BAJKY

BARDA

BEEDLEHO

J. K. ROWLINGOVÁ

1

2

3

Přeložil Pavel Medek

THE TALES OF BEEDLE THE BARD

Text and illustrations copyright © J. K. Rowling, 2007, 2008

The Childrens High Level Group and the Childrens High

Level Group Logo and associated logos are trademarks of

the Childrens High Level Group

J. K. Rowling has asserted her moral rights

All rights reserved

No part of this publication may be reproduced or

transmitted by any means, electronic, mechanical,

photocopying

or otherwise, without the prior permision of the publisher

Translation © Pavel Medek, 2008

www.albatros.cz

www.chlg.org

ISBN 978-80-00-02284-0

4

Úvod

Bajky barda Beedleho jsou sbírkou pohádek, sepsaných pro

mladé čaroděje a čarodějky. Už po staletí jsou jejich oblíbenou

četbou před spaním, a skákající hrnec či fontána příznivé sudby

jsou proto mnoha bradavickým studentům známé stejně

důvěrně jako Popelka či Šípková Růženka mudlovským

(nečarodějným) dětem.

Beedleho bajky se v mnoha směrech podobají našim

pohádkám; dobro v nich například obvykle bývá odměněno a

zlo potrestáno. V jedné věci se ovšem zjevně liší. V

mudlovských pohádkách jsou kouzla často prapříčinou

hrdinových či hrdinčiných problémů – zlá čarodějnice otráví

jablko, sešle na princeznu stoletý spánek nebo promění prince

v nějaké ohavné zvíře. V Bajkách barda Beedleho se naproti

tomu setkáváme s hrdiny a hrdinkami, kteří sami ovládají

kouzla, přesto však své problémy řeší stejně obtížně jako my.

Beedleho příběhy tak už po generace pomáhají kouzelnickým

rodičům vysvětlovat mladým potomkům bolestnou životní

realitu: že totiž kouzla dokážou vyvolat právě tolik potíží, kolik

jich dokážou napravit.

Dalším významným rozdílem mezi těmito bajkami a jejich

mudlovskou obdobou je skutečnost, že Beedleho čarodějky se

hledání vlastního štěstí snaží napomáhat mnohem aktivněji než

naše pohádkové hrdinky. Asha, Altheda, Amata i králice Alice

jsou vesměs čarodějky, které svůj osud berou do vlastních

rukou, místo aby uléhaly k bůhvíjak dlouhému spánku nebo

čekaly, až jim někdo vrátí ztracený střevíček. Jediná výjimka z

tohoto pravidla – bezejmenná dívka z „Mágova chlupatého

srdce“ – si počíná spíše jako pohádková princezna našeho

ražení, její příběh však postrádá obvyklý konec typu „a žili

5

šťastně až do smrti“.

Bard Beedle žil v patnáctém století a značná část jeho života

zůstává zahalena tajemstvím. Víme, že se narodil v Yorkshiru,

a jediná dochovaná dřevořezba ukazuje, že měl neobyčejně

hustý a dlouhý plnovous. Pakliže se v těchto pohádkách věrně

odrážejí jeho názory, měl docela rád mudly, které považoval

spíše za nevědomé než zlé, nedůvěřoval černé magii a věřil, že

nejhorší zlořády čarodějného společenství jsou výsledkem

takových jednoznačně lidských vlastností, jako je krutost,

lhostejnost či domýšlivé zneužívání vlastních schopností. V

jeho bajkách netriumfují hrdinové a hrdinky, ovládající

nejmocnější kouzla, ale ti, kteří se vyznačují největší

laskavostí, zdravým rozumem a chytrostí.

Jedním z čarodějů moderní doby, který zastával velice

podobné názory, byl samozřejmě profesor Albus Percival

Wulfric Brian Brumbál, nositel Merlinova řádu první třídy,

ředitel Školy čar a kouzel v Bradavicích, Nejhlavnější hlavoun

Mezinárodního

sdružení

kouzelníků

a

nejvyšší

mág

Starostolce. Přes uvedenou názorovou podobnost bylo

obrovským překvapením, když se mezi mnoha dokumenty,

které Brumbál ve své poslední vůli odkázal bradavickému

archivu, našly i písemné poznámky k Bajkám barda Beedleho.

Zda byly tyto komentáře sepsány výhradně pro uspokojení jeho

vlastní potřeby nebo určeny pro pozdější zveřejnění, to se už

nikdy nedovíme. Profesorka Minerva McGonagallová, dnešní

ředitelka bradavické školy, nám však každopádně udělila

laskavé svolení k otištění poznámek profesora Brumbála, které

tak doprovodí zbrusu nový překlad pohádek z brku Hermiony

Grangerové. Doufáme, že postřehy profesora Brumbála, mezi

nimiž nechybí poznámky k historii čar a kouzel, osobní

vzpomínky ani doplňující informace ke klíčovým prvkům

každého příběhu, pomohou nové generaci čarodějných i

mudlovských čtenářů, aby si Bajky barda Beedleho ještě lépe

vychutnala. Všichni, kdo profesora Brumbála znali osobně,

jsou pevně přesvědčeni, že by možnost podpory tohoto

projektu uvítal – zejména vzhledem ke skutečnosti, že veškerý

6

jeho výnos je určen pro nadaci Children’s High Level Group,

jejímž cílem je pracovat ve prospěch dětí, které zoufale

potřebují pomoc.

Připadá mi jen správné připojit ke komentářům profesora

Brumbála jednu malou dodatečnou poznámku. Pokud jsme to

schopni správně určit, dokončil tyto komentáře přibližně

osmnáct měsíců před tragickými událostmi, k nimž došlo na

vrcholu astronomické věže bradavického hradu. Čtenářům

obeznámeným s historií zatím poslední čarodějné války

(například každému, kdo přečetl všech sedm svazků

pojednávajících o životě Harryho Pottera), bude jasné, že v

případě posledního příběhu této knihy profesor Brumbál

neprozrazuje úplně všechno, co ví – nebo alespoň tuší.

Důvodem této případné zdrženlivosti je možná to, co Brumbál

před mnoha lety řekl o pravdě svému oblíbenému a

nejslavnějšímu žákovi:

„Je to něco krásného a strašného, a proto je nutné s ní

zacházet s krajní obezřetností.“

Ať už s ním souhlasíme či nikoliv, můžeme snad profesoru

Brumbálovi prominout, že se budoucí čtenáře snažil uchránit

před pokušením, jemuž sám kdysi podlehl a za které tak

strašlivě zaplatil.

J. K. Rowlingová

2008

7

Glosa k poznámkám pod čarou

Texty profesora Brumbála jsou zjevně určeny kouzelníkům

a čarodějkám; proto jsem místy doplnila vysvětlení určitých

termínů či faktů, které je třeba mudlovským čtenářům objasnit.

JKR

8

1

ČARODĚJ A SKÁKAJÍCÍ HRNEC

Žil byl kdysi dávno laskavý starý čaroděj, který svých

kouzelnických schopností velkomyslně a moudře užíval ve

prospěch sousedů. Aby nemusel prozradit pravý zdroj své

moci, předstíral, že všechny lektvary, kouzla a protijedy

vytahuje už hotové z malého kotlíku, který nazýval svým

hrncem pro štěstí. S různými problémy za ním chodili lidé z

širokého okolí a čaroděj vždy ochotně zamíchal obsah hrnce a

jejich potíže napravil.

Všeobecně oblíbený čaroděj se dožil vysokého věku; když

pak zemřel, zanechal všechno, co měl, svému jedinému synovi.

Syn se však povahou od dobromyslného otce velice lišil. Kdo

neovládal kouzla a čáry, nebyl podle jeho názoru k ničemu,

takže proti otcovu zvyku poskytovat sousedům čarovnou

pomoc často otevřeně protestoval.

Po otcově smrti našel syn ve starém hrnci ukrytý malý

balíček, na němž stálo jeho jméno. Když ho rozbaloval, doufal,

že v něm bude zlato, místo toho ale našel jen jednu měkkou a

tlustou bačkoru, tak malou, že si ji nemohl obout, a navíc bez

druhé do páru. V bačkoře byl zastrčený útržek pergamenu se

slovy: „Upřímně doufám, milý synu, že ji nikdy nebudeš

potřebovat.“

Syn proklel otcovu slabomyslnost, nepochybně vyvolanou

stářím, a hodil bačkoru zpět do kotlíku, který hodlal nadále

9

používat jako koš na odpadky. Ještě téhož dne večer zaklepala

na dveře jeho domu jedna vesničanka.

„Vnučce se vyrazila úplná záplava bradavic, pane,“

stěžovala si. „Váš tatík vždycky v tom starém hrnci míchal

takový speciální obklad…“

„Zmiz!“ osopil se na ni syn. „Co je mi do bradavic tvého

spratka?“

A zabouchl stařeně dveře před nosem.

Z kuchyně se v témž okamžiku ozvalo hlasité řinčení a

rámusení. Čaroděj rozžehl hůlku, otevřel dveře a ke svému

úžasu spatřil otcův starý hrnec:

Narostla mu jedna mosazná noha, na níž teď poskakoval

uprostřed kuchyně a dělal na kamenech, jimiž byla vydlážděná,

příšerný kravál. Čaroděj k němu užasle přistoupil, ihned však

spěšně couvl, když zjistil, že je celý povrch hrnce pokrytý

bradavicemi.

„Odporný krám!“ zaklel a pokusil se nejdřív nechat hrnec

zmizet, potom kouzlem vyčistit a nakonec ho alespoň vypudit z

domu. Žádné z jeho zaříkadel ale nefungovalo a nijak

nedokázal hrnci zabránit, aby nejprve poskakoval po kuchyni a

poté ho následoval i nahoru do ložnice; cestou hlasitě bušil a

třískal do každého dřevěného schodu.

U postele starý bradavičnatý hrnec celou noc řinčel tak

usilovně, že se čaroději vůbec nepodařilo usnout. Druhý den

ráno za ním pak neúnavně poskakoval a doprovodil ho ke stolu

se snídaní. Klink, klink, klink, zvonila mosazná noha a čaroděj

nestačil sníst ani první lžíci ovesné kaše, když se ozvalo další

zaklepání na dveře.

Na prahu stál nějaký stařík.

„Jde o mou oslici, pane,“ vysvětloval. „Ztratila se, nebo ji

ukradli. Nemůžu bez ní odvézt svoje zboží na trh, takže bude

mít celá rodina večer hlad.“

„A já mám zase hlad teď!“ rozkřikl se čaroděj a přibouchl

staříkovi dveře před nosem.

Klink, klink, klink, zvonila na podlaze mosazná noha hrnce,

tentokrát se však s hlasitým rachotem mísilo oslí hýkání a

10

hladové lidské steny, zaznívající z hlubin nádoby.

„Buď zticha! Zmlkni!“ rozječel se čaroděj, veškeré jeho

kouzelnické schopnosti ale bradavičnatý hrnec nedokázaly

utišit. Celý den mu poskakoval těsně v patách, hýkal, sténal a

řinčel, ať šel čaroděj kamkoli a dělal cokoli.

Večer onoho dne se ozvalo třetí zaklepání na dveře, na

prahu stála mladá žena a plakala tak usedavě, jako by jí mělo

puknout srdce.

„Moje děťátko je těžce nemocné,“ bědovala. „Pomůžete

nám, prosím? Váš otec říkal, abych přišla, kdybych měla

nějaké problémy…“

Čaroděj jí ale také práskl dveřmi.

Hrnec nyní své mučení rozšířil o to, že se až po okraj naplnil

slanou vodou, všude po podlaze cákal slzami, přitom

nepřestával poskakovat, hýkat, sténat a naskakovaly mu další

bradavice.

Ačkoli po zbytek týdne už do chaloupky nepřišli žádní další

vesničané, aby čaroděje požádali o pomoc, hrnec ho průběžně

informoval o jejich četných strastech. Během několika dnů už

nejen hýkal a sténal, ronil slzy, poskakoval a osypával se

bradavicemi, ale také chroptěl a dávil se, plakal jako malé

děcko, kňučel jako pes a chrlil plesnivý sýr, zkyslé mléko a

hromady hladových slimáků.

S hrncem po boku se čaroděj nebyl schopen vyspat ani

11

najíst, hrnec ho ale odmítal nechat na pokoji a čarodějova

kouzla ho nedokázala umlčet ani utišit.

Konečně už to čaroděj nevydržel.

„Svěřte mi všechny svoje problémy, všechny starosti a

bolesti!“ zaječel, vyběhl do noční tmy a hrnec za ním

poskakoval po cestě do vesnice. „Pojďte! Hned vás všechny

vyléčím, povyspravuju a utěším! Pojďte sem! Mám otcův

hrnec a všem vám pomůžu!“

S prokletým hrncem neustále za zády hnal se čaroděj ulicí a

metal kolem sebe zaříkadla na všechny strany.

V jednom domě malé holčičce ve spánku zmizely bradavice,

ztraceného osla našlo přivolávací kouzlo ve vzdáleném trnitém

houští a jemně ho uložilo do stáje, nemocné dítě polil odvar z

dobromysli, takže se probudilo zdravé a usměvavé. Ve všech

domech sužovaných nemocí a žalem udělal čaroděj vše, co

bylo v jeho silách, hrnec po jeho boku postupně přestával

sténat a chroptět a byl znovu tichý, lesklý a čistý.

„Tak co, hrnku?“ zeptal se roztřesený čaroděj ve chvíli, kdy

se na oblohu vyhouplo slunce.

Hrnec si říhl, vyplivl bačkoru, kterou do něj čaroděj hodil, a

nechal si ji navléknout na mosaznou nohu. Když se pak

společně vydali zpět k čarodějovu domu, byly kroky hrnce

konečně ztlumené. Od onoho dne však čaroděj vesničanům

pomáhal stejně jako před ním jeho otec, aby hrnec neodhodil

bačkoru a nezačal opět skákat.

12

Albus Brumbál k „Čaroději a

skákajícímu hrnci“

Laskavý starý čaroděj se rozhodne uštědřit vlastnímu

necitelnému synovi lekci tím, že ho nechá okusit strasti

okolních mudlů. V mladém čaroději se tak probudí svědomí a

uvolí se použít svá kouzla ve prospěch nečarodějných sousedů.

Mohlo by se zdát, že jde o jednoduchou a dobromyslnou

historku – tím by se ovšem čtenář projevil jako nic nechápající

prosťáček. Promudlovský příběh, který mudly respektujícího

otce ukazuje jako lepšího kouzelníka než syna, který je

nenávidí? Je doslova zázrak, že alespoň některé výtisky

původní verze tohoto příběhu unikly plamencům, do nichž byl

tak často metán.

Když Beedle hlásal bratrskou lásku k mudlům, značně se

rozcházel s převládajícími názory své doby. Počátkem

patnáctého století totiž po celé Evropě rostlo pronásledování

čarodějnic a kouzelníků. Mnozí členové čarodějné komunity

měli poměrně oprávněný dojem, že pomohou-li svými

zaříkadly vyléčit nemocné prase svého mudlovského souseda,

jako by dobrovolně přihazovali polena na hranici, na níž mají

být upáleni.1

1 Je samozřejmě pravda, že skutečným kouzelníkům a čarodějkám

nedělalo příliš velké problémy se kůlu, popravčímu špalku či oprátce

vyhnout (viz moji zmínku o Lisette de Lapinové v komentáři ke „Králíci

Alici a chechtavému pařezu“. Řada případů však skončila smrtí. Siru

Nicholasi de Mimsy-Porpingtonovi (který byl za života čarodějem u

královského dvora a po smrti se stal duchem nebelvírské věže) odebrali

hůlku, než ho zamkli do sklepního žaláře, takže nemohl kouzly zabránit své

popravě. Obzvlášť často ztrácely čarodějné rodiny své mladší členy, kteří

13

„Ať se o sebe mudlové postarají sami!“ znělo heslo doby a

čarodějové od svých nečarodějných bratří zachovávali čím dál

větší odstup. Vyvrcholením tohoto trendu se roku 1692 stalo

přijetí Mezinárodního zákonníku o utajení kouzel, jehož

uplatněním přešla čarodějná komunita dobrovolně do ilegality.

Děti ovšem zůstanou dětmi a komický skákající hrnec už

stačil pevně zakotvit v jejich představivosti. Řešením se mělo

stát vypuštění promudlovského morálního ponaučení při

současném zachování bradavicemi osypaného kotlíku. Někdy v

polovině šestnáctého století se proto mezi kouzelnickými

rodinami rozšířila odlišná verze výše uvedené pohádky. V této

přepracované podobě skákající hrnec zachrání nevinného

čaroděje před sousedy, kteří ho pronásledují s pochodněmi a

vidlemi v rukou, odežene je od jeho chaloupky, pak je všechny

polapí a spolyká. Na konci příběhu, když už hrnec stačil

většinu jeho sousedů pozřít, získá čaroděj od hrstky

zbývajících vesničanů příslib, že ho nechají na pokoji a dovolí

mu praktikovat čáry a kouzla. Sám na oplátku nařídí hrnci, aby

své oběti propustil, a hrnec je poslušně jen lehce potlučené

vyvrhne ze svých útrob. Ještě dnes děti v některých

kouzelnických

rodinách

slýchají

od

rodičů

(obvykle

protimudlovsky orientovaných) pouze tuto zcela odlišnou verzi

a původní znění pohádky – pokud se k němu vůbec někdy

dostanou – je pak pro ně obrovským překvapením.

Jak jsem už ale naznačil, promudlovské vyznění nebylo

jediným důvodem, proč „Čaroděj a skákající hrnec“ vzbuzoval

pobouření. V dobách, kdy byly hony na čarodějnice čím dál

zuřivější, začaly kouzelnické rodiny žít dvojím životem a

chránily sebe i své příbuzné utajovacími kouzly. V

sedmnáctém století už všichni kouzelníci a čarodějky, kteří se

dobrovolně přátelili s mudly, vzbuzovali podezření a často se

dokonce mezi vlastními kolegy stávali vyvrženci. Jedním z

mnoha urážlivých obvinění, jimiž byli promudlovští kouzelníci

a čarodějky zahrnováni (právě z tohoto období pocházejí

ještě nedokázali vlastní kouzelnické projevy skrývat a stávali se tak snadno

viditelnou a zranitelnou kořistí lovců čarodějnic.

14

takové barvité přídomky jako „blátošlap“, „drnohryz“ nebo

„hovnivál“), bylo i tvrzení, že jsou schopni jen slabých či

podřadných kouzel.

Vlivní čarodějové té doby, jakým byl například Brutus

Malfoy,

vydavatel

protimudlovsky

laděného

časopisu

Militantní mág, se snažili vyvolat v povědomí veřejnosti

přesvědčení, že mudlomil má asi tolik kouzelnických

schopností jako moták1. Roku 1675 Brutus napsal:

Jedno můžeme tvrdit jistě: každý kouzelník, který

projevuje zálibu ve společnosti mudlů, je ducha mdlého a

jeho čáry jsou tak ubohé a politováníhodné, že si může

připadat důležitě jen tehdy, je-li obklopen mudlovskými

pasáčky vepřů.

Nic není spolehlivějším příznakem slabé magie než

slabost pro společnost lidí neschopných kouzlit.

Zmíněný předsudek byl časem vymýcen přesvědčivými a

jednoznačnými důkazy o tom, že někteří z nejschopnějších

čarodějů světa2 byli – mám-li použít obecně rozšířeného

termínu – mudlomilové.

Poslední námitka vůči „Čaroději a skákajícímu hrnci“

přetrvává v jistých kruzích dodnes. Nejlépe ji pravděpodobně

vyjádřila Beatrix Bloxamová (1794-1910), autorka neblaze

proslulých Pohádek pod prašivkami. Paní Bloxamová byla

přesvědčena, že Bajky barda Beedleho dětem škodí a údajnou

škodlivost připisovala „jejich zvrácenému zaměření na ta

nejohavnější témata, například na smrt, choroby, prolévání

krve, zlou magii, osoby odpudivé povahy a neuvěřitelně

nechutné tělesné výměšky a výpotky“. Paní Bloxamová

1 Moták je osoba narozená čarodějným rodičům, která však není

schopna čar a kouzel. Jde o poměrně vzácný jev, mnohem běžnější jsou

případy kouzelníků a čarodějek narozených v mudlovských rodinách.

Poznámka JKR

2 Například já

15

vybrala řadu starých příběhů, včetně několika Beedleho bajek,

a přepsala je v duchu svých ideálů, které sama vyjádřila jako

„snahu o naplnění čistých hlaviček našich malých andílků

zdravými a šťastnými myšlenkami, ochranu jejich sladkého

spánku před ošklivými sny a zachování vzácného květu jejich

nevinnosti“.

Závěr čisté a nevinné verze „Čaroděje a skákajícího hrnce“

v přepracovaném podání paní Bloxamové zní následovně:

A pak se malý zlatý hrneček potěšeně roztančil –

hopky, hopky, hop! – na drobných růžovoučkých

prstících. Mazlíček Martínek vyléčil bolavá bříška všech

svých panenek a hrneček z toho měl takovou radost, že se

naplnil sladkostmi pro Mazlíčka Martínka i pro panenky.

„Nezapomeňte si vyčistit zoubky!“připomněl jim.

Mazlíček Martínek popadl skákavý hrneček do náruče,

zahrnul ho pusinkami a slíbil, že bude panenkám vždycky

pomáhat a už nikdy se nebude chovat jako ošklivý

mrzoutský bručoun.

Pohádka paní Bloxamové už v několika generacích

kouzelnických dětí vyvolává tutéž reakci: neovladatelné

nutkání zvracet následované okamžitým požadavkem, aby

rodiče knihu odnesli a hodili do stoupy.

16

2

FONTÁNA PŘÍZNIVÉ SUDBY

Vysoko na kopci v začarované zahradě, ukrytá za

mohutnými zdmi a chráněná mocnými kouzly, tryskala fontána

příznivé sudby.

Jednou do roka, vždy v době mezi slunce východem a

západem nejdelšího dne roku, se jednomu jedinému

nešťastníkovi dostalo příležitosti probojovat si cestu až k

fontáně, vykoupat se v jejích vodách a po zbytek života se pak

těšit přízni osudu.

Onoho určeného dne mířily k zahradě stovky lidí z celého

království tak časně, aby ještě před rozbřeskem dospěly k jejím

zdem. Muži i ženy, bohatí i chudí, mladí i staří, čarodějové i

mudlové se scházeli v temnotě a každý z nich doufal, že právě

on bude tím jedním, který bude smět do zahrady vstoupit.

Na okraji shromážděného davu se setkaly tři čarodějky,

každá obtížená vlastním břemenem žalu, vyprávěly si

navzájem o svých strastech a čekaly na svítání.

První z nich se jmenovala Asha a trpěla chorobou, již

nedokázal vyléčit žádný z léčitelů. Doufala, že ji fontána jejích

příznaků zbaví a umožní jí žít dlouhým a šťastným životem.

Druhou čarodějku, jejíž jméno bylo Altheda, oloupil zlý

černokněžník o domov, o všechno zlato i o hůlku. Doufala, že

ji fontána vysvobodí z bezmoci a chudoby.

17

18

Třetí čarodějku jménem Amata opustil muž, kterého

vroucně milovala, a byla přesvědčená, že se její srdce z té

ztráty už nikdy nevzpamatuje. Doufala, že ji fontána vyléčí z

žalu a touhy.

Všechny tři ženy se navzájem politovaly a domluvily se, že

naskytne-li se jim vhodná příležitost, spojí své síly a pokusí se

dospět k fontáně společně.

Obloha se prosvětlila prvními slunečními paprsky a ve zdi

se rozevřela úzká štěrbina. Dav se okamžitě nahrnul kupředu,

všichni hlasitě ječeli a dožadovali se požehnání fontány. Ze

zahrady za štěrbinou se mezi dotírající masou lidí proplazily

dlouhé popínavé šlahouny a omotaly se kolem první z

čarodějek, jíž byla Asha. Asha popadla zápěstí druhé čarodějky

Althedy, která se zase pevně chytila hábitu třetí čarodějky

Amaty.

A Amata se zaklesla do brnění bídně vyhlížejícího rytíře,

jenž seděl v sedle na kost vyzáblého koně.

Šlahouny odvlekly všechny tři čarodějky štěrbinou ve zdi do

zahrady, rytíře shodily z koně a odtáhly ho za nimi.

Ranní vzduch se zaplnil řevem zklamaného davu, a pak vše

ztichlo, když se zahradní zeď opět spojila. Asha a Altheda se

zlostně pustily do Amaty, která s sebou nešťastnou náhodou

přibrala i rytíře.

„Ve fontáně se může vykoupat jen jedna osoba! I tak bude

dost těžké rozhodnout, která z nás to bude, a ty k nám přidáš

ještě dalšího!“

Sir Smůla, což bylo jméno, pod kterým byl rytíř znám v

zemích za zdmi zahrady, mezitím seznal, že jsou jeho

společnicemi čarodějky; protože sám kouzelnými schopnostmi

nevládl a nevynikal ani v rytířských kláních, v soubojích s

mečem či v jiných obratnostech, jimiž se mohl nekouzelnický

člověk vyznamenat, usoudil, že nemá nejmenší šanci dostat se

k fontáně dřív než některá ze tří žen. Nabídl proto, že se vrátí

ven za zahradní zeď.

To rozčililo i Amatu.

„O, ty malověrný!“ pokárala ho. „Tas svůj meč, rytíři, a

19

pomoz nám dosáhnout cíle!“

A tak tři čarodějky i s ubohým rytířem vyrazili do

začarované zahrady, kde po obou stranách sluncem zalitých

pěšin rostlo obrovské množství vzácných bylin, ovoce a květin.

Nenarazili na žádnou překážku, dokud nedospěli těsně pod

pahorek, na němž se nacházela fontána.

Tam však, obtočeného kolem úpatí pahorku, našli

obludného bílého červa, odulého a slepého. Když je slyšel

přicházet, otočil se ohavnou tváří k nim a pronesl následující

slova:

„Obětujte mi důkaz své bolesti.“

Sir Smůla tasil meč a pokusil se obludu zabít, čepel se však

zlomila vedví. Pak začala Altheda po červovi házet kamení,

zatímco Asha s Amatou po něm metaly všechna zaklínadla,

která by ho mohla zneškodnit nebo omámit, jejich hůlky na něj

ale nepůsobily o nic víc než Althediny kameny a rytířova ocel.

A červ jim nedovolil projít.

Slunce stoupalo na obloze stále výš a Altheda se v zoufalství

rozplakala.

V tom okamžiku přiložil červ tlamu k Althedinu obličeji a

napil se slz z jejích tváří. Když uhasil žízeň, odplazil se stranou

a zalezl do díry v zemi.

Rozradostněni červovým zmizením se tři čarodějky a rytíř

začali šplhat vzhůru do kopce a nepochybovali už o tom, že

ještě před polednem dorazí k fontáně.

Asi v polovině příkrého svahu však narazili na slova, jež

byla vyrytá do země před nimi.

„Obětujte mi plody své práce.“

Sir Smůla vytáhl jedinou minci, kterou u sebe měl, a položil

ji na travnatý svah, mince se ale odkutálela a ztratila. Tři

čarodějky a rytíř se pachtili dál. Třebaže se však plahočili celé

hodiny, nepostoupili ani o krok, nedostali se o nic blíž k

20

vrcholku a nápis měli stále na zemi před sebou.

Všichni začali propadat malomyslnosti, když jim slunce

vystoupilo až nad hlavu a začalo se sklánět k protějšímu

obzoru. Altheda kráčela rychleji a usilovněji než všichni ostatní

a vyzývala společníky, aby následovali jejího příkladu, byť se

jí vrchol zakletého kopce nijak nepřibližoval.

„Odvahu, přátelé, nedejte se odradit!“ křikla a otřela si pot z

čela.

Jen co zářivé krůpěje potu dopadly na zem, nápis, který jim

bránil v cestě, zmizel. Zjistili, že už zase mohou postupovat

výš.

Rozradováni odstraněním této druhé překážky neprodleně

vyrazili k vrcholku, jak nejrychleji mohli, až před sebou

konečně zahlédli fontánu, jež se jako křišťál třpytila uprostřed

květů a stromů.

Než k ní však došli, narazili na potok, který se vinul po

úbočí pahorku a bránil jim v další cestě. Hluboko v čiré vodě

ležel hladký kámen s nápisem:

„Obětujte mi poklad své minulosti.“

Sir Smůla se pokusil přes potok přeplout na svém štítu, ten

ale klesl pod hladinu. Tři čarodějky vytáhly rytíře z vody a pak

samy zkusily bystřinu přeskočit, ta je však na druhý břeh

odmítala pustit a slunce zatím na obloze klesalo stále níž.

Začaly tedy přemýšlet o smyslu vzkazu na kameni a Amata

byla první, kdo jeho význam pochopil. Pozdvihla hůlku,

vytáhla z mysli všechny vzpomínky na onu šťastnou dobu,

kterou strávila se zmizelým milencem, a vhodila je do vody.

Proud je zachytil a odnesl, vzápětí se objevily kameny

vyčnívající nad hladinu a všechny tři čarodějky i s rytířem

konečně mohli zamířit k vrcholu pahorku.

Přímo před nimi se blyštěla fontána, tryskající mezi

bylinami a květinami vzácnějšími a nádhernějšími než vše, co

kdokoli z nich do té doby v životě viděl. Obloha plála rubínově

červenou září a nastal čas k rozhodnutí, kdo z nich se ve

21

fontáně vykoupe.

Než se však stačili na čemkoli dohodnout, zhroutila se

křehká Asha k zemi. Znavená namáhavým výstupem k vrcholu

byla na pokraji smrti vyčerpáním.

Její tři přátelé se ji chystali odnést k fontáně, Asha však

trpěla strašlivými bolestmi a prosila je, aby se jí nedotýkali.

Altheda spěšně natrhala všechny byliny, které podle jejího

názoru vypadaly léčivě, smísila je v čutoře s vodou sira Smůly

a výsledný lektvar nalila umírající do úst.

Asha byla okamžitě schopná se postavit. Ba co víc, všechny

příznaky její strašlivé choroby zmizely.

„Uzdravila jsem se!“ zajásala. „Už fontánu nepotřebuji – ať

se vykoupe Altheda!“

Altheda už ale pilně sbírala do zástěry další bylinky.

„Když dokážu vyléčit takovouhle chorobu, vydělám si zlata

víc než dost. Ať se vykoupe Amata!“

Sir Smůla se uklonil a gestem Amatě naznačil, aby

přistoupila k fontáně, ta ale zavrtěla hlavou. Voda v potoce z ní

smyla veškerou lítost z milencova odchodu. Pochopila

konečně, že to byl krutý a nevěrný ničema, a ke štěstí jí úplně

stačilo to, že se ho zbavila.

„Šlechetný pane, musíš se vykoupat ty, bude to odměna za

všechnu tvou rytířskou dvornost,“ řekla siru Smůlovi.

Rytíř tedy v posledních paprscích zapadajícího slunce s

rachocením zbroje přistoupil k fontáně příznivé sudby a

vykoupal se v ní. Nechtělo se mu ani věřit, že z těch stovek

prosebníků se stal vyvoleným právě on, a točila se mu z toho

neuvěřitelného štěstí hlava.

Když slunce zapadlo za obzor, vynořil se z vody sir Smůla

celý rozradostnělý svým triumfem a padl v rezivém brnění k

nohám Amatě, která byla nejlaskavější a nejkrásnější ženou,

jakou kdy viděl. Omámený úspěchem požádal o její ruku i

srdce a Amata, neméně potěšená, seznala, že nalezla muže,

který je toho obojího hoden.

22

23

Tři čarodějky se v doprovodu rytíře ruku v ruce vydaly na

zpáteční cestu z pahorku dolů. Všichni čtyři pak prožili dlouhý

a šťastný život a nikdo z nich nevěděl ani netušil, že voda

fontány nemá vůbec žádné zázračné schopnosti.

24

Albus Brumbál k „Fontáně

příznivé sudby“

„Fontána příznivé sudby“ je pohádkou nadčasovou a natolik

oblíbenou, že se stala předmětem dosud jediného pokusu

obohatit vánoční oslavy v Bradavicích o divadelní představení.

Náš tehdejší učitel bylinkářství, profesor Herbert Beery1,

nadšený příznivec ochotnického divadla, přišel s návrhem

upravit tuto dětmi milovanou pohádku do podoby vánočního

představení pro učitele i studenty. Já sám jsem tehdy byl

mladým učitelem přeměňování a Herbert mě pověřil zajištěním

„speciálních efektů“, k nimž patřilo vytvoření plně fungující

fontány příznivé sudby a miniaturního travnatého pahorku, po

němž měli naše tři hrdinky a jeden hrdina zdánlivě stoupat

vzhůru; zmíněného dojmu bylo dosaženo tím, že se pahorek

pomalu propadal pod jeviště a mizel obecenstvu z dohledu.

Mohu myslím bez jakékoli ješitnosti prohlásit, že moje

fontána i můj pahorek zadanou úlohu splnily jednoduše a

dobře. Totéž bohužel nelze říci o ostatních účastnících

zmíněného představení. Pomineme-li na okamžik boží

dopuštění, jež způsobil gigantický „červ“, kterého na jeviště

přivedl náš učitel péče o kouzelné tvory, profesor Silvanus

Kettleburn, největší ránu zasadil celému vystoupení lidský

prvek. Profesor Beery jakožto režisér nebezpečně podcenil

emocionální bouři, která se mu strhla přímo před očima. Neměl

vůbec tušení, že studenti vystupující v rolích Amaty a sira

1 Profesor Beery později z Bradavic odešel a učil na ČADU (Čarodějná

akademie dramatických umění), kde – jak se mi jednou přiznal – si uchoval

silnou averzi k divadelnímu zpracování zmíněného příběhu; byl přesvědčen,

že nosí smůlu.

25

Smůly byli ještě hodinu před zvednutím opony zamilovaným

párem, ale právě v tuto chvíli se „sir Smůla“ rozhodl věnovat

svoji přízeň raději „Ashe“.

Stačí konstatovat, že naši poutníci hledající příznivou sudbu

na vrchol pahorku vůbec nedošli. Opona se sotva stačila

zvednout, když „červ“ profesora Kettleburna – jak se nyní

ukázalo, byl to popelec1 zvětšený vykrmovacím kouzlem –

explodoval, rozlétl se ve spršce horkých jisker a prachu a

zaplnil Velkou síň kouřem a úlomky kulis. Zatímco obrovská

žhavá vejce, která snesl na úpatí mého „pahorku“, zapálila

dřevěnou podlahu, „Amata“ a „Asha“ se do sebe pustily a

svedly souboj tak zuřivý, že se profesor Beery ocitl v křížové

palbě. Učitelský sbor musel Velkou síň evakuovat, protože

hrozilo nebezpečí, že ohnivé peklo zuřící na jevišti ji celou

zachvátí. Večerní zábava skončila přeplněnou ošetřovnou;

trvalo několik měsíců, než z Velké síně vyvanul štiplavý

zápach dýmu z hořícího dřeva, a ještě déle, než se hlava

profesora Beeryho scvrkla do obvyklých rozměrů a profesoru

Kettleburnovi bylo zrušeno podmínečné odvolání z funkce2.

Ředitel Armando Dippet vyhlásil absolutní zákaz všech

budoucích dramatických představení a tato hrdá bradavická

antidivadelní tradice přetrvává dodnes.

Odhlédneme-li však od zmíněného dramatického fiaska, je

„Fontána příznivé sudby“ pravděpodobně nejoblíbenější z

Beedleho pohádek, byť i ona má stejně jako „Čaroděj a

1 Důkladnější popis tohoto pozoruhodného tvora najdete v díle

Fantastická zvířata a kde je najít. Nikdy by neměl být vědomě donesen do

dřevem obkládané místnosti a neměl by být objektem vykrmovacího kouzla.

2 Profesor Kettleburn byl během svého působení ve funkci učitele péče o

kouzelné tvory podmínečně odvolán celkem dvaašedesátkrát. Jeho vztahy s

mým předchůdcem v Bradavicích, profesorem Dippetem, byly vždy mírně

napjaté a profesor Dippet ho odjakživa považoval za poněkud

nezodpovědného. Než jsem se ale stal ředitelem já, profesor Kettleburn se

značně zklidnil; vždy se ovšem našli skeptikové, kteří cynicky tvrdili, že byl

k rozvážnějšímu životnímu tempu přinucen skutečností, že mu z původních

čtyř údů zbývalo už jen půl druhého.

26

skákající hrnec“ své oponenty. Nesčetní rodiče už v minulosti

požadovali, aby byl tento konkrétní příběh z bradavické

knihovny odstraněn. Shodou okolností mezi nimi byl i

potomek Brutuse Malfoye a někdejší člen bradavické školní

rady, pan Lucius Malfoy. Pan Malfoy předložil požadavek

zákazu zmíněné pohádky písemně:

Z regálů bradavické knihovny by měla být odstraněna

veškerá beletrie i literatura faktu, v níž jsou zmínky o

křížení kouzelníků a čarodějek s mudly. Nepřeji si, aby

byl můj syn ovlivňován a vybízen k pošpinění čistoty své

pokrevní linie čtením příběhů, které propagují manželské

svazky mezi čaroději a mudly.

Moje odmítnutí vyřadit zmíněné dílo z knihovny podpořila i

většina členů školní rady. Odepsal jsem panu Malfoyovi a toto

rozhodnutí jsem mu zdůvodnil následovně:

Takzvané čistokrevné rodiny udržují mýtus o své

údajné čistotě tím, že mudly či čaroděje narozené v

mudlovských rodinách ze svého rodokmenu vyškrtávají,

nehlásí se k nim nebo je přímo zapírají. Navíc se pak

pokoušejí vnutit své pokrytectví i nám ostatním a přimět

nás, abychom zakázali literární díla pojednávající o

pravdě, již chtějí popřít. Na celém světě neexistuje jediný

kouzelník a jediná čarodějka, v jejichž krvi by nebyla

přimísena mudlovská krev, a považoval bych tudíž za

nelogické a nemorální, kdybych vědomosti našich

studentů ochuzoval o díla pojednávající o tomto tématu. 1

Tyto dopisy byly počátkem dlouhodobé kampaně pana

1 Moje odpověď vyprovokovala pana Malfoye k napsání několika

dalších dopisů, protože však byly tvořeny převážně urážlivými výroky na

adresu mého zdravého rozumu, původu a mých hygienických návyků, jejich

význam pro tento komentář je minimální.

27

Malfoye, jejímž cílem bylo odstranit mě z funkce ředitele

bradavické školy, i mé vlastní kampaně, jejímž cílem bylo

zbavit ho postavení oblíbeného Smrtijeda lorda Voldemorta.

28

3

MÁGOVO CHLUPATÉ SRDCE

Žil byl kdysi dávno jistý pohledný, bohatý a nadaný mladý

mág, který sledoval, jak pošetile si počínají jeho přátelé, když

se zamilují – šňořili se a vyváděli všelijaké hlouposti, ztráceli

chuť k jídlu i veškerou důstojnost. Mladý mág si proto umínil,

že podobné slabosti nikdy nepodlehne, a zajistil se proti jejím

svodům černou magií.

Příbuzní, kteří si jeho tajemství nebyli vědomi, pobaveně

sledovali, jak povzneseně a lhostejně se chová.

„Však ono ho to přejde,“ prorokovali, „jen co mu nějaké

děvče padne do oka.“

Mladému mágovi ale stále žádné děvče do oka nepadalo.

Našlo se sice mnoho dívek, jimž jeho povýšené chování

imponovalo a které se ho těmi nejrafinovanějšími metodami

snažily zaujmout, žádné z nich se však nepodařilo proniknout

mu k srdci. Mág se pyšnil svou lhostejností a posléze

moudrostí, která byla jejím výsledkem.

První svěžest mládí pomalu uvadla, mágovi vrstevníci se

začali ženit a brzy se jim rodily i děti.

„Z jejich srdcí jsou nepochybně jen prázdné slupky,“

posmíval se jim v duchu mág, když viděl, co všechno tito

mladí rodiče vyvádějí, „vysáté neustálým obskakováním

ukňouraných mrňousů!“

29

A znovu sám sobě gratuloval k tomu, jak moudře se kdysi

rozhodl.

O něco později se čas mágových rodičů naplnil a oba

zemřeli. Mág je nikterak neoplakával; považoval naopak jejich

skon za požehnání. Nyní byl alespoň na jejich hradě jediným

pánem. Svůj nejvzácnější poklad uložil do nejhlubšího sklepení

a plně se oddal životu v zahálce a hojnosti. Jediným úkolem

početného služebnictva bylo starat se o jeho pohodlí.

Mág vůbec nepochyboval o tom, že je předmětem obrovské

závisti všech, kdo mají na očích jeho úžasnou a ničím

nenarušovanou samotu. Nesmírně ho proto ranilo a pobouřilo,

když jednoho dne náhodou vyslechl rozhovor dvou sloužících,

kteří se bavili o svém pánovi.

První se přiznal k soucitu s mágem, který je sice neobyčejně

bohatý a mocný, nemá ale nikoho, kdo by ho miloval.

Jeho společník však reagoval posměšnou otázkou, proč si

asi muž, který má tolik zlata a tak honosný hrad, nedokáže najít

manželku.

Jejich debata zasadila pýše naslouchajícího mága strašlivou

ránu.

Okamžitě se rozhodl, že si najde manželku a že to bude žena

v každém směru převyšující všechny ostatní. Bude to úžasná

krasavice, vzbuzující závist a touhu v každém muži, který ji

spatří, bude pocházet z dobrého kouzelnického rodu, takže

jejich potomci zdědí vlohy k vynikajícímu ovládání čar a

kouzel, a bude přinejmenším stejně bohatá jako on, což zajistí

jeho další pohodlnou existenci, přestože se mu domácnost

rozroste.

Pátráním po takové ženě mohl mág strávit třeba i padesát

let, čirou náhodou se však stalo, že právě v onen den, kdy se ji

rozhodl hledat, přijela na návštěvu k jeho nedalekým sousedům

dívka vyhovující všem jeho požadavkům.

Byla to neobyčejně dovedná čarodějka, která měla doma

hromady zlata. Krásná byla tak, že se při pohledu na ni

rozbušilo srdce každému muži – přesněji řečeno každému až na

jednoho. Mágovo srdce necítilo vůbec nic. Představovala

30

ovšem přesně onu trofej, kterou hledal, a začal se jí tedy dvořit.

Všichni, kteří to viděli, žasli nad změnou mágova chování a

sdělovali dívce, že slaví úspěch u muže, od něhož stovka jiných

odešla s nepořízenou.

Samotnou mladou čarodějku mágovy pozornosti fascinovaly

a odpuzovaly zároveň. Cítila chlad, který se skrýval pod jeho

vřelými lichotkami, a říkala si, že ještě nikdy nepotkala muže

tak zvláštního a nepřístupného. Příbuzní ho však považovali za

nesmírně výhodnou partii, a aby napomohli jejich sblížení,

přijali mágovo pozvání na velkolepou hostinu, uspořádanou na

dívčinu počest.

Stoly se prohýbaly pod stříbrným a zlatým nádobím plným

nejvzácnějších vín a nejvybranějších pokrmů. Bardové brnkali

na hedvábné struny louten a zpívali o lásce, kterou jejich pán

nikdy nepoznal. Dívka seděla na trůnu vedle mága; ten s ní

hovořil tichými lichotivými slovy plnými něhy, která ukradl

básníkům, aniž by chápal jejich pravý smysl.

Dívka mu překvapeně naslouchala a konečně odpověděla:

„Mluvíš hezky, mágu, a tvoje pozornosti by mě nesmírně

těšily, kdyby šly od srdce, které podle mne nemáš.“

Mág se usmál a ujistil ji, že v tomto ohledu nemusí mít

žádné obavy. Vyzval ji, aby ho

následovala,

odvedl

ji

z

hodovní síně a sešel s ní po

schodech

do

zamčeného

sklepení, kde uchovával svůj

nejvzácnější poklad.

Tady dole v začarované

křišťálové truhlici se nacházelo

mágovo tlukoucí srdce.

Protože bylo už dávno

odloučeno od očí, uší i prstů,

nepadlo nikdy za oběť kráse,

melodickému hlasu ani doteku

hedvábné kůže. Dívka se při

pohledu na ně zděsila, neboť

31

srdce se scvrklo a zarostlo dlouhými černými chlupy.

„Ach, co jsi to provedl?“ zabědovala. „Snažně tě prosím,

vrať je tam, kam patří!“

Když čaroděj seznal, že to musí učinit, aby ji uklidnil,

vytáhl hůlku, odemkl křišťálovou truhlici, rozřízl si hruď a

vložil chlupaté srdce zpět do dutiny, v níž se kdysi nacházelo.

„Teď jsi uzdravený a poznáš, co je to pravá láska!“ rozzářila

se dívka a objala ho.

Dotek jejích hebkých bílých paží, ševel jejího dechu v

mágových uších, vůně jejích hustých zlatých vlasů – to

všechno nově probuzené srdce zasáhlo jako rány dýkou. Za

dlouhého exilu se ale podivně změnilo, v temnotě, do níž bylo

vykázáno, osleplo a zdivočelo a osvojilo si neukojitelné

zvrácené choutky.

Po chvíli si hodovníci nepřítomnosti hostitele a dívky

konečně všimli. Zpočátku se nijak neznepokojovali, s

ubíhajícími hodinami však jejich nervozita rostla a nakonec se

rozhodli hrad prohledat.

Když pak konečně nalezli podzemní sklepení, čekal je tam

příšerný pohled.

Na podlaze ležela mrtvá dívka s rozříznutou hrudí, vedle

jejího těla klečel šílený mág a v jedné zkrvavené ruce svíral

velké, hladké a zářivé šarlatové srdce, které olizoval, hladil a

zapřísahal se, že je vymění za své.

V druhé ruce třímal hůlku a pokoušel se z vlastní hrudi

vylákat své scvrklé a chlupaté srdce. To však bylo silnější než

on a odmítalo vzdát se vlády nad jeho smysly a vrátit se do

truhlice, v níž bylo tak dlouho uvězněné.

32

Před zděšenýma očima svých hostů pak mág odhodil hůlku

a chopil se stříbrné dýky. Slavnostně se zařekl, že se už nikdy

nedá opanovat vlastním srdcem, a vyřízl si je z těla.

Ještě okamžik zůstal vítězoslavně klečet s jedním srdcem v

každé ruce, pak se svalil na dívčino tělo a zemřel.

33

Albus Brumbál k „Mágovu

chlupatému srdci“

Jak jsme se už přesvědčili, první dvě pohádky barda

Beedleho si svými tématy velkomyslnosti, tolerance a lásky

vysloužily nesčetnou kritiku čtenářů. „Mágovo chlupaté srdce“

se však za ony stovky let, které uplynuly od doby, kdy bylo

napsáno, zjevně příliš nezměnilo a nestalo se ani terčem velké

kritiky; příběh, který jsem si v dospělosti přečetl z runového

originálu, byl prakticky totožný s tím, který mi kdysi vyprávěla

matka. Navíc je nutno poznamenat, že „Mágovo chlupaté

srdce“ je zdaleka nejdrastičtější bajkou z pera barda Beedleho.

Mnozí rodiče ji proto dětem nevyprávějí, dokud nedorostou

věku, v němž jim už podle jejich názoru nehrozí noční můry.1

Jak je tedy možné, že se tento brutální příběh dochoval až

dodnes? Domnívám se, že „Mágovo chlupaté srdce“ přežilo

tolik staletí nedotčené proto, že vypovídá o temných stránkách

1 Podle zápisu ve vlastním deníku se Beatrix Bloxamová nikdy

nevzpamatovala z toho, když pohádku vyslechla v podání své tety, která ji

vyprávěla jejím starším sestřenicím. „Čirou náhodou mi ouško spočinulo na

klíčové dírce. Mohu pouze předpokládat, že jsem byla ochromená hrůzou,

protože jsem nechtěně vyslechla nejen celou tu nechutnou pohádku, ale i

ohavné podrobnosti neuvěřitelně odporného incidentu, v němž hráli hlavní

role strýc Nobby, místní ježibaba a pytel hopsavých hlíz. Ten otřes mě

málem zabil. Týden jsem proležela a utrpěla jsem tak těžké trauma, že jsem

si navykla každou noc se jako náměsíčná ve spánku vracet k téže klíčové

dírce a poslouchat. Trvalo to tak dlouho, dokud můj drahý tatínek, který měl

vždy na srdci jen moje dobro, nezabezpečil před spaním mé dveře kouzlem

trvalého přilnutí.“ Beatrix zjevně nepřišla na to, jak „Mágovo chlupaté

srdce“ přizpůsobit citlivým dětským ouškům, protože tento příběh pro

Pohádky pod prašivkami nepřepsala.

34

v hloubi duše každého z nás. Pojednává o jednom z největších

a nejneochotněji přiznávaných pokušení čar a kouzel: o hledání

nezranitelnosti.

Toto hledání není pochopitelně ničím jiným než snahou o

realizaci pošetilého snu. Na celém světě neexistuje a

neexistoval muž ani žena, čaroděj ani mudla, který by nikdy

nebyl postižen nějakým zraněním, ať už tělesným, psychickým

nebo emocionálním. Cítit bolest je stejně lidské jako dýchat.

Přesto máme my čarodějové zjevně obzvlášť silný sklon věřit,

že se nám podaří přizpůsobit samotný charakter existence své

vůli. Mladý mág1 z uvedeného příběhu například usoudí, že

láska by měla nepříznivé důsledky pro jeho pohodlí a bezpečí.

Považuje ji za cosi pokořujícího, za slabost, za plýtvání

osobními emocionálními i materiálními zdroji.

Mnohasetletá pradávná praxe přípravy nápojů lásky

samozřejmě dokazuje, že náš pomyslný kouzelník není ani

zdaleka jediný, kdo se snaží nepředpověditelné rozmary lásky

nějak usměrnit. Hledání opravdového elixíru lásky2 pokračuje

dodnes, zatím se však nikomu takový elixír namíchat

nepodařilo a přední odborníci na přípravu lektvarů pochybují,

že to kdy bude možné.

1 Termín „mág“ je termínem velice starým. Ačkoli se někdy považuje za

zaměnitelný se slovem „kouzelník“, původně se ho užívalo k označení

jedince zběhlého v soubojích a ve veškeré bojové magii. Sloužil rovněž k

označení kouzelníků, kteří se vyznamenali nějakým statečným činem,

podobně jako se mudlům občas za projevenou statečnost propůjčují

šlechtické tituly. Nazývá-li Beedle mladého čaroděje v této pohádce

mágem, naznačuje tím, že už byl uznán za obzvlášť obratného v útočné

magii. V dnešní době užívají čarodějové označení mág v jednom ze dvou

významů: pro kouzelníky neobvykle divokého a sveřepého vzezření nebo

jako titul svědčící o význačných dovednostech a úspěších. Tak byl

například i sám Brumbál nejvyšším mágem Starostolce. Poznámka JKR

2 Hector Dagworth-Granger, zakladatel Nejpozoruhodnější lektvarnické

společnosti, na toto téma říká: „Přípravy lektvarů znalý odborník dokáže

vyvolat mocné citové vzplanutí, nikomu se však dosud nepodařilo vytvořit

skutečně nezlomné a nepomíjivé bezpodmínečné citové pouto, které si jako

jediné zaslouží být zváno láskou.“

35

Hrdinu našeho příběhu ovšem nezajímá ani umělá nápodoba

lásky, kterou by mohl dle svého rozmaru vytvořit nebo zničit.

Chce zůstat citem, který považuje za jakousi chorobu, navždy

nedotčen, a použije proto černou magii k činu, jaký lze provést

pouze na stránkách knihy: zamkne své vlastní srdce do truhlice.

Mnozí autoři už poukázali na podobnost tohoto skutku s

vytvořením viteálu. Ačkoli se Beedleho hrdina nesnaží

uniknout smrti, odděluje od sebe něco, co by zjevně nikdy být

odděleno nemělo – v tomto případě tělo od srdce a nikoli od

duše. Tímto počinem se prohřešuje proti prvnímu ze

základních zákonů kouzelnického umění v definici Adalberta

Wafflinga:

Zkoumáním nejhlubších tajemství – zdroje života a

podstaty bytí – se zabývejte jen tehdy, jste-li připraveni

nést ty nejmimořádnější a nejnebezpečnější důsledky.

A skutečně vidíme, že ve snaze o dosažení nadlidské

dokonalosti se náš pošetilý mladý muž zbavuje samotné

lidskosti. Srdce, které uvěznil, pomalu sesychá a zarůstá

chlupy, čímž symbolizuje jeho vlastní úpadek a přeměnu ve

zvíře. Nakonec se stává divokou bestií, která si násilím bere

vše, co chce, a umírá při marném pokusu získat zpět to, co už

je navždy mimo jeho dosah – lidské srdce.

Byť dnes zní už poněkud archaicky, přešlo rčení „má

chlupaté srdce“ do každodenní kouzelnické mluvy a používá se

k označení chladných a necitelných kouzelníků a čarodějek.

Moje neprovdaná teta Honoria vždy naznačovala, že zásnuby s

čarodějem pracujícím v oddělení nepatřičného užívání kouzel

zrušila právě proto, že včas zjistila, že „má chlupaté srdce“. (V

té době se ovšem proslýchalo, že ho přistihla, jak se mazlí s

několika černovřesy,1 což ji nesmírně šokovalo.) Nedávno se

pak na vrcholek žebříčku bestsellerů vyšplhala svépomocná

1 Černovřesové jsou růžoví štětinatí tvorové houbovitého tvaru. Je velice

nesnadné pochopit, proč by se s nimi někdo chtěl mazlit. Pro podrobnější

informace viz Fantastická zvířata a kde je nají.

36

kniha Chlupaté srdce: Tipy pro kouzelníky, kteří si nechtějí

zadat.1

1 Neplést si s knihou Chlupatý čenich, lidské srdce, která je jímavým

líčením boje osamoceného muže s lykantropií.

37

4

KRÁLICE ALICE A CHECHTAVÝ PAŘEZ

Před dávnými a dávnými časy žil v jedné daleké zemi

pošetilý král, který usoudil, že on sám jako jediný by měl mít

kouzelnou moc.

Nařídil proto veliteli své armády, aby vytvořil gardu lovců

čarodějnic, a opatřil jim smečku divokých černých psů.

Současně nechal ve všech vesnicích a městech po celé zemi

vybubnovat a vyhlásit: „Král hledá učitele čar a kouzel.“

Nikdo z opravdových čarodějek a kouzelníků se neodvážil o

nabízené místo usilovat, protože se všichni schovávali před

gardou lovců čarodějnic.

Jistý prohnaný šarlatán, který kouzlit vůbec neuměl, to však

považoval za příležitost, jak se snadno obohatit; dostavil se

tedy do paláce a vydával se za neobyčejně dovedného

kouzelníka. Předvedl několik jednoduchých salonních triků,

jimiž pošetilého krále přesvědčil o svých kouzelnických

schopnostech, a okamžitě byl jmenován vrchním dvorním

čarodějem a osobním královským učitelem kouzel.

Šarlatán krále požádal o obrovský pytel zlata, aby mohl

nakoupit hůlky a další potřebné kouzelnické propriety. Vyžádal

si rovněž několik velkých rubínů, které chtěl údajně používat

při pronášení léčivých zaklínadel, a jeden či dva stříbrné

poháry pro uchovávání a zrání lektvarů. Pošetilý král mu to

38

všechno opatřil.

Šarlatán celý poklad odnesl do bezpečí domů a vrátil se do

paláce.

Netušil, že ho sleduje stařena, která přebývala v nuzné

chatrči na okraji palácových zahrad. Jmenovala se Alice a byla

to pradlena, která se starala o to, aby bylo palácové ložní

prádlo hebké, voňavé a bělostné. Schovaná za sušícími se

prostěradly Alice sledovala, jak šarlatán z jednoho z králových

stromů ulomil dvě větvičky a zmizel v paláci.

Šarlatán předal jednu z větviček králi a ujistil ho, že je to

neobyčejně mocná kouzelná hůlka.

„Bude ale fungovat teprve tehdy,“ dodal ještě, „budeš-li

toho hoden.“

Každé dopoledne vycházeli šarlatán a pošetilý král do

palácových zahrad, kde mávali hůlkami a vykřikovali k

nebesům nejrůznější nesmysly. Šarlatán si dával záležet na

tom, aby občas předvedl nějaký další trik, a král proto setrvával

v přesvědčení o schopnostech svého dvorního čaroděje i o

moci hůlek, za které zaplatil takovým množstvím zlata.

Jednoho dopoledne, když šarlatán s pošetilým králem

mávali větvičkami, poskakovali v kruhu a odříkávali

nesmyslné veršíky, doneslo se k uším krále bujaré chechtání.

Pradlena Alice krále a šarlatána sledovala oknem své malé

chaloupky a chechtala se tak hlasitě, že za okamžik se už

neudržela na nohou a odporoučela se k zemi.

„Musím vypadat neobyčejně nedůstojně, když se při

pohledu na mne ta stará pradlena tak rozesmála,“ prohlásil král.

Přestal hopsat a mávat klacíkem a zamračil se. „Už mě to

věčné cvičení přestává bavit! Kdy budu moci předvádět

skutečná kouzla před svými poddanými, čaroději?“

Šarlatán se pokusil svého žáka ukonejšit a ujišťoval ho, že

už brzy bude schopen úžasných kouzelnických výkonů, Alicin

výsměch se ale krále dotkl citelněji, než si šarlatán

uvědomoval.

„Zítra,“ rozhodl král, „svoláme dvůr a všem předvedeme,

jak jejich král kouzlí.“

39

Šarlatán pochopil, že je načase, aby sbalil svůj poklad a

utekl.

„Ach, Veličenstvo, to bohužel nepůjde. Zapomněl jsem

Vašemu Veličenstvu říct, že se zítra musím vypravit na

dlouhou cestu…“

„Jestli tento palác opustíš bez mého svolení, čaroději, moje

garda lovců čarodějnic si tě najde a poštve na tebe psy! Zítra

dopoledne mi budeš asistovat, až budu svým lordům a jejich

dámám předvádět kouzla, a bude-li se mi někdo smát, pošlu tě

rovnou na popraviště!“

Král se rozvztekleně vrátil do paláce a nechal vystrašeného

šarlatána samotného. Věděl, že z kaše, do níž zabředl, ho

nevytáhne ani veškerá jeho prohnanost, protože nemohl

uprchnout a nemohl ani pomoci králi s kouzly, která ani jeden z

nich neovládal.

Hledal nějakou oběť, na níž by si vybil svůj strach a vztek, a

došel k oknu pradleny Alice. Nakoukl do chaloupky a viděl, že

drobná stařenka sedí u stolu a leští hůlku. V koutě za ní se v

dřevěných neckách sama prala královská prostěradla.

Šarlatán okamžitě pochopil, že Alice je opravdová

čarodějka, a usoudil, že právě stařena, která mu způsobila tak

strašlivé problémy, je nyní může pomoci vyřešit.

„Babizno!“ osopil se na ni. „Ten tvůj smích mě přišel

zatraceně draho! Jestli mi nepomůžeš, odhalím tě jako

čarodějnici a budeš to ty, koho královi psi roztrhají na kusy!“

Stará Alice se na šarlatána usmála a ubezpečila ho, že pro

něj udělá vše, co bude v jejích silách.

Šarlatán jí nařídil, aby se schovala v keři, až bude král

předvádět své kouzelnické umění, a aby příslušná kouzla bez

jeho vědomí prováděla za něj. Alice s jeho plánem souhlasila,

položila mu však jednu otázku.

„Co bude, pane, pokusí-li se král o nějaké kouzlo, na které

Alice nestačí?“

Šarlatán se pohrdlivě uchechtl.

40

41

„Tvoje kouzla jsou víc než dostatečná pro představivost

toho omezence,“ ujistil ji a vrátil se na hrad, nesmírně spokojen

s vlastní mazaností.

Druhý den dopoledne se na palácových pozemcích

shromáždili všichni urození pánové a dámy z celého království.

Král vystoupil na pódium, které před nimi stálo, a šarlatána měl

po svém boku.

„Nejprve nechám zmizet klobouk této dámy!“ oznámil

hlasitě král a ukázal klacíkem na jednu ze šlechtičen.

Z úkrytu v nedalekém keři namířila Alice na klobouk

hůlkou a nechala ho zmizet. V davu přihlížejících zavládl

obrovský úžas a obdiv a všichni triumfujícímu králi nadšeně

tleskali.

„A nyní naučím tohoto koně létat!“ vykřikl král a ukázal

klacíkem na vlastního oře.

Z úkrytu v keři namířila Alice hůlkou na koně a ten se

vznesl vysoko do vzduchu.

Diváky to ještě více pobavilo a ohromilo a odměnili

kouzlícího krále ohlušujícím jásotem.

„A nyní…“ zaváhal král, rozhlížel se kolem dokola a hledal

nějaký nápad; vtom se k němu rozběhl kapitán jeho gardy

lovců čarodějnic.

„Veličenstvo,“ oznámil mu, „právě dnes ráno pošel

Šavlozub, protože sežral jedovatou muchomůrku. Navraťte mu

svou hůlkou život, Veličenstvo!“

S těmito slovy zvedl kapitán na pódium mršinu

nejmohutnějšího ze svých honících psů.

Pošetilý král zamával klacíkem a ukázal jím na mrtvého psa.

Alice se však ve skrytu keře jen pousmála a ani se

neobtěžovala zvedáním hůlky. Mrtvého totiž žádná kouzla a

čáry neoživí.

Když se pes ani nehnul, zazněl ze shromážděného davu

nejprve šepot a pak i smích. Diváci nabyli dojmu, že první dvě

kouzla byla pouhými iluzionistickými triky.

„Proč to nefunguje?“ obořil se král na šarlatána, který se

uchýlil k jediné lsti, jež mu ještě zbývala.

42

„Tamhle, Veličenstvo, podívejte!“ zaječel a ukázal prstem

na keř, v němž seděla ukrytá Alice. „Jasně ji vidím, zlolajnou

čarodějnici, která maří vaše kouzla vlastními zaříkadly. Chopte

se jí někdo, chyťte ji!“

Alice vyskočila z keře, dala se na útěk, celá garda lovců

čarodějnic se ji jala pronásledovat a poštvala na ni i své psy,

kteří se krvelačně hnali po její stopě. Jen co ale drobná

čarodějka doběhla k nízkému živému plotu, zmizela jim z očí,

a když král s šarlatánem a všemi dvořany plot oběhli, našli

celou loveckou smečku, jak zuřivě štěká a sápe se na

pokroucený starý strom.

„Proměnila se ve strom!“ zaječel šarlatán, a protože se bál,

aby se Alice znovu nezměnila v ženu a nevyzradila jeho

tajemství, dodal: „Nechte ho pokácet, Veličenstvo, to je jediný

způsob, jak naložit se zlou čarodějnicí!“

Někdo okamžitě donesl sekeru a starý strom byl za

doprovodu hlasitého jásotu dvořanů i šarlatána poražen.

Všichni se už chystali k návratu do paláce, náhle je ale

zarazilo hlasité posměšné chechtání.

„Hlupáci!“ ozval se z pařezu, který za sebou zanechali,

Alicin hlas.

„Čarodějku ani kouzelníka nezabijete, když je rozpoltíte

vedví! Jestli mi nevěříte, popadněte tu sekeru a přepulte svého

dvorního čaroděje!“

Kapitán gardy lovců čarodějnic se to přeochotně chystal

vyzkoušet, jen co však pozvedl sekeru, padl šarlatán na kolena,

ječivě prosil o milost a přiznával se ke všem svým špatnostem.

Odtáhli ho do sklepního žaláře a pařez se chechtal ještě

hlasitěji.

„Tím, že jsi nechal čarodějku přeseknout vedví, vypustil jsi

na svoje království strašlivou kletbu!“ sdělil pařez hrůzou

zkamenělému králi. „Od této chvíle počítej s tím, že každé

příkoří, které způsobíš mým soukmenovcům, čarodějkám a

kouzelníkům, pocítíš jako úder sekerou do vlastního boku a

zakusíš takovou bolest, že si budeš přát, abys raději zemřel.“

Po těchto slovech padl i král na kolena a slíbil pařezu, že

43

okamžitě vydá nařízení, jímž vezme všechny čarodějky a

kouzelníky v celém království pod svou ochranu a dovolí jim

svobodně provozovat kouzla a čáry.

„Výborně,“ pochválil ho pařez, „ještě jsi ale neodčinil

křivdu způsobenou Alici.“

„Udělám cokoli, všechno, co si budeš přát!“ zajíkal se

pošetilý král a lomil před pařezem rukama.

„Vztyčíš na mně Alicinu sochu na památku té nešťastné

pradleny, aby ti navždy připomínala tvou vlastní pošetilost!“

přikázal pařez.

Král s jeho požadavkem okamžitě souhlasil a slíbil, že

zajistí služby nejlepšího sochaře své země a nechá sochu

vyrobit z ryzího zlata. Když se pak pokořený král a všichni

jeho šlechtici a šlechtičny vraceli do paláce, slyšeli, jak se

pařez za jejich zády nepřestává chechtat.

Jen co se okolí pařezu konečně znovu vyprázdnilo, vynořila

se z díry mezi jeho kořeny zavalitá stará králičí samice s

dlouhými vousky a s hůlkou mezi zuby. Alice odhopkala z

palácových zahrad a ztratila se v dáli. Na pařezu poraženého

stromu pak navždy stála zlatá socha pradleny a kouzelníky ani

čarodějky v království už nikdy nikdo nepronásledoval.

44

Albus Brumbál ke „Králici

Alici a chechtavému pařezu“

Bajka o „Králici Alici a chechtavém pařezu“ je v mnoha

směrech „nejreálnější“ z Beedleho pohádek; kouzla popisovaná

v příběhu totiž téměř úplně odpovídají známým kouzelnickým

zákonům.

Právě prostřednictvím této pohádky se mnozí z nás poprvé

dozvěděli, že kouzla nemohou navrátit život mrtvému –

zmíněné zjištění pro nás pro všechny bylo obrovským

zklamáním a otřesem, protože jsme byli jako malé děti

přesvědčeni, že rodiče jediným mávnutím hůlky dokážou naše

mrtvé krysy a kočky probudit k životu. Přestože od napsání

Beedleho pohádky uplynulo už nějakých šest staletí, během

nichž jsme vymysleli nesčetné způsoby, jak udržovat iluzi

„přetrvávající přítomnosti“ svých drahých,1 kouzelníci dosud

nepřišli na to, jak po smrti znovu spojit tělo a duši. Jak píše

věhlasný kouzelnický filozof Bertrand de Pensées Profondes ve

svém proslaveném díle Studie možnosti zvratu skutečných i

metafyzických

důsledků

přirozené

smrti

se

zvláštním

zaměřením na reintegraci podstaty a hmoty: „Vzdejte to.

Nikdy se vám to nepodaří.“

V příběhu o králici Alici ovšem nacházíme jednu z

nejstarších literárních zmínek o animágovi; pradlena Alice je

1 Kouzelnické fotografie a portréty se pohybují a dokonce (v případě

portrétů) mluví jako lidé na nich zobrazení. Jiné vzácně se vyskytující

předměty, jako například Zrcadlo z Erisedu, mohou rovněž odhalovat víc

než nehybnou podobu zesnulé milované osoby. Duchové jsou průhledné,

pohybující se, mluvící a myslící postavy čarodějek a kouzelníků, kreří se z

nějakého důvodu rozhodli zůstat na tomto světě. Poznámka JKR

45

totiž obdařena vzácnou magickou schopností proměnit se dle

vlastní libosti ve zvíře.

Animágové tvoří jen nepatrný zlomek celkové kouzelnické

populace. Zvládnutí dokonalé a spontánní proměny lidské

bytosti ve zvíře vyžaduje obrovské množství studia a tréninku a

mnozí kouzelníci a čarodějky jsou přesvědčeni, že svůj čas

dokážou využít lepším způsobem. Je nepochybně pravda, že

zmíněná schopnost má poněkud omezené uplatnění, nemá-li

příslušná osoba obzvlášť častou potřebu se maskovat či

skrývat. Právě z tohoto důvodu prosadilo ministerstvo kouzel

povinnou registraci animágů; magie tohoto druhu je totiž zcela

nepochybně nejužitečnější těm, kdo se zabývají různými

utajovanými, podloudnými či dokonce přímo zločinnými

aktivitami.1

Zda někdy skutečně existovala pradlena, která se dokázala

proměnit v králíka, je do značné míry pochybné, někteří

historikové čar a kouzel ale přišli s teorií, podle níž byla bardu

Beedlemu pro Alici vzorem proslulá francouzská čarodějka

Lisette de Lapinová, kterou roku 1422 v Paříži odsoudili za

čarodějnictví. K obrovskému úžasu mudlovských strážných,

kteří byli později obviněni, že jí dopomohli k útěku, a

postaveni před soud, zmizela Lisette v noci před plánovanou

popravou z vězeňské cely.

Ačkoli se nikdy neprokázalo, že byla Lisette de Lapinová

animágem a dokázala proklouznout mřížemi v okně své cely,

byl následně v Lamanšském průlivu viděn velký bílý králík,

který se přes něj plavil v kotlíku opatřeném plachtou, a

podobný králík se později stal důvěrným rádcem u dvora krále

Jindřicha VI.2

1 Profesorka McGonagallová, ředitelka Školy čar a kouzel v

Bradavicích, mě požádala, abych jednoznačně zdůraznila, že se animágem

stala pouze v důsledku svých rozsáhlých výzkumů všech aspektů oboru

přeměňování a že schopnosti proměnit se v kočku nikdy nevyužila k

žádnému nekalému účelu, pouze ke zcela legitimním aktivitám ve prospěch

Fénixova řádu, při nichž bylo utajení a maskování nezbytné. Poznámka JKR

2 Tato skutečnost možná přispěla k tomu, že zmíněný mudlovský král

46

Králem v Beedleho bajce je pošetilý mudla, jemuž kouzla

imponují a zároveň nahánějí strach.

Domnívá se, že k tomu, aby se stal čarodějem, stačí, když se

naučí pronášet zaklínadla a mávat hůlkou.1 Absolutně si není

vědom skutečné povahy kouzel a kouzelníků, takže sedne na

lep nesmyslným šarlatánovým i Aliciným tvrzením. To je

samozřejmě pro uvažování jistého typu mudlů příznačné: jde-li

o čáry a kouzla, jsou tito lidé ve své nevědomosti ochotní

uvěřit všemožným nesmyslům, třeba i tomu, že se Alice

proměnila ve strom, který je i nadále schopen myslet a mluvit.

(V této souvislosti ovšem stojí za to povšimnout si, že Beedle

užívá fenoménu mluvícího stromu, aby nám ukázal, jaký je

mudlovský král hlupák, zároveň ovšem chce, abychom uvěřili,

že Alice umí i v králičí podobě mluvit. Můžeme to považovat

jen za básnickou licenci, podle mne je však pravděpodobnější,

že Beedle o existenci animágů pouze slyšel a s žádným se

osobně nesetkal, protože je to jediná drobnost, která v celé

bajce odporuje zákonitostem čar a kouzel. Animágové si ve

zvířecí podobě neuchovávají schopnost lidské řeči, byť i v této

podobě dokážou jako lidé přemýšlet a logicky uvažovat. Jak ví

každý školák, v tom tkví základní rozdíl mezi animágem a

pouhou přeměnou ve zvíře. Čaroděj, který by na sebe pomocí

přeměňování vzal zvířecí podobu, by se stoprocentně stal

zvoleným zvířetem, neznal by žádná kouzla, nebyl by si

získal pověst duševně nevyrovnané osoby.

1 Jak prokázaly rozsáhlé studie, prováděné pracovníky odboru záhad již

roku 1672, kouzelníkem či čarodějkou se člověk nestává, ale rodí.

Odhlédneme-li od „nahodilé“ schopnosti provádět kouzla, kterou občas

pozorujeme u jedinců zjevně nekouzelnického původu (ačkoli různé

následné studie ukazují, že bychom v rodokmenu těchto lidí nějakou

čarodějku nebo kouzelníka našli), mudlové prostě kouzlit nemohou. V

nejlepším – či spíše nejhorším – případě mohou doufat v náhodné a

nekontrolovatelné efekty vyvolané opravdovou kouzelnou hůlkou; v té totiž

jakožto v nástroji usměrňujícím prováděná kouzla a čáry občas setrvává

zbytková magie, která se může v nestřežených okamžicích uvolnit – viz

rovněž poznámky k historií hůlek u „Příběhu tří bratří“.

47

vědom, že byl někdy čarodějem, a potřeboval by někoho ze

svých kolegů, který by ho přeměnil zpět do původní podoby.)

Když Beedle nechal svoji hrdinku předstírat, že se

proměnila ve strom, a vyhrožovat králi bolestí podobnou

sekeře zaťaté do jeho vlastního boku, nechal se podle mého

názoru možná inspirovat skutečnými kouzelnickými tradicemi

a praktikami. Výrobci hůlek odjakživa stromy s dostatečně

kvalitním dřevem sami pěstují a žárlivě chrání a poražením

takového stromu za účelem krádeže jeho dřeva se pachatel

vystavuje riziku nejen zloby kůrolezů,1 kteří na něm obvykle

hnízdí, ale také škodlivých účinků ochranných kleteb, jež

kolem nich majitelé nastražili. V Beedleho době ještě

ministerstvo kouzel nepostavilo kletbu Cruciatus2 mimo zákon

a tato kletba mohla vyvolávat přesně ty pocity, jimiž Alice

králi hrozí.

1 Kompletní popis těchto zvláštních tvorečků, žijících na stromech,

naleznete v knize Fantastická zvířata a kde je najít.

2 Kletby Cruciatus, Imperius a Avada Kedavra byly prohlášeny za

nepromíjitelné až roku 1717, kdy byly zároveň za jejich použití stanoveny

nejpřísnější tresty.

48

5

PŘÍBĚH TŘÍ BRATŘÍ

Bylo nebylo, žili kdysi tři bratři, kteří spolu jednoho dne za

soumraku kráčeli po osamělé klikaté cestě. Po nějaké době

došli bratři k řece příliš hluboké na to, aby ji přebrodili, a příliš

nebezpečné na to, aby ji přeplavali. Byli ale zběhlí v umění

kouzel a čar, jen tedy mávli hůlkami a nad zrádnou vodou se

okamžitě objevil most. Byli už v polovině řeky, když náhle

spatřili, že jim v cestě stojí jakási osoba zahalená v kápi.

A Smrt k nim promluvila. Rozezlilo ji, že přišla o tři nové

oběti, protože většina poutníků se v řece utopila. Smrt však

byla prohnaná. Na oko třem bratrům poblahopřála k umění

kouzlit a prohlásila, že tím, jak chytře se vyhnuli jejím

nástrahám, si každý z nich vysloužil odměnu.

Nejstarší z bratří, který byl povahy velice svárlivé a

bojechtivé, požádal o hůlku, jež by měla větší kouzelnou moc

než kterákoli jiná, o hůlku, s níž její majitel zvítězí v každém

souboji, o hůlku hodnou kouzelníka, který přemohl Smrt!

I přešla Smrt k černému bezu rostoucímu na břehu řeky, z

větve visící jí nad hlavou stvořila hůlku a dala ji nejstaršímu

bratrovi.

Druhý bratr, který byl povahy pyšné a domýšlivé, si

usmyslel Smrt ještě víc pokořit, i požádal ji o schopnost

přivolávat zemřelé z její moci zpět k životu.

49

50

I sebrala Smrt z říčního břehu kámen, dala ho druhému

bratrovi a řekla mu, že ten kámen dokáže navrátit mrtvému

život.

Potom se Smrt zeptala třetího bratra, co on by si přál.

Nejmladší bratr byl z těch tří nejskromnější a také nejchytřejší

a Smrti nedůvěřoval. Požádal ji tedy, aby mu dala něco, co by

mu dovolilo opustit místo, kde se spolu setkali, aniž bude s to

vydat se za ním.

A Smrt mu velice neochotně věnovala svůj neviditelný

plášť.

Pak ustoupila stranou a propustila tři bratry na další pouť. I

vykročili, vzrušeně si povídali o zažitém dobrodružství a

kochali se dary, jež od Smrti dostali.

Uplynul jistý čas a bratři se rozdělili. Každý z nich se vydal

vlastní cestou.

Nejstarší putoval další týden a možná ještě déle, až došel do

vzdálené vesničky a vyhledal v ní kouzelníka, s nímž byl ve

při. Jelikož byl ozbrojen bezovou hůlkou, nemohl jejich souboj

skončit jinak než jeho vítězstvím. Poté nejstarší bratr nechal

mrtvého nepřítele ležet na podlaze a odešel do hostince, kde se

pyšnil a chvástal mocnou hůlkou, již vydobyl na samotné

Smrti, a prohlašoval se za neporazitelného.

Ještě téže noci se k loži nejstaršího bratra opojeného vínem

potichu přikradl jiný kouzelník. Zloděj spícímu hůlku sebral, a

aby se ochránil před jeho pomstou, podřízl mu hrdlo.

A tak se Smrt zmocnila prvního z bratří.

Druhý bratr zatím doputoval z cest do vlastního domu, v

němž žil úplně sám. Doma vytáhl z kapsy kámen, jímž bylo

možné povolat mrtvé zpět na svět, a třikrát jím otočil v ruce.

Nato se před ním k jeho údivu a radosti objevila ta, o níž kdysi

doufal, že bude jeho ženou, leč v přemladém věku zemřela.

Dívka však zůstávala smutná a chladná, jako by ji od něj

dělil neviditelný závoj. Ač se vrátila do světa smrtelníků,

nepatřila do něj doopravdy a velice trpěla. Trvalo to dlouho

předlouho, až prostřední bratr, dohnán beznadějnou touhou k

šílenství, vztáhl na sebe ruku, aby mohl být skutečně s ní. A tak

51

se Smrt zmocnila druhého z bratří.

Dlouhá léta pátrala Smrt i po třetím z bratří, leč nikdy ho

nevypátrala. Teprve když tento nejmladší dosáhl úctyhodného

věku, svlékl si konečně neviditelný plášť a předal ho synovi. A

poté se pozdravil se Smrtí jakožto se starou známou, ochotně

se k ní připojil a coby rovnocenný poutník s ní odešel z tohoto

světa.

52

Albus Brumbál k „Příběhu

tří bratří“

Výše uvedená bajka na mne jako na malého chlapce

zapůsobila hlubokým dojmem. Poprvé jsem ji vyslechl od

matky a brzy se stala pohádkou, kterou jsem před spaním

vyžadoval častěji než kteroukoli jinou. Mnohokrát to vedlo k

hádkám s mým mladším bratrem Aberforthem, jehož

oblíbeným příběhem byl „Blešivý beran Bručoun“.

Naučení plynoucí z „Příběhu tří bratří“ nemůže být jasnější:

lidská snaha o oklamání nebo překonání smrti je předem

odsouzena k neúspěchu. Třetí pohádkový bratr („nejskromnější

a také nejchytřejší“) je jediný, který chápe, že podařilo-li se mu

tentokrát s odřenýma ušima Smrti uniknout, může přinejlepším

doufat v to, že příští setkání s ní co nejvíc oddálí. Tento

nejmladší bratr dobře ví, že pokoušet Smrt – vědomě používat

násilí jako první bratr nebo si zabrávat s pochybným uměním

nekromantie1 jako druhý – znamená stavět se proti záludnému

nepříteli, který nemůže prohrát.

Jaká ironie, že se v souvislosti s touto bajkou objevila

prazvláštní legenda, která je přesným protikladem vyznění

původního příběhu. Podle této legendy jsou dary, jež Smrt

bratrům věnovala – neporazitelná hůlka, kámen, který dokáže

navrátit mrtvým život, a neviditelný plášť s neomezenou

životností –, skutečnými předměty existujícími v reálném

1 Nekromantie znamená v černé magii navracení mrtvých k životu. Jak

tento příběh jasně ukazuje, je to obor čar a kouzel, který nikdy nefungoval.

Poznámka JKR

53

světě. A legenda jde ještě dál: získá-li někdo všechny tři

uvedené předměty do svého právoplatného vlastnictví, stane se

tento člověk „pánem smrti“, což se obvykle vykládá tak, že

získá nezranitelnost či dokonce nesmrtelnost.

Pochopíme-li, co to vypovídá o lidské povaze, vyvolá to u

nás nejspíše jen poněkud posmutnělý úsměv. Nejtolerantnější

výklad tohoto přesvědčení by zněl: „Naděje umírá poslední.“1

Navzdory tomu, že jsou podle Beedleho dva ze zmíněných tří

předmětů krajně nebezpečné, navzdory jasnému naučení, že

dřív nebo později si Smrt přijde pro každého z nás, nepatrná

menšina kouzelnického společenství dodnes věří, že nám

Beedle posílá zašifrovaný vzkaz, jenž je pravým opakem toho,

co v pohádce napsal, a že jedině tato menšina je natolik chytrá,

aby jeho vzkaz pochopila.

Svoji teorii (přesnější by možná bylo nazvat ji „zoufalou

nadějí“) nemohou podpořit prakticky žádnými faktickými

argumenty. Skutečně fungující neviditelné pláště jsou v tomto

našem světě sice vzácné, ale existují; bajka ovšem jasně uvádí,

že plášť Smrti je výjimečně trvanlivé povahy.2 Po celá staletí,

která uplynula mezi Beedleho časy a naší dobou, se nenašel

nikdo, kdo by tvrdil, že původní plášť Smrti našel. Přesvědčení

zastánci zmíněné teorie to vysvětlují následovně: buď potomci

třetího bratra pravý původ pláště neznají, nebo ho znají a v

tradici moudrosti svého předka tuto skutečnost veřejně

nerozhlašují.

1 Uvedený citát je důkazem toho, že Albus Brumbál byl nejen výjimečně

sečtělý v kouzelnické literatuře, ale znal i dílo mudlovského básníka

Alexandra Popea. Poznámka JKR

2 Obecně vzato nejsou neviditelné pláště stoprocentně spolehlivé.

Mohou se roztrhnout nebo stářím ztmavnout, může se i stát, že kouzla, jimiž

byly vytvořeny, se opotřebí a přemohou je odhalovací kouzla. Proto

čarodějky a kouzelníci, kteří se potřebují maskovat nebo skrýt, v první řadě

používají zastírací kouzla. O Albusi Brumbálovi je známo, že dokázal

provést zastírací kouzlo tak účinné, že byl i bez pláště zcela neviditelný.

Poznámka JKR

54

Ani kámen figurující v Beedleho pohádce nebyl přirozeně

nikdy nalezen. Jak jsem už poznamenal v komentáři ke

„Králici Alici a chechtavému pařezu“, dodnes nedokážeme

oživit mrtvé a můžeme vcelku s určitostí předpokládat, že se to

ani nikdy nenaučíme. Je sice pravda, že pokusy černokněžníků

vedly k vytvoření ohavných náhražek zvaných neživí,1 to jsou

však jen příšerné loutky a ne skutečně oživení lidé. Beedleho

příběh nám navíc naprosto jednoznačně říká, že ztracená láska

druhého bratra doopravdy z mrtvých nevstala. Poslala ji Smrt,

aby druhého bratra nalákala do své náruče, a byla proto čímsi

chladným a nepřístupným, mučivě přítomným i nepřítomným.2

Zbývá nám tedy už pouze hůlka, a právě v jejím případě

mají zatvrzelí zastánci Beedleho skrytého poselství alespoň

nějaké historické důkazy, jimiž mohou svá fantastická tvrzení

podpořit. Je totiž pravda, že mnozí kouzelníci v průběhu věků

tvrdili – ať proto, že toužili po něčem, co by je proslavilo,

chtěli zastrašit potenciální protivníky nebo svému tvrzení

doopravdy věřili –, že mají hůlku, která má větší moc než

hůlky obyčejné, nebo která je dokonce „neporazitelná“. Někteří

z těchto kouzelníků šli ještě dál a prohlašovali, že jejich hůlka

je vyrobená z bezu jako ta, již údajně stvořila Smrt. Jejich

hůlky byly označovány různými jmény, mimo jiné se jim říkalo

„hůlka osudu“ nebo „hůlka smrti“.

Nijak zvlášť proto nepřekvapuje, že se za starých časů

kolem hůlek, které jsou koneckonců naším nejdůležitějším

kouzelným nástrojem i zbraní, vyrojily četné pověry. Některé

hůlky (a tudíž i jejich majitelé) se údajně k sobě nehodí:

U ženicha dub, cesmína u nevěsty,

na svatbu zapomeňte, jděte si radš’ z cesty.

1 Neživí jsou mrtvoly probuzené černou magií. Poznámka JKR

2 Mnozí kritici se domnívají, že se Beedle při vymýšlení kamene, který

dokáže navrátit mrtvému život, nechal inspirovat Kamenem mudrců, z

něhož se připravuje nesmrtelnost zajištující elixír života.

55

Jiná pořekadla naznačují charakterové vady majitele hůlky:

Jeřáb je žvanil, kaštan k práci nepřesvědčíš,

jasan je paličák, lísce se zas nezavděčíš.

A ve stejné kategorii ničím nepotvrzených moudrostí

přirozeně najdeme i tuto:

Bezová hůlka, chudoby půlka.

Možná proto, že v Beedleho bajce stvoří Smrt onu

pověstnou hůlku z bezu, nebo proto, že mocichtiví či násilničtí

čarodějové odjakživa s oblibou tvrdí, že mají hůlky z bezového

dřeva, není toto dřevo mezi výrobci hůlek příliš oblíbené.

První jasně zdokumentovanou bezovou hůlkou, která měla

obzvlášť velkou a nebezpečnou moc, je hůlka Emericha

všeobecně zvaného „Zlý“, čaroděje, který se nedožil příliš

vysokého věku, proslul však neobyčejně agresivní povahou a v

raném středověku terorizoval celou jižní Anglii. Zemřel stejně

jako žil, v nelítostném souboji s čarodějem známým jako

Nikodém Neblahý. Co se následně stalo s Nikodémem, není

známo, ve středověku ovšem vyznavači soubojů obvykle

umírali poměrně mladí. V dobách, kdy ministerstvo kouzel

ještě nezakázalo používání černé magie, končily většinou

souboje smrtí jednoho z duelantů.

O celé století později přispěla jiná podobně nechutná

osobnost, tentokrát jménem Godelot, k dalšímu rozvoji studia

černé magie sepsáním sbírky nebezpečných zaříkadel

prováděných pomocí hůlky, již ve vlastních poznámkách

nazval „nejstrašnějším a rovněž nejprohnanějším z mých přátel

ze dřeva bziny,1 kterýž se vyzná v čárech nejohavnějších“.

(Termín Čáry nejohavnější posloužil i jako titul Godelotova

mistrovského díla.)

Jak vidíme, Godelot hůlku považuje za svého pomocníka či

1 Zastaralý název bezu.

56

téměř instruktora. Každý, kdo o hůlkách něco ví,1 nepochybně

potvrdí, že hůlky skutečně vstřebávají odborné dovednosti

těch, kdo jimi vládnou, byť jde o nepředpověditelný a

nedokonalý proces; chceme-li předpovědět, jak se hůlka

osvědčí konkrétnímu jedinci, je třeba vzít v úvahu nejrůznější

další faktory, jako je vztah mezi ní a jejím uživatelem. Je

nicméně dosti pravděpodobné, že hypotetická hůlka, která

prošla rukama mnoha černokněžníků, bude mít přinejmenším

sklon výrazně se přiklánět k těm nejnebezpečnějším druhům

čar a kouzel.

Většina čarodějek a kouzelníků dává přednost hůlce, která

„si je sama vybrala“, před hůlkou již dříve někým používanou

právě proto, že od použité hůlky lze čekat, že si od předchozího

majitele osvojila určité návyky, které ne vždy vyhovují stylu

kouzlení jejího nového pána. Všeobecně rozšířená praxe

pohřbívání (nebo pálení) hůlky s jejím zemřelým majitelem

také pomáhá zabránit tomu, aby si jedna hůlka osvojila zvyky

příliš mnoha pánů. Zastánci teorie existence bezové hůlky

ovšem tvrdí, že právě díky tomu, jak přecházela od jednoho

majitele k druhému – přičemž její nový pán musel toho

předchozího vždy porazit a obvykle i zabít –, nebyla bezová

hůlka nikdy zničena ani pohřbena, přežívala a hromadila v sobě

moudrost, sílu a moc dalece přesahující obyčejné hůlky.

O Godelotovi je známo, že zemřel ve sklepení vlastního

sídla, v němž ho uvěznil jeho šílený syn Hereward. Musíme

předpokládat, že se Hereward otcovy hůlky zmocnil, protože v

opačném případě by byl Godelot nepochybně dokázal

uprchnout, co s ní ale Hereward později udělal, tím si jisti být

nemůžeme. Nepochybným faktem je jen to, že se hůlka, již její

majitel Barnabáš Deverill nazýval „kobzinkovou“,2 objevila

počátkem osmnáctého století a že si Deverill díky ní vysloužil

pověst obávaného mága, kterou si podržel, dokud jeho

1 Jako třeba já.

2 Další zastaralý název bezu.

57

hrůzovládu neukončil stejně nechvalně proslulý Loxias. Ten

hůlku uchvátil, přejmenoval ji na „hůlku smrti“ a využíval

jejích služeb k likvidaci každého, kdo se mu znelíbil. Další

osudy Loxiasovy hůlky je stěží možno vysledovat; k jeho zabití

se totiž přihlásilo mnoho různých lidí včetně jeho vlastní

matky.

Všem inteligentním čarodějkám a kouzelníkům musí při

studiu takzvané historie bezové hůlky přijít podivné, že každý

muž, který ji kdy údajně vlastnil,1 zdůrazňoval její

neporazitelnost, přitom však známá fakta jejího přechodu z

rukou do rukou četných majitelů dokládají, že byla nejen

stokrát poražena, ale že navíc přitahuje problémy stejně, jako

blešivý beran Bručoun přitahoval mouchy. Ve svém konečném

důsledku snaha o získání bezové hůlky jen potvrzuje fakt, který

jsem během svého dlouhého života už mnohokrát opakoval, že

totiž lidé mají sklon usilovat přesně o to, co je pro ně nejhorší.

Kdo z nás by ale prokázal stejnou moudrost jako třetí bratr,

kdyby si mohl jeden z darů Smrti svobodně vybrat?

Čarodějové i mudlové v sobě nesou prokletí touhy po moci;

kolik z nich by dokázalo odolat „hůlce osudu“? Kdo by byl po

ztrátě milované osoby schopen zapudit pokušení kamene

vzkříšení? Vždyť i já, Albus Brumbál, bych se nejsnáze vzdal

neviditelného pláště, což jen dokazuje, že přes všechnu svou

inteligenci jsem právě takový hlupák jako všichni ostatní.

1 K vlastnictví bezové hůlky se nikdy nehlásila žádná čarodějka.

Vysvětlete si to, jak chcete.

58

59

HIGH LEVEL GROUP

health. education. welfare.

Milí čtenáři.

vřelé díky za koupi této jedinečné a zvláštní knihy. Chtěla

bych využít příležitosti, abych vám vysvětlila, jak nám vaše

podpora pomůže opravdu viditelným způsobem změnit život

tolika ohrožených dětí.

V celé Evropě žije ve velkých ústavních zařízeních přes

jeden milion dětí. Na rozdíl od všeobecně rozšířeného

přesvědčení to většinou nejsou sirotci, jsou však v ústavní péči

proto, že pocházejí z chudých a handicapovaných rodin nebo z

rodin národnostních menšin. Mnohé z těchto dětí trpí nějakým

tělesným či duševním postižením, často se jim však nedostává

žádné zdravotní či vzdělávací péče. V některých případech jim

scházejí i takové základní životní potřeby, jako je dostatečná

strava. Téměř všechny postrádají lidské či emocionální

kontakty a stimulaci.

Ve snaze změnit život ústavně vychovávaných a na okraj

společnosti vyhoštěných dětí a zajistit, že žádná z budoucích

generací nebude trpět jako ony, jsme společně s J. K.

Rowlingovou roku 2005 založily charitativní nadaci Children’s

High Level Group (CHLG). Chtěly jsme na tyto opomíjené děti

upozornit: umožnit veřejnosti, aby slyšela jejich příběhy.

Cílem CHLG je skoncovat s existencí velkých institucí a

propagovat metody, které dětem dovolí žít v rodinách – jejich

vlastních, pěstounských či u adoptivních rodičů z vlastní země

– nebo v malých skupinových domovech.

Naše kampaň pomáhá ročně asi čtvrt milionu dětí.

Financujeme cílené a nezávislé pomocné aktivity, které

každoročně zajišťují podporu a poskytují informace statisícům

dětí. Organizujeme rovněž vzdělávací činnost, například

projekt „komunálních aktivit“, v jehož rámci mladí lidé z

60

oficiálních vzdělávacích institucí pracují s dětmi vyžadujícími

speciální ústavní péči, a projekt „Edelweiss“, který ústavně

vychovávané a ze společnosti vyloučené mládeži umožňuje,

aby se mohla projevit prostřednictvím svých tvůrčích

schopností a vloh. V Rumunsku pak CHLG ustavila národní

dětskou radu, která zastupuje práva dětí a umožňuje jim

veřejně mluvit o vlastních zkušenostech.

Naše možnosti jsou ovšem omezené. Potřebujeme peníze,

abychom tuto práci rozšířili a zintenzivnili, uvedli se i v dalších

zemích a byli schopni pomáhat i jiným tak zoufale potřebným.

CHLG je mezi nevládními organizacemi tohoto zaměření

zcela jedinečnou nadací zejména díky tomu, že spolupracuje s

vládními a státními institucemi, občanskými aktivisty,

profesními a dobrovolnými sdruženími, jakož i s místními

poskytovateli nezbytných služeb.

Cílem CHLG je zajistit maximální dodržování Úmluvy

OSN o právech dítěte v celé Evropě a v konečném důsledku i

na celém světě. Za pouhé dva roky existence jsme evropským

vládám pomohli s vypracováním strategií, jejichž účelem je

předcházet opouštění novorozenců v nemocnicích a zlepšovat

péči o postižené a handicapované děti, a zpracovali jsme

příručku nejosvědčenějších metod alternativního řešení ústavní

péče.

Jsme upřímně vděční za podporu, kterou jste projevili koupí

této knihy. Životně důležité získané finanční prostředky

umožní CHLG pokračovat v započatých aktivitách a dát

statisícům dalších dětí šanci na slušný a zdravý život.

Chcete-li získat více informací o nás i o možnostech dalšího

přispění, navštivte prosím webovou stránku www.chlg.org.

Děkuji,

europoslankyně baronka

Emma Harriet Nicholsonová z Winterbournu,

spolupředsedkyně CHLG

61

OBSAH

ÚVOD 7

1

ČARODĚJ A SKÁKAJÍCÍ HRNEC 9

2

FONTÁNA PŘÍZNIVÉ SUDBY 17

3

MÁGOVO CHLUPATÉ SRDCE 29

4

KRÁLICE ALICE A CHECHTAVÝ PAŘEZ 38

5

PŘÍBĚH TŘÍ BRATŘÍ 49

OSOBNÍ DOPIS BARONKY

EMMY HARRIET NICHOLSONOVÉ Z WINTERBOURNU 60

62

BAJKY BARDA BEEDLEHO

Z původních run přeložila Hermiona Grangerová

J. K. ROWLINGOVÁ

Z anglického originálu

The Tales of Beedle the Bard,

vydaného organizací Children’s High Level Group

a nakladatelstvím Bloomsbury, Londýn, 2008

přeložil Pavel Medek

Ilustrace J. K. Rowlingová

Vydal jako svou 10 227. publikaci

Albatros nakladatelství, a. s., právní nástupce, Praha, 2008

ve spolupráci s organizací Children’s High Level Group

Odpovědní redaktoři Ondřej Muller a Tereza Pecáková

Výtvarná redaktorka Alexandra Horová

Sazba Amos Typografické studio spol. s r. o.

Vytiskla Centa. spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

1. vydání

14/55

Pro čtenáře od 9 let

HIGH LEVEL GROUP

Nakladatelství: www.albatros.cz

63

64