ho pobídnout.

„Takže v té době, kdy jste plášť uviděl, už jste se pátrání po relikviích vzdal?“

„Ano, ano,“ ozval se tiše Brumbál. Působil dojmem, že se musí nutit, aby Harrymu pohlédl do očí. „Víš, co se stalo. Víš to. Nemůžeš mnou pohrdat víc, než sebou pohrdám já sám.“

„Ale já vámi nepohrdám…“

„Tak bys měl,“ prohlásil Brumbál a zhluboka se nadechl. „Znáš tajemství chatrného zdraví mé sestry, víš, co jí ti mudlové provedli a co se z ní stalo. Víš, jak se jim můj otec pomstil a zaplatil za to tím, že zemřel v Azkabanu. Víš také, jak matka obětovala svůj život péči o Arianu. Příčilo se mi to, Harry.“

Brumbál to konstatoval chladně a věcně. Díval se teď přes Harryho hlavu někam do dáli.

„Byl jsem nadaný, byl jsem nesmírně inteligentní. Chtěl jsem utéct. Chtěl jsem zářit. Toužil jsem po slávě.

Nechci, abys to špatně pochopil,“ pokračoval a obličejem mu přeběhla křeč bolesti, takže opět vypadal velice staře. „Miloval jsem je. Miloval jsem rodiče, miloval jsem bratra i sestru, ale byl jsem sobec, Harry, větší sobec, než si ty jako neobyčejně nezištný člověk vůbec dokážeš představit.

Když tedy matka zemřela a na moje bedra padla povinnost starat se o postiženou sestru a vrtošivého bratra, vrátil jsem se do domovské vesnice plný zloby a hořkosti. Připadal jsem si jako v pasti, v níž moje nadání přijde nazmar. A pak se samozřejmě objevil on…“

Brumbál opět pohlédl Harrymu přímo do očí.

„Grindelwald. Neumíš si představit, jak mě jeho myšlenky uchvátily, Harry, jak jsem pro ně zahořel. Mudlové přinucení podřídit se. Triumf nás kouzelníků. Grindelwald a já, dva úžasní mladí vůdci revoluce.

Jistě, měl jsem i určité zábrany. Zaháněl jsem výčitky svědomí prázdnými slovy: To všechno se stane v zájmu většího dobra a případné napáchané škody budou stonásobně vynahrazeny tím, co kouzelníci získají. Věděl jsem už tehdy v nejskrytější hloubi duše, co je Gellert Grindelwald zač? Myslím, že věděl, ale zavíral jsem před tím oči. Kdyby se plány, které jsme spolu kuli, uskutečnily, naplnily by se všechny moje sny.

A základním kamenem všech našich plánů byly relikvie smrti! Jak ho fascinovaly, jak fascinovaly jeho i mne! Neporazitelná hůlka, zbraň, která nás měla dovést k moci! Kámen vzkříšení – ačkoli jsem předstíral, že o tom nevím, pro Grindelwalda znamenal armádu neživých! Pro mne, přiznávám, byl příslibem návratu rodičů, a to mělo z mých beder sejmout veškerou odpovědnost.

A plášť – o plášti jsme z nějakého důvodu nikdy příliš nemluvili, Harry. Oba jsme se dokázali dostatečně dobře skrýt i bez pláště, jehož pravá kouzelná schopnost spočívá samozřejmě v tom, že ho lze použít k obraně a ochraně nejen jeho majitele, ale i dalších osob. Domníval jsem se, že kdybychom ho našli, mohl by přijít vhod k ukrytí Ariany, zajímali jsme se o něj ale především proto, že byl poslední z trojice relikvií. V legendě se totiž pravilo, že ten, kdo získá všechny tři relikvie, se stane skutečným pánem Smrti, což podle našeho výkladu znamenalo, že bude nepřemožitelný.

Nepřemožitelní páni Smrti, Grindelwald a Brumbál! Dva měsíce šílenství, krutých snů a zanedbávání jediných dvou příbuzných, kteří mi ještě zbývali.

A pak… víš, co se stalo. Realita se vrátila v podobě mého hrubého, nevzdělaného a nesrovnatelně obdivuhodnějšího bratra. Nechtěl jsem slyšet pravdy, které na mne křičel. Nechtěl jsem si přiznat, že se nemohu vydat pátrat po relikviích s křehkou a nevyrovnanou sestrou jako přítěží.

Hádka přerostla ve rvačku. Grindelwald se přestal ovládat. To, co jsem v něm od samého počátku tušil, přestože jsem si to odmítal přiznat, vyvrcholilo strašlivým skutkem. Ariana… po tolika letech matčiny péče a opatrnosti… ležela na podlaze mrtvá.“

Brumbál nepatrně vzlykl a pak se doopravdy rozplakal. Harry k němu vztáhl ruku a ulevilo se mu, když zjistil, že se ho může dotknout; pevně mu stiskl paži a Brumbál se po chvíli utišil.

„Inu, Grindelwald vzal do zaječích, jak mohl kdokoli kromě mě předvídat. Zmizel i se všemi svými plány na uchvácení moci, se svými projekty mučení mudlů i se svými sny o relikviích smrti – se sny, v nichž jsem ho podporoval a s jejichž uskutečněním jsem mu pomáhal. Utekl a na mně zůstalo, abych pohřbil sestru a naučil se žít se svou vinou i se strašlivým žalem, který byl cenou za moji hanbu. Ubíhala léta. Objevovaly se různé fámy, které tvrdily, že získal hůlku s obrovskou mocí. Mně zatím nabídli funkci ministra kouzel, a to ne jednou, ale dokonce několikrát. Samozřejmě jsem pokaždé odmítl. Poučil jsem se už o tom, že nejsem člověk, kterému by měla být svěřena velká moc.“

„Byl byste ale lepší, mnohem lepší než Popletal nebo Brousek!“ vybuchl Harry.

„Myslíš?“ zeptal se ztěžka Brumbál. „Nejsem si tím tak jistý. Ve velice mladém věku jsem prokázal, že moc je mou slabinou a mým pokušením. Je to zvláštní, Harry, ale do mocenských funkcí se možná nejlépe hodí ti, kdo o jejich získání vůbec neusilují. Lidé, kteří se jako ty ujmou velení, když nemají na vybranou, oblečou si generálskou uniformu, protože jim nic jiného nezbývá, a k vlastnímu překvapení zjistí, že jsou pro ni jako stvoření.

Já jsem byl bezpečnější v Bradavicích. Myslím, že jsem byl dobrý učitel…“

„Byl jste nejlepší ze všech…“

„To je od tebe moc hezké, Harry. Jenže zatímco jsem se plně věnoval výuce mladých kouzelníků, Grindelwald shromažďoval armádu. Říká se, že se mě bál, a možná je to pravda, myslím, že se mě ale nebál tolik jako já jeho.

Ne, nebál jsem se smrti,“ vysvětloval Brumbál, když spatřil Harryho tázavý pohled. „A nebál jsem se ani toho, co by mi mohl provést svými kouzly. Věděl jsem, že jsou naše síly vyrovnané a že jsem možná nepatrně obratnější než on. To, čeho jsem se bál, byla pravda. Abys rozuměl, nikdy jsem se nedozvěděl, kdo z nás při té poslední příšerné rvačce vyslal tu kletbu, která zabila moji sestru. Můžeš mě nazvat zbabělcem a budeš mít pravdu, Harry. Ze všeho nejvíc jsem měl strach, abych se nedozvěděl, že jsem to byl já, kdo způsobil její smrt, a to nejen svou nafoukaností a hloupostí, ale že jsem právě já zasadil ten úder, který její život přerval.

Myslím, že to věděl, bylo mu nejspíš jasné, čeho se bojím. Odkládal jsem střetnutí s ním, až konečně přišla chvíle, kdy by další zdráhání bylo naprostou zbabělostí. Lidé umírali, zdálo se, že ho nikdo nedokáže zadržet, a musel jsem tedy udělat, co bylo v mých silách.

Co se stalo pak, to už víš. V souboji s ním jsem zvítězil a získal jsem jeho hůlku.“

Znovu zavládlo ticho. Harry se ho nezeptal, jestli někdy zjistil, čí rukou Ariana zemřela. Nechtěl to vědět a ještě méně si přál Brumbála donutit, aby mu to prozradil. Konečně mu bylo jasné, co by Brumbál viděl, kdyby se podíval do Zrcadla z Erisedu, a proč tak dobře rozuměl té přitažlivé moci, kterou zrcadlo nad Harrym mělo.

Oba ještě dlouho mlčky seděli a Harryho už skoro nerušilo fňukání toho tvora za jejich zády.

„Grindelwald se pokusil Voldemorta v jeho pátrání po hůlce zastavit,“ ozval se konečně Harry. „Lhal mu a tvrdil, že ji nikdy neměl.“

Brumbál přikývl, oči měl upřené do klína a na špičce zahnutého nosu se mu stále leskly slzy.

„Slyšel jsem, že v posledních letech, když byl o samotě zavřený v nurmengardské cele, projevil určitou lítost. Doufám, že je to pravda. Rád bych věřil, že nakonec pochopil hrůznost a ohavnost toho, co spáchal. Možná že ta lež Voldemortovi byl jeho pokus o nápravu… že mu chtěl zabránit, aby se relikvie zmocnil…“

„…nebo možná, aby se vloupal do vaší hrobky?“ napadlo Harryho a Brumbál si otřel oči.

„Pokusil jste se použít kámen vzkříšení?“ zeptal se po další krátké odmlce Harry.

Brumbál přikývl.

„Když jsem ho po všech těch letech objevil schovaný v tom opuštěném Gauntově domě, relikvii, po jejímž získání jsem toužil ze všeho nejvíc – ačkoli v mladším věku jsem ji chtěl vlastnit ze zcela jiných důvodů – ztratil jsem hlavu. Úplně jsem zapomněl, že se změnila ve viteál a že v kameni bude nepochybně nějaká kletba. Sebral jsem ten prsten, nasadil jsem si ho na prst a na vteřinku jsem si představoval, že znovu uvidím Arianu, že uvidím matku a otce a všem jim povím, jak je mi líto, strašně líto, že…

Udělal jsem hroznou hloupost, Harry. Za celá ta léta jsem se vůbec nic nenaučil. Nebyl jsem hoden toho, abych shromáždil a spojil relikvie smrti, dokázal jsem to opakovaně už v minulosti a tohle byl poslední nezvratný důkaz.“

„Proč?“ podivil se Harry. „Vždyť to bylo přirozené. Chtěl jste je znovu vidět. Co je na tom špatného?“

„Možná že jeden člověk z milionu by dokázal relikvie spojit, Harry. Já jsem stačil jen na to, abych se stal vlastníkem té nejobyčejnější, nejméně výjimečné z nich. Dokázal jsem se stát vlastníkem bezové hůlky, nevychloubat se tím a nezabíjet s ní. Bylo mi dovoleno ji zkrotit a používat, protože jsem se jí zmocnil ne k vlastnímu prospěchu, ale abych před ní uchránil druhé.

Plášť jsem si ale vzal z čiré zvědavosti a to znamenalo, že mi nikdy nemohl sloužit tak, jak slouží tobě, svému právoplatnému majiteli. Kamene bych byl použil k pokusu vytáhnout zpět na svět ty, kdo odpočívají v pokoji, místo aby mi jako tobě pomohl k sebeobětování. To ty jsi důstojným držitelem relikvií.“

Popleskal Harryho po ruce, mladý kouzelník zvedl ke starci oči a neubránil se úsměvu. Mohl se snad na Brumbála dál zlobit?

„Proč jste mi to tak ztížil?“

Brumbálův úsměv působil poněkud roztřeseně.

„Spoléhal jsem na slečnu Grangerovou, to musím přiznat, doufal jsem, že tě trochu zpomalí, Harry. Bál jsem se, aby tvoje horká hlava nepřevládla nad dobrým srdcem. Měl jsem strach, že kdyby ses naráz dozvěděl všechna fakta týkající se těch svádivých předmětů, mohl by ses stejně jako já na relikvie upnout v nesprávnou dobu a z nesprávných důvodů. Pro případ, že by se ti dostaly do rukou, jsem chtěl, abys je mohl vlastnit bez rizika. Jsi opravdovým pánem Smrti, protože opravdový pán před Smrtí neutíká. Ví, že musí zemřít, a chápe, že ve světě živých jsou mnohem, mnohem horší věci než umírání.“

„A Voldemort o relikviích vůbec nevěděl?“

„Myslím, že ne, protože nepoznal kámen vzkříšení a proměnil ho ve viteál. I kdyby o nich ale věděl, Harry, myslím, že by se nezajímal o žádnou kromě té první. Plášť by považoval za zbytečnost, a pokud jde o ten kámen, koho by asi chtěl vzkřísit z mrtvých? Voldemort se mrtvých bojí. Neví, co je to láska.“

„Čekal jste ale, že bude chtít získat tu hůlku?“

„Byl jsem si jistý, že se ji pokusí získat, od té doby, co tvoje hůlka odolala jeho hůlce na hřbitově v Malém Visánku. Zpočátku měl strach, že ses mu ubránil díky větší kouzelnické zručnosti. Když ale unesl Ollivandera, dozvěděl se, že mají úplně stejná jádra. Domníval se, že tím se všechno vysvětluje, jenže ani vypůjčená hůlka proti té tvé neobstála o nic líp! A místo aby si Voldemort položil otázku, co v tobě je příčinou, že je tvoje hůlka tak silná, místo aby se zeptal, jakým jsi obdařen darem, který jemu chybí, přirozeně začal pátrat po jediné hůlce, o níž se věřilo, že každou jinou porazí. Bezová hůlka se pro něj stejně jako ty stala předmětem posedlosti. Věří, že bezová hůlka napravila jeho poslední slabinu a že je teď skutečně nepřemožitelný. Ubohý Severus…“

„Když jste se Snapem připravoval svou vlastní smrt, chtěl jste to zařídit tak, aby bezovou hůlku získal on, že ano?“

„Přiznávám, že jsem to měl v úmyslu,“ připustil Brumbál, „nevyšlo to ale tak, jak jsem chtěl, co?“

„Ne,“ opáčil Harry. „Tohle tedy skutečně nevyšlo.“

Tvor za nimi sebou zaškubal a zasténal, a Harry s Brumbálem seděli dál a zachovali dosud nejdelší chvíli mlčenlivého ticha. Během těch dlouhých minut se na Harryho postupně, jako jemně padající sníh, snášelo pochopení toho, co bude.

„Musím se vrátit, že ano?“

„To záleží na tobě.“

„Mám na vybranou?“

„Ale jistě,“ usmál se na něj Brumbál. „Říkáš, že jsme na nádraží King’s Cross? Myslím, že kdyby ses rozhodl, že se vracet nechceš, mohl bys… řekněme… chytit vlak.“

„A kam by mě odvezl?“

„Dál,“ odpověděl prostě Brumbál.

Znovu zavládlo ticho.

„Voldemort má bezovou hůlku.“

„To je pravda. Voldemort má bezovou hůlku.“

„Vy byste ale chtěl, abych se vrátil.“

„Myslím,“ prohlásil Brumbál, „že pokud se rozhodneš vrátit, je dost pravděpodobné, že se ti podaří nadobro s ním skoncovat. Slíbit to nemohu. Vím ale jedno, Harry, že z návratu sem nemusíš mít zdaleka takový strach jako on.“

Harry znovu pohlédl na tu zmučeně vypadající věc, která se třásla a dusila pod lavicí.

„Nelituj mrtvé, Harry. Lituj živé a především lituj ty, kdo žijí bez lásky. Když se vrátíš, postaráš se možná o to, aby bylo zmrzačeno méně duší a roztrženo méně rodin. Považuješ-li to za dostatečně důstojný cíl, pak se pro tuto chvíli rozloučíme.“

Harry s povzdechem přikývl. Věděl, že odejít z tohoto místa nebude zdaleka tak těžké jako jít do Zapovězeného lesa, bylo tady ale teplo, světlo a klid a věděl také, že se vrátí k bolesti a že mu hrozí další ztráty. Vstal, Brumbál se také zvedl a oba si dlouhou chvíli hleděli do očí.

„Povězte mi ještě poslední věc,“ požádal Harry. „Je tohle skutečné? Nebo se to všechno děje jen v mé hlavě?“

Brumbál se na něj široce usmál a jeho hlas zněl Harrymu v uších hlasitě a silně, přestože už se zase snášela mlha, aby ho celého zahalila.

„Samozřejmě že se to děje v tvé hlavě, Harry, ale proč by to proboha mělo znamenat, že to není skutečné?“

kapitola třicátá šestá

Trhlina v plánu

Harry znovu ležel obličejem k zemi. Nos mu naplňovala vůně lesa. Pod tváří cítil chladnou tvrdou půdu a brýle, které se mu při pádu svezly na stranu, se mu zarývaly do spánku. Celé tělo měl rozbolavělé a v místě, kam ho udeřila vražedná kletba, měl zřejmě modřinu, jako by dostal ránu pěstí v železné rukavici. Nepohnul se, zůstal ležet přesně ve stejné poloze, jakou zaujal při pádu, s levou rukou vytrčenou v nepřirozeném úhlu a s ústy dokořán.

Čekal, že uslyší vítězoslavný jásot vítající jeho smrt, namísto toho se ale kolem něj ozývaly spěšné kroky, šepot a ustarané mumlání.

„Můj pane… můj pane…“

Tenhle hlas patřil Belatrix a znělo to, jako by promlouvala k milenci. Harry se neodvažoval otevřít oči, nechal ale ostatní smysly, aby prozkoumaly a zhodnotily situaci. Věděl, že hůlku má stále zastrčenou pod hábitem, protože cítil, jak ji hrudí tlačí k zemi. Sotva patrné měkké vypodložení pod břichem mu prozradilo, že je tam i neviditelný plášť, skrytý očím všech ostatních.

„Můj pane…“

„Tak už dost!“ zazněl Voldemortův hlas.

Ozvaly se další kroky – několik lidí zjevně couvalo ze stejného místa. Harry na pouhý milimetr pootevřel oči. Zoufale potřeboval vidět, co se děje a proč.

Voldemort se očividně sbíral ze země. Několik Smrtijedů před ním spěšně ustupovalo a znovu se zařazovalo mezi přihlížející kolem okraje mýtiny. Zůstala u něj pouze Belatrix, která mu klečela po boku.

Harry opět zavřel oči a zvažoval, co viděl. Smrtijedi se seběhli k Voldemortovi, který zřejmě ležel na zemi. Když ho zasáhl svou vražednou kletbou, něco se muselo stát. Že by se Voldemort také zhroutil? Vypadalo to tak. Oba zřejmě ztratili na krátkou dobu vědomí a oba se teď probrali…

„Můj pane, dovolte, abych…“

„Nepotřebuji ničí pomoc,“ zarazil ji chladně Voldemort, a přestože měl Harry zavřené oči, viděl v duchu, jak Belatrix stahuje zpět nabízenou pomocnou ruku. „Ten kluk… je mrtvý?“

Na mýtině se rozhostilo naprosté ticho. Nikdo se k Harrymu nepřiblížil, on však přesto cítil jejich soustředěné pohledy. Měl pocit, že ho tlačí hlouběji do země, a bál se, že se mu zachvěje prst nebo oční víčko.

„Ty tam!“ houkl Voldemort, ozvala se rána a drobný výkřik bolesti. „Prohlédni ho. Pověz mi, jestli je mrtvý.“

Harry nevěděl, kdo byl vyslán, aby ověřil jeho smrt. Nezbývalo mu než se zrádně tlukoucím srdcem nehybně ležet a čekat, až ho určený Smrtijed ohledá, zároveň si ale všiml, byť mu to bylo jen pramalou útěchou, že se Voldemort zdráhá přistoupit k němu osobně. Má zjevně podezření, že všechno neproběhlo podle plánu…

Harryho obličeje se dotkly něčí ruce, jemnější než očekával, povytáhly mu jedno víčko, pak mu zajely pod košili, sjely mu dolů na hruď a zastavily se nad srdcem. Slyšel přerývaný ženský dech a na tváři ho zašimraly dlouhé vlasy. Věděl, že žena nahmatala pravidelný rytmus života, který mu bušil na žebra.

„Je Draco naživu? Je na hradě?“

Šepot byl sotva slyšitelný, měla rty kousíček od jeho ucha a hlavu skloněnou tak nízko, že mu její dlouhé vlasy zakrývaly obličej před očima přihlížejících.

„Ano,“ vydechl.

Cítil, jak se ruka na jeho hrudi sevřela a nehty se mu zaryly do kůže. Pak prsty zmizely a žena se posadila zpříma.

„Je mrtvý!“ zvolala Narcisa Malfoyová k shromážděným.

Teď teprve se ozvali, teď teprve spustili vítězoslavný pokřik a hlasitě dupali a Harry pootevřenými víčky viděl, jak k nebi vyletují oslavné záblesky rudého a stříbrného světla.

Dál ležel na zemi a předstíral smrt. Bylo mu vše jasné. Narcisa si uvědomovala, že vstoupit na pozemky Bradavic a najít syna jí bude dovoleno, jedině přijde-li tam s dobyvatelskou armádou. Na tom, jestli Voldemort zvítězí, už jí nezáleželo.

„Vidíte?“ zaječel Voldemort do všeobecné vřavy. „Harry Potter je mrtvý, zemřel mou rukou, a žádný další živoucí člověk už mě nemůže ohrozit! Dívejte se! Crucio!“

Harry s něčím podobným počítal, bylo mu jasné, že Voldemort nedovolí, aby jeho tělo zůstalo nedotčené ležet na lesní půdě. Na důkaz svého vítězství ho musel zesměšnit a ponížit. Voldemortova kletba ho zvedla do vzduchu a Harry jen s vynaložením veškeré vůle zůstal nehybný a bezvládný, bolest, kterou očekával, se ale nedostavila. Vymrštil se do vzduchu jednou, podruhé a potřetí, brýle mu odlétly z obličeje a cítil, jak se mu pod hábitem hůlka trochu posunula, stále však zůstával ochablý a neprojevoval jedinou známku života. Když naposledy dopadl na zem, mýtina se rozhlaholila posměšným křikem a hlasitým smíchem.

„A teď,“ ohlásil Voldemort, „půjdeme do hradu a ukážeme jim, jak jejich hrdina skončil. Kdo tam jeho tělo odvleče? Ne… počkat…“

Ozval se další výbuch škodolibého smíchu a po několika vteřinách Harry ucítil, jak se pod ním zatřásla země.

„Ty ho poneseš,“ přikázal Voldemort. „V tvé náruči ho bude pěkně dobře vidět, že ano? Seber svého kamarádíčka, Hagride. A ještě brýle, nasaďte mu je na nos, chci, aby ho úplně jasně poznali!“

Někdo úmyslně surově narazil Harrymu brýle zpátky na obličej, zato obrovské lopaty, které ho zvedly do vzduchu, s ním zacházely neobyčejně šetrně. Harry cítil, jak se Hagridovi třesou ruce přidušenými vzlyky, a zkrápěly ho obří slzy, když ho Hagrid láskyplně objal v náručí. Slovem ani pohybem se ale neodvážil dát mu najevo, že ještě není všechno ztraceno.

„Jdeme!“ zavelel Voldemort a Hagrid klopýtavě vyrazil kupředu, razil si cestu hustě rostoucími stromy a kráčel lesem k hradu. Větve se Harrymu zachytávaly o vlasy i hábit, setrval ale nehybný, s ústy bezvládně otevřenými a se zavřenýma očima. Smrtijedi kolem nich rozjařeně pokřikovali, Hagrid neovladatelně vzlykal a nikdo se v panující temnotě neobtěžoval zkontrolovat, jestli v tepně na odkrytém hrdle Harryho Pottera nepulzuje krev…

Oba obři se hřmotně prodírali podrostem Smrtijedům v patách. Harry slyšel, jak se stromy, které jim stály v cestě, lámou a padají k zemi. Nadělali takový kravál, že ptáci s křikem vzlétali k obloze, a přehlušili dokonce i jásot a posměšky Smrtijedů. Vítězný průvod dál táhl k otevřeným školním pozemkům a Harry podle toho, jak tma za jeho zavřenými víčky zesvětlela, po chvíli poznal, že stromy začínají řídnout.

„Bane!“

Hagrid zařval tak nečekaně, že Harry málem otevřel oči. „Tak už jste spokojený, že jo, že jste nebojovali, vy bando zbabělejch hajter? Jste spokojený, že je Harry Potter mr-mrtvej…?“

Hagrid nebyl schopen láteřit dál, protože se znovu hlasitě rozeštkal. Harry by byl rád věděl, kolik kentaurů asi sleduje jejich průvod, neodvážil se ale otevřít oči. Někteří ze Smrtijedů po kentaurech, které nechali za sebou, metali pohrdlivé urážky. O chviličku později ucítil Harry závan čerstvého vzduchu – věděl, že dospěli na kraj Zapovězeného lesa.

„Stát!“

Hagrid se trochu zapotácel a Harry usoudil, že byl pravděpodobně přinucen Voldemortův rozkaz poslechnout. Jak stáli, v kostech se jim pomalu rozlézal chlad a Harry slyšel chrčivý dech mozkomorů, kteří drželi stráž u vnější hranice lesa. Jejich přítomnost už na něj nijak nepůsobila. Skutečnost, že přežil, v něm hořela jako talisman, který ho před nimi chránil: bylo to, jako by mu v srdci stál na stráži otcův jelen.

Těsně kolem něho kdosi prošel a Harry o chviličku později poznal Voldemorta, protože černokněžník promluvil. Hlas měl zesílený kouzlem, takže se nesl po všech školních pozemcích a bušil Harrymu do ušních bubínků.

„Harry Potter je mrtvý. Byl zabit na útěku, když si chtěl zachránit svoji kůži, zatímco vy jste za něj pokládali životy. Přinášíme jeho tělo na důkaz, že váš hrdina zemřel.

Bitvu jsme vyhráli. Ztratili jste polovinu bojovníků. Moji Smrtijedi jsou v přesile a chlapec, který zůstal naživu, není více mezi námi. Musíme s válkou skoncovat. Každý, kdo bude pokračovat v odporu, ať muž, žena či dítě, bude utracen, a popravena bude i celá jeho rodina. Vyjděte okamžitě z hradu, poklekněte přede mnou a budete ušetřeni. Vaši rodiče a děti, vaši bratři a sestry budou žít, bude jim odpuštěno a všichni se ke mně připojíte v novém světě, který společně vybudujeme.“

Ze školních pozemků a ze samotného hradu mu odpovědělo jen ticho. Voldemort stál tak blízko, že se Harry neodvážil znovu pootevřít oči.

„Jdeme!“ rozkázal Voldemort, Harry slyšel, jak vykročil, a Hagrid byl nucen ho následovat. Teď konečně Harry maličko nadzdvihl víčka. Viděl, že Voldemort jde před nimi a kolem krku má ovinutého velkého hada Naginiho, kterého vzal z klece chráněné kouzly. Harry však nemohl vytáhnout hůlku schovanou pod hábitem, aby si toho nevšimli Smrtijedi, mezi nimiž ho Hagrid nesl pomalu ustupující tmou…

„Harry,“ vzlykal Hagrid. „Ach, Harry… Harry,“ bědoval.

Znovu pevně semkl víčka. Věděl, že se blíží k hradu, napínal uši, jak mohl, a snažil se přes škodolibě jásavé hlasy Smrtijedů a přes jejich dunivý dusot zachytit zevnitř nějaké známky života.

„Stát!“

Smrtijedi okamžitě zastavili a Harry slyšel, jak se rozestupují v pravidelnou linii čelem k otevřené hlavní bráně školy. I skrz zavřená víčka vnímal načervenalý přísvit, v němž poznával světlo ze vstupní síně. Čekal a věděl, že lidé, pro které se pokusil zemřít, ho každým okamžikem uvidí ležet zdánlivě zabitého v Hagridově náruči.

„Ne!“

Vysoký srdcervoucí výkřik byl o to strašnější, že by byl nikdy nečekal a v životě by se mu nesnilo, že by se něco takového mohlo vydrat z hrdla profesorky McGonagallové. Slyšel, jak se kousek od něj zasmála jiná žena, a věděl, že to byla Belatrix a že si zoufalství profesorky McGonagallové náležitě vychutnává. Znovu si na vteřinku dovolil kradmý pohled zpod přimhouřených víček a spatřil, jak se otevřená brána plní lidmi. Všichni, kdo dosavadní bitvu přežili, vycházeli na hlavní schodiště, aby se postavili svým přemožitelům a na vlastní oči se přesvědčili o Harryho smrti. Kousek před sebou viděl Voldemorta, jak bílým prstem hladí po hlavě Naginiho. Zase víčka pevně semkl.

„Ne!“

„Ne!“

„Harry! Harry!“

Hlasy Rona, Hermiony a Ginny zněly ještě srdceryvněji než hlas profesorky McGonagallové. Měl strašlivé nutkání zareagovat, zůstal však zticha, a jejich křik posloužil jako roznětka: dav dosud žijících obránců se k nim připojil, všichni začali na Smrtijedy ječet a zahrnovat je nadávkami, až…

„Ticho!“ vřískl Voldemort, následovala rána jako hrom, vyšlehl záblesk jasného světla a další výkřiky všem uvázly v hrdlech. „Je po všem! Polož ho, Hagride, tady na zem k mým nohám, kam patří!“

Harry cítil, jak ho Hagrid pokládá do trávy.

„Vidíte?“ pokračoval Voldemort a Harry z jeho hlasu vytušil, že přechází sem a tam přímo kolem něj. „Harry Potter je mrtvý! Chápete už konečně, jakým sebeklamem jste se opájeli? Nikdy nic neznamenal, byl to jen kluk, který se spoléhal na to, že se za něj obětuje někdo jiný!“

„Porazil tě!“ zařval Ron a kouzlo povolilo, obránci Bradavic se znovu dali do křiku a hulákali tak dlouho, dokud jejich hlasy neumlčelo další, ještě silnější prásknutí.

„Byl zabit, když se pokoušel tajně vyklouznout z hradních pozemků,“ ušklíbl se Voldemort a z tónu jeho hlasu bylo znát, jak si lež vychutnává. „Byl zabit, když si chtěl zachránit vlastní ků…“

Zarazil se však v půli slova. Harry slyšel zvuky jakési potyčky a hlasitý výkřik, pak zaduněla další rána, zablesklo se a ozvalo se bolestné zasténání. Téměř neznatelně pootevřel oči a viděl, že někdo vyběhl z davu obránců a vrhl se proti Voldemortovi. Vzápětí padl odzbrojený útočník k zemi a Voldemort se smíchem odhodil jeho hůlku stranou.

„Kdopak se mi to postavil?“ zeptal se tichým hlasem, připomínajícím hadí syčení. „Kdo se dobrovolně uvolil předvést ostatním, co se stane těm, kteří neustanou v boji, přestože je bitva ztracená?“

Belatrix se potěšeně zachechtala.

„To je Neville Longbottom, můj pane! Ten kluk, se kterým měli Carrowovi takové problémy. Syn těch bystrozorů, vzpomínáte si na ně?“

„Ach ano, vzpomínám si,“ přikývl Voldemort a sklopil oči k Nevillovi, který se pracně zvedal na nohy. Neozbrojený a nechráněný stál uprostřed země nikoho mezi zbývajícími obránci a Smrtijedy. „Ty jsi ale čistokrevný čaroděj, ne, můj statečný chlapče?“ zeptal se Nevilla, který už zase stál, hleděl na něj zpříma a prázdné ruce měl sevřené v pěst.

„A co má být?“ odsekl hlasitě.

„Je vidět, že máš odvahu a odhodlání, a navíc pocházíš ze vznešeného rodu. Bude z tebe velice cenný Smrtijed. Potřebujeme lidi, jako jsi ty, Neville Longbottome.“

„To se dřív bude muset celý svět zbláznit, než se k vám přidám!“ vyjel ostře Neville. „Brumbálova armáda!“ zaburácel a z davu mu ihned odpověděl mocný povzbudivý křik, který nedokázala potlačit ani Voldemortova umlčovací kouzla.

„No prosím,“ usykl a Harry v jeho úlisném hlase slyšel větší nebezpečí než v té nejmocnější kletbě. „Pokud ses rozhodl takto, Longbottome, vrátíme se k původnímu plánu. Můžeš si za to sám,“ dodal tiše.

Stále ještě jen skrze spuštěné řasy Harry uviděl, jak Voldemort mávl hůlkou. Několik vteřin poté vylétlo jedním z rozbitých oken hradu cosi jako zmrzačený pták, prolétlo to sílícím polosvětlem a přistálo ve Voldemortově ruce. Chytil ten zplesnivělý předmět za špičatý konec a zatřásl jím, takže mu prázdný a potrhaný visel z prstů – Moudrý klobouk.

„Žádné zařazování už se napříště v bradavické škole konat nebude,“ vyhlásil Voldemort. „Škola se už nebude dělit na koleje. Znak, záštita a barvy mého vznešeného předka, Salazara Zmijozela, budou dostatečné pro všechny – co říkáš, Neville Longbottome?“

Namířil hůlkou na Nevilla, který ztuhl a znehybněl, a pak mu narazil klobouk na hlavu takovou silou, že mu sklouzl až pod oči. Přihlížející dav před hradem se zavlnil, Smrtijedi však jako jeden muž pozvedli hůlky a nedovolili obráncům Bradavic zasáhnout.

„Tady Neville vám teď názorně předvede, co se stane každému, kdo bude natolik pošetilý, že mi bude i nadále vzdorovat,“ oznámil Voldemort, švihl hůlkou a Moudrý klobouk se vzňal.

Do ranního úsvitu zazněly výkřiky a z Nevilla šlehaly plameny. Stál na místě jako přikovaný, neschopen se pohnout. Bylo to k nesnesení a Harry věděl, že musí něco udělat…

A vtom se stalo několik věcí najednou.

Ze vzdálené hranice školních pozemků zaslechli jakýsi zuřivý ryk – znělo to, jako by stovky lidí přelézaly neviděné zdi, hnaly se k hradu a zplna hrdla přitom vyrážely válečný pokřik. V tomtéž okamžiku se zpoza boční zdi hradu vynořil Dráp, kolébavě běžel a řval: „Hagrrr!“ Na jeho řev odpověděli mocným ryčením Voldemortovi obři: vyrazili proti Drápovi jako vzteklí sloní samci a země kolem se roztřásla. Pak se ozvalo bušení kopyt a drnčení tětiv a do řad Smrtijedů začaly dopadat šípy. Překvapení Smrtijedi zaječeli a rozprchli se. Harry vytáhl zpod hábitu neviditelný plášť, přehodil si ho přes sebe a vyskočil na nohy.

Ve stejnou chvíli se pohnul i Neville. Jediným rychlým plynulým pohybem se vyprostil ze zajetí kletby úplného spoutání. Planoucí klobouk mu spadl z hlavy a Neville z jeho útrob vytáhl něco stříbrného, s lesklou, rubíny posázenou rukojetí…

Přes křik blížícího se davu, řev zápasících obrů ani přes dusot uhánějících kentaurů rozhodně nemohl být svist stříbrného ostří slyšet, a přesto se zdálo, že jeho třpyt připoutal oči všech přítomných. Neville jediným mocným úderem usekl velkému hadovi hlavu, ta vylétla vysoko do vzduchu a zaleskla se ve světle proudícím ze vstupní síně. Voldemortova ústa zůstala dokořán otevřená v zuřivém výkřiku, který nikdo neslyšel, a hadí tělo mu s dutým úderem dopadlo k nohám…

Skryt pod neviditelným pláštěm vyslal Harry mezi Nevilla a Voldemorta štítové kouzlo dřív, než stačil černokněžník zvednout hůlku. Pak se nad výkřiky, nad okolní vřavu a nad hromový rachot zápasících obrů nejhlasitěji rozlehl Hagridův hlas.

„Harry!“ zahřímal. „Harry – Kde je Harry?“

Zavládl chaos. Útočící kentaurové rozprášili šik Smrtijedů, kdekdo prchal před dusajícíma nohama obrů a s každým okamžikem sílilo dunění blížících se posil, jež přicházely bůhví odkud. Harry viděl, jak kolem hlav Voldemortových obrů krouží velcí okřídlení tvorové: testrálové a hipogryf Klofan se jim snažili vyškrábat oči, zatímco Dráp je zasypával údery pěstí do těla i do obličeje. Všichni kouzelníci, obránci Bradavic i Voldemortovi Smrtijedi se museli stáhnout do hradu a Harry metal zaklínadla a kletby po všech Smrtijedech, které zahlédl. Nepřátelé padali k zemi, aniž věděli, kdo a odkud je zasáhl, a ustupující dav po nich šlapal hlava nehlava.

Harry, stále ještě skrytý pod neviditelným pláštěm, se nechal davem vnést do vstupní síně. Pátral po Voldemortovi a objevil ho u protější stěny, odkud vystřeloval z hůlky kouzla, couval do Velké síně a mezi kletbami poletujícími vlevo i vpravo vydával rozkazy svým přívržencům. Harry vyslal další štítová kouzla a dvě z Voldemortových vyhlídnutých obětí, Seamus Finnigan a Hannah Abbottová, proklouzli do Velké síně, kde se okamžitě zapojili do lítého boje.

A objevovali se další, víc a víc lidí se hnalo vzhůru po schodišti před vstupní bránou. Harry viděl, jak Charlie Weasley předbíhá Horacia Křiklana, který byl ještě pořád ve smaragdově zeleném pyžamu. Vraceli se sem zjevně v čele zástupu, v němž byli příbuzní a přátelé všech bradavických studentů, kteří tu zůstali a bojovali, a s nimi sem spěchali i majitelé obchodů a ostatní obyvatelé Prasinek. S ohlušujícím rachotem kopyt vlétli do síně kentauři Bane, Ronan a Magorian a v tomtéž okamžiku se za Harryho zády vyvrátily z veřejí dveře vedoucí do kuchyně.

Vstupní halu zaplavili bradavičtí domácí skřítkové, ječeli a mávali nad hlavami řeznickými noži a sekáčky a v jejich čele se hnal s medailonkem Reguluse Blacka poskakujícím na prsou Krátura, který svým skřehotavým hlasem překřičel i okolní vřavu: „Do boje! Do boje! Bojujte za mého pána, ochránce domácích skřítků! Rozdrťte Pána zla, ve jménu statečného Reguluse! Do boje!“

Sekali a bodali Smrtijedy do kotníků a lýtek, drobné tvářičky měli zkřivené škodolibou pomstychtivostí a všude, kam se Harry podíval, Smrtijedi couvali pod náporem přesily, padali přemoženi kouzly, vytahovali si šípy z ran, hroutili se s nohama pobodanýma noži skřítků, nebo se prostě pokoušeli uprchnout, byli však pohlceni valícími se posilami.

Ještě ale nebylo po všem. Harry se proplétal mezi bojujícími, vyhýbal se zoufale vzdorujícím zajatcům a mířil do Velké síně.

Voldemort byl přímo ve středu bitvy, napadal a srážel každého, kdo se ocitl v jeho dosahu. Harrymu se stále nenabízela příležitost bezpečného zásahu, prodíral se ale – dosud neviditelný – blíž a blíž davem, který byl ve Velké síni čím dál hustší, protože se dovnitř vecpal každý, kdo se udržel na nohou.

Harry viděl, jak George a Lee Jordan srazili k zemi Yaxleyho, viděl Dolohova, který padl pod Kratiknotovým zásahem, viděl, jak Hagrid mrštil Waldenem Macnairem přes celou místnost: Macnair narazil do kamenné zdi naproti a v bezvědomí se sesul k zemi. Ron s Nevillem přemohli Fenrira Šedohřbeta, Aberforth zasáhl omračujícím kouzlem Rookwooda, Artur a Percy přimáčkli k podlaze Břichnáče, a Lucius Malfoy s Narcisou se prodírali davem – bojovat se vůbec nepokoušeli, jen hlasitě vyvolávali synovo jméno.

Voldemort měl nyní proti sobě profesorku McGonagallovou, Křiklana a Kingsleyho, bránil se všem třem najednou a v obličeji se mu zračila chladná nenávist, když sledoval, jak kolem něj krouží a uhýbají, neschopní s ním skoncovat…

Také Belatrix stále bojovala, byla asi padesát metrů od Voldemorta a stejně jako její pán měla proti sobě tři protivnice: Hermionu, Ginny a Lenku. Děvčata bojovala ze všech sil, Belatrix se jim ale stačila vyrovnat, a když jedna z vražedných kleteb minula Ginny tak těsně, že unikla smrti o pouhé centimetry, změnil Harry směr. Místo k Voldemortovi se rozběhl k Belatrix…

„Moji dceru ne, ty mrcho!“ odstrčil ho někdo po pouhých několika krocích.

Paní Weasleyová v běhu odhodila plášť a uvolnila si ruce. Belatrix se na místě otočila, a když spatřila novou vyzývatelku, hlasitě se zachechtala.

„Z cesty!“ zařvala paní Weasleyová na trojici dívek, mávla hůlkou a pustila se do boje. Harry s hrůzou a zároveň fascinován vzrušením sledoval, jak hůlka Molly Weasleyové kmitá a opisuje vzduchem složité křivky. Pohrdavý úsměv Belatrix Lestrangeové pohasl a změnil se v nenávistný škleb. Z obou hůlek šlehaly barevné paprsky, podlaha pod nohama čarodějek se rozžhavila a popraskala a obě ženy zápasily na život a na smrt.

„Ne!“ křikla paní Weasleyová, když se několik studentů rozběhlo kupředu se zjevným úmyslem přispět jí na pomoc. „Zpátky! Zpátky! Je moje!“

Stovky lidí se teď tlačily u stěn a přihlížely oběma soubojům: Voldemortovi a jeho třem protivníkům a Belatrix bijící se s Molly. Harry stál neviditelný a nerozhodný mezi nimi, toužil zaútočit a zároveň i ochránit své přátele, nemohl si ale být jistý, že nezasáhne někoho nevinného.

„Co bude s tvými dětmi, až tě zabiju?“ halekala posměšně Belatrix, stejně šílená jako její pán, a uskakovala před Mollyinými kletbami, které tančily kolem ní. „Až maminka odejde za Freddiem?“

„Nikdy – už – se – našich – dětí – nedotkneš!“ usekávala paní Weasleyová.

Belatrix se zachechtala – byl to přesně takový rozjařený smích, jaký vyrazil její bratranec Sirius, než pozadu propadl závojem. A Harry náhle věděl, co se stane, věděl to ještě dřív, než k tomu doopravdy došlo.

Mollyina kletba prolétla pod Belatrixinou nataženou paží a plnou silou ji trefila do prsou přímo nad srdcem.

Belatrixin výsměšný úšklebek ztuhl a oči jako by se jí tlačily ven z důlků. Na maličký zlomek vteřiny si stačila uvědomit, co se stalo. Pak se skácela k zemi, přihlížející dav zaburácel a Voldemort vztekle zaryčel.

Harry měl pocit, jako by se otáčel ve zpomaleném filmu. Viděl, jak výbuch Voldemortova vzteku způsobený pádem jeho poslední a nejlepší pobočnice odmrštil McGonagallovou, Kingsleyho a Křiklana silou bomby dozadu, viděl, jak podobni hadrovým panenkám prolétají vzduchem, a viděl i Voldemorta, který zvedl hůlku a namířil ji na Molly Weasleyovou.

„Protego!“ zahřměl Harry a síň uprostřed přehradilo štítové kouzlo. Voldemort začal pátrat po jeho zdroji v okamžiku, kdy Harry konečně odhodil neviditelný plášť.

Užaslý šum, jásot a výkřiky „Harry!“

„On žije!“ a další, které zazněly ze všech stran, to vše téměř vzápětí umlklo. Davu se zmocnil strach a zavládlo náhlé a dokonalé ticho, když si Voldemort s Harrym pohlédli do očí a v tomtéž okamžiku kolem sebe začali kroužit.

„Nechci, aby se mi někdo pokoušel pomáhat!“ zvolal Harry a jeho hlas se nesl němým tichem jako troubení polnice. „Musí to být takhle. Musím to udělat já!“

Voldemort zasyčel.

„Potter to nemyslí vážně,“ prohlásil a rudé oči měl široce rozevřené. „To přece není jeho styl, že? Koho dnes použiješ jako štít, Pottere?“

„Nikoho,“ odpověděl prostě Harry. „Žádné viteály už nezbývají. Je to jen mezi námi dvěma. Ani jeden nemůže žít, jestliže druhý zůstává naživu – a jeden z nás dnes tento svět navždy opustí…“

„Jeden z nás?“ sykl posměšně Voldemort. Celé tělo měl napjaté a spaloval Harryho rudýma očima jako had, který se chystá vyrazit k útoku. „Myslíš, že zvítězíš, že ano? Chlapec, který zůstal naživu čirou náhodou a jen proto, že Brumbál tahal za nitky!“

„Byla to tedy náhoda, když moje matka zemřela, aby mě zachránila?“ vzkřikl Harry. Oba se pohybovali bočními úkroky, opisovali dokonalý kruh, udržovali mezi sebou stále stejnou vzdálenost a pro Harryho neexistoval na celém světě jiný obličej než Voldemortův. „Byla to náhoda, když jsem se na tom hřbitově rozhodl bojovat? Byla to náhoda, že jsem se dnes v noci nebránil, a přece jsem přežil a vrátil jsem se, znovu připraven k boji?“

„Náhody!“ ječel Voldemort, stále však otálel s útokem. Všichni přihlížející stáli jako zkamenělí a zdálo se, že z těch stovek lidí ve Velké síni dýchají jen oba protivníci. „Náhody, shody okolností a fakt, že ses krčil a fňukal za zadkem statečnějších mužů a žen a nechal mě, abych je zabíjel místo tebe!“

„Dnes v noci už nikoho nezabiješ,“ ubezpečil ho Harry, když kolem sebe kroužili a hleděli si do očí, zelené do rudých a naopak. „Už nikdy nikoho nezabiješ. Copak jsi to ještě nepochopil? Byl jsem ochoten zemřít, abych ti zabránil těmhle lidem ublížit…“

„Ale neudělals to!“

„Měl jsem to v úmyslu a právě to rozhodlo. Udělal jsem totéž, co udělala moje matka. Ti lidé jsou před tebou v bezpečí. Nevšiml sis snad, že žádné z kouzel, která proti nim vrháš, nemá trvalý účinek? Nemůžeš je mučit. Nemůžeš se jich dotknout. Jenže ty se ze svých chyb neumíš poučit, Raddle, nemám pravdu?“

„Ty se opovažuješ…“

„Ano, opovažuji se,“ odsekl Harry. „Znám věci, o kterých ty nic nevíš, Tome Raddle. Znám spoustu důležitých věcí, o nichž nemáš ani ponětí. Chceš si některé poslechnout, než se dopustíš dalšího velkého omylu?“

Voldemort nepromluvil, dál kroužil kolem dokola a Harrymu bylo jasné, že se mu podařilo na okamžik ho zaujmout a zadržet, protože ho fascinuje ta nepatrná možnost, že by Harry doopravdy znal nějaké poslední tajemství…

„Je to zase láska?“ zeptal se Voldemort s posměšným šklebem v hadím obličeji. „Brumbálův oblíbený všelék! Láska, která byla podle jeho názoru silnější než smrt, a přesto mu nezabránila, aby spadl z věže a zpřerážel si hnáty jako stará vosková figurína. Láska, která mi nezabránila v tom, abych tu mudlovskou šmejdku – tvoji matku – rozšlápl jako švába, Pottere – a jak se zdá, tentokrát tu není nikdo, kdo by tě dostatečně miloval, aby před tebe předstoupil a vystavil se mé kletbě. Tak co ti teď zabrání zemřít, až udeřím?“

„Jen jediná věc,“ odpověděl Harry a oba kolem sebe dál kroužili, plně zaujati jeden druhým a rozděleni pouze posledním tajemstvím.

„Když to není láska, která tě má tentokrát zachránit,“ uvažoval Voldemort, „pak jsi zjevně přesvědčen, že znáš nějaké kouzlo, které já neznám, nebo že máš zbraň mocnější, než je ta moje.“

„Jsem přesvědčen o obojím,“ přitakal Harry a viděl, jak hadím obličejem přelétl stín šoku, který se ovšem okamžitě rozplynul. Voldemort se rozchechtal a z jeho smíchu šel větší strach než z jeho křiku; jeho neveselá a šílená ozvěna se nesla tichou síní.

„Tak ty si myslíš, že znáš víc kouzel než já?“ zajíkal se. „Než já, lord Voldemort, který zvládl kouzla, o jakých se Brumbálovi nikdy nesnilo?“

„Ale ano, snilo se mu o nich,“ ujistil ho Harry, „měl ovšem víc rozumu než ty, takže nikdy neudělal stejnou chybu jako ty.“

„Chceš říct, že to byl slaboch!“ ječel Voldemort. „Příliš slabý na to, aby sebral dostatek odvahy, příliš slabý, aby si vzal to, co mu mohlo patřit a co bude patřit mně!“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Harry. „Byl chytřejší než ty, byl to lepší kouzelník a lepší člověk.“

„Připravil jsem Albuse Brumbála o život!“

„To si jen myslíš,“ opáčil Harry, „ale mýlíš se.“

Poprvé za celou dobu se přihlížející dav zavlnil, když stovky lidí stojící kolem stěn současně zalapaly po dechu.

„Brumbál je mrtvý!“ Voldemort ta slova po Harrym plivl, jako by čekal, že mu způsobí nesnesitelnou bolest. „Jeho tělo hnije v mramorové hrobce na pozemcích zdejšího hradu, viděl jsem ho tam, Pottere, a vím, že už se nevrátí!“

„Ano, Brumbál je mrtvý,“ přikývl klidně Harry, „nezemřel ale na tvůj rozkaz. Způsob vlastní smrti si vybral sám, vybral si ho mnoho měsíců před tím, než skutečně zemřel, a na všem se dohodl s člověkem, kterého jsi považoval za svého služebníka.“

„Co je to za dětskou pohádku?“ odfrkl si Voldemort, ještě ale nezaútočil a nespustil z Harryho rudé oči.

„Severus Snape nebyl tvůj člověk,“ vysvětloval Harry. „Snape patřil Brumbálovi, byl Brumbálův od chvíle, kdy jsi začal pronásledovat moji matku. A ty sis to nikdy neuvědomil, právě kvůli té maličkosti, které nerozumíš. Nikdy jsi neviděl Snapeova Patrona, že ne, Raddle?“

Voldemort neodpověděl. Dál kolem sebe kroužili jako vlci, kteří se chystají jeden druhého rozsápat.

„Snapeovým Patronem byla laň,“ pokračoval Harry, „stejně jako Patronem mé matky, protože ji téměř celý život miloval, už od doby, kdy byli oba malé děti. Měl sis to uvědomit,“ dodal, když viděl, jak se Voldemortovi zachvělo chřípí. „Žádal tě přece, abys její život ušetřil, ne?“

„Toužil po ní a to bylo všechno,“ ušklíbl se Voldemort. „Když jsem ji ale zabil, souhlasil, že existují i jiné ženy, čistokrevnějšího původu, které jsou ho víc hodny než…“

„Samozřejmě že ti to takhle řekl,“ přikývl Harry, „ale od okamžiku, kdy jsi ji začal ohrožovat, to byl Brumbálův špeh a od té doby nepřestal pracovat proti tobě! Brumbál už umíral, když ho Snape dorazil!“

„Na tom nezáleží!“ zavřískl Voldemort, který každé Harryho slovo sledoval se soustředěnou pozorností, teď se ale rozchechtal smíchem šílence. „Je úplně jedno, jestli Snape patřil mně nebo Brumbálovi a jaké ubohé překážky se mi snažili postavit do cesty! Zničil jsem je, jako jsem zničil tvoji matku, Snapeovu údajnou velkou lásku! Samozřejmě, všechno to dává smysl, Pottere, ale způsobem, který nechápeš!

Brumbál se snažil schovat přede mnou bezovou hůlku! Chtěl, aby se skutečným pánem té hůlky stal Snape! Dostal jsem se k ní ale před tebou, chlapečku – dostal jsem se k té hůlce dřív, než jsi na ni stačil vztáhnout ruku. Pochopil jsem pravdu rychleji než ty. Před třemi hodinami jsem Severuse Snapea zabil a bezová hůlka – hůlka Smrti, hůlka Osudu – je doopravdy moje! Brumbálův poslední plán nevyšel, Harry Pottere!“

„Ne, to nevyšel,“ přisvědčil Harry. „Máš pravdu. Než se mě ale pokusíš zabít, radil bych ti, aby ses zamyslel nad vším, co jsi udělal… Zamysli se a zkus v sobě najít trochu lítosti, Raddle…“

„Co tím myslíš?“

Ze všeho, co mu Harry doposud řekl, ze všech odhalení a posměšků Voldemortem nic neotřáslo tolik, jako tato poslední slova. Harry viděl, jak se mu zorničky stáhly v úzké štěrbiny a kůže kolem očí mu zbělala.

„Je to tvoje poslední příležitost,“ pokračoval Harry, „nic jiného už ti nezbývá… Vzmuž se – pokus se – zkus najít trochu lítosti…“

„Ty se opovažuješ…“ začal znovu Voldemort.

„Ano, opovažuji se,“ přerušil ho Harry, „protože Brumbálův poslední plán se neobrátil proti mně. Obrátil se proti tobě, Raddle!“

Ruka, v níž Voldemort třímal bezovou hůlku, se třásla a Harry pevně svíral Dracovu hůlku. Věděl, že okamžik pravdy přijde už za pár vteřin.

„Ta hůlka ti ani teď řádně neposlouží, protože jsi zavraždil nesprávného. Severus Snape nikdy pravým pánem bezové hůlky nebyl. Nikdy totiž Brumbála neporazil.“

„Zabil…“

„Copak vůbec neposloucháš? Snape Brumbála nikdy neporazil! Brumbálovu smrt naplánovali společně! Brumbál měl v úmyslu zemřít bez odporu a být tak posledním opravdovým pánem bezové hůlky. Kdyby bylo všechno vyšlo podle plánu, byla by moc hůlky zemřela spolu s ním, protože by nad ním nikdo nebyl zvítězil!“

„V tom případě ovšem, Pottere, jako by mi Brumbál tu hůlku daroval!“ třásl se Voldemortův hlas zlomyslným potěšením. „Ukradl jsem ji z hrobu jejího posledního pána! Odnesl jsem si ji proti jeho vůli! Její moc patří mně!“

„Ty to pořád ještě nechápeš, Raddle, že ne? Nestačí tu hůlku jen mít! To, že ji držíš v ruce a používáš ji, ještě neznamená, že je skutečně tvoje. Neposlouchal jsi Ollivandera? Hůlka si vybírá kouzelníka… Bezová hůlka poznala nového pána dřív, než Brumbál zemřel, a byl jím někdo, kdo se jí nikdy ani prstem nedotkl. Nový pán o ni Brumbála připravil proti jeho vůli a nikdy si plně neuvědomil, co vlastně dokázal, netušil, že je mu podřízena nejnebezpečnější hůlka světa…“

Voldemortova hruď se dmula prudkým dechem a Harry cítil, že se kletba blíží, cítil, jak se formuje v hůlce, která mu míří do obličeje.

„Pravým pánem bezové hůlky byl Draco Malfoy.“

Ve Voldemortově obličeji se na okamžik objevil nechápavý úžas, rychle ale zmizel.

„Co na tom záleží?“ šeptl tiše. „I kdybys měl pravdu, Pottere, pro tebe ani pro mne to nic neznamená. Nemáš už hůlku s fénixovým perem, v našem souboji bude záležet jen na dovednosti nás dvou… a až zabiju tebe, mohu se postarat o Draca Malfoye…“

„Na to už je pozdě,“ namítl Harry. „Svoji příležitost jsi promeškal. Tentokrát jsem byl první já. Přemohl jsem Draca už před několika týdny. Tuhle hůlku jsem mu vzal.“

Harry švihl hlohovou hůlkou a cítil, jak se na ni upřely oči všech lidí v síni.

„Takže všechno teď závisí jen na jednom, že?“ šeptl Harry. „Ví hůlka, kterou držíš v ruce, že byl její minulý pán odzbrojen? Protože jestli to ví… pak jsem skutečným pánem bezové hůlky já.“

Po kouzelné obloze na stropě nad nimi se náhle rozlila rudozlatá záře a nad parapetem nejbližšího okna se objevil okraj oslepujícího slunečního kotouče. Světlo je udeřilo do očí oba zároveň a Voldemortův obličej se rázem proměnil v planoucí skvrnu. Harry zaslechl vyjeknout vysoký hlas ve chvíli, kdy sám vyslal k nebesům výkřik naděje a mávl Dracovou hůlkou:

„Avada kedavra!“

„Expelliarmus!“

Ozvala se rána hlasitá jako výstřel z děla a zlaté plameny, které mezi nimi vyšlehly, označily přímo uprostřed kruhu tvořeného jejich pohyby místo, kde se jejich kouzla střetla. Harry viděl, jak Voldemortův zelený paprsek narazil do jeho kouzla, jak bezová hůlka vyletěla vysoko do vzduchu, jasně viditelná v záři vycházejícího slunce se zatočila pod kouzelným stropem jako Naginiho useknutá hlava a letěla ke svému pánovi, kterého odmítla zabít a který se o ni konečně přišel přihlásit. A Harry s neomylnou jistotou chytače hůlku volnou rukou polapil, Voldemort padl naznak s roztaženýma rukama a štěrbinkovité zorničky rudých očí se protočily vzhůru. Tom Raddle dopadl na podlahu s jakousi přízemní neodvolatelností, tělo měl slabé a svraštělé, bílé ruce prázdné, hadí obličej tupý a nechápavý. Voldemort byl mrtvý, zabila ho jeho vlastní odražená kletba. Harry stál s oběma hůlkami v rukou a hleděl na prázdnou skořápku svého nepřítele.

Během mrazivé vteřiny ticha v síni postupně opadalo ohromení, pak ale kolem Harryho nastala mela a vzduch se zaplnil výkřiky, jásotem a řevem přihlížejících. Oslepující záře vycházejícího slunce zalila okna a všichni se k Harrymu valili jako přílivová vlna. První k němu doběhli Ron s Hermionou a byly to jejich paže, které ho ovinuly, a jejich nesrozumitelné výkřiky, které ho ohlušily. Pak se u něj objevili Ginny, Neville a Lenka, po nich všichni Weasleyovi a Hagrid, Kingsley a McGonagallová, Kratiknot a Prýtová, a Harry nerozuměl jedinému slovu z toho všeho, co na něj chrlili. Nevěděl, čí ruce ho chytají, cloumají s ním a snaží se ho obejmout. Tlačily se kolem něj stovky lidí a všichni si chtěli alespoň sáhnout na chlapce, který zůstal naživu, na toho, kdo konečně se vším skoncoval…

Slunce nezadržitelně stoupalo nad Bradavice a Velká síň byla plná života a světla. Harry byl nepostradatelným článkem mísících se projevů jásotu a žalu, oslav i zármutku. Všichni chtěli, aby tam byl s nimi jako jejich vůdce a symbol, jejich zachránce a průvodce, a nikoho zjevně nenapadlo, že vůbec nespal a že touží jen po společnosti několika málo z nich. Musel promlouvat s truchlícími pozůstalými, potřásat si s nimi rukama, dívat se na jejich slzy, přijímat jejich díky a naslouchat zprávám, které teď během dopoledne přicházely ze všech koutů země: že všichni ovládaní kletbou Imperius už se vzpamatovali, že Smrtijedi prchají a jsou postupně všichni zatýkáni, že právě v tuto chvíli z Azkabanu propouštějí nevinné vězně a Kingsley Pastorek že byl jmenován prozatímním ministrem kouzel…

Voldemortovo tělo odnesli a uložili je v jedné z postranních komnat vedle Velké síně, odděleně od Freda, Tonksové, Lupina, Colina Creeveyho a padesáti dalších, kteří v boji proti němu padli. McGonagallová vrátila na místo kolejní stoly, nikdo se ale nestaral o to, jestli se posadil ke stolu své koleje. Všichni byli promíchaní, učitelé i žáci, duchové a rodiče, kentaurové a domácí skřítci, Firenze ležel v koutě a zotavoval se, Dráp nakukoval dovnitř rozbitým oknem a lidé mu házeli jídlo do rozesmátých úst. Po chvíli Harry, vyčerpaný a celý rozlámaný, zjistil, že sedí na lavici vedle Lenky.

„Na tvém místě bych si přála mít trochu klidu a míru,“ poznamenala.

„Co bych za to dal,“ povzdechl si.

„Tak já je všechny zaměstnám,“ nabídla se. „Použij svůj plášť.“

A než stačil cokoli říct, ukázala prstem z okna a vypískla: „Podívejte se, to je blábolivý sekáč!“ Všichni, kteří ji slyšeli, se ohlédli, Harry přes sebe přehodil plášť a vstal.

Teď mohl nikým nerušen procházet Velkou síní. Dva stoly od sebe spatřil Ginny, která seděla s hlavou položenou na matčině rameni; na to, aby si s ní popovídal, bude mít dost času později, budou na to mít hodiny, dny a možná roky. Viděl Nevilla, který byl obklopen hloučkem nadšených obdivovatelů, jedl a vedle talíře měl položený Nebelvírův meč. Procházel uličkou mezi stoly a zahlédl všechny tři Malfoyovy, kteří se k sobě choulili, jako by si nebyli jistí, zda mají právo tam být, nikdo si jich ale nevšímal. Všude, kam pohlédl, viděl objímající se rodiny, které se znovu našly, a konečně objevil i dva lidi, po jejichž společnosti toužil nejvíc.

„To jsem já,“ zamumlal a přikrčil se mezi nimi. „Půjdete se mnou?“

Okamžitě vstali a všichni tři, Harry, Ron i Hermiona, vyšli z Velké síně. Z mramorového schodiště chyběly velké kusy, uražená byla i část zábradlí a na každém kroku se museli vyhýbat sutinám a krvavým skvrnám.

Odněkud zdáli slyšeli Protivu, který poletoval chodbami a na oslavu vítězství si prozpěvoval píseň, kterou sám složil:

Radujme se, veselme se, Potřík jim dal nářez!

Starouš Voldy už má utrum, tuhej jako pařez.

„Že to ale trefil, i velikost a tragédii toho všeho, co říkáte?“ poznamenal Ron, otevřel dveře a nechal Harryho s Hermionou projít.

Štěstí určitě přijde, pomyslel si Harry, momentálně byl ale zcela zmožený vyčerpáním a bolest ze ztráty Freda, Lupina a Tonksové jím po každých několika krocích projela jako říznutí do živého masa. Ze všeho nejvíc však cítil obrovskou úlevu a chtělo se mu spát. Nejdřív ale dlužil vysvětlení Ronovi a Hermioně, kteří při něm tak dlouho neochvějně stáli a zasloužili si vědět pravdu. Podrobně jim vypověděl všechno, co viděl v myslánce i co se později stalo v lese. Nestačili ještě vyjádřit ani zlomek svého překvapení a úžasu, když dorazili tam, kam měli namířeno, přestože ani jeden z nich se o cíli cesty nahlas nezmínil.

Kamenný chrlič, který střežil vchod do ředitelské pracovny, někdo od Harryho poslední návštěvy odsunul stranou. Stál celý nakřivo, tvářil se trochu omráčeně a Harry zapochyboval, že bude vůbec schopen rozeznat hesla.

„Můžeme nahoru?“ zeptal se.

„Poslužte si,“ zasténala socha.

Prošli kolem ní a postavili se na točité kamenné schodiště, které se jako eskalátor pomalu posouvalo vzhůru. Když vyjeli, otevřel Harry dveře.

Na prchavý okamžik stačil zahlédnout kamennou myslánku, která stála na stole, kde ji nechal, a pak vzduch prořízl ohlušující rachot. Harry vyjekl a hlavou se mu mihly představy kleteb, navracejících se Smrtijedů a znovuzrozeného Voldemorta…

Byl to ale aplaus. Ze všech stěn mu bývalí ředitelé a ředitelky Bradavic vestoje tleskali a zdravili ho, mávali klobouky a někteří parukami, natahovali se z rámů, aby si mohli navzájem potřást rukama, poskakovali v křeslech, na kterých byli namalovaní. Dilys Derwentová nezakrytě plakala, Dexter Fortescue mával naslouchátkem a Phineas Nigellus vykřikoval vysokým pronikavým hlasem: „A všimněte si laskavě, že i zmijozelská kolej přispěla svou hřivnou! Ať se na naši podporu nezapomene!“

Harry měl ale oči jen pro muže na největším portrétu, který stál přímo za ředitelským křeslem. Z očí za půlměsícovými brýlemi mu do dlouhých stříbrných vousů kanuly slzy, a hrdost a vděk, které z něj vyzařovaly, byly pro Harryho duši stejným balzámem jako píseň fénixe.

Konečně zvedl ruce a portréty uctivě ztichly, ředitelé a ředitelky se usmívali, otírali si oči a dychtivě čekali, až k nim promluví. Harry však svá slova adresoval Brumbálovi a volil je velice pečlivě. Byl sice vyčerpaný a oči se mu klížily ospalostí, ještě jednou se však musel soustředit a požádat o poslední radu.

„Ta věc, která byla schovaná ve Zlatonce,“ začal. „Upustil jsem ji v lese. Nevím přesně, kde to bylo, ale už ji tam hledat nepůjdu. Souhlasíte?“

„Samozřejmě že souhlasím, chlapče drahý,“ odpověděl Brumbál, zatímco ostatní obrazy se tvářily zmateně a zvědavě. „Je to moudré a odvážné rozhodnutí, ale nic jiného bych od tebe ani nečekal. Ví někdo jiný, kam to upadlo?“

„Ne,“ ujistil ho Harry a Brumbál spokojeně přikývl.

„Ignotusův dárek si ale nechám,“ pokračoval Harry a Brumbál se rozzářil.

„Ale samozřejmě, Harry, ten je tvůj navždy, dokud ho nepředáš dál!“

„A pak je tu tohle.“

Harry zvedl bezovou hůlku a Ron s Hermionou na ni pohlédli s tak posvátnou úctou, že se to Harrymu ani ve vyčerpaném a nevyspalém stavu vůbec nelíbilo.

„Nechci ji,“ prohlásil.

„Cože?“ vyjekl Ron. „Zbláznil ses?“

„Vím, že je mocná,“ připustil unaveně Harry, „s tou svou jsem ale byl spokojenější. Takže…“

Strčil ruku do váčku, který měl pověšený kolem krku, a vytáhl obě poloviny cesmínové hůlky, stále ještě spojené tenoučkou nitkou fénixova pera. Hermiona tvrdila, že ji nelze opravit, protože je poškození příliš velké. Bylo mu jasné, že pokud nezabere tohle, nepomůže už vůbec nic.

Položil zlomenou hůlku na stůl ředitele, jemně se jí dotkl špičkou bezové hůlky a pronesl: „Reparo!“

Obě poloviny hůlky se spojily a ze špičky vytryskl roj rudých jisker. Harry věděl, že je vše v pořádku. Vzal cesmínovou hůlku s fénixovým perem do ruky a pocítil v prstech náhlé teplo, jako by se hůlka i ruka radovaly z opětovného shledání.

„Vrátím bezovou hůlku tam,“ oznámil Brumbálovi, který ho sledoval s nesmírnou láskou a obdivem, „odkud ji Voldemort vzal. Ať tam zůstane. Zemřu-li jako Ignotus přirozenou smrtí, bude její moc zlomena, že ano? Bude to znamenat, že její předchozí pán nebyl nikdy poražen, a tím to skončí.“

Brumbál přikývl. Usmáli se na sebe.

„Jsi si tím jistý?“ zeptal se Ron. Díval se na bezovou hůlku a v hlase mu zazníval nepatrný podtón touhy.

„Myslím, že Harry má pravdu,“ ozvala se Hermiona.

„Ta hůlka nosí víc malérů, než za kolik sama stojí,“ prohlásil Harry. „A upřímně řečeno,“ odvrátil se od portrétů a myslel už jen na postel s nebesy, která na něj čekala v nebelvírské věži, a na to, jestli by mu tam Krátura nemohl přinést nějaký obložený chléb, „malérů už jsem si užil na celý život.“

O DEVATENÁCT LET POZDĚJI

Podzim toho roku přišel nějak znenadání. Ráno prvního září bylo jiskřivé a zlaté jako jablečný mošt, a když malá rodinka přecházela hlučnou ulici k velkému začazenému nádraží, kouř z automobilových výfuků a dech chodců se v chladném vzduchu třpytil jako pavučiny. Na naložených vozících, které rodiče před sebou tlačili, stály dvě velké klece; sovy v nich rozhořčeně houkaly a rudovlasá dívenka se slzami v očích cupitala za bratry a držela se otce za ruku.

„Už to nebude dlouho trvat a pojedeš taky,“ utěšoval ji Harry.

„Dva roky,“ fňukala Lily. „Já chci jet už teď!“

Pravidelní cestující zvědavě hleděli na sovy, když se mezi nimi rodina proplétala k přepážce mezi nástupišti devět a deset. Okolním hlukem se k Harrymu donesl Albusův hlas: oba synové pokračovali v hádce, která začala už v autě.

„Ne! Nedostanu se do Zmijozelu!“

„Dej mu pokoj, Jamesi!“ ozvala se Ginny.

„Jen jsem říkal, že by se tam mohl dostat,“ bránil se James a ušklíbl se na mladšího bratra. „Na tom není nic špatného. Mohl by se dostat do Zmijo…“

Pak ale James zachytil matčin pohled a ztichl. Všech pět Potterových přistoupilo k přepážce. S poněkud furiantským pohledem přes rameno na mladšího bratra si James vzal od matky vozík a rozběhl se. V příštím okamžiku zmizel.

„Budete mi psát, že ano?“ zeptal se Albus okamžitě rodičů a využil tak chvilkové bratrovy nepřítomnosti.

„Každý den, když budeš chtít,“ ujistila ho Ginny.

„Každý den ne,“ vyhrkl honem Albus. „James říká, že většina lidí dostává dopisy jen asi jednou měsíčně.“

„Jamesovi jsme loni psali třikrát týdně,“ poznamenala Ginny.

„Nesmíš věřit všemu, co ti o Bradavicích vykládá,“ vložil se do hovoru Harry. „Tvůj bratr si z lidí rád utahuje.“

Společně zatlačili do druhého vozíku a nabrali rychlost. Když dojeli k přepážce, Albus trochu zamrkal, žádný náraz ale nenásledoval. Namísto toho se celá rodina vynořila na nástupišti devět a tři čtvrtě zahaleném hustou bílou párou, jež stoupala z jasně červeného bradavického spěšného vlaku. V mlze, v níž už James stačil zmizet, se míhaly nezřetelné postavy.

„Kde jsou?“ zeptal se znepokojeně Albus a prohlížel si zamlžené stíny, které cestou po nástupišti míjeli.

„Však je najdeme,“ uklidňovala ho Ginny.

Pára byla ale doopravdy hustá a rozeznat v ní jednotlivé obličeje nebylo nijak snadné. Hlasy odloučené od těch, komu patřily, zněly nepřirozeně hlučně. Harry měl dojem, že zaslechl Percyho, jak dělá důležitou přednášku na téma předpisů pro košťata, a byl docela rád, že se nemusí zastavit a pozdravit se s ním.

„Myslím, že jsou támhle,“ ukázala náhle Ginny.

Z mlhy se vynořila skupinka čtyř lidí, stojících u posledního vagonu. Harry, Ginny, Lily a Albus rozeznali jejich obličeje teprve ve chvíli, kdy došli těsně k nim.

„Ahoj,“ pozdravil Albus hlasem plným úlevy.

Rose, která už byla oblečená ve zbrusu novém bradavickém hábitu, se na něj zářivě usmála.

„Zaparkoval jsi bez problémů?“ zeptal se Ron Harryho. „Já jo. Hermiona nechtěla věřit, že si dokážu udělat mudlovský řidičák, že ne? Myslela, že budu muset na zkušebního komisaře použít matoucí kouzlo.“

„Ne, to jsem si nemyslela,“ zavrtěla hlavou Hermiona. „Opravdu jsem ti důvěřovala.“

„Abych přiznal barvu, použil jsem ho,“ zašeptal Harrymu Ron, když společně nakládali do vlaku Albusův kufr a sovu. „Jen jsem se zapomněl podívat do zpětného zrcátka, a řekněme si to upřímně, na to je stejně lepší supersmyslové kouzlo.“

Když se vrátili na nástupiště, našli tam Lily a Huga, Rosina mladšího bratra, uprostřed zanícené debaty, do které koleje budou nejspíš zařazení, až konečně také pojedou do Bradavic.

„Jestli se nedostaneš do Nebelvíru, vydědíme tě,“ prohlásil Ron, „ale nechci tě strašit.“

„Rone!“

Lily a Hugo se rozesmáli, Albus a Rose se ale tvářili smrtelně vážně.

„On to tak nemyslí,“ konejšily je svorně Hermiona a Ginny, Ron už je ale neposlouchal. Zachytil Harryho pohled a nenápadně kývl směrem k místu asi padesát metrů od nich. Pára se na okamžik rozplynula a v chuchvalcích mlhy dostaly výrazné obrysy tři postavy.

„Podívej, koho tu máme.“

Stál tam Draco Malfoy s manželkou a synem, tmavý kabát měl upnutý až ke krku. Vlasy mu nepatrně ustupovaly, takže ještě víc vynikala jeho špičatá brada. Chlapec se Dracovi podobal stejně, jako se Albus podobal Harrymu. Draco si všiml, že se na něj Harry, Ron, Hermiona a Ginny dívají, krátce kývl a zase se odvrátil.

„Tak to je malý Scorpius,“ zahučel tiše Ron. „Koukej, abys byla u všech zkoušek lepší než on, Rosie. Díkybohu, že jsi mozek zdědila po matce.“

„Prokristapána, Rone,“ pokárala ho napůl přísně a napůl pobaveně Hermiona. „Nesnaž se je proti sobě poštvat ještě dřív, než přijedou do školy!“

„Máš pravdu, promiň,“ omlouval se Ron, neodpustil si však ještě jednu poznámku. „Neměla by ses s ním ale příliš kamarádit, Rosie. Děda Weasley by ti nikdy neodpustil, kdyby ses provdala za někoho z čistokrevného rodu.“

„Hej!“

Znovu se objevil James. Zbavil se už kufru, sovy i vozíku a zjevně překypoval novinkami.

„Támhle vzadu je Teddy,“ vykládal udýchaně a ukazoval přes rameno do převalujících se oblaků páry. „Zrovna jsem ho viděl! A víte, co dělal? Muckal se s Viki!“

Rozhlédl se po dospělých, očividně zklamaný jejich vlažnou reakcí.

„Náš Teddy! Teddy Lupin! Mucká se s naší Viki! S naší sestřenkou! A když jsem se Teddyho zeptal, co tady dělá…“

„Tys je vyrušil?“ vyhrkla Ginny. „Jsi úplně jako Ron…“

„…říkal, že ji přišel vyprovodit! A pak mi řekl, abych zmizel. Mucká se s ní!“ opakoval James, jako by měl strach, že se nevyjádřil dost jasně.

„No ne, to by bylo báječné, kdyby se vzali!“ zašeptala nadšeně Lily. „To by pak Teddy doopravdy patřil do rodiny!“

„Už tak k nám chodí na večeři snad čtyřikrát do týdne,“ zabručel Harry. „Co kdybychom mu řekli, ať se k nám nastěhuje? Měli bychom to aspoň odbyté.“

„Jo!“ souhlasil nadšeně James. „Klidně budu spát s Alem a Teddy si může vzít můj pokoj.“

„Ne,“ zarazil ho nesmlouvavě Harry. „S Alem budete spát v jednom pokoji jedině v případě, kdybych chtěl dům zbourat.“

Podíval se na otlučené staré hodinky, které kdysi patřily Fabianu Prewettovi.

„Už je skoro jedenáct, měli byste si nastoupit.“

„Nezapomeňte za nás dát pusu Nevillovi!“ připomněla Jamesovi Ginny, když se s ním objímala na rozloučenou.

„Mami! Nemůžu líbat profesora!“

„Vždyť se s Nevillem znáte…“

James otočil oči v sloup.

„Mimo školu ano, ale ve škole je to profesor Longbottom, ne? Nemůžu přijít na bylinkářství a políbit ho…“

Potřásal hlavou nad matčinou pošetilostí a dal svým pocitům průchod tím, že nakopl Albuse.

„Tak zatím, Ale. Pozor na testrály!“

„Já myslel, že jsou neviditelní. Říkals přece, že jsou neviditelní.“

James se jen zasmál, dovolil matce, aby ho políbila, letmo se objal s otcem a naskočil do plnícího se vlaku. Viděli, jak jim zamával, a pak se rozběhl chodbičkou hledat kamarády.

„Z testrálů mít strach nemusíš,“ uklidňoval Albuse Harry. „Jsou to hodná zvířata, není na nich nic strašidelného. A ty navíc do školy nepojedeš kočárem, poplavíte se na člunech.“

Ginny políbila Albuse na rozloučenou.

„Uvidíme se o Vánocích.“

„Ahoj, Ale,“ loučil se Harry, když ho syn objal. „Nezapomeň, že tě Hagrid příští pátek pozval na čaj. Nevšímej si Protivy. Nevyhledávej s nikým souboje, dokud se to nenaučíš. A nenech se Jamesem vyvést z míry.“

„Co když se dostanu do Zmijozelu?“

Šeptem položená otázka byla určená pouze otci a Harry pochopil, že teprve okamžik odjezdu dokázal Albuse přimět, aby dal najevo, jak velký a upřímný je jeho strach.

Přikrčil se tak, že se Albusův obličej ocitl maličký kousek nad jeho. Ze všech tří Harryho dětí zdědil jen Albus Lilyiny oči.

„Albusi Severusi,“ promluvil Harry tak tiše, že ho slyšela jen Ginny, ta ovšem měla dostatek taktu, aby předstírala, že mává na Rose, která už byla ve vlaku. „Pojmenovali jsme tě podle dvou ředitelů Bradavic. Jeden z nich byl ze Zmijozelu a byl to nejspíš nejstatečnější člověk, jakého jsem kdy poznal.“

„Ale co kdyby…“

„…tak by zmijozelská kolej získala vynikajícího studenta, nemyslíš? Nám na tom nezáleží, Ale. Ovšem pokud na tom záleží tobě, budeš si moct vybrat Nebelvír místo Zmijozelu. Moudrý klobouk k tvému přání přihlédne.“

„Vážně?“

„Se mnou to tak bylo,“ ujistil ho Harry.

Ještě nikdy to žádnému ze svých dětí neprozradil a teď, když to řekl, postřehl úžas v Albusově tváři. Dveře červeného vlaku se už ale všude přibuchovaly a rozmazané siluety rodičů se hrnuly kupředu pro poslední polibky a poslední uspěchané rady. Albus naskočil do vagonu a Ginny za ním zavřela dveře. Okna nejblíž k nim byla plná studentů. Spousta obličejů, ve vlaku i na nástupišti, se otáčela k Harrymu.

„Proč všichni tak koukají?“ chtěl vědět Albus, oba se s Rose otočili a prohlíželi si ostatní studenty.

„Toho si nevšímej,“ odpověděl Ron. „To kvůli mně. Jsem hrozně slavná osobnost.“

Albus, Rose, Hugo a Lily se zasmáli. Vlak se dal do pohybu, Harry kráčel podél něj a pozoroval synův hubený obličejík, už celý nedočkavě uzardělý. Usmíval se a mával mu, přestože v sobě cítil i trochu smutku, když se díval, jak od něj syn odjíždí…

Z podzimního vzduchu se vytratily i poslední stopy páry. Vlak zabočil a zmizel. Harry měl ruku ještě zdviženou na pozdrav.

„On to zvládne,“ zamumlala Ginny.

Harry se na ni podíval, a když ruku spouštěl, bezděčně si přejel po jizvě ve tvaru blesku, kterou měl na čele.

„Já vím, že zvládne.“

Jizva ho už celých devatenáct let nezabolela. Všechno bylo, jak má být.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai