Joanne K. Rowlingová

HARRY POTTER

a Fénixův řád

HARRY POTTER a Fénixův řád

Albatros

Praha

Joanne K. Rowlingová

ALBATROS PRAHA

Přeložil Pavel Medek

Věnováno

Neilovi, Jessice a Davidovi,

kteří mému světu dodávají kouzlo.

Text copyright © 2003 by J. K. Rowling

Cover illustration © 2003 by Mary GrandPré

Cover Artwork © Warner Bros.

A Division of Time Warner Entertainment Company L.P.

Harry Potter, names, characters and related indicia

are copyright and trademark Warner Bros. © 2000

Translation © Pavel Medek, 2004

Chcete vědět víc?

www.albatros.cz/harry

ISBN 80–00–01294–4

Kapitola první

Polibek pro Dudleyho

Byl to dosud nejteplejší den celého léta, schylovalo se k večeru a velké, solidně stavěné domy v Zobí ulici tonuly v ospalém tichu. Auta, která se obvykle blýskala čistotou, stála zaprášená na příjezdových cestách a kdysi smaragdově zelené trávníky byly vyprahlé a zažloutlé – zalévání bylo vzhledem k panujícímu suchu zakázáno. Obyvatelé Zobí ulice, kteří tak byli ochuzeni o svou obvyklou zábavu – totiž mytí aut a stříhání trávy – se uchýlili do stínu svých chladných domů a okna nechávali otevřená dokořán, protože doufali, že se jim dovnitř podaří přilákat neexistující vánek. Jediný, kdo zůstával venku, byl asi patnáctiletý chlapec, který nehybně ležel na zádech v květinovém záhonku před domem číslo čtyři.

Byl to hubený černovlasý mladík s brýlemi, který působil oním kostnatým a poněkud nezdravým dojmem někoho, kdo za krátkou dobu hodně rychle vyrostl. Džínsy měl potrhané a ušpiněné, tričko vytahané a vyrudlé a podrážky tenisek se mu odlepovaly od svršku. V sousedech Harry Potter svým vzhledem žádné sympatie nevzbuzoval – byli to vesměs lidé, podle jejichž názoru by měl být ošuntělý zevnějšek trestný ze zákona, toho večera však byl Harry schovaný za velkým keřem hortenzií, který ho skrýval před zraky kolemjdoucích. Popravdě řečeno mohl být odhalen jedině v případě, že by strýc Vernon nebo teta Petunie vystrčili hlavu z okna obývacího pokoje a podívali se přímo dolů na záhonek pod sebou.

Celkem vzato byl Harry přesvědčen, že si svůj úkryt vybral velice dobře. Ležet na zemi ztvrdlé vedrem nebylo sice nejpohodlnější, na druhé straně na něj ovšem nikdo zlostně nezahlížel, neskřípal zuby tak hlasitě, že by nebylo slyšet zprávy, a nebombardoval ho jedovatými otázkami, jak se stávalo pokaždé, když se pokusil usadit v obývacím pokoji a dívat se na televizi s tetou a se strýcem.

Téměř jako by jeho myšlenky propluly otevřeným oknem dovnitř, ozval se náhle hlas Vernona Dursleyho, Harryho strýce.

Jsem vážně rád, že už se tu ten kluk nesnaží zaclánět. Kde vůbec je?“

„Nevím,“ odpověděla lhostejně teta Petunie. „V domě není.“

Strýc Vernon si odfrkl.

„Dívat se na zprávy…“ zabručel kousavě. „Zajímalo by mě, o co mu doopravdy jde. Jako kdyby normálnímu klukovi záleželo na tom, co se říká ve zprávách – Dudley nemá sebemenší ponětí o tom, co se děje, pochybuji, že by vůbec věděl, kdo je ministerským předsedou! A každopádně o tom jeho spolku v našich zprávách nic nebude…“

„Vernone, psst!“ sykla teta Petunie. „Máme otevřené okno!“

„Ach – ano – promiň, drahá.“

Dursleyovi se odmlčeli. Harry poslouchal reklamní melodii, doporučující k snídani vločky s ovocem a otrubami, a sledoval přitom, jak kolem domu pomalu prochází paní Figgová, potrhlá stará milovnice koček z nedalekého Šeříkového nároží. Mračila se a něco si pro sebe tiše mumlala. Harry byl hrozně rád, že je schovaný za keřem, protože paní Figgová si poslední dobou navykla zvát ho k sobě na čaj pokaždé, když se s ní na ulici potkal. Zahnula za roh a zmizela mu z dohledu ještě dřív, než k němu oknem znovu dolehl strýcův hlas.

„Dudlánek je u někoho na návštěvě?“

„U Polkissových,“ informovala ho pyšně teta Petunie. „Má mezi dětmi hodně kamarádů, je tak oblíbený…“

Harry měl co dělat, aby potlačil posměšné odfrknutí. Ve všem, co se týkalo jejich synáčka Dudleyho, si Dursleyovi počínali neuvěřitelně přihlouple. Spolkli i s navijákem všechny jeho přitroublé výmysly o tom, jak každý večer letních prázdnin tráví na návštěvě u některého člena své party. Harry velice dobře věděl, že nikoho doma nenavštěvuje; Dudley i jeho parta se večer co večer bavili tím, že pustošili dětské hřiště, kouřili na nárožích a házeli kamením po dětech a projíždějících autech. Harry je pravidelně vídal na svých procházkách večerním Kvikálkovem; většinu prázdnin totiž trávil tím, že se toulal po ulicích a cestou vytahoval z popelnic staré noviny.

K Harryho uším se donesly zahajovací tóny znělky, která ohlašovala zprávy v sedm hodin, a Harry cítil, jak mu náhle ztěžkl žaludek. Možná že právě dnes večer – po měsíci čekání – to přijde.

„Letiště ve Španělsku se plní rekordním množstvím bezradných rekreantů díky stávce pozemního personálu, která trvá již druhý týden…“

„Poslal bych je na doživotní siestu, ničemy,“ ztratil se konec hlasatelovy věty ve vrčivé poznámce strýce Vernona, nezáleželo však na tom; venku na záhonku Harry cítil, jak se mu žaludek opět uvolnil. Kdyby se něco stalo, určitě by to ve zprávách ohlásili na prvním místě. Smrt a zkáza byly z hlediska důležitosti přednější než rekreanti, kteří se nemohou vrátit z dovolené.

Dlouze a pomalu vypustil zatajovaný dech a zahleděl se na zářivě modrou oblohu. Každý den letošního léta probíhal stejně: napětí, očekávání, dočasná úleva a pak znovu narůstající napětí… a s ním pokaždé stále naléhavější otázka: Proč se dosud nic nestalo?

Poslouchal dál, čistě pro případ, že by zaslechl nějaký nenápadný náznak, jehož skutečnou podstatu by si mudlové neuvědomovali – třeba nějaké nevysvětlitelné zmizení nebo nějaká podivná nehoda. Po stávce letištního pozemního personálu však následovala zpráva o suchu na jihovýchodě Anglie („Doufám, že se dívá ten moula odvedle,“ zaburácel strýc Vernon, „co pouští rozstřikovače ve tři hodiny ráno!“), o vrtulníku, který se málem zřítil na pole v Surrey, a o jakési slavné herečce, která se rozváděla se svým neméně slavným manželem. („Jako kdyby nás zajímaly takové nechutnosti,“ pípla přezíravě teta Petunie, která celou aféru dychtivě sledovala v kdejakém časopise, který jí přišel pod kostnatou ruku.)

Harry teď pod večerní oblohou zbarvenou zářivě doruda zavřel oči a poslouchal hlasatele: „A nakonec se podívejte na andulku Adélku, která objevila nový způsob, jak se v letošním létě ochladit. Adélka žije v hostinci U Pěti per v Barnsley a dala se na vodní lyžování. Mary Dorkinsová se vypravila zjistit další podrobnosti.“

Harry otevřel oči. Když jsou u andulek na vodních lyžích, nebude už následovat nic, co by stálo za slyšení. Opatrně se převalil na břicho, zvedl se na kolena a na lokty a chystal se vylézt zpod okna.

Posunul se asi o pět centimetrů, když se v rychlém sledu udalo hned několik věcí.

Do ospalého ticha se jako výstřel z pistole zařízlo ostré prásknutí, po němž následovala hlasitá ozvěna, zpod zaparkovaného auta jako blesk vyběhla kočka a zmizela všem z dohledu a z Dursleyovic obývacího pokoje se ozval poplašený výkřik, hlasité zaklení a třesk rozbitého porcelánu. Jako na signál, na nějž celou dobu čekal, vyskočil Harry na nohy a vytáhl tenkou dřevěnou hůlku, kterou měl zastrčenou za pasem džínsů, jako by tasil z pochvy meč – než se však stačil plně narovnat, udeřil temenem hlavy do otevřeného okna Dursleyových. Ozvalo se druhé ostré prásknutí a teta Petunie vykřikla ještě hlasitěji.

Harry měl pocit, jako by se mu hlava rozpoltila na dva kusy. S očima plnýma slz zavrávoral, jak se pokoušel zaostřit pohled na ulici a zjistit, co způsobilo tu ránu, sotva se ale potácivě napřímil, natáhly se k němu z otevřeného okna dvě velké rudé ruce a pevně ho uchopily kolem krku.

„Koukej – to – schovat!“ zavrčel mu do ucha strýc Vernon. „Okamžitě! Než – to – někdo – uvidí!“

„Pusťte – mě!“ zachrčel Harry. Několik vteřin spolu zápasili, Harry levou rukou tahal za strýcovy prsty, tlusté jako klobásy, a v pravé zarputile svíral zdviženou hůlku. Pak mu náhle v místě, kam se udeřil, projela hlavou obzvlášť palčivá bolest a strýc Vernon vyjekl a pustil ho, jako by dostal elektrickou ránu. Měl pocit, že v jeho synovci vzkypěla nějaká neviditelná síla, takže ho nebyl schopen udržet.

Harry, který sotva lapal po dechu, přepadl přes hortenziový keř, pak vstal, narovnal se a rozhlédl se kolem. Neviděl sebemenší známku čehokoli, co mohlo to hlasité prásknutí způsobit, v nedalekých oknech se však vyrojily obličeje několika sousedů. Spěšně si zastrčil hůlku zpět pod džínsy a pokusil se nasadit nevinný výraz.

„To máme krásný večer!“ zvolal strýc Vernon a zamával naproti na ženu z čísla sedm, jejíž zlostně stažená tvář se vynořila za síťovými záclonami. „Taky jste slyšela ten výfuk? Petunii i mě to docela vylekalo.“

Díval se ven a křečovitě se šklebil, dokud všichni zvědaví sousedé znovu nezmizeli za svými okny. Pak se jeho škleb proměnil v grimasu vzteku, když mávnutím ruky přivolal synovce k sobě.

Harry postoupil o několik krůčků blíž, dával si však dobrý pozor a zastavil se v dostatečné vzdálenosti, aby ho vztažené ruce strýce Vernona nezačaly znovu škrtit.

„Co jsi tím k čertu sledoval, ty kluku?“ vyjel na něj strýc nakřáplým, vztekle přeskakujícím hlasem.

„Co jsem čím měl sledovat?“ opáčil chladně Harry a dál se rozhlížel po ulici vlevo i vpravo, protože stále doufal, že zahlédne původce toho prásknutí.

„Tím kraválem, jako bys střílel z poplašňáku přímo pod naším…“

„To jsem nebyl já,“ odporoval pevným hlasem Harry.

Vedle masitého zarudlého obličeje strýce Vernona se objevila vyzáblá koňská tvář tety Petunie. Vypadala, jako by se užuž chystala vybuchnout.

„Proč ses schovával pod naším oknem?“

„Ano – ano, správná otázka, Petunie! Cos dělal pod naším oknem, kluku?“

„Poslouchal jsem zprávy,“ zamumlal odevzdaně Harry.

Strýc s tetou si vyměnili pobouřený pohled.

„Poslouchals zprávy! Už zase?“

„No ano, jsou totiž každý den jiné,“ podotkl Harry.

„Nebuď drzý! Chci vědět, o co ti doopravdy jde – a ušetři mě těch nesmyslů o tom, že posloucháš zprávy! Moc dobře víš, že o tom vašem spolku…“

„Opatrně, Vernone!“ vydechla teta Petunie a strýc Vernon ztlumil hlas tak, že ho Harry sotva slyšel: „…že o tom vašem spolku se v našich zprávách nemluví!“

„To si jen myslíte,“ odsekl Harry.

Dursleyovi na něj několik vteřin zaraženě zírali a pak se ujala slova teta Petunie. „Jsi prolhaný malý ničema. Co tedy dělají všechny ty…“ také ona ztlumila hlas, takže následující slovo jí Harry musel odečíst ze rtů, „sovy, jestli ti nenosí zprávy?“

„Aha!“ zašeptal vítězoslavně strýc Vernon. „Z tohohle se nevykroutíš, kluku! Jako bychom nevěděli, že všechny zprávy dostáváš od těch odporných ptáků!“

Harry na okamžik zaváhal. Tentokrát pro něj nebylo snadné říct pravdu, přestože strýc s tetou určitě neměli ponětí, jak mizerně se cítí, když to musí přiznat.

„Sovy… mi žádné zprávy nenosí,“ prohlásil bezvýrazně.

„Tomu nevěřím,“ vyhrkla okamžitě teta Petunie.

„Já taky ne,“ přidal se k ní důrazně strýc Vernon.

„Víme, že máš za lubem nějakou rošťárnu,“ obvinila ho teta Petunie.

„Nejsme přece žádní hlupáci,“ dodal strýc Vernon.

„Tak to je pro mě novinka,“ ušklíbl se Harry, jemuž začala docházet trpělivost, a než ho mohli Dursleyovi zavolat zpět, otočil se, přeběhl trávník před domem, přeskočil nízkou zahradní zídku a klusal ulicí pryč.

Byl v pořádném maléru a uvědomoval si to. Věděl, že později se bude muset k tetě a ke strýci vrátit a nést následky své prostořekosti, v tuto chvíli mu na tom ale nijak zvlášť nezáleželo; trápily ho mnohem palčivější problémy.

Harry si byl jistý, že to hlasité prásknutí způsobil někdo, kdo se právě přemisťoval odtud nebo sem. Byl to přesně stejný zvuk jako tenkrát, když se mu domácí skřítek Dobby ztratil před očima. Že by snad Dobby byl tady v Zobí ulici? Je možné, že ho právě v tuto chvíli sleduje? Jakmile Harryho tahle možnost napadla, prudce se otočil a rozhlédl se Zobí ulicí zpátky, ta se však zdála být úplně opuštěná a on docela jistě věděl, že neviditelným se Dobby udělat neumí.

Znovu se rozešel a sotva si uvědomoval, kudy vlastně jde; poslední dobou po těchto ulicích bloumal tak často, že ho nohy zcela automaticky nesly k jeho oblíbeným koutům. Každých několik kroků se ohlédl přes rameno. Když ležel mezi skomírajícími begoniemi tety Petunie, ocitl se v jeho blízkosti někdo, kdo byl obdařen kouzelnými schopnostmi, o tom ani v nejmenším nepochyboval. Proč na něj ale nepromluvili, proč s ním nenavázali spojení a proč se teď schovávají?

A pak, právě když jeho pocity zklamání a beznaděje vrcholily, si přestal být tak jistý.

Možná ten zvuk přece jen neměl s kouzly nic společného. Možná že tak zoufale touží po sebemenší známce nějakého kontaktu se světem, do něhož patří, že se prostě nechává nepatřičně vzrušit docela obyčejnými zvuky. Může si snad být stoprocentně jistý, že neslyšel třesknout něco, co se rozbilo v některém ze sousedních domů?

Harrymu se rozlil v žaludku jakýsi mdlý a tupý pocit, a než si stačil uvědomit, co se stalo, zaplavila ho další vlna beznaděje, která ho trápila celé léto.

Zítra ráno ho budík probudí v pět hodin, aby mohl zaplatit sově, která mu doručí Denního věštce – mělo ale vůbec smysl odebírat ho dál? Harry se v posledních dnech omezoval jen na to, že zběžně prolétl titulní stranu; věděl, že až si ti idioti, kteří řídí redakci, konečně uvědomí, že se Voldemort doopravdy vrátil, bude to okamžitě v hlavních titulcích, a na žádných jiných zprávách mu nezáleželo.

Bude-li mít štěstí, přilétnou také sovy a přinesou mu dopisy od jeho nejlepších kamarádů Rona a Hermiony, i když veškerých nadějí, že by se z jejich dopisů mohl dozvědět něco nového, se už dávno vzdal.

Nemůžeme toho napsat moc ty–víš–o–čem, to je ti jasné… Říkali nám, abychom nepsali nic důležitého pro případ, že by se naše dopisy dostaly do nesprávných rukou… Máme dost napilno, ale o podrobnostech se nemohu rozepisovat… Děje se poměrně hodně věcí, všechno ti vypovíme, až se uvidíme…

Jenže kdy se konečně uvidí? Nikdo se evidentně nenamáhal sdělit mu přesné datum. Do přání k narozeninám mu Hermiona načmárala. Nejspíš už se hodně brzy uvidíme, jenže jak brzy bylo brzy? Pokud to Harry dokázal z náznaků v jejich dopisech posoudit, Hermiona s Ronem byli spolu, pravděpodobně u Ronových rodičů. Představu, že ti dva se báječně baví v Doupěti, zatímco on trčí tady v Zobí ulici, vydýchával jen stěží. Měl na ně takový dopal, že dokonce vyhodil dvě neotevřené krabice čokolády z Medového ráje, které mu poslali k narozeninám. Později toho litoval, když viděl povadlý salát, který mu toho dne předložila teta Petunie k večeři.

A s čím měli Ron a Hermiona tak napilno? Proč neměl napilno také on, Harry? Neprokázal snad, že je schopen zvládnout mnohem těžší problémy než oni? Zapomněli už všichni na to, co dokázal? Nebyl to snad on, kdo se dostal na ten hřbitov, stal se tam svědkem Cedrikova zavraždění, byl připoután k náhrobnímu kameni a málem zabit?

Nemysli na to, napomínal se Harry přísně, toho léta už nejméně posté. Dost špatné bylo už to, že se na ten hřbitov ve snu neustále vracel; nemělo smysl přemýšlet o něm i ve dne.

Zahnul za roh a procházel Magnoliovou ulicí. Přibližně v polovině minul úzkou mezeru při stěně garáže, kde poprvé spatřil svého kmotra. Sirius alespoň očividně chápal, jak se Harry cítí. V jeho dopisech sice také scházely jakékoli konkrétní informace jako v dopisech od Rona a Hermiony, místo dráždivých náznaků ho však kmotr alespoň nabádal k opatrnosti a snažil se ho utěšit.

Vím, že tě to musí hrozně otravovat… Do ničeho se nemíchej a všechno bude v pořádku… Buď opatrný a nedělej nic ukvapeně…

No prosím – přemítal Harry, když prošel Magnoliovou ulici, zabočil do Magnoliové aleje a zamířil k potemnělému parku s dětským hřištěm – až dosud se (celkem vzato) Siriusovými radami řídil. Přinejmenším odolal pokušení přivázat si kufr ke koštěti a vypravit se do Doupěte na vlastní pěst. Popravdě řečeno byl přesvědčen, že je až obdivuhodně poslušný, když vezme v úvahu, jak ublíženě a popuzeně si připadá, že musí trčet tady v Zobí ulici, schovávat se v záhonech a doufat, že uslyší něco, co by mu prozradilo, co chystá lord Voldemort. Přesto jen dost těžce nesl, že ho k opatrnosti nabádá někdo, kdo strávil dvanáct let v kouzelnickém vězení Azkabanu, utekl z něj, pokusil se spáchat vraždu, za kterou byl původně odsouzen, a pak znovu uprchl na kradeném hipogryfovi.

Harry se přehoupl přes zamčenou branku parku a dál to vzal přes trávník spálený suchem. Bylo tu stejně liduprázdno jako v okolních ulicích. Když dorazil k houpačkám, posadil se na jedinou zbylou, kterou se Dudleymu a jeho kumpánům dosud nepodařilo rozbít, obtočil jednu paži kolem řetězu, na němž visela, a zadumaně se zahleděl do země. Bylo mu jasné, že v květinovém záhonku Dursleyových už se příště neschová. Aby si mohl zítra poslechnout zprávy, bude si muset vymyslet nějakou zcela novou lest. A do té doby se nemohl na nic těšit, čekala ho jen další neklidná a tíživá noc. I když se mu totiž podařilo uniknout nočním můrám o Cedrikovi, sužovaly ho znepokojující sny o dlouhých temných chodbách, které vesměs končily slepými uličkami a zamčenými dveřmi; předpokládal, že to nějak souvisí s tím, že si ve dne, když byl vzhůru, připadal jako polapený v pasti. Stará jizva na čele ho často nepříjemně pálila, už si však nenamlouval, že by to Ron, Hermiona nebo Sirius považovali za něco zvlášť zajímavého. V minulosti bolest v jizvě znamenala varování, že Voldemort opět nabývá sil, jenže teď, když byl Pán zla zpátky, by mu nejspíš připomněli, že s jejím pravidelným pobolíváním prostě musí počítat… že to není nic, co by mu mělo dělat starosti… stará známá písnička…

Nespravedlnost toho všeho jej tolik pobouřila, že měl chuť dát se do vzteklého křiku. Nebýt jeho, nikdo by se vůbec nedozvěděl, že se Voldemort vrátil! A za to se mu dostalo jediné odměny – už celé čtyři týdny trčel v Kvikálkově, byl absolutně odříznutý od světa kouzel a musel se krčit mezi vadnoucími begoniemi, aby mohl poslouchat nesmysly o andulkách na vodních lyžích! Jak na něj mohl Brumbál tak snadno zapomenout? Proč spolu Ron a Hermiona něco tropí a jeho k tomu nepřizvali? Jak dlouho bude ještě muset snášet Siriusovy dobré rady, aby zůstal klidný, čekal a choval se slušně? Jak dlouho bude muset čelit pokušení napsat těm pitomcům z Denního věštce a připomenout jim, že se Voldemort vrátil? Tyhle rozzlobené myšlenky vířily Harrymu hlavou a útroby se mu svíraly vztekem, zatímco kolem něj padala dusná a sametově černá noc. Vzduch byl celý provoněný suchou teplou trávou a jediným zvukem, který k němu doléhal, byl tlumený rachot dopravy na ulici za plotem parku.

Nevěděl, jak dlouho tam na houpačce seděl, než ho z rozjímání vyrušily jakési hlasy, takže zvedl hlavu a rozhlédl se. Veřejné osvětlení z okolních ulic sem vrhalo mlžný přísvit, v němž se poměrně zřetelně rýsovaly siluety nějakých lidí, kteří parkem procházeli. Jeden z nich si hlasitě zpíval jakousi přisprostlou písničku, které se ostatní chechtali. Doprovázelo je tiché cvakání několika drahých závodních kol, která vedli vedle sebe.

Harry věděl, co jsou zač. Postava vpředu nepochybně patřila jeho bratránkovi Dudleymu, který se v doprovodu svých věrných kumpánů vracel domů.

Dudley byl hora masa jako vždycky, celoroční přísná dieta spolu s objevem nového nadání však vedla k radikální změně jeho celkového vzhledu. Jak strýc Vernon nadšeně vykládal každému, kdo byl ochoten ho poslouchat, Dudley se přednedávnem stal v meziškolním přeboru jihovýchodní Anglie dorosteneckým boxerským šampiónem v těžké váze. Díky tomuto „ušlechtilému sportu“, jak jej označoval strýc Vernon, připadal Harrymu jeho bratránek ještě hrozivější než v dobách, kdy chodil na základní školu a kdy mu Harry sloužil jako první boxovací pytel. Dnes už se Harry Dudleyho ani za mák nebál, přesto však skutečnost, že se Dudley naučil uštědřovat tvrdší a přesnější rány, nepovažoval za sebemenší důvod k jásání. Děti ze sousedství široko daleko z něj měly hrůzu – dokonce ještě větší než z toho „Potterovic kluka“, který byl podle tvrzení jejich rodičů výlupkem vší špatnosti a byl chovancem Polepšovny svatého Bruta pro nenapravitelné mladistvé provinilce.

Harry sledoval temné postavy kráčející po trávníku a přemýšlel, kdo se asi ten večer stal jejich novou obětí. Otočte se! Přistihl se, že je k tomu v duchu vyzývá. No tak… ohlédněte se… sedím tady docela sám… pojďte a zkuste si něco…

Kdyby ho tam Dudleyho kumpáni uviděli sedět, určitě by si to namířili rovnou k němu – a co by asi Dudley v takovém případě udělal? Zajisté by se nechtěl před svou partou ztrapnit, jenže provokovat Harryho by se strašně bál… byla by vážně legrace pozorovat Dudleyho dilema, dráždit ho a vědět, že není schopen se bránit… a kdyby se Harryho pokusil uhodit někdo z ostatních, byl by na to připraven – měl svou hůlku. Jen ať to zkusí… hrozně rád by si trochu své podrážděnosti vybil na lotrech, kteří mu kdysi dělali ze života peklo.

Nikdo z nich se ale neotočil, nezahlédli ho a byli už téměř u zábradlí. Harry potlačil chuť zavolat na ně… schválně vyhledávat rvačky by nebylo rozumné… nesmí používat kouzla… znovu by tím riskoval vyloučení ze školy.

Hlasy Dudleyho party pomalu utichly; skupinka mu zmizela z dohledu, odcházeli Magnoliovou alejí.

Tak vidíš, Siriusi, říkal si sklesle na duchu. Neukvapil jsem se. Do ničeho jsem se nezamíchal. Přesný opak toho, jak by ses zachoval ty.

Vstal a protáhl se. Teta Petunie a strýc Vernon měli zřejmě pocit, že ať se Dudley objeví v kteroukoli dobu, je to právě ta správná hodina na návrat domů, a přijít třeba jen o chvíli později než on znamenalo mít neomluvitelné zpoždění. Strýc Vernon Harrymu vyhrožoval, že jestli ještě jednou přijde až po Dudleym, zamkne ho v kůlně; Harry proto potlačil zívnutí a stále stejně zachmuřený zamířil k brance parku.

Magnoliová alej byla stejně jako Zobí ulice plná velkých, solidně stavěných domů s dokonale pěstěnými trávníky; vesměs patřily velkým, solidně postaveným majitelům, kteří podobně jako strýc Vernon jezdili úzkostlivě čistými auty. Harrymu se Kvikálkov víc zamlouval v noci, když záclonami zakrytá okna vytvářela ve tmě zářivě barevné skvrny a nehrozilo nebezpečí, že při setkání s obyvateli zdejších domů uslyší tiše mumlané nevraživé poznámky na adresu svého „chuligánského“ vzhledu. Kráčel rychle, takže v polovině Magnoliové aleje před sebou znovu zahlédl Dudleyho partu – loučili se právě na začátku Magnoliové ulice. Harry ustoupil do stínu košatého šeříkového keře a čekal.

„…kvičel jako prase, co?“ vzpomínal právě Malcolm a ostatní se vesele pochechtávali.

„Prima pravý hák, vazoune,“ ocenil Dudleyho Piers.

„Zítra ve stejnou dobu?“ zeptal se Dudley.

„Přijďte ke mně, naši nebudou doma,“ navrhl Gordon.

„Tak zatím,“ rozloučil se Dudley.

„Ahoj, Dude!“

„Měj se, vazoune!“

Harry počkal, dokud se zbytek party nerozešel, a teprve pak pokračoval v cestě. Když se jejich hlasy znovu ztratily v dálce, zabočil za roh do Magnoliové ulice a rychlou chůzí se za okamžik ocitl na doslech Dudleyho, který šel jen zvolna a nehlasně si něco pobrukoval.

„Hej, vazoune!“

Dudley se otočil.

„Aha,“ zabručel, „to jsi ty.“

„Odkdypak si necháváš říkat vazoune?“ zajímal se Harry.

„Drž hubu,“ zavrčel Dudley a odvrátil se od něj.

„Skvělá přezdívka,“ podotkl Harry, ušklíbl se a srovnal s bratrancem krok. „Pro mě už ale do smrti budeš šmudlíček Dudlíček.“

„Říkal jsem, abys DRŽEL HUBU!“ vyštěkl Dudley a ruce, velké jako dvě šunky, sevřel v pěst.

„Copak hoši nevědí, jak ti říká maminka?“

„Sklapni.“

„Proč neřekneš jí, aby sklapla? Co třeba mazlíčku nebo ty můj Dudlánku? Tak ti můžu říkat?“

Dudley neodpověděl. Očividně musel veškeré sebeovládání vynaložit na to, aby se po Harrym nerozehnal pěstí.

„Tak kohopak jste dneska večer zase zmlátili?“ zeptal se Harry a jeho úšklebek se vytratil. „Zase nějakého desetiletého kluka? Vím, že předevčírem večer to odnesl Mark Evans…“

„Koledoval si o to,“ odsekl Dudley.

„Nepovídej?“

„Urazil mě.“

„Vážně? Neříkal náhodou, že vypadáš jako prase, které někdo naučil chodit po zadních? To totiž není urážka, Dude, to je pravda.“

Jeden sval kolem pusy začal Dudleymu nervózně poskakovat. Pro Harryho bylo obrovským zadostiučiněním sledovat, jak bratránkem lomcuje vztek; měl pocit, že když se na něm vybije jako na jediném terči, který má k dispozici, dokáže se zbavit vlastního roztrpčení.

Zabočili přímo do úzké uličky, v níž Harry poprvé spatřil Siriuse a jíž vedla zkratka mezi Magnoliovou ulicí a Šeříkovým nárožím. Byla liduprázdná a mnohem temnější než obě ulice, které spojovala, protože v ní nebyly žádné svítilny. Zvuk jejich kroků tlumily na jedné straně zdi garáží a na druhé vysoký plot.

„Myslíš, že si můžeš vyskakovat, když máš tu věc, co?“ ozval se po několika vteřinách Dudley.

„Jakou věc?“

„Tu… tu věc, co schováváš.“

Harry se znovu ušklíbl.

„Nejsi takový idiot, jak vypadáš, co, Dude? Jenže to by nejspíš ani nešlo, protože to bys nedokázal chodit a mluvit zároveň.“

Harry vytáhl hůlku a všiml si, že Dudley se po ní koutkem oka podíval.

„Nesmíš s ní nic dělat!“ vyhrkl honem. „Já vím, že nesmíš. Vyhodili by tě z té školy pro úchyláky, co do ní chodíš.“

„Jak víš, že nám nezměnili školní řád, vazoune?“

„Nezměnili,“ prohlásil Dudley, neznělo to však příliš přesvědčivě.

Harry se tiše zasmál.

„Nemáš dost kuráže, aby sis to se mnou rozdal bez té věci, co?“ zavrčel Dudley.

„Zatímco ty potřebuješ mít v zádech jen čtyři kámoše, abys dokázal zmlátit desetiletého kluka. Jak to vlastně bylo s tím boxerským titulem, co se s ním pořád tak vychloubáš? Kolik bylo tvému soupeři? Sedm? Osm?“

„Bylo mu šestnáct, abys věděl,“ sykl Dudley, „a když jsem s ním skončil, dvacet minut ležel jako špalek, i když byl dvakrát těžší než ty. Jen počkej, až povím tátovi, žes měl tu věc vytaženou…“

„Takže teď poběžíme žalovat tatínkovi, co? Že by snad měl jeho šmudlíček šampión v boxu strach z hůlky toho ošklivého Harryho?“

„V noci tolik kuráže nemáš, viď?“ ušklíbl se Dudley.

„Teď je noc, Dudlánku. Tak se tomu říká, když se venku takhle setmí.“

„Myslím, když jsi v posteli!“ zafuněl Dudley.

Zastavil se. Harry také zůstal stát a upřeně se na bratrance díval. I když do Dudleyova velkého obličeje pořádně neviděl, zdálo se mu, že se tváří podivně vítězoslavně.

„Jak to myslíš, že v posteli nemám tolik kuráže?“ zeptal se, úplně vyvedený z míry. „Čeho bych se asi měl bát, polštářů nebo co?“

„Včera v noci jsem tě slyšel,“ chrlil ze sebe bez dechu Dudley. „Slyšel jsem, jak mluvíš ze spaní. Jak fňukáš!“

„Jak to myslíš?“ opakoval Harry, v žaludku však pocítil chladnou prázdnotu. Předchozí noci se ve snu znovu ocitl tam na hřbitově.

Dudley se drsně štěkavě uchechtl a pak jeho hlas přešel do vysokého kňučivého tónu: „Prý – Nezabíjejte Cedrika! Nezabíjejte Cedrika! – Kdo je to ten Cedric? Tvůj amant?“

„Ty… ty lžeš!“ zaprotestoval automaticky Harry. V ústech měl však náhle sucho. Věděl, že Dudley nelže – jak jinak by se dozvěděl o Cedrikovi?

„Tati! Pomoz mi, tati! On mě zabije, tati! Bůůů bůůů!“ kňučel výsměšně dál.

„Drž klapačku,“ okřikl ho tiše Harry. „Varuju tě, Dudley, drž klapačku!“

„Pojď sem a pomoz mi, tati! Maminko, pojď sem a pomoz mi! On zabil Cedrika! Pomoz mi, tati! On mě… Neukazuj na mě tou věcí!“

Bratránek couvl a narazil zády do zdi. Harry mířil hůlkou přímo na jeho srdce. Cítil, jak mu v žilách pulzuje čtrnáct let nenávisti vůči Dudleymu – byl by dal bůhvíco za to, kdyby teď mohl udeřit, proklít ho tak důkladně, že by se musel domů plazit jako housenka, ohlušit ho a oněmit, nechat mu narůst tykadla…

„O tomhle už nikdy nemluv,“ zavrčel vztekle. „Rozumíš, co ti říkám?“

„Ukazuj tou věcí někam jinam!“

„Ptal jsem se, jestli rozumíš, co ti říkám.“

„Ukazuj tím někam jinam!“

„ROZUMĚLS MI?“

„DEJ TU VĚC PRYČ…“

Vtom Dudley ze sebe vyrazil jakési podivné třaslavé heknutí, jako by ho někdo polil ledovou vodou.

S okolní nocí se dělo něco zvláštního. Indigově modrá obloha, až dosud posetá hvězdami, znenadání uhlově zčernala a nesvítilo na ní jediné světélko – hvězdy, měsíc, mlžně zářící lampy pouličního osvětlení na obou koncích uličky, to všechno zmizelo. Ztratilo se i vzdálené vrčení aut a tichý šepot stromů. Příjemně teplý večer byl náhle mrazivě a štiplavě studený. Byli obklopeni dokonalou a naprosto neproniknutelnou tichou tmou, jako by nějaká obří ruka zakryla celou uličku tlustým, ledově chladným pláštěm a oslepila je.

Na zlomek vteřiny podlehl Harry dojmu, že nevědomky provedl nějaké kouzlo, a to navzdory tomu, že se něčemu takovému všemožně bránil. Potom však nad jeho pocity převládl zdravý rozum – na to, aby zhasl hvězdy, by přece jeho kouzelné schopnosti nestačily. Otáčel hlavou ze strany na stranu a snažil se rozeznat něco kolem sebe, tma mu však tlačila na oční víčka jak beztížný závoj.

V uších mu zazněl Dudleyho vyděšený hlas.

„C–co to d–děláš? N–nech toho!“

Já nic nedělám! Buď zticha a nehýbej se!“

„N–nic nevidím! O–oslepl jsem! Jsem…“

„Říkal jsem, abys byl zticha!“

Harry zůstal naprosto nehybně stát a rozhlížel se nevidoucíma očima doleva i doprava. Zima byla tak pronikavá, že se třásl po celém těle; na pažích mu naskočila husí kůže a chloupky v zátylku se mu naježily; otevřel oči, jak to nejvíc šlo, slepě se díval kolem sebe a nic neviděl.

Bylo to nemyslitelné… tady přece nemohli být… ne v Kvikálkově… Napínal uši… věděl, že by je dřív slyšel než viděl…

„P–povím to tátovi!“ zakňoural Dudley. „K–kde jsi? Co to p–prová…?“

„Budeš už konečně zticha?“ zasyčel Harry. „Snažím se poslou…“

V tu chvíli však také zmlkl. Uslyšel právě to, čeho se nejvíc bál.

V uličce bylo kromě nich dvou ještě něco jiného, něco, co o sobě dávalo vědět pomalým, chroptivým a přerývaným dechem. Jak tam Harry stál a třásl se v mrazivém vzduchu, zalila ho vlna hrůzného děsu.

„N–nech toho! Přestaň s tím, nebo tě p–praštím! P–přísahám, že tě praštím!“

„Buď zticha, Dud…“

PRÁSK!

Ze strany zasáhla Harryho do hlavy rána pěstí tak prudká, že se mu nohy odlepily od země. Před očima se mu rozprskl roj malých bílých světélek. Podruhé během jediné hodiny měl pocit, že se mu hlava rozskočila na dva kusy; v příštím okamžiku dopadl tvrdě na zem a hůlka mu vyletěla z ruky.

„Dudley, ty idiote!“ vyjekl a oči se mu zalily bolestí, když se namáhavě zvedal na ruce a na kolena a horečně kolem sebe šmátral ve tmě. Slyšel, jak se Dudley rozběhl pryč, narazil do plotu na straně uličky a zavrávoral.

„DUDLEY, VRAŤ SE! BĚŽÍŠ JIM PŘÍMO DO NÁRUČE!“

Pak se ozval strašlivý ječivý výkřik a Dudleyho kroky utichly. V tomtéž okamžiku pocítil Harry vtíravé mrazení i za sebou, což nemohlo znamenat nic jiného, než že jich je víc než jeden.

„DUDLEY, MĚJ PUSU ZAVŘENOU! AŤ SE BUDE DÍT COKOLI, HLAVNĚ MĚJ ZAVŘENOU PUSU! Hůlku!“ zamumlal zoufale Harry a ruce mu poskakovaly po zemi jako párek pavouků. „Kde je… hůlka… no tak… Lumos!“

Vyslovil zaklínadlo zcela automaticky, protože nutně potřeboval světlo, které by mu pomohlo v hledání, a k jeho nejneuvěřitelnější úlevě se skutečně jen pár centimetrů od jeho levé ruky rozsvítilo – špička jeho hůlky začala zářit. Harry ji okamžitě popadl, vyškrábal se na nohy a otočil se.

Žaludek se mu sevřel hrůzou.

Plynulým klouzavým pohybem se k němu blížila vysoká zahalená postava, vznášející se kousek nad zemí. Pod pláštěm jí nebyly vidět nohy ani obličej a nasávala do sebe noční tmu.

Harry klopýtavě ustoupil a zvedl hůlku.

„Expecto patronum!“

Ze špičky jeho hůlky vystřelil obláček stříbřité mlhy a mozkomor se na okamžik zarazil. Zaklínadlo však nezabralo stoprocentně, Harry škobrtl o vlastní nohy a ustoupil před neúprosně se blížícím mozkomorem o dalších pár kroků, panika mu zamlžovala mozek… Soustřeď se…

Z mozkomorova pláště se vysunul pár šedivých, slizkých a strupovitých rukou a natáhl se po něm. Harryho uši se zaplnily hučivým lomozem.

„Expecto patronum!“

Vlastní hlas mu zněl dutě a vzdáleně. Z hůlky stoupal vzhůru další chomáč stříbřitého kouře, ještě slabší, než byl ten první. Už to prostě nedokázal, už tohle kouzlo nebyl schopen zvládnout.

Kdesi uvnitř hlavy uslyšel něčí smích, hihňavý, pištivý smích… cítil, jak mu mozkomorův páchnoucí, smrtelně studený dech plní plíce, jak ho dusí… přemýšlej… vybav si nějakou šťastnou vzpomínku…

Neměl v sobě ale jedinou kapku štěstí… mozkomorovy ledové prsty se svíraly kolem jeho hrdla. Ten ječivý a pištivý smích byl čím dál hlasitější a v hlavě mu zazněl jakýsi hlas: „Poddej se smrti, Harry… možná to ani nebude bolet… já sám nevím… ještě jsem nikdy neumíral…“

Už nikdy neuvidí Rona ani Hermionu…

A zatímco zápasil o dech, v mysli se mu zřetelně vybavily jejich obličeje.

„EXPECTO PATRONUM!“

Ze špičky Harryho hůlky vylétl obrovitý stříbrný jelen a jeho parohy udeřily mozkomora přesně v místě, kde by se mělo nacházet srdce. Mozkomora, nehmotného jako samotná temnota, to odhodilo dozadu, a když proti němu jelen znovu vyrazil, odlétl jako poražený a zaplašený netopýr.

„TUDY!“ vykřikl Harry na jelena. Prudce se otočil, tryskem se rozběhl uličkou a rozsvícenou hůlku držel vysoko nad hlavou. „DUDLEY? DUDLEY!“

Uběhl sotva deset kroků a už byl u nich: Dudley ležel na zemi stočený do klubíčka a ruce si těsně tiskl k obličeji. Druhý mozkomor se krčil těsně nad ním, slizkýma rukama mu pevně svíral zápěstí, pomalu, téměř láskyplně je odtahoval od sebe a kápí zakrytou hlavu skláněl k Dudleyho obličeji, jako by se ho chystal políbit.

„NA NĚJ!“ zaburácel Harry a stříbrný jelen, kterého vyčaroval, se s hromovým dusotem prohnal kolem něj. Mozkomorova tvář bez očí byla sotva dva centimetry od Dudleyho, když do něj udeřily stříbrné parohy; netvora náraz odhodil do vzduchu, kde se stejně jako jeho společník obrátil na útěk a byl pohlcen tmou. Jelen drobným klusem doběhl na konec uličky, kde se rozplynul v oblak stříbrné mlhy.

Měsíc, hvězdy i lampy uličního osvětlení se náhle znovu rozzářily. Uličkou se prohnal poryv vlahého vánku. V sousedních zahradách zašustily stromy a vzduch se opět zaplnil všedním vrčením aut projíždějících po Magnoliové ulici. Harry stál absolutně bez pohnutí a všemi zjitřenými smysly vnímal náhlý návrat do normálního stavu. Teprve po chvíli si uvědomil, že se mu tričko lepí k tělu; byl zalitý potem.

To, co se právě stalo, mu připadalo zcela neuvěřitelné. Mozkomorové tady, v Kvikálkově.

Dudley ležel stočený na zemi, tiše kňoural a třásl se. Harry se k němu sklonil, aby se přesvědčil, jestli bude schopen se postavit, vtom však za zády zaslechl hlasité uhánějící kroky. Instinktivně znovu zvedl hůlku a otočil se na patě, aby čelil tomu, kdo se objeví.

Celá zadýchaná se před ním objevila paní Figgová, jejich potrhlá stará sousedka. Prošedivělé kadeře se jí draly zpod síťky na vlasy, na zápěstí se jí s hlasitým chřestěním houpala síťová nákupní taška a kostkované papuče jí napůl padaly z nohou. Harry se před ní honem snažil schovat hůlku, jenže…

„Neschovávej to, hlupáku!“ zavřeštěla na něj. „Co kdyby tu někde byli ještě další? Já toho Mundunguse Fletchera namouduši zabiju!“

Kapitola druhá

Sovy v Zobí

„Cože?“ zeptal se nechápavě Harry. „Je pryč!“ stěžovala si paní Figgová a lomila rukama. „Šel si s někým promluvit ohledně nějaké hromady kotlíků, ke kterým přišli bůhvíjakým způsobem! Říkala jsem mu, že ho zaživa stáhnu z kůže, jestli někam zmizí, a teď se na to podívej! Mozkomorové! Ještě štěstí, že jsem na to nasadila pana Tlapku! Nemáme ale čas tady postávat! Honem, pospěš si, musíme tě dostat zpátky! Ach bože, z tohohle bude pěkná polízanice! Já ho zabiju!“

„Ale…“ Zjištění, že jeho kočkami posedlá potrhlá stará sousedka ví, kdo jsou mozkomorové, bylo pro něj skoro stejně šokující jako to, že dva z nich potkal v téhle uličce. „Vy jste… vy jste čarodějka?“

Jsem jen moták a Mundungus to moc dobře ví, tak jak jsem ti pro všechno na světě asi měla pomoct ty mozkomory zahnat? Nechal tě tady úplně nehlídaného, přestože jsem ho varovala…“

„A tenhle Mundungus mě sleduje? Počkejte – to byl on! Přemístil se někam přímo od našeho domu!“

„Ano, ano, ano, já jsem ale naštěstí pro všechny případy nechala pana Tlapku hlídat pod jedním autem, pan Tlapka přiběhl a varoval mě, jenže než jsem se dostala k vám domů, už jsi byl pryč a teď… ach bože, co tomu jen řekne Brumbál? Ty tam!“ vřískla na Dudleyho, který stále ještě nepohnutě ležel na zemi uprostřed uličky. „Koukej zvednout ten svůj tlustý zadek a hoď sebou!“

„Vy znáte Brumbála?“ zíral na ni vyjeveně Harry.

„Samozřejmě že znám Brumbála, kdo by ho neznal? Tak už přece pojď, kdyby se vrátili, nebyla bych ti nic platná. Nikdy jsem nepřeměnila ani sáček s čajem.“

Sklonila se, popadla oběma vyzáblýma rukama Dudleyho masitou paži a zatáhla.

„Vstávej, ty nanicovatá hroudo sádla, vstávej!“

Dudley však nebyl buď schopen, anebo ochoten se pohnout. Zůstal ležet na zemi, třásl se, v obličeji celý zešedl, ústa měl pevně zavřená.

„Já se o něj postarám.“ Harry popadl Dudleyho za paži a zabral. S vynaložením obrovského úsilí se mu podařilo vytáhnout ho na nohy. Bratránek vypadal, že každým okamžikem omdlí. Malá očka se mu v očních důlcích protáčela a obličej měl posetý kapkami potu; jakmile ho Harry pustil, nebezpečně se zapotácel.

„Pospěš si!“ vyjekla hystericky paní Figgová.

Harry si přitáhl Dudleyho obrovskou paži, přehodil si ji přes rameno a táhl ho směrem k ulici, přestože se mu pod bratránkovou váhou trochu podlamovala kolena. Paní Figgová cupitala před nimi a nervózně vykukovala za roh.

„Měj svou hůlku po ruce,“ přikázala Harrymu, když vcházeli na Šeříkové nároží. „Zapomeň teď na Zákon o utajování, tohle stejně bude mít nedozírné následky, takže je úplně jedno, jestli nás pověsí za jednu vraždu nebo za deset. Ať mi ještě někdo něco povídá o přiměřeném omezení čar a kouzel nezletilých kouzelníků! Přesně z tohohle měl Brumbál strach… Co je to támhle na konci ulice? Ne, to je jen pan Prentice… Neschovávej tu hůlku, chlapče, musím snad věčně opakovat, že já ti k ničemu nebudu?“

Nebylo snadné držet hůlku připravenou a zároveň s sebou vláčet Dudleyho. Harry bratranci uštědřil netrpělivý šťouchanec do žeber, zdálo se však, že Dudley ztratil veškerou motivaci k samostatnému pohybu. Zhrouceně visel na Harryho rameni a velké nohy táhl po zemi za sebou.

„Proč jste mi neřekla, že jste moták, paní Figgová?“ vyptával se Harry a lapal po dechu námahou, kterou musel vynakládat na to, aby šel dál. „Byl jsem přece tolikrát u vás doma – proč jste mi nic neřekla?“

„Tak to nařídil Brumbál. Měla jsem na tebe dávat pozor, ale nesměla jsem ti nic prozradit, byl jsi ještě moc malý. Omlouvám se, že jsem tě tak trápila, Harry, ale kdyby si Dursleyovi mysleli, že ke mně chodíš rád, vůbec by tě ke mně nepouštěli. Nebylo to snadné, to ti povím… ale jen se podívej na tohle,“ postěžovala si tragickým hlasem a znovu zalomila rukama. „Až se o tomhle doslechne Brumbál… Jak mohl Mundungus odejít, když měl mít službu až do půlnoci… Kde vůbec je? Jak mám teď dát vědět Brumbálovi, co se stalo? Neumím se přemisťovat.“

„Mám sovu, můžete si ji půjčit.“ Harry zasténal a přemýšlel o tom, jestli mu pod Dudleyho váhou nemůže prasknout páteř.

„Ty to nechápeš, Harry! Brumbál bude muset co nejrychleji něco podniknout, ministerstvo má svoje vlastní metody odhalování kouzel nezletilých, ti už o tom budou vědět, za to ti ručím.“

„Přece jsem ale zaháněl mozkomory, tak jsem musel použít kouzlo! Určitě jim bude větší starosti dělat, jak je možné, že si mozkomorové klidně poletovali tady na Šeříkovém nároží, ne?“

„Ach božíčku, kéž by to byla pravda, jenže já se obávám… MUNDUNGUSI FLETCHERE, JÁ TĚ ZABIJU!“

Ozvalo se hlasité prásk a vzduch kolem nich se zaplnil pronikavým zápachem alkoholu a zvětralého tabákového kouře, když se přímo před nimi zhmotnil podsaditý neoholený muž v roztřepeném plášti. Měl krátké křivé nohy, dlouhé rozcuchané zrzavé vlasy a krví podlité napuchlé oči, jimiž připomínal žalostně vyhlížejícího baseta. V ruce navíc svíral schumlaný stříbřitý raneček, v němž Harry na první pohled poznal neviditelný plášť.

„Copak se děje, Figgy?“ zeptal se a přelétl pohledem z paní Figgové na Harryho a Dudleyho. „Neměli sme náhodou zachovávat utajení?“

„Já ti dám utajení,“ vyjela na něj paní Figgová. „Mozkomorové, ty mizerný, zlodějský, ulejvácký ničemo!“

„Mozkomorové?“ opakoval po ní vyděšeně Mundungus. „Mozkomorové, jako tady?“

„Ano, tady, ty bezcenná hromado netopýřího trusu, tady!“ ječela paní Figgová. „Mozkomorové toho chlapce napadli, když jsi měl službu!“

„No nazdar,“ hlesl chabě Mundungus, pohlédl z paní Figgové na Harryho a zase zpět. „No nazdar, já…“

„A ty se někde flákáš a kupuješ kradené kotlíky! Neříkala jsem ti, abys tady zůstal? No neříkala?“

„Já… no, víš…“ zatvářil se Mundungus rozpačitě. „Byla to… byla to naprosto skvělá vobchodní příležitost, víš…“

Paní Figgová zvedla ruku, na níž měla zavěšenou síťovku, a začala jí Mundunguse tlouct do obličeje a do krku; podle doprovodného řinčivého zvuku byla taška plná konzerv s kočičím žrádlem.

„Au… nech toho… dej mi pokoj, ty bláznivá stará sůvo! Někdo vo tom musí povědět Brumbálovi!“

„Ano – to – musí!“ hulákala paní Figgová a bušila taškou s kočičími konzervami do Mundungusova těla všude, kam dosáhla. „A – budeš – to – muset – udělat – ty! A – měl bys mu – taky – povědět – proč jsi tu – nebyl – a – nepomohl – nám!“

„Jen klid!“ bránil se Mundungus, krčil se a jednou rukou si chránil hlavu. „Dyť už du, už du!“

A s dalším hlasitým prásk zmizel.

„Doufám, že ho Brumbál zabije!“ ulevila si rozzuřená paní Figgová. „Tak už pojď, Harry, na co ještě čekáš?“

Harry usoudil, že nemá smysl plýtvat zbývajícím dechem, aby ji upozornil na to, že pod váhou Dudleyho těla sotva jde. Znovu se do napůl bezvědomého bratrance opřel a vlekl se dál.

„Dovedu tě až ke dveřím,“ prohlásila paní Figgová, když zabočili do Zobí ulice. Jen pro případ, že by tu někde byli další… na mou duši, to je ale neštěstí… a tys je musel zahnat úplně sám… on Brumbál říkal, že ti máme za každou cenu zabránit, abys dělal nějaká kouzla… no, nejspíš nemá smysl plakat nad rozlitým lektvarem… ale rarach je už rozhodně z pytle venku!“

„Takže,“ supěl Harry, „Brumbál… mě nechává… sledovat?“

„Samozřejmě že tě nechává sledovat,“ přikývla netrpělivě paní Figgová. „Myslel sis snad, že po tom, co se stalo v červnu, tě nechá, aby ses někde toulal jen tak bez dozoru? Bože můj, chlapče! Říkali mi, že jsi inteligentní… tak… běž dovnitř a zůstaň tam,“ přikázala, když dorazili k domu číslo čtyři. „Předpokládám, že se s tebou velice brzo někdo spojí.“

„Co budete dělat vy?“ zeptal se honem Harry.

„Půjdu rovnou domů,“ prohlásila paní Figgová, rozhlédla se po temné ulici a otřásla se. „Budu si muset počkat na další pokyny. Ty prostě zůstaň doma. Dobrou noc.“

„Počkejte, nechoďte ještě! Chci se zeptat…“

Paní Figgová však už tryskem vyrazila pryč, papuče jí hlasitě klapaly a síťovka řinčela.

„Počkejte!“ zavolal za ní Harry. Měl milion otázek, které by byl rád položil komukoli, kdo byl v kontaktu s Brumbálem, jenže paní Figgová se během několika vteřin ztratila ve tmě. Harry si zamračeně nadhodil Dudleyho, který mu visel na rameni, a pomalu, bolestivě se belhal po zahradní cestičce k domu číslo čtyři.

Ve vstupní hale se svítilo. Harry si zastrčil hůlku za pás džínsů, zazvonil a sledoval, jak silueta tety Petunie roste a roste, podivně zkreslená zvlněným sklem předních dveří.

„Dudlánku! Však už je načase, už jsem si začínala docela… docela… Dudlánku, co se stalo?“

Harry koutkem oka pohlédl na Dudleyho a v poslední chvíli vyklouzl zpod jeho paže. Dudley se okamžik kymácel na místě, v obličeji pěkně zezelenalý… pak otevřel ústa a pozvracel celou rohožku.

„DUDLÁNKU! Co to s tebou je, Dudlánku? Vernone? VERNONE!“

Harryho strýc se s hlasitým dupotem vyřítil z obývacího pokoje a mroží knír mu poskakoval nahoru a dolů jako vždycky, když ho něco rozrušilo. Přispěchal k tetě Petunii, pomohl jí převést Dudleyho, jemuž se slabostí třásla kolena, přes práh a opatrně se přitom vyhýbal kaluži zvratků.

„Je mu špatně, Vernone!“

„Co je s tebou, synku? Co se stalo? Dala ti paní Polkissová ke svačině něco, co ti nesedlo?“

„Jak to, že jsi celý umazaný, drahoušku? Válel ses snad někde na zemi?“

„Tak moment… snad tě někdo nepřepadl, nebo snad ano, synku?“

Teta Petunie zaječela.

„Zavolej na policii, Vernone! Běž zavolat na policii! Dudlánku, mazlíčku, pověz to mamince! Copak ti udělali?“

Harryho si v těch zmatcích zjevně nikdo nevšímal, což mu stoprocentně vyhovovalo. Podařilo se mu vklouznout dovnitř jen o fous dřív, než strýc Vernon přibouchl domovní dveře, a zatímco se Dursleyovi halasně ubírali vstupní halou ke kuchyni, kradl se tiše a opatrně ke schodům.

„Kdo ti to udělal, synku? Pověz nám, kdo to byl. My už si to s nimi vyřídíme, jen se neboj.“

„Psst! Snaží se nám něco říct, Vernone! No tak, Dudlánku? Pověz to mamince!“

Harry už jednou nohou stál na prvním schodu, když Dudley našel ztracený hlas.

„To on.“

Harry přimrazený ke schodům, s obličejem zkřiveným obavami čekal na nevyhnutelný výbuch.

„HEJ, KLUKU! POJĎ SEM!“

S pocity, v nichž se mísil strach se vztekem, se Harry pomalu odlepil od spodního schodu, otočil se a zamířil za Dursleyovými.

Úzkostlivě vycíděná kuchyně v kontrastu s venkovní temnotou podivně, neskutečně zářila. Teta Petunie pomáhala Dudleymu usadit se na židli; ještě pořád byl celý zelený a vypadal vysloveně nezdravě. Strýc Vernon stál před odkapávačem nádobí a přivřenýma malýma očima zlostně zíral na Harryho.

„Cos to provedl mému synovi?“ zavrčel výhružně.

„Nic,“ odpověděl Harry, přestože mu bylo jasné, že mu strýc Vernon nebude věřit.

„Co ti provedl, Dudlánku?“ vyptávala se třaslavým hlasem teta Petunie a začala mu houbou otírat zvratky z kožené bundy na prsou. „Bylo to… bylo to ty–víš–co, drahoušku? Použil… použil tu svou věc?“

Dudley pomalu a rozechvěle přikývl.

„To není pravda!“ ohradil se důrazně Harry, teta Petunie hlasitě zakvílela a strýc Vernon zvedl zaťaté pěsti. „Nic jsem mu neudělal. Nebyl jsem to já, byl to…“

Jenže právě vtom okamžiku vlétl dovnitř otevřeným kuchyňským oknem výreček. Jen o vlásek minul temeno hlavy strýce Vernona, zakroužil po kuchyni, upustil Harrymu k nohám velkou pergamenovou obálku, kterou nesl v zobáku, elegantně se otočil, přičemž konečky křídel jemně zavadil o vršek lednice, vylétl ven a zamířil přes zahradu pryč.

„SOVY!“ zaburácel strýc Vernon hromovým hlasem. Tolik namáhaná žíla na spánku mu vztekle pulzovala, když prudce přibuchoval kuchyňské okno. „ZASE TY SOVY! ŽÁDNOU DALŠÍ SOVU UŽ DO SVÉHO DOMU NEPUSTÍM!“

Harry právě trhal obálku a vytahoval z ní dopis. Srdce mu prudce bušilo a vyskakovalo mu až někam k ohryzku.

Vážený pane Pottere,

Jak jsme byli informováni, použil jste dnes večer v devět hodin a třiadvacet minut v oblasti obydlené mudly a v přítomnosti jednoho z mudlů zaklínadlo Patronus.

Vzhledem k závažnosti tohoto porušení Výnosu o přiměřeném omezení čar a kouzel nezletilých kouzelníků bylo rozhodnuto, že jste vyloučen ze studia na Škole čar a kouzel v Bradavicích. Zástupci ministerstva Vás v nejbližší době navštíví v místě Vašeho trvalého bydliště, aby zničili Vaši hůlku. Vzhledem k tomu, že Vám již byla udělena jedna oficiální výstraha za přestupek proti oddílu 13 Zákona o utajování, vydaného Mezinárodním sdružením kouzelníků, jsme nuceni Vás s lítostí informovat, že požadujeme Vaši osobní přítomnost na disciplinárním řízení, které se bude konat dne 12. srpna v 9.00 hodin na Ministerstvu kouzel.

S přáním pevného zdraví

Zůstáváme s pozdravem

                                    Mafalda Hopkirková

                       oddělení nepatřičného užívání kouzel

                                     Ministerstvo kouzel

Harry si celý dopis přečetl dvakrát. Jen nejasně si přitom uvědomoval, že na něj strýc Vernon i teta Petunie mluví. V hlavě cítil obrovskou ledovou prázdnotu a do vědomí mu jako šipka napuštěná paralyzujícím jedem pronikalo jediné: Byl vyloučen z Bradavic. Je po všem. Už nikdy se tam nevrátí.

Zvedl oči a podíval se na Dursleovy. Strýc Vernon byl v obličeji celý rudý, hulákal a pěsti měl pořád zdvižené. Teta Petunie objímala oběma rukama Dudleyho, jemuž se už zase zvedal žaludek.

Harryho dočasně ochromený mozek jako by se opět probudil. Zástupci ministerstva Vás v nejbližší době navštíví v místě Vašeho trvalého bydliště, aby zničili Vaši hůlku. To znamená, že má jedinou možnost. Bude muset utéct – teď hned. Kam se poděje, to nevěděl, jedním si ale byl jistý: ať bude v Bradavicích nebo kdekoli jinde, svou hůlku bude potřebovat. Téměř jako ve snách vytáhl hůlku z džínsů, otočil se a chystal se odejít z kuchyně.

„Kam si myslíš, že jdeš?“ zařičel strýc Vernon. Když Harry neodpověděl, rozběhl se přes kuchyni a postavil se před dveře do haly. Ještě jsem s tebou neskončil, kluku!“

„Uhněte mi z cesty,“ vyzval ho tiše Harry.

„Zůstaneš pěkně tady a vysvětlíš mi, jak se můj syn…“

Jestli mi neuhnete, uřknu vás,“ pohrozil mu Harry a zvedl hůlku.

„Tak tuhle věc na mě vytahovat nebudeš,“ zavrčel strýc Vernon. „Vím, že ji nesmíš používat jinde než v tom blázinci, co mu říkáš škola!“

„Z toho blázince mě právě vyhodili,“ sdělil mu Harry, „takže si můžu dělat, co chci. Máte na to tři vteřiny. Jedna… dvě…“

Kuchyní zaznělo pronikavé KRACH! Teta Petunie zaječela, strýc Vernon něco zařval a shýbl se, Harry však už potřetí toho večera pátral po původci rozruchu, který způsobil někdo jiný. Spatřil ho okamžitě: venku na kuchyňském parapetu seděla rozčepýřená sova pálená, která právě narazila do zavřeného okna a vypadala omráčeně.

Harry si nevšímal zmučeného strýcova výkřiku „SOVY!“ Jako blesk přeběhl místnost, zalomcoval oknem a otevřel je. Sova mu nastavila nohu, k níž měla přivázaný malý pergamenový svitek, načechrala si peří a vznesla se do vzduchu v tomtéž okamžiku, kdy si Harry dopis vzal.

Roztřesenýma rukama rozvinul druhou zprávu, která byla v obrovském spěchu a s mnoha kaňkami načmáraná černým inkoustem.

Harry,

Brumbál právě dorazil na ministerstvo a snaží se to všechno urovnat. Neodcházej od tety a od strýčka. Nepoužívej žádná další kouzla! Svou hůlku nedávej z ruky.

Artur Weasley

Brumbál se to všechno snaží urovnat – co to má znamenat? Má snad Brumbál takový vliv, že by mohl zvrátit rozhodnutí Ministerstva kouzel? Existuje tedy ještě nějaká šance, že by se směl vrátit do Bradavic? V prsou se mu rozhořel drobný plamínek naděje, který však téměř okamžitě uhasil příval paniky – jak má asi odmítnout odevzdat svou hůlku, aniž by přitom znovu použil kouzlo? Musel by se zástupcům ministerstva postavit na odpor, a v tom případě by mohl mluvit o štěstí, kdyby se vyhnul Azkabanu, o vyloučení ze školy vůbec nemluvě.

Myšlenky mu uháněly závratnou rychlostí… může se dát na útěk a riskovat, že ho ministerstvo dopadne, nebo může zůstat a čekat, až ho tady najdou. Mnohem víc ho lákalo první řešení, věděl ale, že panu Weasleymu jde jen o jeho dobro… a koneckonců Brumbál už v minulosti urovnal mnohem horší šlamastyky, než byla tahle.

„Tak dobrá,“ přikývl. „Rozmyslel jsem si to. Zůstanu tady.“

Posadil se ke kuchyňskému stolu a otočil se k Dudleymu a k tetě Petunii. Dursleyovi se očividně cítili zaskočeni nenadálou změnou jeho rozhodnutí. Teta Petunie vrhla bezradný pohled po strýci Vernonovi, jemuž naběhlá žíla v rudém spánku pulzovala divočeji než kdy jindy.

„Kdo ti posílá všechny ty zatracené sovy?“ zavrčel.

„Ta první byla z Ministerstva kouzel a přinesla mi oznámení o vyloučení ze školy,“ informoval ho klidně Harry. Natahoval uši, aby zvenčí zachytil jakýkoli zvuk pro případ, že by se zástupci ministerstva už blížili, a bylo tudíž jednodušší a tišší odpovídat na otázky strýce Vernona než ho vyprovokovat k tomu, aby zase začal zuřit a hulákat. „Tu druhou mi poslal tatínek mého kamaráda Rona, který na ministerstvu pracuje.“

„Ministerstvo kouzel?“ rozkřikl se strýc Vernon. „Lidé jako ty že by měli být ve vládě? Tím se tedy vysvětluje všechno, úplně všechno! Není divu, že to s celou zemí jde od deseti k pěti.“

Když Harry neodpovídal, strýc Vernon na něj rozezleně pohlédl. „A proč tě vyloučili?“ vyštěkl.

„Protože jsem použil kouzlo.“

„AHA!“ zaryčel vítězoslavně strýc Vernon a udeřil shora pěstí do lednice, jejíž dveře se rozlétly dokořán, vypadla z nich hromada Dudleyho nízkokalorických přesnídávek a rozsypala se po podlaze. „Takže to přiznáváš! Cos provedl Dudleymu?“

„Nic,“ bránil se Harry o něco méně klidným tónem. „To jsem nebyl já…“

„Byl,“ zamumlal neočekávaně Dudley. Strýc Vernon i teta Petunie začali okamžitě na Harryho mávat rukama, aby ho utišili, a naklonili se těsně k Dudleymu.

„Pokračuj, synku,“ pobídl ho strýc Vernon, „co ti provedl?“

„Pověz nám to, drahoušku,“ přidala se šeptem teta Petunie.

„Ukázal na mě hůlkou,“ zahuhlal Dudley.

„Ano, to je pravda, ale nepoužil jsem ji…“ vysvětloval rozčileně Harry, jenže…

„BUĎ ZTICHA!“ zaburáceli svorně strýc Vernon i teta Petunie.

„Pokračuj, synku,“ opakoval strýc Vernon a knír mu poskakoval jako splašený.

„Všude se udělala tma,“ zasténal chraptivě Dudley a otřásl se. „Všechno se v té tmě ztratilo. A p–pak jsem s–slyšel… v–věci. U–uvnitř v hlavě!“

Strýc Vernon a teta Petunie si vyměnili pohled plný čiré hrůzy. Jestliže pro ně nejneoblíbenější věcí na světě byly kouzla a čáry – v těsném závěsu za sousedy, kteří zákaz zalévání porušovali ještě křiklavěji než oni – pak do desítky jejich nejhorších obav stejně nepochybně patřili lidé, kteří slyšeli hlasy. Zjevně se domnívali, že se o Dudleyho pokouší šílenství.

„A jaképak věci jsi slyšel, šmudlíčku?“ vydechla teta Petunie; v obličeji byla bílá jako křída a v očích jí stály slzy.

Zdálo se však, že jí to Dudley není schopen říct. Znovu se otřásl, zavrtěl blonďatou kebulí a Harry, který po příletu první sovy zcela propadl tupému zoufalství, pocítil drobné bodnutí zvědavosti. Mozkomorové dokázali člověka přinutit, aby znovu prožil nejhorší okamžiky svého života. Co si byl asi nucen vyslechnout zhýčkaný, rozmazlený a tyranský Dudley?

„A proč jsi vlastně upadl, synku?“ vyptával se strýc Vernon nepřirozeně klidným hlasem, asi takovým, jakým lidé mluví u lože někoho, kdo je vážně nemocen.

„Z–zakopl jsem,“ vysvětloval roztřeseně Dudley. „A pak…“

Ukázal na svou rozložitou hruď. Harry chápal, co se snaží naznačit. Dudley vzpomínal na ten vlhký chlad, který mu zaplnil plíce, když z něj mozkomor vysával naději a štěstí.

„Hrrrůza!“ zachroptěl Dudley. „Zima, strašná zima.“

„Rozumím,“ přitakal strýc Vernon nucené klidným hlasem, zatímco teta Petunie synáčkovi starostlivě přiložila ruku na čelo, aby se přesvědčila, jestli nemá teplotu. „A co se stalo potom, Dudlánku?“

„Cítil jsem… cítil… jakoby… jako…“

„Jako bys už nikdy neměl být šťastný,“ doplnil ho mdle Harry.

„Ano,“ zašeptal Dudley a stále se třásl.

„No prosím,“ přikývl strýc Vernon, napřímil se a jeho hlas znovu zahřímal naplno. „Seslal jsi na mého syna nějakou pošahanou kletbu, takže slyšel hlasy a připadalo mu, že je… že je odsouzen k zatracení nebo něco takového, že ano?“

„Kolikrát vám to mám ještě říkat?“ vyjel na něj Harry, jemuž pomalu začínala docházet trpělivost. „To jsem nebyl já! Byli to dva mozkomorové!“

„Dva co? Co je to za pitomost?“

„Moz–ko–mo–ro–vé,“ opakoval pomalu a zřetelně Harry. „Dva mozkomorové.“

„A co jsou k čertu ti mozkomorové zač?“

„Stráže z Azkabanu, z kouzelnického vězení,“ ozvala se teta Petunie.

Po jejích slovech následovaly dvě vteřiny ohromeného ticha. Pak si teta Petunie polekaně přitiskla ruku k ústům, jako by jí právě nechtěně uklouzlo nějaké šokující neslušné slovo. Strýc Vernon na ni nevěřícně zíral. Harrymu se zatočila hlava. S paní Figgovou se dokázal vyrovnat – ale teta Petunie?

„Jak to víte?“ zeptal se jí užasle.

Teta Petunie se zatvářila, jako by se za sebe hluboce styděla. Vrhla bázlivě omluvný pohled po strýci Vernonovi a nepatrně posunula ruku, takže se ukázaly její koňské zuby.

„Slyšela jsem toho… příšerného mladíka… jak o nich vyprávěl jí… kdysi dávno,“ vysvětlovala přerývaně.

„Jestli máte na mysli moje rodiče, proč jim neříkáte jménem?“ zeptal se hlasitě Harry, ale teta Petunie si ho nevšímala. Bylo vidět, že je hrozně nervózní.

Harry nevěřil svým uším. Až na jeden jediný výbuch před několika lety, kdy na něho teta Petunie ječela, že jeho matka nebyla normální, nikdy neslyšel, že by se o své sestře byť jen zmínila. Ohromovalo ho, že si tuhle útržkovitou informaci o světě kouzel udržela tak dlouho v paměti, když obvykle veškerou energii věnovala předstírání, že žádný takový svět neexistuje.

Strýc Vernon otevřel ústa a sklapl je, pak je znovu otevřel a sklapl, jako by si jen s námahou vzpomínal, jak se mluví. Když otevřel pusu potřetí, zaskřehotal: „Takže… takže oni… hmm… oni opravdu… hmm… opravdu existují, ano… tihle… mozko… jak že jste to říkali?“

Teta Petunie přikývla.

Strýc Vernon těkal pohledem od tety Petunie k Dudleymu i Harrymu, jako by doufal, že někdo z nich náhle vykřikne apríl. Když se k tomu nikdo neměl, znovu otevřel pusu, před úporným hledáním slov ho však zachránil přílet další sovy, toho večera už třetí. Prolétla k nim dosud otevřeným oknem jako opeřená dělová koule a přistála na kuchyňském stole s takovým rachotem, že všichni tři Dursleyovi leknutím nadskočili. Harry jí ze zobáku vyrval druhou úředně vyhlížející obálku a roztrhl ji, zatímco sova se vznesla zpět do noci.

„Už dost… dost těch… zatracených sov,“ zahuhlal nepřítomně strýc Vernon, několika skoky se vrhl k oknu a znovu je zavřel.

Vážený pane Pottere,

Dodatkem k dopisu, který vám byl doručen přibližně před dvaadvaceti minutami, sdělujeme, že Ministerstvo kouzel přehodnotilo své rozhodnutí neprodleně zničit vaši hůlku. Hůlku si smíte ponechat až do disciplinárního řízení konaného dne 12. srpna, na němž bude přijato oficiální rozhodnutí.

Po rozhovoru s ředitelem Školy čar a kouzel v Bradavicích ministerstvo souhlasí rovněž s tím, aby ve stejnou dobu bylo rozhodnuto také o Vašem případném vyloučení. Do došetření celé záležitosti se proto považujte za podmínečně vyloučeného.

S přáním všeho nejlepšího

Zůstáváme s pozdravem

                                    Mafalda Hopkirková

                       oddělení nepatřičného užívání kouzel

                                     Ministerstvo kouzel

Tento dopis si Harry přečetl v rychlém sledu třikrát po sobě. Hora neštěstí, která ho tlačila na prsou, nepatrně povolila, když si s úlevou uvědomil, že ještě není definitivně vyloučen, třebaže jeho obavy to rozhodně nezaplašilo. Vypadalo to, že všechno bude záležet na výsledku disciplinárního řízení dvanáctého srpna.

„Tak co?“ zeptal se strýc Vernon, čímž vrátil Harryho do reálné přítomnosti. „Co to zas bylo? Už tě k něčemu odsoudili? Uplatňuje se v tom vašem spolku trest smrti?“ vyptával se s netajenou nadějí v hlase.

„Musím jít na disciplinární řízení,“ odpověděl Harry.

„A tam tě odsoudí?“

„Asi ano.“

„V tom případě můžu ještě doufat,“ prohlásil zlomyslně strýc Vernon.

„Jistě, pokud je to všechno,“ opáčil Harry a sbíral se k odchodu. Zoufale potřeboval být sám, zamyslet se a možná poslat dopis Ronovi, Hermioně nebo Siriusovi.

„NO TO SI PIŠ, ŽE TO NENÍ VŠECHNO!“ zahřměl strýc Vernon. „KOUKEJ SE POSADIT!“

„Tak co ještě?“ zeptal se Harry netrpělivě.

„DUDLEY!“ zařval strýc Vernon. „Chci, abys mi přesně vyložil, co se stalo mému synovi!“

„NO PROSÍM!“ zahulákal rovněž Harry. Rozčililo ho to do té míry, že z konce hůlky, kterou dosud třímal v ruce, vylétl roj rudých a zlatých jisker. Všichni tři Dursleyovi sebou poplašeně škubli a zatvářili se vyděšeně.

„Byli jsme s Dudleym v té úzké uličce mezi Magnoliovou ulicí a Šeříkovým nárožím,“ začal Harry a mluvil rychle, jako by se snažil ovládnout svůj vztek. „Dudley si usmyslel, že si se mnou něco začne, tak jsem vytáhl hůlku, ale nepoužil jsem ji. Pak se objevili dva mozkomorové…“

„Co jsou ale ti mozkomorousové ZAČ?“ vyjel na něj vztekle strýc Vernon. „Co DĚLAJÍ?“

„Už jsem vám to říkal,“ odsekl Harry. „Vysají z vás všechno štěstí, a dostanou-li příležitost, dají vám polibek…“

„Polibek?“ opakoval strýc Vernon a oči mu povylezly z důlků. „Že dají polibek?“

„Oni tomu tak říkají, když vám ústy vysají z těla duši.“

Teta Petunie tiše vyjekla.

„Jeho duši! Snad mu nevzali… vždyť musí mít…“

Popadla Dudleyho za ramena a zatřásla jím, jako by chtěla vyzkoušet, jestli mu duše rachotí někde uvnitř těla.

„Samozřejmě že mu nevzali duši, kdyby mu ji vzali, poznali byste to,“ ujistil ji podrážděně Harry.

„Tys je zahnal, co, synku?“ zahlaholil hlasitě strýc Vernon a tvářil se přitom jako někdo, kdo se úporně snaží svést řeč na nějaké téma, ve kterém se vyzná. „Dals jim co proto, viď?“

„Mozkomorovi nemůžete dát co proto,“ procedil Harry skrz zaťaté zuby.

„No jak to, když je v pořádku?“ vyštěkl strýc Vernon. „Když nemá vypuštěnou duši?“

„Protože jsem použil Patrona…“

SSSŠŠŠUP! S klapotem a zasvištěním křídel k nim v obláčku jemného prachu vylétla z kuchyňského krbu čtvrtá sova.

„PROKRISTAPÁNA!“ zaburácel strýc Vernon a začal si z kníru vytrhávat obrovské chomáče vousů. Byl to projev krajního rozčilení, k jakému ho už dlouhou dobu nic nedohnalo. „JÁ TADY ŽÁDNÉ SOVY NESNESU, ŘÍKÁM TI, ŽE TO NEBUDU TRPĚT!“

Jenže Harry už sově od nohy odvazoval svitek pergamenu. Byl tak pevně přesvědčen, že tenhle dopis mu musí posílat Brumbál a že mu v něm všechno vysvětlí – mozkomory, paní Figgovou, co má za lubem ministerstvo a jak on, Brumbál, hodlá dát všechno do pořádku – že se ho poprvé v životě zmocnilo zklamání, když uviděl Siriusův rukopis. Nevšímal si gejzíru dalších nadávek strýce Vernona na adresu sov, přimhouřil oči v dalším oblaku prachu, který se na ně snesl, když poslední soví posel vylétl komínem ven, a přečetl si Siriusův vzkaz.

Artur mi právě pověděl co se stalo. Za žádných okolností už nevycházej z domu.

Harrymu to připadalo jako naprosto nedostatečná reakce na všechno, co se během tohohle jediného večera semlelo, že pergamenový lístek otáčel v ruce a hledal, co mu Sirius píše dál, nic už však nenašel.

Navíc se ho znovu začalo zmocňovat rozčilení. Copak se nenajde nikdo, kdo by mu projevil uznání, že se sám a bez pomoci ubránil dvěma mozkomorům? Pan Weasley i Sirius si počínali, jako by se dopustil nějakého prohřešku a oni si svoje výtky nechávají na později, až budou přesně znát rozsah způsobených škod.

„…banda klof – chci říct sov – si klidně létá do mého domu, jako by jim to tu patřilo! To nebudu trpět, ty kluku, nebudu…“

„Nemůžu jim nařídit, aby sem nelétaly,“ odsekl Harry a žmoulal v ruce Siriusův dopis.

„Chci konečně slyšet pravdu, co se tu dnes večer stalo!“ vyštěkl strýc Vernon. „Jestli na Dudleyho zaútočili nějací morkomárové, proč potom vyloučili tebe? Udělals přece ty–víš–co, sám jsi to přiznal!“

Harry se zhluboka nadechl a nutil se ke klidu. Už zase ho začínala, bolet hlava. Víc než co jiného si přál z kuchyně vypadnout a odpočinout si od Dursleyových.

„Použil jsem Patronovo zaklínadlo, abych se těch mozkomorů zbavil,“ vysvětloval a snažil se zůstat klidný. „Je to jediná věc, která na ně zabírá.“

„Co ale ti mozkomorousové dělají v Kvikálkově?“ vyjel na něj pobouřeně strýc Vernon.

„Tak to vám nepovím,“ pokrčil Harry unaveně rameny. „Nemám ponětí.“

V hlavě mu teď v pronikavém světle zářivek přímo dunělo. Vztek ho pomalu opouštěl a připadal si naprosto umořený. Všichni Dursleyovi na něj upřeně hleděli.

„Určitě za to můžeš,“ prohlásil důrazně strýc Vernon. „Má to něco společného s tebou, ty kluku, já to vím. Proč by se jinak objevili zrovna tady? Koho jiného by v té uličce hledali? Musíš přece být jediný… jediný…“ Zjevně se nedokázal přinutit k tomu, aby nahlas řekl kouzelník. „Jediný ty–víš–co na míle daleko!“

„Nevím, proč tu byli.“

Poslední slova strýce Vernona však způsobila, že se Harryho vyčerpaný mozek znovu zapnul. Co vlastně mozkomorové v Kvikálkově hledali? Jak může považovat za náhodu, že se ve stejnou dobu objevili v uličce, v níž byl právě on? Poslal je někdo? Ztratilo už Ministerstvo kouzel nad mozkomory kontrolu? Uprchli z Azkabanu a připojili se k Voldemortovi, jak předpovídal Brumbál?

„Ti mozkomotorové hlídají nějaké vězení pro vás úchyláky?“ vyptával se strýc Vernon, jako by sledoval Harryho myšlenkové pochody.

„Ano,“ odpověděl Harry.

Jen kdyby ho přestala bolet hlava, jen kdyby mohl odejít z kuchyně, zavřít se ve své temné ložnici a přemýšlet…

„Tak to je jasné! Přišli tě sem zatknout!“ usoudil strýc Vernon s vítězoslavným výrazem člověka, který dospěl k nevyvratitelnému závěru. „Je to tak, že mám pravdu, kluku? Ty prcháš před zákonem!“

„Samozřejmě, že nepřehání,“ ohradil se Harry a potřásl hlavou plnou horečných myšlenek, jako by odháněl dotěrnou mouchu.

„Tak proč…“

„Musel je za mnou poslat on,“ řekl Harry tiše, spíš sám pro sebe než pro strýce Vernona.

„Kdo jako? Kdo je musel poslat?“

„Lord Voldemort,“ odpověděl Harry.

Matně ho napadlo, jak je zvláštní, že Dursleyovi, kteří se ošívali, škubali sebou a pištěli, když slyšeli slova jako kouzelník, čáry nebo hůlka, dokážou bez sebemenšího zachvění vyslechnout jméno nejobávanějšího černokněžníka všech dob.

„Lord… tak moment,“ zarazil se strýc Vernon s tváří usilovně zamračenou a v prasečích očkách mu zablýskl výraz svítající vzpomínky. „To jméno už jsem někdy slyšel… to byl ten, co…“

„Zavraždil moje rodiče, ano,“ hlesl dutě Harry.

„Ten ale zmizel,“ pokračoval netrpělivě strýc Vernon, aniž by dal sebemenším způsobem najevo, že by v něm snad vražda Harryho rodičů vyvolávala nějaké bolestné vzpomínky. „Ten obrovitý chlap to říkal. Říkal o něm, že zmizel.“

„Vrátil se,“ vzdechl těžce Harry.

Připadal si velice zvláštně, jak tu tak stál v dokonale vycíděné a uklizené kuchyni tety Petunie, u nejlepší a nejdražší lednice a televizoru s širokoúhlou obrazovkou a klidně se strýcem Vernonem rozmlouval o lordu Voldemortovi. Skutečnost, že se mozkomorové objevili v Kvikálkově, jako by prolomila tu velkou neviditelnou zeď, která oddělovala neoblomně nekouzelný svět Zobí ulice od světa, který se skrýval za ní. Oba Harryho životy se jaksi slily v jeden a všechno v nich bylo postavené na hlavu. Dursleyovi se vyptávali na podrobnosti ohledně kouzelného světa a paní Figgová věděla o Albusi Brumbálovi, nad Kvikálkovem se vznášeli mozkomorové a on sám už se možná nikdy neměl vrátit do Bradavic. V hlavě mu bušilo ještě bolestivěji.

„On se vrátil?“ šeptla teta Petunie.

Dívala se na Harryho, jako by ho ještě nikdy neviděla. A Harry si zničehonic – poprvé za celý život – plně uvědomil, že je teta Petunie sestrou jeho matky. Nedokázal si vysvětlit, proč na něj tato skutečnost právě v danou chvíli tak mocně zapůsobila; věděl jen, že v téhle místnosti není jediný, kdo si je alespoň trochu vědom toho, jaké by mohl mít návrat lorda Voldemorta důsledky. Takhle se na něj teta Petunie ještě nikdy v životě nedívala. Její velké bledé oči (tak nepodobné sestřiným) nebyly zúžené odporem ani zlostí, byly naopak široce otevřené a plné strachu. Jako by se z nich vytratila ta zarputilá přetvářka, za kterou se teta Petunie po celý Harryho život schovávala – předstírání, že neexistují žádná kouzla a čáry, že není žádný jiný svět než ten, v němž žije se strýcem Vernonem.

„Ano,“ přisvědčil Harry a mluvil teď přímo k tetě Petunii. „Před měsícem se vrátil. Viděl jsem ho.“

Její ruce nahmataly pod koženou bundou Dudleyho rozložitá ramena a pevně je stiskly.

„Tak moment,“ ozval se strýc Vernon a těkal očima od manželky k Harrymu a obráceně, zjevně ohromený a zmatený tím neslýchaným porozuměním, které mezi těmi dvěma náhle zavládlo. „Moment. Říkáš, že se tenhle lord Voldyčijak vrátil?“

„Ano.“

„Ten, co zavraždil tvoje rodiče.“

„Ano.“

„A teď na tebe posílá komodory?“

„Vypadá to tak,“ přikývl Harry.

„Hmm,“ zabručel strýc Vernon, pohlédl na svou pobledlou manželku i na Harryho a povytáhl si kalhoty. Zdálo se, jako by se nadouval, jeho obrovský brunátný obličej se před Harryho očima rozšiřoval. „Dobrá, tím je to tedy dáno,“ prohlásil a nafoukl se tak, že se mu košile na prsou málem roztrhla. „Můžeš se sebrat a vypadnout z tohohle domu, kluku!“

„Cože?“ zakoktal Harry.

„Slyšels mě – VEN!“ zahulákal strýc Vernon tak hlasitě, že sebou škubli i teta Petunie a Dudley. „VEN! VEN! Tohle jsem měl udělat už před lety! Sovy si tady počínají jako ve svém sanatoriu, pudinky padají ze stropu, polovina obývacího pokoje zdemolovaná, Dudley s ocáskem, Marge nafouknutá u stropu a ten létající Ford Anglia… VEN! VEN! Už toho bylo dost! Skoncoval jsem s tebou! Nemůžeš tu zůstat, jestli po tobě jde nějaký šílenec, nebudeš ohrožovat moji manželku a syna, nezatáhneš nás do žádného maléru! Jestli tě čeká stejný konec jako ty tvé nanicovaté rodiče, mám toho plné zuby! VEN!“

Harry zůstal stát jako přikovaný. Dopisy z ministerstva, od pana Weasleyho i od Siriuse držel zmačkané v levé ruce. Za žádných okolností už nevycházej z domu. NEODCHÁZEJ OD TETY A OD STRÝČKA.

„Slyšels mě!“ opakoval strýc Vernon a naklonil se k němu. Harry měl teď jeho masitý brunátný obličej tak blízko, že cítil, jak mu do tváře dopadají drobné kapičky slin. „Seber se a běž! Ještě před půlhodinou jsi byl celý žhavý vypadnout! Tak já ti teď tu radost dopřeju! Vypadni a nikdy už nepošpiň náš práh!

Vůbec si nedokážu vysvětlit, proč jsme si tě tu vlastně drželi! Marge měla pravdu, měli jsme tě strčit do sirotčince! Byli jsme k tobě příliš shovívaví, mysleli jsme si, že to z tebe dokážeme dostat, mysleli jsme si, že z tebe vychováme normálního kluka, jenže ty jsi byl zkažený od samého začátku a já už toho mám dost – sovy!“

Pátá sova prolétla komínem krbu takovou rychlostí, že narazila na podlahu, než se s hlasitým zavřeštěním znovu vznesla do vzduchu. Harry zvedl ruku a chtěl od ní převzít dopis, který byl v jasně rudé obálce, sova mu však přelétla nad hlavou a zamířila přímo k tetě Petunii, která zavřískla, přikrčila se a oběma pažemi si zakryla obličej. Sova jí červenou obálku upustila na hlavu, otočila se a vylétla rovnou komínem ven.

Harry se vrhl k dopisu a chtěl ho zvednout, teta Petunie u něj však byla dřív.

„Můžete ho otevřít, jestli chcete,“ pokrčil rameny Harry, „ale stejně uslyším, co se v něm píše. Tohle je Hulák.“

„Nech to být, Petunie!“ zařval strýc Vernon. „Nesahej na to, mohlo by to být nebezpečné!“

„Je adresovaný mně,“ sdělila mu teta Petunie roztřeseným hlasem. „Je adresovaný mně, Vernone, podívej! Paní Petunie Dursleyová, kuchyně, Zobí ulice číslo čtyři…“

Vyděšeně se zarazila… Rudá obálka začínala doutnat.

„Otevřete ho!“ vybízel ji Harry. „Ať to máte za sebou! Stejně se tomu nevyhnete.“

„Ne.“

Tetě Petunii se třásly ruce. Vyplašeně se rozhlížela po kuchyni, jako by hledala, kudy utéct, už však bylo pozdě – obálka se rozhořela jasným plamenem. Teta Petunie zaječela a upustila ji.

Kuchyni zaplnil příšerný hlas, který v uzavřeném prostoru umocnila ozvěna. Vycházel z hořícího dopisu na stole.

„Pamatuj na posledně, Petunie!“

Teta Petunie vypadala, že v příštím okamžiku omdlí. Zhroutila se na židli vedle Dudleyho a obličej si skryla v dlaních. Zbytky dopisu čadily a tiše se měnily v popel.

„Co to má znamenat?“ zeptal se chraptivě strýc Vernon. „Co… já nechápu… Petunie?“

Teta Petunie neodpověděla. Dudley na matku přihlouple zíral s pusou otevřenou dokořán. Ticho se děsivě protahovalo. Harry tetu naprosto nechápavě sledoval a v hlavě mu bušilo, jako by se mu chtěla rozskočit.

„Petunie, drahá?“ pípl krotce strýc Vernon. „P–Petunie?“

Teta Petunie zvedla hlavu. Stále ještě se třásla. Těžce polkla.

„Ten chlapec… ten chlapec tu bude muset zůstat, Vernone,“ hlesla.

„C–cože?“

„Zůstane tady,“ opakovala a nedívala se na Harryho. Pak znovu vstala.

„Zůstane…? Ale, Petunie…“

„Když ho vyhodíme, budou z toho mezi sousedy řeči,“ prohlásila teta Petunie. Přestože byla dosud velice bledá, rychle našla svůj obvyklý strohý a nakvašený způsob řeči. „Budou nám klást nepříjemné otázky, budou chtít vědět, kam se poděl. Musíme ho tu nechat.“

Strýc Vernon splaskával jako stará pneumatika.

„Ale, Petunie, drahá…“

Teta Petunie ho ignorovala. Otočila se k Harrymu.

„Zůstaneš ve svém pokoji,“ nařídila mu. „Nebudeš vycházet z domu. A teď běž spát.“

Harry se nepohnul.

„Od koho byl ten Hulák?“

„Přestaň se vyptávat!“ okřikla ho teta Petunie.

„Vy jste ve styku s kouzelníky?“

„Říkala jsem, abys šel spát!“

„Co to znamenalo? Na jaké posledně máte pamatovat?“

„Běž spát!“

„Jak to, že…“

„NESLYŠELS TETU? KOUKEJ JÍT SPÁT!“

Kapitola třetí

Předsunutá hlídka

Právě na mě zaútočili mozkomorové a možná budu vyloučen z Bradavic. Chci vědět, co se děje a kdy se odtud dostanu.

Jakmile Harry unikl k psacímu stolu ve své temné ložnici, opsal tento text na tři různé lístky pergamenu. První adresoval Siriusovi, druhý Ronovi a třetí Hermioně. Jeho sova Hedvika byla někde venku na lovu, na stole stála jen její prázdná klec. Harry přecházel sem a tam po ložnici a čekal, až se vrátí. Hlava mu třeštila a mozek měl příliš zaměstnaný různými starostmi, takže na spánek neměl ani pomyšlení, přestože ho v očích píchalo a pálily ho únavou. V zádech ho bolelo, jak táhl Dudleyho domů, a taky ho bolely dvě boule na hlavě, jak se praštil o okno a dostal ránu od Dudleyho.

Rázoval od jedné stěny k druhé, sžírán vztekem a zklamáním, skřípěl zuby, zatínal ruce v pěst a vrhal zlostné pohledy na prázdnou, hvězdami posetou oblohu pokaždé, když procházel kolem okna. Poslali na něj mozkomory, paní Figgová a Mundungus Fletcher ho potají hlídali, navíc to vyloučení z Bradavic a disciplinární řízení na Ministerstvu kouzel – a přesto se mu nikdo neobtěžoval říct, co se děje.

A co – co měl znamenat ten Hulák? Komu patřil ten hlas, který se tak strašlivě a výhružně rozléhal kuchyní?

Proč je tu stále ještě zavřený jako v pasti a nikdo mu nic neřekne? Proč se k němu všichni chovají jako k nějakému zlobivému dítěti? Nepoužívej žádná další kouzla, nevycházej z domu…

Nakopl svůj školní kufr, když ho míjel, ale ve svém vzteku si tím ani trochu neulevil; naopak, ke vší fyzické únavě, která ho sužovala, se přidala ještě palčivá bolest v palci u nohy.

Právě když kulhal kolem okna, s tichým šustěním křídel vlétla dovnitř jako malý duch Hedvika.

„No to je dost!“ zavrčel Harry, když lehce přistála na vrcholku své klece. „Tohle si radši někam odlož, mám pro tebe práci!“

Hedvičiny velké a kulaté jantarově žluté oči na něj vyčítavě hleděly přes mrtvou žábu, kterou svírala v zobáku.

„Pojď sem,“ kývl na ni Harry, sebral tři malé pergamenové svitky a kousek kožené šňůrky a přivázal jí dopisy k šupinaté noze. „Doruč to rovnou Siriusovi, Ronovi a Hermioně a nevracej se bez pořádně dlouhých odpovědí. V nejhorším je klovej tak dlouho, dokud nenapíšou něco, co bude stát za přečtení. Rozumíš?“

Hedvika tlumeně zahoukala, protože v zobáku stále ještě držela žábu.

„Tak už leť,“ pobídl ji.

Okamžitě se vznesla do vzduchu. Jakmile zmizela, padl Harry oblečený na postel, ležel a díval se do temného stropu. Kromě všeho, co ho tížilo, si teď navíc připadal provinile, protože si svou zlost vybil na Hedvice, na jediné kamarádce, kterou v Zobí ulici číslo čtyři měl. Umiňoval si však, že až se vrátí s odpověďmi od Siriuse, Rona a Hermiony, všechno jí vynahradí.

Určitě mu všichni rychle odepíšou; něco takového, jako je útok mozkomorů, přece nemohou přejít mlčením. Nejspíš se zítra ráno probudí a najde tři tlusté dopisy plné soucitné účasti a plánů, jak ho okamžitě přestěhovat do Doupěte. A s touto konejšivou představou ho přemohl spánek, v němž se utopily všechny další myšlenky.

Hedvika však druhý den ráno ještě zpátky nebyla. Harry celý den strávil u sebe v ložnici, z níž vycházel, jen když si musel odskočit do koupelny. Teta Petunie mu třikrát toho dne prostrčila do pokoje jídlo malými kočičími dvířky, která strýc Vernon instaloval v létě před třemi roky. Pokaždé, když ji Harry slyšel přicházet, začal se jí vyptával na toho Huláka, stejné odpovědi by se mu však dostalo, kdyby se ptal kliky u dveří. Jinak se Dursleyovi jeho ložnici obloukem vyhýbali. Harry usoudil, že by k ničemu nevedlo, kdyby se jim vnucoval svou přítomností. Další hádkou by docílil jedině toho, že by se rozčilil natolik, až by provedl nějaké další zakázané kouzlo.

A takhle to šlo celé tři dny. Harry polovinu té doby překypoval nepokojnou energií, která mu nedovolila na cokoli se kloudně soustředit, takže přecházel sem tam po ložnici a pěnil vztekem na všechny, kteří ho tu nechávali trčet v tak nemožné situaci. Záchvaty energie se střídaly s tak ochromující netečností, že dokázal třeba celou hodinu ležet na posteli, jako v transu zírat do prázdna a chvět se hrůzou, kdykoli pomyslel na disciplinární řízení na ministerstvu.

Co když rozhodnou proti němu? Co když ho doopravdy vyloučí a hůlku mu přelomí na dva kusy? Co si pak počne, kam se poděje? Vrátit se natrvalo k Dursleyovým už nemohl, to nepřipadalo v úvahu, když teď věděl o existenci toho druhého světa, do kterého doopravdy patřil. Směl by se nastěhovat do Siriusova domu, jak mu kmotr navrhl před rokem, ještě než musel uprchnout před zástupci ministerstva? Dovolili by mu, aby tam jako nezletilý bydlel docela sám? Nebo se o místě jeho dalšího pobytu rozhodne bez přihlédnutí k jeho přání? Bylo to, že porušil Mezinárodní zákon o utajování tak vážné, že skončí v jedné z cel azkabanského vězení? Pokaždé, když v myšlenkách dospěl k této možnosti, sklouzl Harry z postele a začal znovu přecházet po ložnici sem a tam.

Čtvrtého večera od Hedvičina odletu ležel na posteli v zajetí dalšího záchvatu netečnosti, civěl do stropu a v hlavě měl absolutně vygumováno, když do ložnice vešel jeho strýc. Harry pomalu otočil hlavu a pohlédl na něj. Strýc Vernon měl na sobě sváteční oblek a ve tváři výraz obrovského sebeuspokojení.

„Odcházíme,“ oznámil.

„Prosím?“

„Odcházíme – tedy tvoje teta, Dudley a já.“

„Fajn,“ hlesl mdle Harry a zahleděl se znovu do stropu.

„Až budeme pryč, zůstaneš ve své ložnici.“

„Dobře.“

„Nebudeš sahat na televizi, na stereo ani na žádnou jinou naši věc.“

Jistě.“

„Nebudeš krást jídlo z ledničky.“

„Hmm.“

„Pro jistotu tě tu zamknu.“

„Klidně.“

Strýc Vernon střelil po Harrym zlostným pohledem plným podezření, které v něm zjevně vzbuzovala jeho trpná pasivita, pak vztekle vyrazil z ložnice a zavřel za sebou dveře. Harry slyšel otáčení klíče v zámku a těžké kroky strýce Vernona, jak schází po schodech dolů. O několik minut později se k němu doneslo prásknutí dvířek od auta, vrčení motoru a s ničím nezaměnitelný zvuk auta vyjíždějícího z příjezdové cesty na ulici.

Skutečnost, že Dursleyovi odjeli, se na Harryho náladě nijak neprojevila. Bylo mu úplně jedno, jestli jsou v domě nebo ne. Nedokázal sebrat dost energie ani k tomu, aby vstal a rozsvítil si. Ložnice se halila do stále temnějšího šera a Harry ležel a naslouchal zvukům noci, které pronikaly dovnitř otevřeným oknem; nechával je pořád otevřené, protože netrpělivě čekal na okamžik, kdy se vrátí Hedvika.

V prázdném domě kolem něj to vrzalo a skřípělo, z potrubí se ozývalo tiché bublání. Harry ležel jako omámený, na nic nemyslel a tiše trpěl.

A pak zaslechl z kuchyně v přízemí zcela zřetelně nějaký třesk.

Vymrštil se jako vystřelený z praku a pozorně naslouchal. Dursleyovi ještě nemohli být zpátky, bylo příliš brzo a navíc neslyšel jejich auto.

Několik vteřin panovalo ticho, potom se ozvaly hlasy.

Lupiči, pomyslel si, shodil nohy z postele a vstal – o zlomek vteřiny později ho však napadlo, že lupiči by určitě takhle nehulákali. Ať se dole v kuchyni pohyboval kdokoli, rozhodně se nenamáhal tlumit hlas.

Popadl hůlku, která ležela na nočním stolku, postavil se čelem ke dveřím a natáhl uši. V příštím okamžiku leknutím nadskočil, protože zámek hlasitě cvakl a dveře se rozlétly dokořán.

Harry zůstal nepohnutě stát, upřeně zíral otevřenými dveřmi na temné odpočívadlo nad schodištěm a čekal na další zvuky, neozvalo se však vůbec nic. Na okamžik zaváhal, pak rychle a tiše vyšel z ložnice a zamířil ke schodům.

Srdce mu vystřelilo až do krku. V tmavé vstupní hale pod schody stáli nějací lidé, jejichž siluety se rýsovaly na pozadí světla, které sem pronikalo z ulice skleněnými dveřmi. Bylo jich osm nebo devět, a pokud mohl soudit, všichni se dívali vzhůru k němu.

„Skloň tu hůlku, chlapče, než někomu vypíchneš oko,“ ozval se tichý bručivý hlas.

Harrymu se neovladatelně rozbušilo srdce. Ten hlas poznal, hůlku však nesklonil.

„Profesor Moody?“ zeptal se nejistě.

„S tím profesorem bych to nepřeháněl,“ zavrčel hlas. „K učení jsem se zrovna moc nedostal, nemyslíš? Pojď sem dolů, chceme si tě pořádně prohlédnout.“

Harry sklonil hůlku o maličký kousek níž, nadále ji však pevně držel a nepohnul se ani o krok. Měl velice dobrý důvod být podezíravý. Před nedávném strávil devět měsíců ve společnosti člověka, kterého považoval za Pošuka Moodyho, aby nakonec zjistil, že to vůbec nebyl Moody, ale někdo, kdo se za něj jen vydával; navíc se ten někdo pokusil Harryho zabít, než byl odhalen. Než se však stačil rozhodnout, co by měl udělat, donesl se k němu po schodech nahoru druhý, lehce chraptivý hlas.

„Všechno je v pořádku, Harry. Přišli jsme si pro tebe.“

Harryho srdce poskočilo. Také tenhle hlas poznal, přestože ho přes rok neslyšel.

„P–profesor Lupin?“ zakoktal ohromeně. „Jste to vy?“

„Proč tady všichni stojíme potmě?“ zeptal se třetí hlas, tentokrát ženský a zcela neznámý. „Lumos.“

Špička něčí hůlky se rozsvítila a ozářila halu kouzelným světlem. Harry zamrkal. Lidé dole byli namačkaní u paty schodiště, upřeně na něj zírali a někteří si vyvraceli krk, aby lépe viděli.

Nejblíž ze všech stál Remus Lupin. Přestože byl ještě poměrně mladý, vypadal unaveně a trochu nemocně; měl víc šedin, než když se s ním Harry naposledy loučil, a jeho hábit byl ošumělejší a záplatovanější než kdy dřív. Přesto se na Harryho díval s širokým úsměvem a Harry se navzdory svému šoku snažil jeho úsměv opětovat.

„No ne, vypadá přesně, jak jsem čekala,“ prohlásila čarodějka, která držela nad hlavou rozsvícenou hůlku. Zdála se být ze všech přítomných nejmladší, měla kulatý bledý obličej se špičatou bradou, jiskřivé tmavé oči a krátké ježaté vlasy křiklavě fialové barvy. „Nazdárek, Harry!“

„Ano, už vidím, jak jsi to myslel, Remusi,“ poznamenal holohlavý černý kouzelník stojící nejdál od Harryho – mluvil protáhlým hlubokým hlasem a v jednom uchu měl zlatý kroužek. „Vypadá přesně jako James.“

„Až na ty oči,“ doplnil ho dýchavičný stříbrovlasý kouzelník vzadu. „Oči má po Lily.“

Pošuk Moody, který měl dlouhé rozcuchané šedé vlasy a kterému chyběl velký kus nosu, si Harryho podezíravě měřil svýma nestejnýma očima. Jedno oko bylo malé a připomínalo tmavý korálek, druhé bylo velké, kulaté a zářivě modré – bylo to čarodějné oko, které vidělo skrze zdi, dveře a dokonce i týlem Moodyho vlastní hlavy.

„Jste si naprosto jistý, že je to on, Lupine?“ zavrčel. „Vypadali bychom pěkně směšně, kdybychom se vrátili s nějakým Smrtijedem, který se za něj vydává. Měli bychom se ho zeptat na něco, co může vědět jen skutečný Potter. Pokud tedy někdo nepřinesl veritasérum.“

„Jakou podobu na sebe bere tvůj Patronus, Harry?“ zeptal se Lupin.

„Jelena,“ odpověděl nervózně Harry.

„Je to on, Pošuku,“ přikývl Lupin.

Harry, který si až bolestivě uvědomoval, že na něj dosud všichni upřeně zírají, sešel ze schodů a cestou si zastrčil hůlku do zadní kapsy džínsů.

„Nestrkej tam tu hůlku, chlapče!“ zahřměl Moody. „Co kdyby se vznítila? Takhle už přišli o zadek lepší kouzelníci, než jsi ty, to mi věř!“

„Vážně znáte někoho, kdo přišel o zadek?“ otázala se se zájmem žena s fialovými vlasy.

„Na tom teď nesejde, hlavně si nestrkejte hůlku do zadní kapsy!“ zabručel Pošuk. „To je jedna z hlavních zásad bezpečnosti hůlek, i když se jejím dodržováním už nikdo neobtěžuje.“ Rozčileně zamířil ke kuchyni. „A tohle jsem viděl,“ dodal popuzeně, když žena protočila oči ke stropu.

Lupin se natáhl a potřásl Harrymu rukou.

„Jak se daří?“ zeptal se a bedlivě si Harryho prohlížel.

„D–dobře…“

Vůbec se mu nechtělo věřit tomu, co se teď kolem něj dělo. Čtyři týdny vůbec nic, ani sebemenší náznak plánu, jak ho dostat ze Zobí ulice, a najednou tu v domě ledabyle postává celý houf kouzelníků, jako by to bylo dávno předem dohodnuto. Pohlédl na lidi obklopující Lupina; pořád si ho se zájmem prohlíželi. Až příliš nepříjemně si uvědomoval, že se čtyři dny nečesal.

„Mám… tedy vy máte štěstí, že tu Dursleyovi nejsou…“ zamumlal.

Jaképak štěstí!“ uchechtla se žena s fialovými vlasy. „To já jsem je odlákala pryč. Poslala jsem jim mudlovskou poštou dopis, kde jim sděluji, že byli vybráni do finále Celoanglické soutěže o nejlépe udržovaný předměstský trávník. Zrovna teď mají namířeno na udílení cen… nebo si to alespoň myslí.“

Harry si na okamžik v duchu představil, jak se bude strýc Vernon tvářit, až zjistí, že se žádná Celoanglická soutěž o nejlépe udržovaný předměstský trávník nekoná.

„Odvedete mě pryč, že ano?“ zeptal se. „Už brzo?“

„Prakticky ihned,“ potvrdil Lupin. „Čekáme jen na signál, že je vzduch čistý.“

„A kam půjdeme? Do Doupěte?“ vyptával se Harry s nadějí v hlase.

„Ne, do Doupěte ne,“ zavrtěl hlavou Lupin a pokynul Harrymu, aby šel do kuchyně; skupinka kouzelníků ho následovala a všichni ho pořád zvědavě okukovali. „To by bylo moc riskantní. Zřídili jsme si hlavní štáb někde, kde ho nikdo nenajde. Chvíli to sice trvalo…“

Pošuk Moody už seděl u kuchyňského stolu a zavdával si z placaté láhve; jeho čarodějné oko se protáčelo všemi směry a prohlíželo si bohaté kuchyňské vybavení u Dursleyových.

„Tohle je Alastor Moody, Harry,“ pokračoval Lupin a ukázal na Moodyho.

„Ano, já vím,“ přikývl nejistě Harry. Připadalo mu zvláštní, že ho představují někomu, o kom se už rok domníval, že ho zná.

„A tohle je Nymfadora…“

„Neříkej mi Nymfadora, Remusi,“ přerušila ho mladá čarodějka a trhla sebou. Jmenuji se Tonksová.“

„Nymfadora Tonksová, která si nechává říkat jen příjmením,“ upřesnil Lupin.

„Taky by sis nechával říkat příjmením, kdyby tě tvoje bláznivá matka pokřtila Nymfadora,“ zamumlala Tonksová.

„A tohle je Kingsley Pastorek,“ Lupin ukázal na vysokého černého čaroděje, který se zdvořile uklonil. „Elfias Dóže.“ Čaroděj se sípavým hlasem přikývl. „Dedalus Kopal…“

„My už se známe,“ vypískl vzrušeně Kopal a upustil fialový klobouk.

„Emmelina Vanceová.“ Majestátně vyhlížející čarodějka se smaragdově zelenou šálou pokynula hlavou. „Sturgis Tobolka.“ Čaroděj s hranatou bradou a hustými slámově světlými vlasy na Harryho přátelsky mrkl. „A Hestie Jonesová.“ Růžolící černovlasá čarodějka, která stála u opékače topinek, mu zamávala…

Harry při představování toporně otáčel hlavou a každého jmenovaného si prohlížel. Přál si, aby se dívali jinam, ne na něj, připadal si totiž, jako by ho náhle uvedli na pódium panoptika. Byl by také rád věděl, proč se jich tu sešlo tolik.

„Přihlásila se překvapivá spousta dobrovolníků, kteří se nabídli, že tě odtud pomohou odvést,“ oznámil Lupin, jako by mu četl myšlenky, a koutky úst mu nepatrně zaškubaly.

„To je dobře,“ poznamenal ponuře Moody. „Čím víc, tím líp. Jsme vaše stráž, Pottere.“

„Čekáme jen na signál, který nám dá vědět, že je bezpečné vyrazit,“ vysvětloval Lupin a vyhlédl ven kuchyňským oknem. „Máme asi tak patnáct minut.“

„Hrozně čistotní, tihle mudlové, co říkáte?“ nechala se slyšet čarodějka jménem Tonksová, která se s obrovským zájmem rozhlížela po kuchyni. „Můj tatík se narodil taky jako mudla, ale je to příšerný bordelář. Nejspíš to bude u mudlů různé, zrovna jako u kouzelníků, co?“

„Hmm… ano,“ přisvědčil Harry. „Poslyšte,“ otočil se k Lupinoví, „co se vlastně děje? Nikdo mi nedal nic vědět, nevím, co Vol…“

Několik přítomných čarodějek a kouzelníků vyrazilo podivný sykavý zvuk, Dedalus Kopal opět upustil klobouk a Moody zavrčel: „Ticho!“

„Co je?“ podivil se Harry.

„Tady se o ničem nebudeme bavit, je to příliš nebezpečné,“ zabručel Moody a otočil k Harrymu své normální oko. Čarodějné oko zůstalo zaostřené na strop. „Zatraceně,“ dodal nazlobeně a zvedl k čarodějnému oku ruku, „každou chvíli se zadře – od té doby, co ho nosil ten vyvrhel.“

A s odporným mlasknutím, jako když se vytahuje zátka z dřezu, si vyloupl oko z důlku.

„Víte, že je to nechutné, Pošuku, že ano?“ poznamenala konverzačním tónem Tonksová.

„Přines mi sklenici vody, Harry, buď tak laskav,“ požádal Moody.

Harry přešel k myčce nádobí, vytáhl z ní čistou sklenici a naplnil ji u dřezu vodou, stále sledován dychtivými zraky shromážděných kouzelníků. Jejich neúnavně upřené pohledy ho začínaly rozčilovat.

„Na zdraví,“ ušklíbl se Moody, když mu Harry podal sklenici. Pak hodil čarodějnou oční bulvu do vody a šťouchal do ní prstem, takže poskakovala nahoru a dolů, otáčela se na všechny strany a jednoho po druhém si prohlížela. „Chci mít na zpáteční cestě jasný rozhled na tři sta šedesát stupňů.“

Jak se dostaneme tam… kam máme namířeno?“ zajímal se Harry.

„Na košťatech,“ odpověděl Lupin. „To je jediná možnost. Na přemisťování jsi ještě moc mladý, letaxovou síť budou hlídat, a zařídit načerno přenášedlo by stálo víc než všechny naše životy.“

„Remus říkal, že jste dobrý letec,“ poznamenal Kingsley Pastorek hlubokým hlasem.

„Vynikající,“ potvrdil Lupin a podíval se na hodinky. „No, asi by ses měl jít sbalit, Harry, musíme být připravení, až přijde signál.“

„Půjdu s tebou a pomůžu ti,“ nabídla se dychtivě Tonksová.

Vyšla s Harrym zpět do haly a nahoru po schodech a s obrovským zájmem a zvědavostí se rozhlížela kolem dokola.

„Legrační dům,“ poznamenala. „Je tu přespříliš čisto, jestli víš, jak to myslím. Až nepřirozeně. No, tohle je lepší,“ dodala, když vešli do jeho ložnice a Harry rozsvítil.

V pokoji byl rozhodně mnohem větší nepořádek než v celém domě dohromady. Ležel tam u sebe už celé čtyři dny zavřený ve velice mizerné náladě a ani trochu se neobtěžoval po sobě uklízet. Většina knih, které vlastnil, byla rozházená po podlaze, jak se v nich snažil najít rozptýlení a zase je odhazoval, Hedvičina klec potřebovala vyčistit, vždyť už začínala páchnout, a kufr, který tu ležel otevřený, přetékal nepřehlednou směsí mudlovského oblečení a kouzelnických hábitů.

Harry začal sbírat knihy a spěšně je jednu po druhé házel do kufru. Tonksová se zastavila u otevřené šatní skříně a kriticky si prohlížela svůj odraz v zrcadle na vnitřní straně dveří.

„Abych řekla pravdu, mám dojem, že fialová mi spíš nesluší,“ prohlásila zamyšleně a zatahala se za chomáč ježatých vlasů. „Nemyslíš, že v ní vypadám tak trochu vycmrdle?“

„No…“ zahuhlal Harry a pohlédl na ni přes hřbet Famfrpálových mužstev v Británii a v Irsku.

„Určitě ano,“ usoudila rozhodně Tonksová. Poté zavřela pevně oči a nasadila nesmírně soustředěný výraz, jako by se snažila na něco si vzpomenout. O vteřinu později byly její vlasy růžové jako žvýkačka.

„Jak jste to udělala?“ podivil se Harry a užasle na ni zíral, když znovu otevřela oči.

„Patřím k metamorfomágům,“ odpověděla, znovu si prohlížela svůj odraz v zrcadle a otáčela hlavou, aby si mohla vlasy prohlédnout ze všech stran. „To znamená, že můžu podle libosti měnit svůj vzhled,“ dodala na vysvětlenou, když v zrcadle za sebou spatřila Harryho nechápavý výraz. „Už jsem se s tou schopností narodila. Když jsem se školila na bystrozorku, vůbec jsem se nemusela učit a měla jsem z maskování a převleků ty nejlepší známky. Bylo to skvělé!“

„Vy jste bystrozorka?“ zeptal se Harry obdivně. Stát se lovcem černokněžníků bylo jediné povolání, o němž po ukončení studia v Bradavicích uvažoval.

„Ano,“ potvrdila hrdě Tonksová. „Kingsley je taky bystrozor, má ovšem o něco vyšší funkci než já. Já jsem se kvalifikovala teprve před rokem. Málem jsem propadla z tajného sledování. Jsem strašně nemotorná, slyšel jsi, jak jsem dole rozbila ten talíř, když jsme sem dorazili?“

„Může se člověk naučit být metamorfomágem?“ zeptal se jí Harry, napřímil se a úplně zapomněl, že si má sbalit.

Tonksová se uchechtla.

„Vsadím se, že by ti občas přišlo vhod, kdybys mohl tu jizvu schovat, co?“

Našla očima jizvu ve tvaru blesku na Harryho čele.

„To tedy ano,“ zamumlal Harry a odvrátil se. Neměl rád, když lidé na jeho jizvu civěli.

„No, obávám se, že se to budeš muset naučit dělat nějak složitěji,“ prohlásila Tonksová. „Metamorfomágové jsou hrozně vzácní, s tím se musíš narodit a ne se to naučit. Většina kouzelníků musí použít hůlku nebo nějaký lektvar, když chce vypadat jinak. Musíme sebou ale hodit, Harry, přišli jsme přece balit,“ dodala provinile a přejela očima po nepořádku na podlaze.

„Hmm – ano,“ přikývl Harry a popadl pár dalších knih.

„Počkej, neblázni, já to budu mít mnohem rychleji, když… Balit!“ vykřikla Tonksová a rozmáchlým gestem mávla hůlkou nad podlahou, jako by zametala.

Knihy, oblečení, dalekohled i váhy, všechno se zdvihlo do vzduchu a jedno přes druhé napadalo do kufru.

„Není to právě úhledné,“ připustila Tonksová, když přistoupila ke kufru a podívala se na jeho chaotický obsah. „Máma to umí udělat tak, že se všechno vevnitř perfektně srovná – umí dokonce poručit ponožkám, aby se složily – já jsem ale nikdy nepřišla na to, jak to dělá. Je to takové zvláštní švihnutí…“ Zkusmo švihla hůlkou.

Jedna z Harryho ponožek se chabě nadzdvihla a zase spadla na změť v kufru.

„No nic,“ povzdechla si Tonksová a přiklapla víko kufru. „Aspoň je to všechno vevnitř. Tohle by taky mohlo být malinko čistší,“ ukázala hůlkou na Hedvičinu klec. „Pulírexo!“ Několik pírek a hromádek trusu zmizelo. „No, přece jen je to o trochu lepší. Tahle kouzla pro domácnost mi nikdy nešla nejlíp. Tak tedy, máš všechno? Kotlík? Koště? Páni! Kulový blesk?“

Vykulila oči, když jí pohled padl na koště v Harryho pravé ruce. Byla to jeho pýcha a radost, dárek od Siriuse, koště světových parametrů.

„A já pořád létám na Kometě Dva šedesát,“ povzdechla si závistivě Tonksová. „No nic… hůlku máš ještě v džínsech? Obě půlky zadku taky na místě? Tak fajn, jdeme. Locomotor kufr!“

Harryho kufr se vznesl několik centimetrů do vzduchu. Tonksová ho s hůlkou v ruce jako s dirigentskou taktovkou nasměrovala plavným letem přes místnost a ven ze dveří a pak vyšla za ním s Hedvičinou klecí v levé ruce. Harry jí byl po schodech dolů v patách a nesl si koště.

V kuchyni si zatím Moody vložil oko zpět do důlku; po vyčištění se otáčelo tak rychle, že se z toho Harrymu dělalo nevolno. Kingsley Pastorek a Sturgis Tobolka zkoumali mikrovlnnou troubu a Hestie Jonesová ostatním se smíchem ukazovala škrabku na brambory, na kterou narazila, když se přehrabovala v zásuvkách. Lupin právě zalepoval dopis adresovaný Dursleyovým.

„Výborně,“ utrousil a zvedl hlavu, když vešli Tonksová a Harry. „Řekl bych, že máme ještě asi minutu. Nejspíš bychom měli vyjít ven na zahradu, abychom byli připravení. Harry, nechal jsem tady dopis pro tetu a pro strýčka, píšu jim, aby si nedělali starosti…“

„To nebudou,“ ujistil ho Harry.

„…že jsi v bezpečí…“

„To jim jen přitíží.“

„…a že se spolu uvidíte příští léto.“

„Budu muset?“

Lupin se usmál, ale neodpověděl.

„Pojď sem, chlapče,“ vyzval Harryho drsně Moody a přivolal ho k sobě gestem své hůlky. „Musím tě zastřít.“

„Co že mě musíte?“ zeptal se nervózně Harry.

„Použít zastírací kouzlo,“ vysvětloval Moody a pozvedl hůlku. „Lupin říká, že máš neviditelný plášť, jenže ten se na tobě neudrží, až poletíme, a tohle tě schová líp. Jdeme na to…“

Tvrdě ho klepl hůlkou přes hlavu a Harry měl zvláštní pocit, jako by mu tam Moody právě rozklepl vajíčko. Připadalo mu, že z místa, kam ho hůlka uhodila, mu stékají po těle dolů pramínky něčeho chladivého.

„Dobrá práce, Pošuku,“ ocenila kouzlo uznale Tonksová a dívala se Harrymu na břicho.

Harry se podíval dolů na své tělo nebo spíše na to, co bývalo jeho tělem, protože teď už to jako jeho tělo ani v nejmenším nevypadalo. Nebylo neviditelné, prostě na sebe jen vzalo přesnou barvu a strukturu kuchyňské linky Dursleyových. Byl teď něco jako lidský chameleón.

„Tak jdeme,“ zavelel Moody a odemkl hůlkou zadní dveře.

Všichni vyšli ven a dupali po láskyplně pěstěném trávníku strýce Vernona.

„Je jasná noc,“ zabručel Moody a jeho čarodějné oko zkoumalo oblohu. „Přišlo by nám vhod trochu víc mraků, ve kterých bychom se schovali. No dobře, teď poslouchej!“ vyštěkl na Harryho. „Poletíme v sevřené formaci. Tonksová bude přímo před tebou, tak se jí drž těsně za zadkem. Lupin vás bude krýt zespoda a já budu za vámi. Ostatní budou kroužit kolem nás. Tohle uspořádání nesmíme za žádných okolností porušit, rozumíš? Kdyby někoho z nás zabili…“

„Myslíte, že by se to mohlo stát?“ zeptal se vystrašeně Harry, ale Moody na to nereagoval.

„…ostatní poletí dál, nikdo nebude zastavovat, nikdo nevybočí z formace. V případě, že nás zlikvidují všechny a ty přežiješ, Harry, je připravena záložní hlídka, která tě převezme. Leť dál na východ a oni se k tobě připojí.“

„Nepřehánějte to s těmi radostnými vyhlídkami, Pošuku, nebo si bude myslet, že to nebereme vážně,“ napomenula ho Tonksová, která právě upevňovala Harryho kufr a Hedvičinu klec do řemenů visících z jejího koštěte.

„Jen toho chlapce seznamuji s naším plánem,“ zavrčel Moody. „Naším úkolem je dopravit ho bezpečně do hlavního štábu, a jestli přitom položíme životy…“

„Nikdo přitom nepoloží život,“ přerušil ho Kingsley Pastorek svým konejšivým basem.

„Nasedněte na košťata, tohle je první signál!“ zavelel ostře Lupin a ukázal k obloze.

Vysoko, vysoko nad nimi se mezi hvězdami rozprskl roj zářivě rudých jisker. Harry v nich okamžitě poznal jiskry, které vystřelily z něčí hůlky. Přehodil pravou nohu přes svůj Kulový blesk, pevně sevřel násadu a cítil, jak pod ním koště nepatrně vibruje, jako by se už stejně jako on nemohlo dočkat, až bude po dlouhé době zase ve vzduchu.

„Druhý signál, odlétáme!“ vykřikl hlasitě Lupin, když ve výši nad nimi vybuchla další fontána jisker, tentokrát zelených.

Harry se prudkým kopnutím odrazil od země. Vlasy mu rozevlál závan chladného nočního vzduchu, úpravné čtvercové zahrádky Zobí ulice zůstaly pod ním, rychle se zmenšovaly, až vytvořily jen matnou tmavozelenou a černou mozaiku, a všechny myšlenky na disciplinární řízení na ministerstvu se mu rázem vykouřily z hlavy, jako by je ten prudký větrný poryv odvál pryč. Měl pocit, jako by mu mělo srdce explodovat slastí; byl zase ve vzduchu a letěl, odlétal ze Zobí ulice, jak o tom celé léto snil, vracel se domů… Na několik opojných okamžiků měl pocit, že všechny jeho problémy se scvrkly na cosi nicotného a bezvýznamného v porovnání s nekonečnou hvězdnou oblohou.

„Ostře doleva, ostře doleva, nějaký mudla se dívá naším směrem!“ hulákal za nimi Moody. Tonksová zabočila, Harry ji následoval a díval se, jak se jeho kufr za jejím koštětem divoce zmítá. „Musíme nabrat výšku… ještě asi tak čtvrt míle!“

Vznášeli se do výše a v chladném vzduchu vhrkly Harrymu slzy do očí. Neviděl už pod sebou nic než drobné světélkující špendlíkové hlavičky, ve které se proměnily reflektory aut a lampy veřejného osvětlení. Dvě z těch mrňavých světélek možná patřila autu strýce Vernona… Dursleyovi už se v tuto chvíli nejspíš vraceli do svého prázdného domu, rozzlobení neexistující trávníkovou soutěží… Harry se při tom pomyšlení hlasitě rozesmál, jeho smích se však ztratil v pleskání hábitů jeho společníků, ve vrzání řemenů držících jeho kufr a Hedvičinu klec a ve svištění větru v uších, jak se řítili vzduchem. Celý měsíc se necítil tak plný života a tak šťastný!

„Kurz – jih!“ dirigoval je Pošuk. „Před námi město!“

Zabočili doprava, aby nemuseli přeletět přímo nad třpytivou pavučinou světel pod sebou.

„Kurz jihovýchod a dál nabírejte výšku, před námi jsou nízká mračna, ve kterých se můžeme ztratit!“ volal Moody.

„Do žádných mraků nepoletíme!“ odporovala rozčileně Tonksová. „Byli bychom úplně promočení, Pošuku!“

Harrymu se ulevilo, když ji slyšel; v rukou, jimiž svíral násadu Kulového blesku, už totiž začínal ztrácet cit. Zmocňovala se ho třesavka a litoval, že ho nenapadlo obléct si před startem plášť.

Čas od času měnili kurz podle Pošukových pokynů. Harry měl oči přivřené v pouhé štěrbinky, aby se chránil před ledovým větrem, pod jehož poryvy už ho začínalo píchat v uších. Pokud si vzpomínal, cítil na koštěti tak strašnou zimu jen jednou, bylo to ve třetím ročníku při famfrpálovém utkání proti Mrzimoru, které se konalo v bouři. Čarodějové, kteří ho střežili, neustále kroužili kolem jako obrovští draví ptáci. Harry ztratil pojem o čase. Byl by rád věděl, jak dlouho už jsou na cestě, připadalo mu, že to je nejmíň hodina.

„Zatáčíme na jihozápad!“ zavolal Moody. „Musíme se vyhnout dálnici!“

Harry byl už tak prokřehlý, že toužebně myslel na to, jak útulno a sucho je v autech, která dole pod ním ujíždějí po dálnici, a s ještě větším steskem vzpomínal na cestování s pomocí Letaxu. Točit se jako čamrda v nějakém krbu nebylo sice nejpohodlnější, ale v plamenech bylo alespoň teplo… Právě kolem něj prolétl Kingsley Pastorek, jeho holá hlava a náušnice se matně třpytily v měsíčním světle… a teď měl po pravé ruce Emmelinu Vanceovou, rozhlížela se s vytaženou hůlkou doprava i doleva… pak mu i ona přelétla nad hlavou a její místo zaujal Sturgis Tobolka…

„Měli bychom se kousek vrátit, abychom se ujistili, že nás nikdo nesleduje!“ hulákal Moody.

„ZBLÁZNIL JSTE SE, POŠUKU?“ zaječela zepředu Tonksová. Jsme už všichni ke košťatům úplně přimrzlí! Když budeme v jednom kuse odbočovat z kurzu, nedostaneme se tam ani za týden! A kromě toho už jsme skoro na místě!“

„Je čas začít klesat,“ ozval se Lupinův hlas. „Drž se Tonksové, Harry!“

Harry následoval Tonksovou, která se střemhlav spustila k zemi. Mířili k největší koncentraci světel, jakou zatím viděl, k obrovskému propletenému obrazci, v němž se rýsovaly třpytivé čáry a mřížky, místy prostřídané skvrnami té nejčernější černi. Snášeli se stále níž a níž, až Harry rozeznával světla jednotlivých aut a luceren, komíny a televizní antény. Strašně už toužil po tom, aby byl zpátky na zemi, i když měl pocit, že ho někdo bude muset od koštěte odmrazit.

„A jsme tady!“ zavolala Tonksová a o několik vteřin později přistála.

Harry se snesl na zem hned za ní a slezl z koštěte na kousku neudržovaného trávníku uprostřed malého náměstí. Tonksová už rozepínala řemeny na jeho kufru. Celý roztřesený zimou se rozhlédl kolem sebe. Zašlé fasády okolních domů nepůsobily nijak přívětivě; v některých byla rozbitá okna, jejichž střepy se kalně leskly v záři pouličních svítilen, lak na mnoha dveřích oprýskal a u předních schůdků několika domů se povalovaly hromady odpadků.

„Kde to jsme?“ zeptal se Harry.

„Za okamžik,“ umlčel ho Lupin tichým hlesnutím.

Moody nešikovně prohledával kapsy svého pláště prokřehlýma sukovitýma rukama. „Tady to mám,“ zamumlal, vytáhl z kapsy cosi jako stříbrný zapalovač a cvakl tím.

Nejbližší pouliční svítilna s tichým zapraskáním zhasla. Cvakl nezapalovačem ještě jednou a zhasla další svítilna. Cvakal dál, dokud nepotemněly všechny svítilny na náměstí; jediné světlo sem vrhala už jen okna zakrytá záclonami a srpek měsíce na obloze.

„To jsem si vypůjčil od Brumbála,“ zavrčel Moody a zastrčil zhasínadlo zpět do kapsy. „Nemusíme si aspoň dělat starosti s tím, jestli se nějaký mudla nedívá z okna. Tak pojď, honem.“

Popadl Harryho za paži a odvedl ho z trávníku přes ulici na protější chodník. Lupin a Tonksová šli za nimi a mezi sebou nesli Harryho kufr, ostatní – všichni s vytaženými hůlkami – se rozvinuli kolem nich.

Odněkud z horních oken nejbližšího domu k nim doléhala tlumená stereohudba. Z haldy nacpaných odpadkových pytlů, ležících těsně za rozbitou brankou, se linul štiplavý pach hnijících odpadků.

„Tumáš,“ sykl Moody, strčil Harrymu do zastřené ruky kousek pergamenu a přidržel u něj rozsvícenou hůlku, aby ozářil písmo. „Rychle si to přečti a zapamatuj.“

Harry nahlédl do pergamenu. Stěsnaný rukopis mu byl matně povědomý. Přečetl si:

Hlavní štáb Fénixova řádu

najdeš na adrese

Grimmauldovo náměstí dvanáct

Londýn

Kapitola čtvrtá

Grimmauldovo náměstí dvanáct

„Co je to, ten Fé…“ začal Harry.

„Pst! Tady ne, chlapče!“ vyštěkl Moody. „Počkej, až budeme uvnitř!“

Vytrhl pergamen Harrymu z ruky a podpálil ho špičkou své hůlky. Když se vzkaz zkroutil v plamenech a pomalu se snesl k zemi, Harry se znovu rozhlédl po okolních domech. Stáli před domem číslo jedenáct: když pohlédl doleva, spatřil číslo deset, vpravo však bylo číslo třináct.

„Ale kde je…“

„Mysli na to, co sis právě přečetl a zapamatoval,“ poradil mu tiše Lupin.

Harry se zamyslel, a jakmile si v duchu vybavil adresu – Grimmauldovo náměstí dvanáct – objevily se v prázdném prostoru mezi domy číslo jedenáct a třináct otlučené dveře, po nichž se rychle vynořily špinavé zdi a umolousaná okna. Vypadalo to, jako by se tam přifoukl jeden dům navíc a domy kolem sebe odsunul stranou. Harry jen užasle zíral. Stereo v čísle jedenáct vyhrávalo dál, mudlové uvnitř zjevně nic netušili.

„Tak dělej, pospěš si,“ zavrčel Moody a šťouchl ho do zad.

Harry stoupal vzhůru po ošlapaných kamenných schodech s očima stále upřenýma na dveře, které se před ním zhmotnily. Jejich černá barva byla oprýskaná a poškrábaná, stříbrné klepadlo mělo podobu stočeného hada. Dveře neměly klíčovou dírku ani schránku na dopisy.

Lupin vytáhl hůlku a jednou do dveří klepl. Harry uslyšel sérii kovových cvaknutí a cosi jako zařinčení řetězu. Dveře se skřípavě otevřely.

„Běž honem dovnitř, Harry,“ zašeptal Lupin, „ale nechoď daleko a na nic nesahej.“

Harry překročil práh a ocitl se v téměř úplné temnotě vstupní haly. Páchlo to tam vlhkem, prachem a jakousi nasládlou hnilobou, jako by byl dům neobývaný a zpustlý. Ohlédl se přes rameno a viděl, že ostatní vcházejí za ním; Lupin a Tonksová nesli jeho kufr a Hedvičinu klec. Moody stál na horním schodu a vypouštěl ven světelné koule, které předtím zhasínadlo ukradlo pouličním svítilnám; koule odlétly do svých lamp a náměstí se okamžitě rozzářilo oranžovým světlem, takže než Moody kulhavě vešel do domu a zavřel přední dveře, zavládla v hale dokonalá tma.

„Ještě tohle…“

Prudce klepl Harryho přes hlavu hůlkou. Tentokrát měl Harry pocit, jako by mu po zádech stékalo něco horkého, a bylo mu jasné, že zastírací kouzlo bylo právě zrušeno.

„Teď zůstaňte všichni v klidu stát, já tady trochu posvítím,“ zašeptal Moody.

Tlumené hlasy ostatních kouzelníků vyvolávaly v Haným zvláštní pocit, který nevěstil nic dobrého; připadalo mu, jako by právě vešli do domu, v němž někdo umírá. Zaslechl jakési tiché zasyčení a pak se na stěnách kolem nich s prskotem rozzářily staromódní plynové lampy. Jejich pomíjivé mihotavé světlo ozářilo odchlíplé tapety a prošlapaný koberec v dlouhé ponuré vstupní hale, na jejímž stropě se matně třpytil lustr plný pavučin a na stěnách byly nakřivo rozvěšené a stářím začernalé portréty. Za podlažními lištami slyšel Harry hemžení nějakých živých tvorů. Lustr i velký rozvětvený svícen na rozvrzaném stolku opodál měly tvar hada.

To už se ozvaly spěšné cupitavé kroky a ve dveřích na protějším konci haly se objevila Ronova matka, paní Weasleyová. Spěchala k nim a zářivě se usmívala na uvítanou, Harry si ale všiml, že je trochu pohublá a určitě bledší, než když ji viděl naposledy.

„Ach Harry, jsem tak ráda, že tě zase vidím!“ zašeptala, přitáhla si ho k sobě a objala ho tak prudce, že mu málem praskla žebra. Pak si ho přidržela na délku ruky a kriticky si ho prohlížela: „Jsi nějaký vyzáblý. Potřebuješ trochu vykrmit, ale na večeři si bohužel budeš muset ještě chvilku počkat.“

Pak se otočila ke skupině kouzelníků za ním a sdělila jim naléhavým šepotem: „Zrovna dorazil, porada už začala!“

Mezi kouzelníky za Harrym to zašumělo zájmem a vzrušením; jeden po druhém se prosmekli kolem něj a mířili ke dveřím, jimiž paní Weasleyová vešla. Harry vykročil za Lupinem, ale paní Weasleyová ho zadržela.

„Počkej, Harry, porady se smí účastnit jen členové Řádu. Ron a Hermiona jsou nahoře, můžeš tam počkat s nimi, dokud porada neskončí, a pak se navečeříme. A nemluv tady dole v hale moc nahlas,“ zašeptala ještě důrazně.

„Proč?“

„Nechci nic probudit.“

„Co nechce…“ nestačil doříct.

„Vysvětlím ti to potom, teď si musím pospíšit. Měla bych na té poradě být taky – jen ti ukážu, kde budeš spát.“

Přitiskla si prst k ústům a po špičkách ho vedla kolem dlouhého a moly prožraného dvoudílného závěsu, za nímž, jak se Harry domníval, byly nejspíš další dveře. Když se obloukem vyhnuli velkému stojanu na deštníky, který vypadal, jako by byl vyroben z useknuté trollí nohy, vydali se vzhůru po temném schodišti a prošli kolem řady scvrklých hlaviček, pověšených na stěně na dřevěných deskách. Při bližším pohledu Harry zjistil, že patří domácím skřítkům. Všechny měly stejný, poněkud rypákovitý nos.

Harryho zmatek se prohluboval s každým dalším krokem. Co u všech všudy dělají v domě, který vypadá, jako by patřil tomu nejhoršímu ze všech černokněžníků?

„Paní Weasleyová, proč…“

„Ron a Hermiona ti všechno vysvětlí, drahoušku, já už doopravdy musím běžet,“ zašeptala roztržitě. „Tady…“ došli na odpočívadlo v druhém patře, „tyhle dveře vpravo. Zavolám vás, až to skončí.“

A s těmito slovy vyrazila nazpátek po schodech dolů.

Harry přešel špínou zanesené odpočívadlo, otočil knoflíkem na dveřích ložnice, který měl tvar hadí hlavy, a otevřel.

Vrhl rychlý pohled na ponurou místnost s vysokým stropem a se dvěma postelemi a vzápětí zaslechl jakýsi hlasitý, brebentivý zvuk, po němž následovalo ještě hlasitější zavřísknutí, a pak se mu vše dokonale ztratilo v záplavě bujných vlasů: Hermiona k němu přiskočila a vrhla se mu do náruče tak prudce, že ho málem srazila k zemi, zatímco Ronova malá sovička jménem Papušík jim vzrušeně kroužila kolem hlavy.

„HARRY! Rone, už je tady, Harry je tady! Vůbec jsme tě neslyšeli přijíždět! Povídej, jak se máš? Jsi v pořádku? Byl jsi na nás hodně naštvaný? Vsadím se, že byl! Já vím, že ses z našich dopisů nic nedozvěděl, ale měli jsme to tak přikázané. Museli jsme Brumbálovi slíbit, že ti nebudeme o ničem psát… Páni, musíme ti toho tolik povědět, a ty nám zase musíš povídat o sobě… o těch mozkomorech! Když jsme se to doslechli… a o tom disciplinárním řízení na ministerstvu… to je prostě skandál, všechno jsem si to našla a nemůžou tě vyloučit, prostě nemůžou, ve Výnosu o přiměřeném omezení čar a kouzel nezletilých kouzelníků je ustanovení, které povoluje použití kouzel v případě ohrožení života…“

„Nech ho přece vydechnout, Hermiono,“ zarazil ji s úšklebkem Ron a zavřel za Harrym dveře. Za ten měsíc, co se neviděli, vyrostl o pár dalších centimetrů, takže vypadal ještě vytáhlejší a kostnatější než dřív, na jeho dlouhém nosu, zářivě rudých vlasech a pihách se však nic nezměnilo.

Hermiona, která se pořád šťastně usmívala, Harryho pustila, než však stačil říct jediné slovo, ozvalo se tiché zasvištění, z tmavé šatní skříně se sneslo něco bílého a jemně to přistálo Harrymu na rameni.

„Hedviko!“

Sněžná sova zacvakala zobákem a něžně ho klovla do ucha, načež ji Harry pohladil po peří.

„Byla příšerně rozčilená,“ poznamenal Ron. „Když přinesla tvoje poslední dopisy, málem nás oba uklovala, podívej se!“ Ukázal Harrymu ukazovák pravé ruky, na němž bylo vidět napůl zahojenou, ale zjevně hlubokou ránu.

„Já vím,“ přikývl Harry. „Omlouvám se, ale chtěl jsem mít nějaké vysvětlení, chápete…“

„Hrozně rádi bychom ti to vysvětlili,“ ujišťoval ho Ron. „Hermiona z toho byla celá pryč, pořád opakovala, že provedeš nějakou hloupost, když tam budeš trčet docela sám a nic se nedozvíš, jenže jsme museli Brumbálovi…“

„…slíbit, že mi nebudete nic psát,“ dořekl za něj Harry. „Jo, to už mi Hermiona říkala.“

Ten hřejivý pocit, který se v něm rozlil, když uviděl svoje dva nejlepší kamarády, se náhle vytratil a žaludek jako by mu zaplavil ledový chlad. Zčistajasna – po celém měsíci, kdy netoužil po ničem jiném, než aby je znovu spatřil – měl pocit, že by byl raději, kdyby ho Ron a Hermiona nechali o samotě.

Následovala chvíle rozpačitého mlčení, v níž Harry automaticky hladil Hedviku a nedíval se ani na jednoho z nich.

„Myslel si nejspíš, že to tak bude lepší,“ prohlásila Hermiona jakoby bez dechu. „Myslím Brumbál.“

„Jasně,“ ucedil Harry. Všiml si, že i její ruce nesou stopy Hedvičina zobáku, a zároveň si uvědomil, že ji ani trochu nelituje.

„Říkal si asi, že v největším bezpečí budeš mezi mudly…“ začal Ron.

„Myslíš?“ opáčil Harry a zvedl obočí. „Napadli snad letos v létě mozkomorové někoho z vás?“

„No, to ne… ale právě proto nařídil, aby tě lidé z Fénixova řádu měli pořád pod dohledem…“

Harry cítil, jak se všechny jeho vnitřnosti prudce otřásly, jako by při sestupu po schodišti minul jeden schod. Všichni tedy věděli, že ho hlídají, jen on ne.

„Moc dobře to ale nedopadlo, co?“ ušklíbl se a dával si maximálně záležet na tom, aby nezvýšil hlas. „Nakonec jsem se o sebe musel postarat sám, že ano?“

„Hrozně ho to rozzuřilo,“ oznámila Hermiona hlasem, v němž zaznívala téměř posvátná hrůza. „Tedy Brumbála. Viděli jsme ho. Když zjistil, že Mundungus odešel dřív, než mu skončila směna, šel z něj strach.“

„Já jsem naopak rád, že odešel dřív,“ odsekl chladně Harry. „Nebýt toho, nebyl bych použil kouzlo a Brumbál by mě nejspíš nechal v Zobí ulici hnít celé léto.“

„A nemáš… nemáš strach z toho výslechu na Ministerstvu kouzel?“ zeptala se tiše Hermiona.

„Ne,“ lhal vzdorovitě Harry. Odvrátil se od nich a s Hedvikou spokojeně uhnízděnou na rameni se rozhlížel kolem, pochyboval však, že by mu tahle místnost dokázala pozvednout náladu. Byla vlhká a temná. Prázdné plátno vypnuté v bohatě zdobeném rámu bylo tím jediným, co zpestřovalo holé oprýskané zdi, a když kolem něj Harry prošel, měl dojem, že zaslechl posměšný chechtot někoho, kdo se před ním skrýval.

„Proč vlastně Brumbálovi tolik záleželo na tom, abych o ničem nevěděl?“ zeptal se Harry a nutil se udržet normální tón. „Dali… hmm… dali jste si aspoň tu práci, abyste se ho zeptali?“

Zvedl hlavu právě včas, aby si stačil všimnout, jak si vyměnili pohled, ze kterého jasně vyplývalo, že se chová přesně tak, jak se obávali. To mu na náladě nijak nepřidalo.

„Říkali jsme Brumbálovi, že ti chceme dát vědět, co se děje,“ přesvědčoval ho Ron. „Vážně jsme mu to říkali, Harry. Jenže on má teď hroznou spoustu práce, za celou dobu, co jsme tady, jsme ho viděli jen dvakrát, a to ještě neměl moc času. Přinutil nás prostě odpřisáhnout, že ti neprozradíme nic důležitého, až ti budeme psát. Říkal, že sovy by někdo mohl odchytit.“

„Kdyby byl chtěl, určitě mi mohl nějakou zprávu poslat,“ odsekl Harry odměřeně. „Neříkejte mi, že je neumí posílat jinak než po sovách.“

„To mě taky napadlo,“ přisvědčila Hermiona a dívala se přitom na Rona. „On ale nechtěl, abys vůbec něco věděl.“

„Třeba si myslí, že mi nemůže věřit,“ prohlásil Harry a sledoval, jak se na to budou tvářit.

„Nebuď trouba!“ Ron vypadal úplně vyvedený z míry.

„Nebo že se o sebe nedokážu postarat.“

„Nic takového si o tobě určitě nemyslí!“ vypískla úzkostlivě Hermiona.

„Tak proč jsem já musel zůstat u Dursleyových, zatímco vy dva jste se směli zapojit do všeho, co se tady děje?“ vyjel vztekle Harry, slova se z něj valila jako vodopád a hlas mu s každým z nich vždy o trochu stoupl. „Jak to, že vy dva smíte vědět o všem, co se děje?“

„To tedy nesmíme!“ skočil mu do řeči Ron. „Mamka nás nenechá na porady ani nakouknout, říká, že na to jsme ještě moc malí…“

Vtom se Harry rozkřičel, aniž si to vůbec uvědomil.

„NO TAK NESMÍTE CHODIT NA PORADY, TO JE TOHO! ASPOŇ JSTE TU ALE BYLI, NE? ASPOŇ JSTE BYLI SPOLU! ZATÍMCO JÁ – JÁ CELÝ MĚSÍC TRČEL U DURSLEYOVÝCH! A TO JSEM TOHO ZVLÁDL VÍC, NEŽ JSTE KDY DOKÁZALI VY DVA, A BRUMBÁL TO MOC DOBŘE VÍ! KDO ZACHRÁNIL KÁMEN MUDRCŮ? KDO ZBAVIL ŠKOLU RADDLEA? KDO VÁM OBĚMA ZACHRÁNIL KŮŽI, KDYŽ PO VÁS ŠLI MOZKOMOROVÉ?“

Všechny hořké a podrážděné pocity, které se v něm za uplynulý měsíc nahromadily, teď vytryskly ven: pocit křivdy, že nedostával žádné zprávy, ublíženost, že tu všichni byli pohromadě bez něj, vztek, když se dozvěděl, že ho hlídali a neřekli mu o tom – všechno, za co se v hloubi duše napůl styděl, konečně prorazilo na povrch. Hedvika se jeho křiku polekala a vylétla na skříň, Papušík poplašeně švitořil a kroužil kolem nich ještě rychleji.

„KDO SI V LOŇSKÉM ROČNÍKU MUSEL PORADIT S DRAKY, SE SFINGAMI A S KDOVÍJAKOU DALŠÍ ODPORNOU HAVĚTÍ? KDO HO VIDĚL, ŽE SE VRÁTIL? KDO PŘED NÍM MUSEL UTÉCT? JÁ!“

Ron před ním stál s ústy napůl otevřenými. Očividně ho to tak ohromilo, že nevěděl, co říct, zatímco Hermiona vypadala, že se každým okamžikem rozpláče.

„PROČ BYCH ALE MĚL VĚDĚT, CO SE DĚJE? PROČ BY SE MĚL NĚKDO OBTĚŽOVAT NĚCO MI ŘÍCT?“

„Harry, my jsme ti to chtěli povědět, vážně jsme chtěli…“ začala Hermiona.

„TAK MOC JSTE ASI NECHTĚLI, JAK ŘÍKÁŠ, PROTOŽE JINAK BYSTE MI BYLI POSLALI SOVU, JENŽE VY JSTE MUSELI SLÍBIT BRUMBÁLOVI…“

„No ano, museli…“

„ČTYŘI TÝDNY JSEM TRČEL V ZOBÍ ULICI, TAJNĚ JSEM VYBÍRAL NOVINY Z POPELNIC A POKOUŠEL SE V NICH NAJÍT, JESTLI SE NĚCO NESTALO…“

„Chtěli jsme…“

„POČÍTÁM, ŽE JSTE SI TADY NÁRAMNĚ UŽILI, CO, KDYŽ JSTE TU TAK BYLI VŠICHNI POHROMADĚ…“

„Harry, je nám to vážně moc líto,“ přerušila ho Hermiona a v očích se jí teď už doopravdy třpytily slzy. „Máš absolutní pravdu, Harry, na tvém místě bych byla vzteky bez sebe!“

Harry, který stále ještě těžce oddechoval, na ni zlostně zahlížel, pak se od obou znovu odvrátil a začal přecházet sem a tam. Hedvika shora ze skříně melancholicky zahoukala. Následovala dlouhá chvíle ticha, v němž se ozývalo jen truchlivé vrzání prken pod Harryho nohama.

„Co je tohle vlastně za dům?“ vypálil na Rona a Hermionu.

„Hlavní štáb Fénixova řádu,“ odpověděl okamžitě Ron.

„Mohl by se někdo obtěžovat a laskavě mi prozradit, co ten Fénixův řád vlastně…“

„Je to tajná společnost,“ vysvětlovala honem Hermiona. „V jejím čele stojí Brumbál, sám ji založil. Jsou v ní lidé, kteří posledně bojovali proti Ty–víš–komu.“

„Kteří lidé?“ zajímal se Harry a zastavil se s rukama zastrčenýma v kapsách.

„Spousta lidí…“

„My jsme jich viděli asi dvacet,“ sděloval Ron, „ale myslíme si, že jich bude víc.“

Harry se na ně mračil.

„Takže co?“ otázal se důrazně a přejížděl očima z jednoho na druhého.

„Ehm,“ zabručel Ron. „Co jako?“

„Voldemort!“ vyštěkl Harry zuřivě a Ron i Hermiona sebou polekaně škubli. „Co se děje? Co chystá? Kde je? A co děláme my, abychom ho zastavili?“

„Už jsme ti přece říkali, že nám Řád nedovolí účastnit se porad,“ bránila se nervózně Hermiona, „takže žádné podrobnosti neznáme. Určitou obecnou představu ale máme,“ dodala honem, když viděla, jak se Harry tváří.

„Fred s Georgem vynalezli ultradlouhé uši, víš,“ vysvětloval Ron. „Ty nám vážně přijdou vhod.“

„Ultradlouhé…?“

„Jo, uši. Až na to, že poslední dobou je nemůžeme používat, protože mamka nám na ně přišla a udělala příšernou scénu. Fred s Georgem je museli všechny poschovávat, aby jim je nezabavila. Hodně jsme se ale díky nim dozvěděli, než mamka zjistila, k čemu nám jsou. Víme, že někteří členové Řádu sledují známé Smrtijedy, dávají pozor na to, co dělají, víš…“

„Někteří zas pracují na tom, aby pro Řád získali nové členy…“ přidala se Hermiona.

„A někteří chodí někam hlídkovat,“ dodal Ron. „V jednom kuse mluví o strážní službě.“

„Nemohlo by to náhodou být kvůli mně, co říkáš?“ zeptal se ironicky Harry.

„No jo vlastně,“ vyhrkl Ron a v obličeji se mu objevil výraz svítajícího pochopení.

Harry si přezíravě odfrkl. Znovu začal chodit po místnosti a díval se na všechno možné, jen ne na Rona a Hermionu. „Tak co vy dva vlastně děláte, když na porady nesmíte?“ zeptal se nasupeně. „Psali jste, že máte spoustu práce.“

„To taky máme,“ ujistila ho honem Hermiona. „Odmořujeme tenhle dům, celou věčnost v něm nikdo nebydlel a rozmnožila se tady nejrůznější havěť. Už se nám podařilo dát do pořádku kuchyň, většinu ložnic a zítra máme myslím na programu přijímací sál… AÁÁA!“

S dvojím hlasitým prásknutím se uprostřed ložnice z čistá jasná náhle zhmotnili Ronovi starší bratři, dvojčata Fred a George. Papušík se rozštěbetal ještě rozčileněji než předtím a odlétl na skříň, kde se usadil vedle Hedviky.

„Přestaňte s tím konečně!“ napomenula Hermiona mdlým hlasem dvojčata, která měla stejně křiklavě rudé vlasy jako Ron, byla však zavalitější a o něco menší.

„Nazdárek, Harry,“ pozdravil George se širokým úsměvem. „Měli jsme dojem, že slyšíme tvůj příjemný hlásek.“

„To nemá smysl, takhle v sobě dusit vztek, Harry,“ přidal se k němu se stejně širokým úsměvem Fred. „Lepší je pořádně se vyřvat. Někde padesát mil odtud by se možná našlo pár lidí, kteří tě neslyšeli.“

„Koukám, že jste složili zkoušku z přemisťování,“ poznamenal kysele Harry.

„S vyznamenáním!“ ujistil ho Fred, který držel v ruce něco, co vypadalo jako hodně dlouhý růžový provázek.

„Kdybyste seběhli po schodech, trvalo by vám to nejvýš o půl minuty déle,“ vytkl jim Ron.

„Čas jsou galeony, bratříčku,“ poučil ho Fred. „Abys věděl, Harry, rušíš nám příjem. Ultradlouhé uši,“ vysvětlil mu, když viděl jeho tázavě zvednuté obočí, a pozvedl provázek. Harry si teď všiml, že se táhne dveřmi ven na odpočívadlo. „Rádi bychom slyšeli, co se dole děje.“

„Buďte radši opatrní,“ varoval Ron a díval se na ultradlouhé ucho, „jestli mamka ještě nějaké uvidí…“

„Dnes to stojí za riziko,“ pokrčil rameny Fred, „tahle porada je nějaká moc důležitá.“

Vtom se otevřely dveře a objevila se v nich dlouhá hříva rudých vlasů.

„No ahoj, Harry!“ vypískla radostí Ronova mladší sestra Ginny. „Měla jsem dojem, že tě tady slyším.“

Pak se obrátila k Fredovi a Georgeovi: „Na ty ultradlouhé uši můžeme zapomenout,“ sdělila jim, „mamka začarovala kuchyňské dveře kouzlem proti vyrušení.“

„Jak to víš?“ zajímal se George a zatvářil se schlíple.

„Tonksová mi řekla, jak se to dá zjistit,“ odpověděla Ginny. „Stačí házet na dveře všelijaké věci, a když na ně vůbec nedopadnou, znamená to, že jsou zabezpečené proti vyrušení. Já jsem na ně seshora ze schodů metala bomby hnojůvky a všechny prostě odplachtily, takže není šance, že by nějakou skulinou prolezly ultradlouhé uši.“

Fred si zhluboka povzdechl.

„Škoda. Vážně bych se moc rád dozvěděl, co ten starý lotr Snape prováděl.“

„Snape?!“ zareagoval okamžitě Harry. „On je tady?“

„Ano,“ potvrdil George, pečlivě zavřel dveře a posadil se na jednu z postelí. Fred a Ginny si k němu přisedli. „Podává hlášení. Přísně tajné.“

„Parchant,“ poznamenal nezaujatě Fred.

„Je teď na naší straně,“ připomněla Hermiona káravým tónem.

Ron si odfrkl: „To ještě neznamená, že není parchant. Jen si všimni, jak se na nás dívá, když nás vidí.“

„Bill ho taky nemá rád,“ přidala se Ginny, jako by to mluvilo za vše.

Harry si nebyl jistý, jestli jeho vztek už úplně vyprchal, žízeň po informacích však začínala být silnější než potřeba dál si ulevovat křikem. Sedl si na postel proti ostatním.

„Bill je tady?“ zeptal se. „Myslel jsem, že pracuje v Egyptě.“

„Zažádal si o přeložení do kanceláře, aby se mohl vrátit domů a pracovat pro Řád,“ sdělil mu Fred. „Tvrdí, že ty hrobky mu chybí, ale…“ významně na Harryho mrkl, „má si je tady čím vynahradit.“

Jak to myslíš?“

„Vzpomínáš na starou známou Fleur Delacourovou?“ připomněl mu George. „Sehnala si místo u Gringottových, še se prrý chse sdokonalit v englištině.“

„A Bill jí hrozně často dává soukromé hodiny,“ zašklebil se Fred.

„Charlie je taky členem Řádu,“ pokračoval George, „zatím ale zůstává v Rumunsku. Brumbál chce získat pro spolupráci co nejvíc zahraničních kouzelníků, tak se s nimi Charlie ve volných dnech snaží navázat spojení.“

„Copak si to nemohl vzít na starost Percy?“ podivil se Harry. Když o něm naposledy slyšel, pracoval třetí Weasleyovic bratr na Ministerstvu kouzel v odboru pro mezinárodní kouzelnickou spolupráci.

Po Harryho slovech si všichni Weasleyové i Hermiona vyměnili zachmuřené významné pohledy.

„Ať tě ani nenapadne mluvit o Percym před mamkou a před taťkou!“ varoval Ron Harryho napjatým hlasem.

„Proč ne?“

„Protože pokaždé, když někdo vysloví Percyho jméno, rozbije taťka to, co zrovna drží v ruce, a mamka se dá do breku,“ odpověděl Fred.

„Je to hrůza,“ potvrdila smutně Ginny.

„Podle mě je dobře, že jsme se ho zbavili,“ zahučel George s nezvykle ošklivým výrazem v obličeji.

„Co se stalo?“ vyptával se Harry.

„Percy a taťka se pohádali,“ sdělil mu Fred. „V životě jsem neviděl, že by se taťka s někým tak strašně pohádal. Hulákání obvykle obstarává mamka.“

„Stalo se to hned první týden po konci školního roku,“ líčil Ron. „Zrovna jsme se chystali odjet sem a přidat se k Řádu, když Percy přišel domů a oznámil nám, že ho povýšili.“

„Děláš si legraci?“ vyjekl Harry.

Velice dobře sice věděl, že je Percy neskutečně ctižádostivý, měl ovšem dojem, že ve své první funkci na Ministerstvu kouzel žádnou velkou díru do světa neudělal. Dopustil se totiž poměrně závažného přehmatu, když si neuvědomil, že se jeho šéf ocitl pod kontrolou lorda Voldemorta (ostatně ani ministerstvo to netušilo – všichni se tam domnívali, že pan Skrk zešílel).

„No jo, nás to taky všechny překvapilo,“ ujal se slova George, „protože si Percy s tou Skrkovou záležitostí nadělal spoustu problémů, vyšetřovalo se to a tak podobně. Říkali mu, že si měl uvědomit, že Skrkovi přeskočilo, a měl informovat nějakého nadřízeného. Znáte ale Percyho. Skrk ho pověřil svým zastupováním, takže si bratříček rozhodně nehodlal stěžovat.“

„Tak jak je možné, že ho povýšili?“

„Přesně na to jsme se taky ptali,“ pokračoval zase Ron, který zřejmě teď, když Harry přestal křičet, chtěl stůj co stůj udržet normální rozhovor. „Když tehdy přišel domů, byl sám se sebou náramně spokojený – dokonce ještě spokojenější než obvykle, jestli si to dokážeš představit – a řekl taťkovi, že mu nabídli, aby pracoval pro samotného Popletala. Opravdu skvělá nabídka pro někoho, kdo teprve před rokem vyšel z Bradavic: mladší poradce ministra. Nejspíš čekal, že to na taťku udělá obrovský dojem.“

„Jenže neudělalo,“ poznamenal ponuře Fred.

„Proč ne?“ podivil se Harry.

„No,“ vysvětloval George, „Popletal totiž evidentně obíhal celé ministerstvo a kontroloval, jestli někdo neudržuje nějaké styky s Brumbálem.“

„Abys věděl, Brumbál je dneska pro lidi z ministerstva jako nakažený leprou,“ doplnil ho Fred. „Všichni se domnívají, že jen kalí vodu, když říká, že se Ty–víš–kdo vrátil.“

„Podle toho, co říká taťka, dal Popletal jasně najevo, že každý, kdo je s Brumbálem spřažený, se může rovnou sbalit a vypadnout,“ pokračoval George.

„Problém je v tom, že Popletal taťku podezírá. Ví totiž, že jsou s Brumbálem přátelé, a navíc taťku kvůli té jeho posedlosti vším, co souvisí s mudly, odjakživa považuje tak trochu za podivína.“

„Co to ale má společného s Percym?“ vyptával se zmateně Harry.

„Hned se k tomu dostanu. Taťka je přesvědčený, že Popletal chce mít Percyho ve svém štábu jen proto, že ho chce použít jako špeha proti naší rodině – a proti Brumbálovi.“

Harry tiše hvízdl a řekl: „Vsadím se, že to Percyho potěšilo.“

Ron ze sebe vyrazil jakýsi dutý smích.

„Rozběsnil se úplně k nepříčetnosti. Řekl… No, napovídal spoustu strašlivých věcí. Prohlásil, že od prvního dne, kdy nastoupil na ministerstvo, se musí potýkat s taťkovou mizernou reputací, že taťka nemá absolutně žádné ambice a to že je důvod, proč jsme byli vždycky… víš co… že jsme nikdy neměli moc peněz…“

„Cože?“ užasl nevěřícně Harry, zatímco Ginny zaprskala jako rozzuřená kočka.

„Já vím,“ povzdechl si tiše Ron. „A pak to bylo ještě horší. Prohlásil, že je taťka úplný idiot, když se dává do spolku s Brumbálem, že Brumbála čekají velké problémy a že se taťka sveze s ním a že on – tedy jako Percy – ví, komu je povinován svou loajalitou, totiž ministerstvu. A jestli mamka s taťkou hodlají ministerstvo zradit, musí se on postarat o to, aby o něm všichni věděli, že už nemá s naší rodinou nic společného. A ještě ten den večer si sbalil zavazadla a odešel. Bydlí teď tady v Londýně.“

Harry tiše zaklel. Percy se mu ze všech Ronových bratrů odjakživa líbil nejmíň, nikdy by však nečekal, že panu Weasleymu dokáže říct něco takového.

„Mamka je z toho úplně vyřízená,“ postěžoval si hluše Ron. „Znáš to, brečí a tak. Jela do Londýna a chtěla si s Percym promluvit, jenže Percy jí zabouchl dveře před nosem. Nevím, co dělá, když potká v práci taťku, ale nejspíš předstírá, že ho nevidí.“

„Percy ale přece musí vědět, že se Voldemort vrátil,“ prohlásil zamyšleně Harry. „Není pitomý, určitě ví, že by vaše mamka a taťka nic neriskovali, kdyby neměli žádný důkaz.“

„Jo, jistě, tvoje jméno při té hádce taky padlo,“ připustil Ron a vyhýbavě se po Harrym podíval. „Percy říkal, že jediným důkazem je tvoje slovo a že… No, víš… že to nepovažuje za dost dobrý důkaz.“

„Percy bere vážně Denního věštce,“ ozvala se kousavě Hermiona a ostatní přikývli.

„Co tím myslíš?“ zeptal se Harry a tázavě se rozhlédl dokola. Všichni ho rozpačitě pozorovali.

„Copak… copak tys nesledoval Denního věštce?“ hlesla nervózně Hermiona.

„Ale ano, sledoval!“ ujistil ji Harry.

„A určitě jsi ho četl… hmm… důkladně?“ vyptávala se ještě nervózněji.

„Od první stránky do poslední ne,“ připustil Harry neochotně. „Kdyby ale psali něco o Voldemortovi, určitě by to bylo na titulní straně, ne?“

Ostatní sebou škubli, když zaznělo Voldemortovo jméno, a Hermiona honem mluvila dál. „No – víš, aby sis toho všiml, opravdu bys ho musel číst od první stránky do poslední, ale… hmm… o tobě se zmiňují několikrát týdně.“

„Přece bych si všiml…“

„Kdepak, pokud čteš jen titulní stránku, tak si ničeho nevšimneš,“ zavrtěla hlavou Hermiona. „Nemám na mysli hlavní články. Zmiňují se o tobě jen tak mimochodem, jako o něčem, co čtenáře vždycky pobaví.“

„Jak to…“

„Popravdě řečeno je to dost ošklivá kampaň,“ pokračovala Hermiona nuceně klidným hlasem. „Prostě dál rozvádějí to, co napsala Rita.“

„Ale ta už pro ně snad nepíše, nebo ano?“

„Ne, to ne, ta svůj slib dodržela – ne že by měla na vybranou,“ dodala Hermiona s uspokojením v hlase. „Položila ale základy toho, o co se teď pokoušejí.“

„A to je co?“ vyhrkl netrpělivě Harry.

„Totiž – vzpomínáš přece, jak psala, že v jednom kuse omdléváš, tvrdíš, bůhvíjak tě bolí ta jizva, a všechno to ostatní?“

„Jistě,“ přikývl Harry; na články, které o něm psala Rita Holoubková, sotva mohl někdy zapomenout.

„Tak abys věděl, píšou o tobě, jako bys byl nějaký vymaštěný cvok, který chce být pořád středem pozornosti, protože se považuje za fantastického tragického hrdinu a tak,“ chrlila Hermiona jedním dechem, jako by bylo pro Harryho stravitelnější, když všechna ta nepříjemná fakta uslyší co nejrychleji. „V jednom kuse kydají na tvoji adresu různé posměšné poznámky. Když se objeví něco hodně za vlasy přitaženého, napíšou cosi jako příběh hodný Harryho Pottera, a když se někomu stane něco divného, poznamenají zase: Doufejme, že nemá na čele jizvu, nebo se po nás za chvíli bude chtít, abychom se mu klaněli.“

„Já po nikom nechci, aby se mi klaněl…“ vyjel Harry rozčileně.

„Já vím, že nechceš,“ ujišťovala ho honem Hermiona a tvářila se vystrašeně. „Já to vím, Harry. Chápeš ale, o co jim jde? Chtějí z tebe udělat lháře, kterému nebude nikdo věřit. Vsadila bych se, o co chceš, že za tím je Popletal. Chtějí, aby si obyčejní kouzelníci mysleli, že jsi jen hloupý kluk, který je tak trochu pro smích a vypráví absurdní smyšlené historky, protože se mu líbí, že je slavný, a chce, aby to tak zůstalo.“

„Já jsem se o nic neprosil… Nechtěl jsem… Vždyť Voldemort mi zabil rodiče,“ zalykal se Harry. „Proslavil jsem se, protože vyvraždil moji rodinu, ale mě zabít nedokázal! Kdo by stál o to, aby ho proslavilo něco takového? Copak nechápou, že bych byl radši, kdyby se to nikdy…“

„My to víme, Harry,“ ujistila ho vážně Ginny.

„A nenapsali samozřejmě ani slovo o tom, že tě napadli mozkomorové,“ pokračovala Hermiona. „Někdo jim nařídil, aby o tom pomlčeli. Mozkomorové, kteří si dělají, co se jim zlíbí, to by normálně byl článek pro titulní stranu. Nenapsali dokonce ani o tom, že jsi porušil Mezinárodní zákon o utajování. Mysleli jsme, že to rozmáznou, protože by to dokonale ladilo s tím, jak tě chtějí prezentovat jako hloupého vejtahu. Myslíme si, že čekají jen na to, až tě vyloučí ze školy, a pak teprve se do tebe doopravdy obují – samozřejmě chci říct, kdyby tě vyloučili,“ opravila se spěšně. „Rozhodně by tě vyloučit neměli, pokud se budou držet vlastních ustanovení, protože proti tobě nic nemají.“

Už zase byli u disciplinárního řízení a to bylo něco, na co Harry nechtěl myslet. Hledal nějaké jiné téma, na které by zavedl řeč, naštěstí se však nemusel namáhat, protože na schodech se ozvaly něčí kroky.

„A hrome!“

Fred prudce škubl za ultradlouhé ucho, pak se opět ozvalo hlasité prásknutí a dvojčata zmizela. O několik vteřin později se ve dveřích ložnice objevila paní Weasleyová.

„Porada skončila, můžete se jít dolů navečeřet. Všichni už se na tebe strašně těší, Harry. A kdo nechal u kuchyňských dveří tu haldu hnojůvek?“

„Křivonožka,“ prohlásila bez uzardění Ginny. „Hrozně rád si s nimi hraje.“

„Ach tak,“ přikývla paní Weasleyová. „Myslela jsem, jestli to nebyl Krátura, ten každou chvíli vyvádí nějaké výstřednosti. A nezapomeňte se dole v hale chovat tiše! Ginny, máš špinavé ruce, cos to zase dělala? Běž si je před večeří umýt, prosím.“

Ginny se ušklíbla, vyšla z ložnice za matkou a nechala Harryho s Ronem a s Hermionou o samotě. Ti se na něj nervózně dívali, jako by se obávali, že teď, když všichni odešli, začne zase křičet. Harry se trochu zastyděl, když si to uvědomil.

„Poslyšte…“ zamumlal, ale Ron zavrtěl hlavou a Hermiona ho tiše přerušila.

„Věděli jsme, že se budeš zlobit, Harry, a vážně ti to nemáme za zlé, musíš ale pochopit, že jsme se doopravdy snažili Brumbála přesvědčit…“

„Jo, já vím,“ uťal ji stroze Harry.

Hledal nějaké téma, které by ho nenutilo mluvit o bradavickém řediteli, protože při pouhém pomyšlení na Brumbála se ho znovu zmocňoval vztek.

„Kdo je to Krátura?“ zeptal se.

„Domácí skřítek, který tady bydlí,“ vysvětloval Ron. „Je to cvok. Podobného jsem ještě neviděl.“

Hermiona se na Rona zamračila. „Není cvok, Rone.“

„Vždyť nemá jiný cíl, než aby mu stejně jako jeho matce usekli hlavu a pověsili ji na dřevěné desce na zeď,“ podotkl podrážděně Ron. „To považuješ za normální, Hermiono?“

„No… já vím, že je tak trochu podivín, ale není to jeho vina.“

Ron pohlédl na Harryho a protočil oči v sloup.

„Hermiona pořád ještě nevzdala ten svůj SPOŽÚS.“

„Není to žádný SPOŽÚS,“ rozčilila se Hermiona. „Je to Společnost pro podporu občanské a životní úrovně skřítků. A není to jen můj názor, Brumbál taky říká, že bychom měli být na Kráturu hodní.“

„Jistě, jistě,“ konejšil ji Ron. „Pojďte, umírám hlady.“

A jako první vyrazil ze dveří na odpočívadlo, než však došli ke schodišti…

„Počkejte!“ vydechl a nataženou paží zabránil Harrymu a Hermioně, aby šli dál. „Jsou ještě dole v hale, třeba něco zaslechneme.“

Všichni tři opatrně vyhlédli přes zábradlí. Potemnělá vstupní hala pod nimi byla plná čarodějek a kouzelníků, včetně Harryho doprovodu. Stáli a vzrušeně si mezi sebou šeptali. V samotném středu celé skupiny spatřil Harry mastné černé vlasy a dlouhý vyčnívající nos svého nejméně oblíbeného bradavického učitele, profesora Snapea. Vyklonil se přes zábradlí ještě o kousek dál, nesmírně ho totiž zajímalo, co Snape pro Fénixův řád dělá…

Vtom se přímo před jeho očima snesl k zemi dlouhý a tenký růžový provázek. Harry zvedl hlavu a na odpočívadle nad sebou uviděl Freda a George, kteří ke skupince lidí dole ve tmě opatrně spouštěli ultradlouhé ucho. O chviličku později se však celá společnost začala přesouvat k domovním dveřím a zmizela jim z dohledu.

„Zatraceně,“ zaslechl Harry zašeptat Freda a ultradlouhé ucho se vzneslo zpět nahoru.

Slyšeli, jak se domovní dveře otevřely a zase zavřely.

„Snape tady nikdy nezůstává na jídlo,“ sdělil Ron tiše Harrymu. „Díky bohu. Tak pojď.“

„A nezapomeň, že dole v hale nesmíš mluvit nahlas, Harry,“ zašeptala Hermiona.

Když procházeli kolem desek s hlavami skřítků na zdi, viděli, že u domovních dveří stojí Lupin, paní Weasleyová a Tonksová a kouzlem zavírají četné zámky a závory za těmi, kteří právě odešli.

„Najíme se dole v kuchyni,“ zašeptala paní Weasleyová, která na ně čekala pod schodištěm. „Harry, drahoušku, přejdi pěkně po špičkách přes halu, jsou to tamhlety dveře…“

KRACH!

„Tonksová!“ vykřikla podrážděně paní Weasleyová, otočila se a podívala se za sebe.

„Moc se omlouvám!“ zakvílela Tonksová, která ležela jak široká tak dlouhá na podlaze. „To ten pitomý stojan na deštníky, tohle už je podruhé, co jsem ho převrátila…“

Zbytek jejích slov se ale ztratil v příšerném vřískotu, při němž zaléhaly uši a tuhla krev v žilách.

Zchátralé sametové závěsy, kolem nichž Harry už jednou šel, se rozlétly, nebyly však za nimi žádné dveře. Harry měl na zlomek vteřiny dojem, že se dívá oknem a že za tím oknem je nějaká stařena v černém čepci, která ječí a ječí, jako by ji na nože brali; pak si uvědomil, že je to pouze portrét v životní velikosti. Byl to však ten nejrealističtější a nejodpudivější portrét, jaký v životě viděl.

Stařena ječela, až jí z úst odkapávaly sliny, oči se jí protáčely a žlutavou kůži na obličeji měla napnutou k prasknutí. V celé hale se teď na zdech probouzely další portréty a začínaly také hulákat, takže Harry doslova musel uprostřed toho povyku pevně zavřít oči a zakrýt si uši.

Lupin s paní Weasleyovou se vrhli ke stařeně a pokoušeli se přes ni zatáhnout roztažené závěsy, ty se však odmítaly pohnout, stařena vřeštěla ještě hlasitěji a šermovala rukama s dlouhými nehty, jako by těm dvěma chtěla vyškrábat oči.

„Vy darebáci! Vyvrhelové! Vy nečisté plody špíny a hnusu! Bastardi, mutanti, zrůdy zmizte z tohoto domu! Jak se opovažujete znesvětit svou přítomností sídlo mých předků…“

Tonksová se pořád dokolečka omlouvala a namáhavě zdvihala z podlahy převrácenou obrovskou a těžkou trollí nohu. Paní Weasleyová vzdala své pokusy o zatažení závěsu, pobíhala sem tam po hale a hůlkou omračovala všechny ostatní portréty, zatímco ze dveří naproti Harrymu vyběhl muž s dlouhými černými vlasy.

„Zavři zobák, ty příšerná stará čarodějnice, zavři ZOBÁK!“ zaburácel a popadl závěs, který paní Weasleyová pustila.

Stařenin obličej zbělel vztekem.

„Tyyýýý!“ zavyla a oči jí při pohledu na muže málem vyskočily z důlků. „Ty zrádče vlastní krve, ty odporná zrůdo, hanbo mého rodu!“

„Říkal jsem – zavři – ZOBÁK!“ zahřměl muž a s vynaložením nadlidského úsilí a s Lupinovou pomocí se mu podařilo závěsy znovu zatáhnout.

Stařeniny skřeky umlkly, a když dozněla jejich ozvěna, zavládlo ticho.

Muž si poněkud vyčerpaně oddechl, odhrnul si z očí dlouhé tmavé vlasy a otočil se k Harrymu. Byl to jeho kmotr Sirius.

„Vítej, Harry,“ pozdravil ho zachmuřeně. „Vidím, že ses už seznámil s mou matkou.“

Kapitola pátá

Fénixův řád

„S tvou…“

„S mou drahou starou matičkou, ano,“ přikývl Sirius. „Už měsíc se ji snažíme z té zdi sundat, obáváme se ale, že začarovala zadní stranu plátna kouzlem trvalého přilnutí. Pojďme honem dolů, než se zase všichni probudí.“

„Kde se tady vzal portrét tvé matky?“ vyptával se udiveně Harry, když vycházeli dveřmi ze vstupní haly a těsně za sebou sestupovali s ostatními po úzkém kamenném schodišti do podzemí.

„To ti ještě nikdo neřekl? Tenhle dům patřil mým rodičům,“ vysvětloval Sirius. „Já jsem poslední z rodu Blacků, takže teď patří mně. Nabídl jsem ho Brumbálovi pro hlavní štáb – taky to byla prakticky jediná užitečná věc, kterou jsem mohl přispět.“

Harry, který očekával lepší uvítání, si všiml tvrdého a zahořklého tónu v Siriusově hlase. Kráčel za svým kmotrem na dolní konec schodiště a prošel dveřmi do sklepní kuchyně.

Byla to rozlehlá místnost s hrubě otesanými kamennými stěnami, prakticky stejně ponurá jako hala nahoře. Většinu osvětlení obstarával velký oheň, který plápolal u protější zdi. Ve vzduchu se jako na hořícím bojišti vznášel závoj tabákového kouře, v němž se nezřetelně rýsovaly hrozivé tvary těžkých železných hrnců a pánví visících z temného stropu. Na poradu byla do místnosti vměstnána spousta židlí, uprostřed nichž stál dlouhý dřevěný stůl posetý pergamenovými svitky, poháry, prázdnými lahvemi od vína a hromadou čehosi, co byly zřejmě hadry. Na konci stolu, s hlavami skloněnými těsně k sobě, spolu tiše rozmlouvali pan Weasley a jeho nejstarší syn Bill.

Paní Weasleyová si hlasitě odkašlala. Její manžel, hubený kouzelník s řídnoucími rudými vlasy a brýlemi s kostěnými obroučkami, zvedl hlavu a vyskočil.

„Harry!“ vykřikl, přispěchal se s ním pozdravit a energicky mu potřásl rukou. „To je fajn, že jsi tady!“

Přes rameno pana Weasleyho Harry zahlédl, jak Bill, s dlouhými vlasy stále ještě staženými do ohonu, spěšně stáčí velké svitky pergamenu, které zůstaly ležet na stole.

„Jaká byla cesta? Žádné problémy, Harry?“ zavolal Bill a pokoušel se pobrat do náruče dvanáct svitků najednou. „Nenutil tě Pošuk letět sem přes Grónsko?“

„Zkoušel to,“ odpověděla Tonksová, zamířila k Billovi, aby mu pomohla, a v tu ránu převrhla na poslední svitek pergamenu svíčku. „Ale ne… omlouvám se…“

„Počkejte, drahoušku,“ zarazila ji paní Weasleyová netrpělivým tónem a mávnutím hůlky dala zase pergamen do pořádku. V světelném záblesku, který její kouzlo doprovázel, Harry na okamžik zahlédl cosi jako plán nějaké budovy.

Paní Weasleyová si jeho kradmého pohledu všimla. Rychle plán ze stolu sebrala a nacpala ho Billovi do beztak už přeplněné náruče.

„Takovéhle věci se mají uklidit hned, jak porada skončí,“ prohlásila rozčileně a zamířila k prastaré kredenci, ze které začala vytahovat talíře k večeři.

Bill vytáhl hůlku, zamumlal tiše „Evanesco!“ a pergameny zmizely.

„Posaď se, Harry,“ ozval se Sirius. „S Mundungusem už se znáte, že ano?“

To, co Harry považoval za hromadu hadrů, dlouze chrochtavě zachrápalo a s trhnutím se probudilo.

„Řikal tu někdo m–moje méno?“ zahuhlal rozespale Mundungus. „Souhlasím se Siriusem…“ Zvedl nad hlavu nesmírně špinavou ruku, jako by hlasoval, a mžoural přivřenýma, krví podlitýma očima, jako by je nedokázal zaostřit.

Ginny se zachichotala.

„Porada už skončila, Dungu,“ upozornil ho Sirius, zatímco si ostatní sedali kolem stolu. „Je tu Harry.“

„Cože?“ zachrčel Mundungus a nerudně na Harryho pomrkával přes slepené zrzavé vlasy. „Hrome, vážně je tady. No jo… seš v pořádku, Harry?“

„Jo,“ přikývl Harry.

Mundungus se s očima stále upřenýma na Harryho nervózně přehraboval v kapsách, až vytáhl umolousanou starou dýmku. Strčil si ji do úst, hůlkou ji zapálil a zhluboka zatáhl. Během několika vteřin ho zahalila hustá převalující se mračna nazelenalého dýmu.

„Musim se ti vomluvit,“ ozval se hlas zprostředka páchnoucího oblaku.

„Říkám ti to naposledy, Mundungusi,“ zvolala paní Weasleyová, „buď tak laskav a nekuř mi ten hnus v kuchyni, zvlášť když se chystáme jíst!“

„No jo,“ zabručel Mundungus, „to je pravda. Promiň, Molly.“

Oblak dýmu zmizel, když Mundungus zastrčil dýmku zpátky do kapsy, štiplavý pach pálících se ponožek se však ve vzduchu vznášel i nadále.

„A jestli se chcete navečeřet před půlnocí, budu potřebovat něčí pomoc,“ obrátila se paní Weasleyová neadresně na společnost u stolu. „Ne, Harry, ty zůstaň pěkně sedět, drahoušku, máš za sebou dlouhou cestu.“

„Co pro vás můžu udělat?“ nabídla se dychtivě Tonksová a přiskočila k ní.

Paní Weasleyová zaváhala a zatvářila se poněkud neklidně.

„Hmm… ne, Tonksová, to nebude třeba, jen si taky odpočiňte, už jste toho pro dnešek udělala dost.“

„Ne, ne, chci vám pomoct!“ ujišťovala ji upřímně Tonksová a převrhla židli, jak spěchala ke kredenci, z níž Ginny vytahovala příbory.

Za chviličku už několik velkých nožů samo krájelo pod dohledem pana Weasleyho maso a zeleninu na kostičky, zatímco paní Weasleyová míchala obsah kotlíku visícího nad ohněm a ostatní přinášeli ze špižírny talíře, další poháry a potraviny. Harry zůstal u stolu jen se Siriusem a Mundungusem, který na něj pořád pomrkával truchlivýma očima.

„Viděls vod tý doby starou Figgy?“ zeptal se.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Harry, „neviděl jsem vůbec nikoho.“

„Abys rozuměl, nebyl bych vodcházel,“ vysvětloval Mundungus, naklonil se k němu a do hlasu se mu vkradl prosebný tón, „ale naskytla se mi vobchodní příležitost…“

Harry sebou polekaně škubl, když cítil, jak se mu něco otřelo o lýtka, byl to ale jen Křivonožka, Hermionin zrzavý kocour, který se s hlasitým předením protáhl mezi Harryho nohama, pak vyskočil Siriusovi do klína a stočil se tam spokojeně do klubíčka.

Sirius začal Křivonožku roztržitě škrábat za ušima a ještě celý zamračený se otočil k Harrymu.

„Tak jak sis užil léta?“

„Nestálo to za nic,“ zabručel Harry.

Siriusovou tváří poprvé přelétlo cosi jako úsměv.

„Osobně nechápu, na co si stěžuješ.“

„Cože?“ vyjekl nevěřícně Harry.

„Já za svou osobu bych nějaký ten útok mozkomorů uvítal. Kdybych musel na život a na smrt bojovat o svou duši, byla by to příjemná změna v téhle jednotvárnosti. Myslíš si, kdovíjak jsi na tom nebyl mizerně, ale aspoň jsi mohl vypadnout z domu, protáhnout si nohy, zamíchat se do nějaké té pranice… Já už měsíc trčím tady v domě.“

„A proč?“ zeptal se zamračeně Harry.

„Protože Ministerstvo kouzel po mně pořád pase a Voldemort teď už určitě ví, že jsem zvěromág. Červíček mu to nepochybně pověděl, takže moje slavná proměna je mi k ničemu. Nemůžu pro Fénixův řád udělat nic zvláštního… aspoň podle Brumbála ne.“

V jaksi bezvýrazně neutrálním tónu hlasu, s nímž vyslovil Brumbálovo jméno, bylo něco, co Harrymu napovědělo, že Sirius také není bradavickým ředitelem právě unesen. Pocítil ke svému kmotrovi náhlý příliv náklonnosti.

„Aspoň ale víš, co se děje,“ poznamenal povzbudivě.

„Ano, to jistě,“ ušklíbl se ironicky Sirius. „Poslouchám Snapeova hlášení a musím přitom snášet všechny ty jeho jedovaté narážky, že zatímco on tam venku riskuje život, já si tu sedím na zadku a užívám si pohodlí… ty jeho dotazy, jak pokračuje úklid…“

„Jaký úklid?“ skočil mu do řeči Harry.

„Snažíme se uvést tenhle dům do alespoň trochu obyvatelného stavu,“ vysvětloval Sirius a rozmáchlým gestem přelétl po neutěšeně vyhlížející kuchyni. „Od smrti mé drahé matičky tady deset let nikdo nebydlel, pokud nepočítáš jejího starého domácího skřítka, a tomu už totálně přeskočilo – neuklízel tady celé věky.“

„Poslyš, Siriusi,“ ozval se Mundungus, který jejich rozhovoru zjevně nevěnoval pozornost, zato si velice zaujatě prohlížel prázdný pohár. „Todle je pravý stříbro, kámo?“

„Ano,“ přikývl Sirius a vrhl na pohár znechucený pohled. „Nejkvalitnější tepané stříbro, práce skřetů z patnáctého století, zdobeno rodinným erbem Blacků.“

„Ten by ale šel sundat,“ mumlal tiše Mundungus a leštil pohár manžetou.

„Frede… Georgi… NE, PROSTĚ TO ODNESTE!“ zaječela paní Weasleyová.

Harry, Sirius i Mundungus se ohlédli a ve zlomku vteřiny všichni tři uskočili od stolu pryč. Fred s Georgem totiž právě očarovali velký kotlík s gulášem, železný džbán plný máslového ležáku a těžké dřevěné prkénko na krájení chleba i s nožem a všechno poslali vzduchem k nim. Guláš dopadl na stůl, klouzal po něm a zastavil se těsně u kraje, přičemž na dřevěné desce zanechal dlouhou černou spáleninu, džbán s máslovým ležákem se s třeskotem zřítil a jeho obsah se rozlil všude kolem, nůž na chléb sklouzl z prkénka, zapíchl se do stolu a zlověstně vibroval přesně v místě, kde měl Sirius ještě před pár vteřinami pravou ruku.

„PROKRISTAPÁNA!“ vřískala paní Weasleyová. „NEBYLO PŘECE ZAPOTŘEBÍ… UŽ TOHO MÁM VÁŽNĚ PLNÉ ZUBY… JEN PROTO, ŽE UŽ SMÍTE KOUZLIT, NEMUSÍTE JEŠTĚ VYTAHOVAT HŮLKU KVŮLI KAŽDÉ PRKOTINĚ!“

„Chtěli jsme jen ušetřit trochu času!“ vymlouval se Fred a honem běžel ke stolu, aby z něj vytáhl zapíchnutý nůž. „Promiň, Siriusi, kamaráde… nechtěli jsme…“

Harry i Sirius se hlasitě rozesmáli, Mundungus, který i s židlí přepadl na záda, klel a sbíral se z podlahy. Křivonožka rozezleně zaprskal a úprkem zmizel pod kredencí, odkud žhnuly do tmy jeho velké žluté oči.

„Chlapci,“ napomínal dvojčata pan Weasley, když vzal guláš a vrátil ho doprostřed stolu. „Vaše matka má pravdu, měli byste, teď když jste plnoletí, projevovat alespoň trochu smyslu pro zodpovědnost…“

„S žádným z vašich bratrů nebyly takovéhle problémy!“ běsnila paní Weasleyová a třískla o stůl čerstvým džbánem máslového ležáku tak rozzlobeně, že ho vylila skoro tolik jako dvojčata. „Bill nepovažoval za nutné přemisťovat se na každých pár metrů! Charlie nevrhal kouzla po všem, co mu přišlo pod ruku! Percy…“

Vtom zmlkla, jako když utne, zalapala po dechu a vystrašeně pohlédla na manžela, který měl náhle ve tváři kamenný výraz.

„Pojďme jíst,“ řekl honem Bill.

„Vypadá to skvěle, Molly,“ pochvaloval si Lupin, nakládal jí guláš na talíř a podával jí ho přes stůl.

Několik následujících minut panovalo ticho, rušené jen cinkáním talířů a příborů a šoupáním židlí, jak se všichni soustředili na jídlo. Pak se paní Weasleyová obrátila na Siriuse.

„Pořád ti zapomínám říct, Siriusi, že v přijímacím salonu je něco zavřené v psacím stole, v jednom kuse to s ním rachotí a třese. Samozřejmě – možná je to jen bubák, ale myslela jsem, že bychom měli poprosit Alastora, aby se na to podíval, než to pustíme ven.“

„Jak myslíš,“ přikývl netečně Sirius.

„A záclony jsou tam plné běhnic,“ pokračovala paní Weasleyová. „Říkala jsem si, že bychom se do nich mohli zítra pustit.“

„Už se na to těším,“ přitakal Sirius. Harrymu neušla ironie v jeho hlase, nebyl si však jistý, jestli si jí povšimli i ostatní.

Tonksová, která seděla proti Harrymu, bavila Hermionu a Ginny tím, že mezi jednotlivými sousty měnila tvar svého nosu. Zavřela pokaždé oči se stejným výrazem bolestného soustředění, jaký nasadila tehdy večer v Harryho ložnici, a její nos se protáhl v zobákovitý hrbol podobný Snapeovu, smrskl se na velikost ředkvičky a pak jí z obou nosních dírek vyrašily husté chomáče chlupů. Očividně šlo o obvyklou zábavu při stolování, protože Hermiona s Ginny začaly po chvíli škemrat o své oblíbené nosy.

„Udělejte ten, co vypadá jako prasečí rypák, Tonksová!“

Čarodějka jim vyhověla a Harry, který zvedl hlavu a Tonksovou si prohlédl, měl chvíli dojem, že se na něj z druhé strany stolu šklebí Dudley v ženské podobě.

Pan Weasley, Bill a Lupin byli plně zabráni do vážné debaty o skřetech.

„Zatím se odmítají jakkoli vyjádřit,“ říkal právě Bill. „Pořád mi není jasné, jestli věří, že se vrátil. Samozřejmě se můžou také rozhodnout, že se nepřidají na žádnou stranu. Prostě se do toho nebudou míchat.“

„Jsem si jistý, že k Vy–víte–komu by se nikdy nepřidali,“ zavrtěl hlavou pan Weasley. „Utrpěli také velké ztráty, vzpomínáte na tu skřetí rodinu, kterou posledně vyvraždil někde u Nottinghamu?“

„Řekl bych, že záleží na tom, co jim nabídne,“ uvažoval Lupin. „A nemám tím na mysli zlato. Jestli jim nabídne svobody, které jim my upíráme už celá staletí, bude to pro ně velké pokušení. Ty ses s Ragnokem pořád ještě nedohodl, Bille?“

„Momentálně je vůči kouzelníkům naladěný hodně nepřátelsky,“ odpověděl Bill. „Nepřestal ještě zuřit kvůli té záležitosti s Pytlounem. Je přesvědčený, že to ministerstvo ututlalo schválně, víte přece, že skřeti od něj své zlato zpátky nikdy nedostali…“

Další Billova slova zanikla v salvě smíchu, která se náhle ozvala zprostředka stolu. Fred, George, Ron a Mundungus se tam na židlích přímo svíjeli.

„…a pak,“ zalykal se Mundungus a po tvářích se mu koulely slzy, „a pak, věřte nebo nevěřte, mi povidá… povidá mi: ,Hele, Dungu, vodkaď si splašil šecky ty ropuchy? Páč abys věděl, u všech Potlouků, ty moje ňákej ničema šecky ukrad!‘ A já na to: ,Tak tobě ukradli šecky ropuchy, Wille? No to je hrůza, to budeš určitě chtít ňáký další, co?‘ A ať visim, hoši, esli vode mě ten pitomej hejkal šecky svoje ropuchy nekoupil zpátky a nezaplatil za ně vo hodně víc než původně…“

„Myslím, že o dalších tvých obchodních čachrech už nic slyšet nepotřebujeme, Mundungusi, tisíceré díky,“ skočila mu ostře do řeči paní Weasleyová, zatímco Ron se zhroutil na stůl a hýkal smíchy.

„Vomlouvám se, Molly,“ zarazil se okamžitě Mundungus, otřel si oči a mrkl na Harryho. „Abys ale věděla, Will sám je původně štípnul Puchejřovi Harrisovi, takže sem vlastně neuďal nic špatnýho.“

„Nevím, kdo tě učil, co je správné a co špatné, Mundungusi,“ opáčila upjatě paní Weasleyová, „ale řekla bych, že pár důležitých lekcí jsi určitě zameškal.“

Fred a George schovali obličeje do svých pohárů s máslovým ležákem. S Georgem lomcovala škytavka. Paní Weasleyová z jakéhosi důvodu šlehla velice ošklivým pohledem po Siriusovi, vstala a odešla pro velký drobenkový koláč s rebarborou, který měli jako zákusek. Harry tázavě pohlédl na svého kmotra.

„Molly nemá Mundunguse ráda,“ sdělil mu Sirius tlumeným hlasem.

„Jak to, že je v Řádu?“ podivil se Harry.

„Bude se nám hodit,“ zamumlal Sirius. „Zná všechny darebáky, což je koneckonců přirozené, protože sám je taky darebák. Je ale i stoprocentně oddaný Brumbálovi, protože ten ho jednou pomohl vytáhnout z velké bryndy. Vyplatí se mít po ruce někoho, jako je Dung, protože se doslechne věci, které se k němu normálně nedonesou. Molly si ale myslí, že zvát ho, aby zůstal na večeři, je už přehnané. Neodpustila mu, že se ulil, když u tebe měl držet hlídku.“

Po třech porcích koláče s rebarborou a pudinku začaly být Harrymu džínsy v pase nepříjemně těsné (což tedy bylo co říct, protože kdysi patřívaly Dudleymu). Když odkládal lžíci, hovor u stolu začínal váznout. Pan Weasley se pohodlně rozvalil na opěradle židle a vypadal nasyceně a spokojeně, Tonksová, jejíž nos byl už zase normální, zívala, div si pusu neroztrhla, a Ginny, která vylákala Křivonožku zpod kredence, seděla se zkříženýma nohama na podlaze a kutálela mu zátky od máslového ležáku, aby se za nimi mohl honit.

„Řekla bych, že pomalu bude čas jít spát,“ neubránila se zívnutí paní Weasleyová.

„Jen ještě chviličku, Molly,“ ozval se Sirius, odstrčil prázdný talíř a otočil se k Harrymu. „Musím říct, že mě překvapuješ. Myslel jsem, že první, co uděláš, až sem dorazíš, bude, že se začneš vyptávat na Voldemorta.“

Atmosféru v místnosti to změnilo rychlostí, jakou si Harry dosud spojoval jen s příchodem mozkomorů. Ještě před pár vteřinami byla ospale uvolněná, teď v ní náhle pulzovalo napětí a nervozita. Všechny, kdo seděli kolem stolu, při zmínce o Voldemortovi zamrazilo. Lupin, který se právě chystal usrknout vína, pomalu odložil pohár a zatvářil se znepokojeně.

„Já jsem to zkoušel!“ hájil se rozhořčeně Harry. „Ptal jsem se Rona a Hermiony, jenže ti mi řekli, že je do Řádu nepouštíte, takže…“

„A řekli ti to správně,“ přikývla paní Weasleyová. „Jste na to ještě moc malí.“

Seděla na židli vzpřímená jako svíčka, ruce sevřené v pěst měla položené na opěrkách a všechny stopy ospalosti z ní spadly.

„Odkdy platí, že člověk musí být členem Fénixova řádu, když se chce na něco zeptat?“ otázal se Sirius. „Harry byl celý měsíc zavřený v tom mudlovském domě. Má právo vědět, co se mezitím dělo…“

„Tak moment!“ přerušil ho hlasitě George.

„Jak to přijde, že Harrymu na jeho otázky odpovíte?“ přidal se rozzlobeně Fred.

„My jsme se z vás snažili něco dostat celý měsíc, a vy jste nám řekli velký kulový!“ rozčiloval se George.

„Jste na to ještě moc malí, nejste členy Řádu,“ pitvořil se Fred vysokým hláskem, který až neskutečně zněl jako hlas jeho matky. „A Harry přitom není ani plnoletý!“

„Není to moje vina, že vám nikdo neřekl, co Řád podniká,“ konstatoval klidně Sirius. „O tom rozhodli vaši rodiče. Harry naproti tomu…“

„Není na tobě, abys rozhodoval o tom, co je pro Harryho dobré,“ vyjela na něj ostře paní Weasleyová. Výraz v jejím obvykle laskavém obličeji věštil nebezpečí. „Doufám, že jsi nezapomněl, co říkal Brumbál?“

„O čem konkrétně?“ zeptal se zdvořile Sirius, působil však dojmem borce, který se chystá k boji.

„Konkrétně o tom, že Harrymu nemáme říkat víc, než potřebuje vědět,“ připomněla paní Weasleyová se zvláštním důrazem na poslední dvě slova.

Ron, Hermiona, Fred a George otáčeli hlavami od Siriuse k paní Weasleyové a zpět, jako by byli na tenisovém utkání. Ginny klečela uprostřed opuštěných rozkutálených zátek od máslového ležáku a sledovala slovní přestřelku s pootevřenými ústy. Lupin upřeně hleděl na Siriuse.

„Nemám v úmyslu říkat mu víc, než potřebuje vědět, Molly,“ odsekl Sirius, „ale vzhledem k tomu, že právě on byl svědkem Voldemortova návratu,“ (i tentokrát sebou všichni kolem stolu při vyslovení jeho jména nervózně škubli), „má větší právo než většina z nás, aby…“

„Není členem Fénixova řádu!“ protestovala paní Weasleyová. „Je mu teprve patnáct a…“

„A zvládl toho už zrovna tolik jako většina členů,“ dořekl za ni Sirius, „a v některých případech mnohem víc.“

„Nikdo mu neupírá, co dokázal!“ namítla paní Weasleyová zvýšeným hlasem a zaťaté ruce na opěrkách židle se jí třásly. „Je ale ještě…“

„Už dávno není dítě,“ přerušil ji netrpělivě Sirius.

„Ale není také dospělý!“ rozčilovala se paní Weasleyová a tváře jí zčervenaly. „Není to James, Siriusi!“

„Díky, Molly, ale já velice dobře vím, kdo je,“ odtušil chladně Sirius.

„Tím si právě nejsem tak jistá!“ zavrtěla hlavou paní Weasleyová. „Podle toho, jak o něm mluvíš, to někdy vypadá, jako by sis myslel, že se ti vrátil tvůj nejlepší kamarád!“

„O co tedy jde?“ zeptal se Harry.

„Jde o to, Harry, že ty nejsi tvůj otec, i když vypadáš skoro jako on!“ odpověděla paní Weasleyová, očima však stále provrtávala Siriuse. „Ještě chodíš do školy, a dospělí, kteří za tebe odpovídají, by na to neměli zapomínat!“

„Chceš říct, že jsem jako jeho kmotr nezodpovědný?“ vyjel na ni Sirius zvýšeným hlasem.

„Chci říct, že je o tobě známo, že máš sklon k ukvapenosti, Siriusi, což je také důvod, proč ti Brumbál neustále klade na srdce, abys nevycházel ven a…“

„Pokyny, které dostávám od Brumbála, z toho laskavě vynech!“ přerušil ji hlasitě Sirius.

„Arture!“ vyjekla paní Weasleyová a obrátila se na manžela. „Zastaň se mě, Arture!“

Pan Weasley nepromluvil ihned. Sundal si z očí brýle, rozvážně si je čistil cípem hábitu a na manželku se nedíval. Teprve když si je znovu posadil na nos a pečlivě narovnal, odpověděl.

„Brumbál ví, že se situace změnila, Molly. Uvědomuje si, že když teď Harry bydlí na hlavním štábu, budeme mu muset jisté informace poskytnout.“

„To jistě, jenže to ještě neznamená dovolit mu, aby se ptal na cokoli, co se mu zlíbí!“

Vtom se ozval Lupin, který konečně odtrhl oči od Siriuse, a paní Weasleyová se k němu rychle otočila v naději, že konečně získá spojence. „Osobně se domnívám, že bude lepší, když se Harry dozví fakta – nemyslím tím všechna fakta, Molly, ale všeobecný přehled o situaci – od nás, než aby získal nějakou zkreslenou verzi od… od někoho jiného.“

Tvářil se mírně, Harry si však byl jistý, že ví přinejmenším o tom, že některé ultradlouhé uši přežily zásah paní Weasleyové bez úhony.

„Dobrá,“ přikývla paní Weasleyová, zhluboka se nadechla, rozhlédla se kolem stolu a dál hledala podporu, kterou stále nenalézala. „Dobrá… jak vidím, chystáte se mě přehlasovat. Řeknu vám jen tohle: Brumbál měl určitě dobré důvody, proč nechtěl, aby Harry věděl příliš mnoho, a mluvím-li jako někdo, komu leží na srdci právě Harryho zájmy…“

„Není to tvůj syn,“ přerušil ji tiše Sirius.

„Jako by byl!“ odsekla zuřivě paní Weasleyová. „Koho má jiného?“

„Má mě!“

Jistě,“ přitakala paní Weasleyová s ohrnutým rtem, „problém je ale v tom, že bylo dost těžké starat se o něj, když jsi byl zavřený v Azkabanu, že ano?“

Sirius se začal zvedat ze židle.

„Molly,“ ozval se ostře Lupin, „nejsi u tohohle stolu jediná, komu na Harrym záleží. A ty se posaď, Siriusi.“

Paní Weasleyové se chvěl spodní ret. Sirius, ve tváři celý bílý, znovu dosedl na židli.

„Myslím, že bychom k tomu měli nechat vyjádřit se i Harryho,“ pokračoval Lupin. „Je už dost starý, aby o sobě rozhodoval sám.“

„Chci vědět, co se děje,“ vyhrkl okamžitě Harry.

Na paní Weasleyovou se přitom nepodíval. Dojala ho její slova, že je pro ni totéž jako vlastní syn, zároveň ho však rozčilovala její snaha chránit ho jako malé dítě. Sirius měl pravdu, už dávno není dítě.

„Jak myslíš,“ povzdechla si paní Weasleyová a lámal se jí hlas. „Ginny, Rone, Hermiono, Frede, Georgi – chci, abyste ihned odešli z kuchyně.“

Okamžitě propukla bouře nevole.

„Jsme už plnoletí!“ zaječeli svorně Fred a George.

„Když tu smí zůstat Harry, proč ne já?“ rozčiloval se Ron.

„Já to chci slyšet, mamko!“ kvílela Ginny.

„NE!“ zaburácela paní Weasleyová, postavila se a z očí jí šlehaly blesky. „Absolutně zakazuji…“

„Fredovi a Georgeovi v tom nemůžeš bránit, Molly,“ přerušil ji utrápeně pan Weasley. „Opravdu už jsou plnoletí.“

„Ještě chodí do školy.“

„Ze zákona jsou už ale dospělí,“ konstatoval pan Weasley tímtéž nešťastným tónem.

Paní Weasleyová byla v obličeji celá rudá.

„Já – no prosím, dobře. Fred s Georgem tu můžou zůstat, ale Ron…“

„Harry nám s Hermionou stejně poví všechno, co mu řeknete!“ namítl rozčileně Ron. „Tedy… že nám to povíš?“ dodal nejistě a pohlédl Harrymu do očí.

Na pouhý zlomek vteřiny měl Harry chuť Ronovi říct, že mu nepoví ani slovo, že si může na vlastní kůži vyzkoušet, jaké to je, když mu nikdo nechce prozradit, co se kolem něj děje. Tenhle zlomyslný nápad se však vypařil, jakmile se na sebe podívali.

„To si piš!“ přikývl rozhodně.

Ron s Hermionou se rozzářili.

„Výborně!“ rozkřikla se paní Weasleyová. „Výborně! Ginny – DO POSTELE!“

Ginnin odchod se neobešel bez protestů. Slyšeli, jak celou cestu po schodech nahoru vztekle dupe a huláká na matku, a když obě došly do vstupní haly, přidal se k už tak velkému rámusu ohlušující vřískot paní Blackové. Lupin honem vyběhl k jejímu portrétu, aby obnovil klid. Teprve když se vrátil, zavřel za sebou dveře a znovu se posadil ke stolu, Sirius promluvil.

„Tak prosím, Harry… co bys chtěl vědět?“

Harry se zhluboka nadechl a položil mu otázku, která ho celý uplynulý měsíc tížila jako noční můra.

„Kde je Voldemort?“ zeptal se a nevšímal si toho, že sebou ostatní při vyslovení jeho jména opět poplašeně škubli. „Co dělá? Snažil jsem se sledovat mudlovské zprávy, ale nebylo v nich nic, co by ukazovalo na jeho činy, žádná podezřelá úmrtí nebo něco takového.“

„To proto, že zatím k žádným podezřelým úmrtím nedošlo,“ odpověděl Sirius, „alespoň pokud víme… a my toho víme opravdu hodně.“

„Určitě víc, než si myslí on,“ doplnil ho Lupin.

„Jak to, že přestal vraždit?“ vyptával se Harry. Věděl, že jen za poslední rok Voldemort určitě spáchal víc než jednu vraždu.

„Protože k sobě nechce přitahovat pozornost,“ vysvětloval Sirius. „Vystavoval by se tím nebezpečí. Jeho návrat totiž neproběhl tak hladce, jak si představoval. Zpackal to.“

„Nebo spíš jsi mu to pokazil ty,“ poznamenal Lupin se spokojeným úsměškem.

„Jak to?“ podivil se užasle Harry.

„To, že jsi přežil, nebylo v plánu!“ odpověděl Sirius. „O tom, že se vrátil, neměl vědět nikdo kromě jeho Smrtijedů. Tys to ale přežil a podal jsi o tom svědectví.“

„A tím posledním, komu by chtěl dát o svém návratu takhle pohotově vědět, byl Brumbál,“ přidal se Lupin. „Jenže ty ses postaral o to, že to Brumbál věděl okamžitě.“

„A co jsem tím dokázal?“ otázal se Harry.

„Děláš si legraci?“ vyjel na něj nevěřícně Bill. „Brumbál je jediný, z koho měl Ty–víš–kdo vůbec někdy strach!“

„Díky tobě mohl Brumbál vyzvat k obnově Fénixova řádu už asi hodinu poté, co se Voldemort vrátil,“ doplnil ho Sirius.

„A co tedy Řád vlastně dělá?“ zeptal se Harry a přejel pohledem po všech přítomných.

„Děláme všechno pro to, abychom Voldemortovi překazili jeho plány,“ prohlásil Sirius.

„Jak víte, co má v plánu?“ otázal se rychle Harry.

„Brumbál o tom má poměrně přesnou představu,“ opáčil Lupin, „a Brumbálovy představy se obvykle ukážou jako správné.“

„A o co tedy podle Brumbála Voldemortovi jde?“

„No, ze všeho nejdřív se chce znovu obklopit svojí armádou,“ ujal se slova Sirius. „Za starých časů měl na povel obrovské množství přívrženců: čarodějky a kouzelníky, které vydíráním nebo kouzly přinutil, aby ho následovali, své věrné Smrtijedy a nejrůznější stvoření zla. Sám jsi slyšel, že má v úmyslu získat na svou stranu obry, a to je jen jedna ze skupin, o které mu jde. Rozhodně se nepokusí zaútočit na Ministerstvo kouzel jen s tuctem Smrtijedů.“

„A vy se mu snažíte zabránit ve zverbování dalších následovníků?“

„Děláme, co je v našich silách,“ ujistil ho Lupin.

„Jak?“

„No, těžiště naší práce spočívá v tom, že se snažíme co možná nejvíc lidí přesvědčit, že se Ty–víš–kdo doopravdy vrátil, a přimět je, aby se před ním měli na pozoru,“ řekl Bill. „Je to ale dost obtížné.“

„Proč?“

„Kvůli postoji ministerstva,“ vložila se do hovoru Tonksová. „Tys přece po návratu Ty–víš–koho viděl Korneliuse Popletala, Harry. Tak abys věděl, jeho postoj se vůbec nezměnil. Absolutně odmítá uvěřit, že k tomu doopravdy došlo.“

„Ale proč?“ zoufal si Harry. „Proč jedná tak hloupě? Vždyť přece Brumbál…“

„No právě, teď jsi uhodil hřebík na hlavičku,“ skočil mu do řeči s ironickým úsměvem pan Weasley. „Brumbál.“

„Popletal se ho totiž bojí,“ konstatovala smutně Tonksová.

„On se bojí Brumbála?“ opakoval vyjeveně Harry.

„Bojí se toho, o co Brumbálovi jde,“ upřesnil pan Weasley. „Popletal si o něm myslí, že potají plánuje, jak ho zbavit funkce. Myslí si, že se chce stát sám ministrem kouzel.“

„Brumbál ale nechce…“

„Samozřejmě že nechce,“ přitakal pan Weasley. „Nikdy o funkci ministra nestál, přestože si spousta lidí přála, aby ji vzal, když Millicent Bagnoldová odcházela na odpočinek. Místo něj se dostal k moci Popletal, ten ovšem nikdy docela nezapomněl, jak velkou měl Brumbál podporu mezi lidmi, i když o tu funkci nikdy neusiloval.“

„Popletal si v hloubi duše přiznává, že Brumbál je mnohem chytřejší než on, že je mnohem mocnějším kouzelníkem, a ve svých prvních dnech na ministerstvu se na něj neustále obracel se žádostmi o pomoc nebo radu,“ vzpomínal Lupin. „Zdá se ale, že mu moc příliš zachutnala a teď je až příliš velký suverén. Zamiloval se do své ministerské funkce a podařilo se mu přesvědčit sama sebe, že on je tím chytřejším a Brumbál že jen svévolně kalí vodu.“

„Jak si může něco takového myslet?“ rozhořčil se Harry. „Jak ho může napadnout, že by si to Brumbál všechno vymyslel – že bych si to já všechno vymyslel?“

„Protože kdyby si přiznal, že se Voldemort vrátil, znamenalo by to řešit problémy, s jakými se ministerstvo nemuselo potýkat téměř čtrnáct let,“ vysvětloval trpce Sirius. „Popletal se prostě nedokáže přimět, aby jim čelil. Mnohem pohodlnější je přece sám sebe přesvědčit, že Brumbál lže, aby podryl jeho autoritu.“

„Takže vidíš, v čem je zakopaný pes,“ navázal na Siriuse Lupin. „Dokud bude ministerstvo neústupně tvrdit, že se od Voldemorta nemáme čeho bát, bude těžké přesvědčit lidi, že se vrátil, zvlášť když něčemu takovému raději nechtějí věřit. A ještě horší je, že ministerstvo tvrdě tlačí na Denního věštce, aby nepsal o ničem, co samo označuje jako Brumbálovy fámy a pomluvy. Většina kouzelnického společenství si tudíž absolutně neuvědomuje, že se něco stalo, a kouzelníci se proto stávají snadným terčem pro Smrtijedy, použijí-li proti nim kletbu Imperius.“

„Vy to ale lidem říkáte, že ano?“ ujišťoval se Harry a vysílal pátravé pohledy k panu Weasleymu, Siriusovi, Billovi, Mundungusovi, Lupinoví a Tonksové. „Šíříte mezi nimi, že se vrátil?“

Kouzelníci v kuchyni se nevesele usmáli.

„No, vzhledem k tomu, že mě všichni považují za šíleného masového vraha a že ministerstvo za moje dopadení vypsalo odměnu deset tisíc galeonů, sotva můžu vyjít na ulici a začít rozdávat letáky, co říkáš?“ prohlásil nabručeně Sirius.

„A já na večírcích většiny kouzelnického společenství nepatřím k nejoblíbenějším hostům,“ přidal se Lupin. „To je u vlkodlaka profesionální riziko.“

„Tonksová a Artur by přišli o práci na ministerstvu, kdyby o tom všem začali otevřeně mluvit,“ pokračoval Sirius, „a pro nás je velice důležité, abychom měli na ministerstvu svoje špehy, protože se můžeš vsadit, že Voldemort je tam má taky.“

„Pár lidí už se nám ale přesvědčit podařilo,“ podotkl pan Weasley. „Například tady Tonksovou, je ještě strašně mladá, takže minule členkou Fénixova řádu nebyla, a mít mezi sebou bystrozory je pro nás obrovsky výhodné. Nesmírně užitečnou práci odvádí taky Kingsley Pastorek, je pověřen vedením pátrání po Siriusovi a podsouvá ministerstvu informace, podle nichž je Sirius v Tibetu.“

„Když ale nikdo z vás nešíří zprávy o tom, že se Voldemort vrátil…“ začal Harry.

„Kdo říkal, že nikdo z nás žádné zprávy nešíří?“ skočil mu do řeči Sirius. „Proč myslíš, že má Brumbál takové problémy?“

„Jak to myslíš?“ zeptal se Harry.

„Pokoušejí se ho diskreditovat,“ vysvětloval Lupin. „Nečetl jsi minulý týden Denního věštce? Psalo se v něm, že Brumbál byl na základě hlasování zbaven předsednictví v Mezinárodním sdružení kouzelníků, protože stárne a přestává na svou práci stačit, ale to není pravda. Hlasovali proti němu kouzelníci z ministerstva poté, co přednesl projev, v němž oznámil Voldemortův návrat. Sesadili ho také z funkce nejvyššího divotvorce ve Starostolci – to je kouzelnický nejvyšší soudní dvůr – a kolují řeči, že mu chtějí odebrat i Merlinův řád první třídy.“

„Brumbál ovšem říká, že je mu jedno, co udělají, pokud ho neodstraní z karet v Čokoládových žabkách,“ poznamenal s úsměvem Bill.

„To není nic k smíchu,“ zarazil ho ostře pan Weasley. „Bude-li se dál takhle otevřeně stavět proti ministerstvu, mohl by skončit v Azkabanu a to poslední, co potřebujeme, je, aby Brumbála zavřeli. Dokud bude Vy–víte–kdo vědět, že je Brumbál na svobodě a že ví, co má za lubem, bude muset postupovat opatrně. Kdyby mu Brumbála odklidili z cesty… no, pak by měl Vy–víte–kdo volné ruce.“

„Jestli se ale Voldemort snaží rozšířit řady svých Smrtijedů, musí se přece mezi lidmi roznést, že se vrátil, ne?“ vyptával se zoufale Harry.

„Voldemort nechodí za lidmi domů, nebuší u jejich domovních vrat, Harry,“ zavrtěl hlavou Sirius. „Používá různé triky, kouzla a vydírání. Má s tajnými operacemi bohaté zkušenosti a získávání nových stoupenců je jen jednou z věcí, o které usiluje. Má i další plány a jsou to plány, s jejichž realizací může začít opravdu velice nenápadně, takže se teď soustředí právě na ně.“

„A o co jiného kromě dalších následovníků mu jde?“ zareagoval bleskově Harry.

„O něco, co může získat jen tajnou lstí,“ odpověděl Sirius, ale Harry měl dojem, že si předtím vyměnil s Lupinem úplně kratinký, letmý pohled.

Když se pak i nadále tvářil nechápavě, Sirius pokračoval. „Například nějakou zbraň. Něco, co posledně neměl.“

„Myslíš posledně, když byl u moci?“

„Ano.“

„A co je to za zbraň?“ vyptával se dál Harry. „Něco horšího než Avada kedavra?“

„A dost!“

To se ze stínů za dveřmi ozvala paní Weasleyová. Harry si vůbec nevšiml, že poté, co odvedla Ginny nahoru, se zase vrátila. Ruce měla založené na prsou a tvářila se krajně rozzuřeně.

„Okamžitě běžte spát! Všichni,“ dodala a šlehla pohledem po Fredovi, Georgeovi, Ronovi a Hermioně.

„Nemůžeš nás komandovat,“ nadechl se Fred.

„Dej si na mě pozor!“ zavrčela paní Weasleyová. Jak se tak dívala na Siriuse, nepatrně se třásla. „Řekli jste Harrymu spoustu věcí. Ještě kapku a můžete ho rovnou přijmout do Řádu.“

„Proč ne?“ okamžitě se toho chytil Harry. „Vstoupím do něj, chci do něj vstoupit, já chci bojovat!“

„Ne.“

Tentokrát to nebyla paní Weasleyová, kdo promluvil, ale Lupin.

„Členy Řádu jsou pouze plnoletí kouzelníci,“ pokračoval. „Kouzelníci, kteří už ukončili školu,“ dodal, když Fred s Georgem otevírali ústa. „S členstvím jsou spojena nebezpečí, jaká si nikdo z vás vůbec nedovede představit… Myslím, že Molly má pravdu, Siriusi. Už jsme toho řekli dost.“

Sirius napůl pokrčil rameny, ale neodporoval. Paní Weasleyová velitelským gestem pokynula synům a Hermioně. Jeden po druhém vstali a Harry, který byl nucen přiznat porážku, se k nim připojil.

Kapitola šestá

Vznešený a starobylý rod Blacků

Paní Weasleyová šla zachmuřeně za nimi po schodech nahoru.

„Už žádné povídání a všichni rovnou do postele,“ přikázala jim, když došli na odpočívadlo v prvním patře. „Zítra nás čeká perný den. Ginny už asi spí,“ dodala ještě k Hermioně, „tak koukej, ať ji nevzbudíš.“

„Jo spí – ta určitě!“ zamumlal si tiše pro sebe Fred, když jim Hermiona popřála dobrou noc a oni stoupali dál do druhého patra. „Jestli Ginny není vzhůru a nečeká, až jí Hermiona poví všechno, o čem se dole mluvilo, tak jsem tlustočerv…“

„Tak, Rone a Harry,“ řekla paní Weasleyová na odpočívadle druhého patra a ukázala chlapcům na jejich ložnici, „ať už jste v posteli.“

„Dobrou noc,“ rozloučili se Ron a Harry s dvojčaty.

„Sladké sny,“ mrkl na ně spiklenecky Fred.

Paní Weasleyová za Harrym zavřela dveře tak prudce, až třískly. Pokud to vůbec bylo možné, připadala mu ložnice ještě pochmurnější a nepřívětivější, než když ji viděl poprvé. Prázdný obraz na stěně teď velice zvolna a hluboce oddechoval, jako by jeho neviditelný nájemník spal. Zatímco Harry si oblékl pyžamo, sundal si brýle a vlezl do studené postele, Ron ještě hodil nahoru na skříň pár sovích specialit, aby uklidnil Hedviku a Papušíka: obě neklidně klapaly zobáky a šustily křídly.

„Nemůžeme je každou noc pouštět na lov,“ poznamenal a natahoval si kaštanově hnědé pyžamo. „Brumbál nechce, aby kolem náměstí poletovalo moc sov, bojí se, že by to vypadalo podezřele. No jo, vlastně… zapomněl jsem…“

Přešel ke dveřím a zastrčil závoru.

„Proč to děláš?“

„Kvůli Kráturovi,“ vysvětloval Ron a zhasl světlo. „První noc, co jsem tu spal, se sem zatoulal ve tři hodiny ráno. Tedy – probudit se a vidět ho, jak ti slídí po pokoji, není vůbec nic příjemného. Pověz mi ale…“ Vlezl si do postele, zachumlal se pod přikrývku a otočil se tak, aby v mdlém měsíčním světle na Harryho viděl. „Co ty na to?“

Harry se nepotřeboval ptát, co má Ron na mysli.

„No, mám dojem, že nám toho neřekli o moc víc, než jsme si mohli sami domyslet,“ odpověděl a vybavoval si vše, co bylo dole v kuchyni řečeno. „Podle mě nám nepověděli víc, než že se Řád snaží působit na lidi v tom smyslu, aby se nepřidávali k Vol…“

„Pst!“ ozvalo se z Ronovy postele hlasité syknutí.

„…demortovi,“ dořekl rozhodně Harry. „Kdy už mu konečně začneš říkat jménem? Sirius a Lupin to dělají.“

Ron na tu poslední poznámku nereagoval, ale v ostatním s Harrym souhlasil.

Jo, máš pravdu,“ přitakal, „skoro všechno, co nám řekli, jsme už věděli, jak jsme je odposlouchávali ultradlouhýma ušima. Jediná novinka byla…“

Prásk.

„AU!“

„Nehulákej, Rone, nebo sem mamka zase vletí.“

„Vy jste se mi přemístili rovnou na kolena!“

„No jo, promiň, potmě je to těžší.“

Harry viděl, jak nezřetelné siluety Freda a George seskakují z Ronovy postele, pak se ozvalo zasténání per a matrace se pod Harrym propadla o několik centimetrů níž, když se mu George posadil k nohám.

„Tak už jste o tom mluvili?“ spustil George dychtivě.

„Myslíš o té zbrani, o které se zmínil Sirius?“ ujišťoval se Harry.

„Spíš bych řekl, že mu to uklouzlo,“ zasmál se spokojeně Fred, který se usadil vedle Rona. „O tom jsme se z našich ultrauší nedoslechli, co?“

„Co myslíte, že to je?“ zajímal se Harry.

„Může to být cokoli,“ mínil Fred.

„Přece nemůže existovat už nic horšího, než je kletba Avada kedavra, nebo snad ano?“ uvažoval Ron. „Něco ještě horšího než je smrt?“

„Třeba je to něco, co dokáže zabít spoustu lidí najednou,“ napadlo George.

„Nebo je to nějaký obzvlášť bolestivý způsob, jak zabíjet lidi,“ spekuloval bázlivě Ron.

„Na to má kletbu Cruciatus,“ připomněl Harry. „Nic účinnějšího nepotřebuje.“

Následovala chvíle ticha a Harry věděl, že ostatní stejně jako on přemýšlejí, jaké další hrůzy by tato zbraň mohla způsobit.

„A kdo myslíte, že ji teď má?“ vypálil George.

„Doufám, že někdo z našich,“ ozval se Ron poněkud nervózním tónem.

„Jestli ano, pak je to nejspíš Brumbál,“ mínil Fred.

„Ale kde ji má?“ vyhrkl okamžitě Ron. „V Bradavicích?“

„Vsadím se, že ano!“ vydechl George. „Kámen mudrců schovával taky tam.“

„Jenže taková zbraň bude určitě mnohem větší než Kámen mudrců,“ namítl Ron.

„Nemusí být,“ ujistil ho Fred.

„To je fakt, velikost ještě není zárukou účinnosti,“ přikývl George. „Vezměte si takovou Ginny.“

„Jak to myslíš?“ zajímal se Harry.

„Ona na tobě ještě nikdy nezkoušela některé z těch svých nestvůrných netopýřích zaklínadel, co?“

„Psst!“ sykl Fred a napůl se zvedl z postele. „Poslouchejte!“

Všichni ztichli. Po schodech se zdola blížily něčí kroky.

„Mamka,“ špitl George, nezaváhal ani vteřinu, ozvalo se hlasité prásk a Harry pocítil, jak se jeho postel odlehčila o Georgeovu váhu. O několik vteřin později vrzlo prkno v podlaze u prahu místnosti; paní Weasleyová zjevně poslouchala za dveřmi, jestli uvnitř někdo nemluví.

Hedvika s Papušíkem truchlivě zahoukali a poté prkno znovu zavrzalo. To paní Weasleyová zamířila nahoru, zkontrolovat Freda a George.

„Vidíš, vůbec nám nevěří,“ postěžoval si Ron lítostivě.

Harry bezpečně věděl, že nedokáže usnout; celý večer byl tak nabitý událostmi, o kterých si potřeboval popřemýšlet, že ani v nejmenším nepochyboval, že bude ještě celé hodiny ležet a všechno si to v duchu znovu přehrávat. Chtěl si dál o tom všem povídat s Ronem, jenže schody už zase vrzaly – paní Weasleyová se vracela dolů, a jen co byla pryč, zřetelně slyšel, jak po schodech opět někdo vystupuje… Za dveřmi ložnice tlumeně poskakovali nějací mnohonozí tvorové a pak se ozval Hagrid, jejich učitel péče o kouzelné tvory: „Že jsou to krasavci, Harry, co říkáš? V tomdle ročníku budeme probírat zbraně…“ a Harry spatřil, že ti tvorové mají místo hlav děla, která se teď natáčela k němu… Honem uskočil stranou…

Vzápětí si uvědomil, že leží pod přikrývkou schoulený do teplého klubíčka a ložnici že zaplnil Georgeův znělý hlas.

„Mamka vám vzkazuje, že už máte vstávat, snídani máte nachystanou v kuchyni. Potom vás bude potřebovat v přijímacím salonu. Prý je tam mnohem víc běhnic, než si myslela, a pod pohovkou našla hnízdo chcíplých kluběnek.“

Harry s Ronem se oblékli a bleskově nasnídali a o půl hodiny později už vcházeli do přijímacího salonu, dlouhé místnosti s vysokým stropem v prvním patře, jejíž olivově zelené stěny byly pokryty špinavými tapisériemi. Z koberce se vznášely drobné obláčky prachu pokaždé, když na něj někdo šlápl, a dlouhé mechově zelené sametové záclony bzučely, jako by v nich sídlil roj neviditelných včel. Kolem záclon postávali paní Weasleyová, Hermiona, Ginny, Fred i George a vypadali všichni poněkud komicky, protože měli přes nos a ústa přivázané látkové roušky. Kromě toho každý z nich držel velkou láhev s jakousi černou kapalinou a rozstřikovací tryskou na konci.

„Zakryjte si obličej a vemte si sprej,“ obrátila se paní Weasleyová k Harrymu a Ronovi, jakmile je uviděla, a ukázala na další dvě láhve černé kapaliny stojící na stolku s tenkými nohami. „To je Běhnicid. V životě jsem neviděla něco tak strašně zamořeného – zajímalo by mě, co ten domácí skřítek posledních deset let dělal…“

Hermiona měla obličej napůl schovaný za utěrkou, Harrymu však neušlo, jak po paní Weasleyové vrhla vyčítavý pohled.

„Krátura je už hrozně starý, nejspíš nezvládá…“

„To by ses divila, co všechno Krátura zvládne, když chce, Hermiono,“ ubezpečil ji Sirius, který právě vešel do salonu a nesl zakrvácený pytel plný něčeho, co vypadalo jako mrtvé krysy. „Byl jsem nakrmit Klofana,“ vysvětlil, když si všiml Harryho zvědavého pohledu. „Mám ho nahoře v matčině ložnici. Tak tedy… ten psací stůl…“

Pohodil pytel s krysami do jednoho z křesel a sklonil se, aby prozkoumal zamčený stolek. Harry si teprve teď všiml, že se stolek nepatrně otřásá.

„No, Molly, jsem si skoro jistý, že je to bubák,“ prohlásil, když se podíval klíčovou dírkou, „ale možná bychom měli nechat Pošuka, aby se na něj podíval, než ho pustíme ven – jak znám matku, mohlo by to být něco mnohem horšího.“

„Máš pravdu, Siriusi,“ přikývla paní Weasleyová.

Pečlivě neutrální zdvořilý tón, kterým mluvili, Harrymu jasně prozrazoval, že dosud nezapomněli na svoji hádku ze včerejšího večera.

Z přízemí k nim dolehlo jasné zacinkání zvonku, po němž okamžitě následovala děsivá směsice skřeků a úpěnlivého kvílení – stejná, jakou předchozího večera spustila Tonksová, když převrhla stojan na deštníky.

„Kolikrát jim mám říkat, aby na ten zvonek nesahali!“ vykřikl rozčileně Sirius a vyběhl z místnosti. Slyšeli, jak se žene po schodech, doprovázen řevem paní Blackové, který se opět rozléhal celým domem.

„Vy skvrny na cti rodu, vy nečistí kříženci, zrádci vlastní krve, vy zplozenci špíny…“

„Zavři prosím ty dveře, Harry,“ požádala paní Weasleyová.

Harry šel dveře přijímacího salonu zavřít, ale dával si přitom načas, jak nejdéle se jen odvážil; chtěl si totiž poslechnout, co se dole děje. Siriusovi se zjevně podařilo zatáhnout závěsy přes matčin portrét, protože hulákání ustalo. Harry slyšel, jak jde Sirius vstupní halou, pak na domovních dveřích zarachotil řetěz a hlubokým hlasem promluvil muž, v němž poznal Kingsleyho Pastorka: „Hestie mě zrovna vystřídala, takže Moodyho plášť má teď ona. Říkal jsem si, že tu nechám hlášení pro Brumbála…“

Harry pocítil v týle pohled paní Weasleyové, neochotně tedy zavřel dveře přijímacího salonu a připojil se k četě likvidátorů běhnic.

Paní Weasleyová si v předklonu ještě jednou pročítala pasáž o běhnicích v Lockhartově atlasu domácích škůdců, který ležel rozevřený na pohovce.

„Poslouchejte, vy bando, musíte být opatrní, protože běhnice koušou a mají jedovaté zuby. Mám tady lahvičku séra, ale byla bych radši, kdyby ho nikdo nepotřeboval.“

Napřímila se, postavila se před záclonami a pokynula ostatním, aby se k ní připojili.

„Až vám řeknu, začnete okamžitě stříkat,“ nařídila jim. „Běhnice vyletí a počítám, že půjdou po nás, na tom spreji ale píšou, že jedno pořádné stříknutí je zneškodní. Jakmile se přestanou hýbat, naházejte je do tohohle vědra.“

Ustoupila opatrně stranou, aby sama nebyla zasažena, a pozvedla sprej.

„Připravit – teď!“

Harry stříkal pouhých pár vteřin, když z jednoho záhybu záclony vylétla velká dospělá běhnice; její lesklá, broukům podobná křídla tiše bzučela, drobné, jako jehličky ostré zuby měla vyceněné a čtyři malé pěstičky vztekle zaťaté. Harry ji sprškou Běhnicidu zasáhl přímo do obličeje. Běhnice uprostřed letu zmrtvěla a překvapivě hlasitě žuchla na ošlapaný koberec. Harry ji zdvihl a hodil do vědra.

„Co to děláš, Frede?“ ozvala se přísně paní Weasleyová. „Okamžitě ji postříkej a zahoď!“

Harry se ohlédl. Fred držel zuřivě se zmítající běhnici mezi palcem a ukazováčkem.

„To je ono,“ poznamenal rozjařeně, rychle stříkl běhnici do obličeje, takže ztratila vědomí, jakmile se k němu však paní Weasleyová otočila zády, se spikleneckým mrknutím si ji strčil do kapsy.

„Chceme si běhničí jed vyzkoušet pro svoje záškolácké zákusky,“ vysvětlil Harrymu šeptem George.

Harry obratně jednou dávkou postříkal dvě běhnice, které mu letěly přímo na nos, a přistoupil o krok blíž k Georgeovi. „Co jsou to ty záškolácké zákusky?“ zamumlal nenápadně koutkem úst.

„Několik druhů cukroví, po kterém máš různé zdravotní problémy,“ šeptal George a přitom jako ostříž sledoval paní Weasleyovou. „Nic vážného, rozumíš, ale stačí to, abys mohl odejít z vyučování, kdy budeš chtít. Tohle léto na nich s Fredem pilně pracujeme. Mají dvě poloviny, každou jiné barvy. Spolkneš oranžovou půlku dávivého dortíčku a začneš zvracet. Pak tě pustí z hodiny a pošlou na ošetřovnu, ty spolkneš červenou půlku…“

„…po které budeš zas jako rybička a budeš se moct věnovat zábavě podle svého po celou hodinu, která by jinak padla na oltář neužitečné nudy. Takovou tomu alespoň dáváme reklamu,“ šeptal Fred, který se mezitím vytratil ostřížím očím paní Weasleyové z dohledu, posbíral z podlahy pár běhnic popadaných stranou a strkal si je do kapsy. „Ještě na nich ale potřebujeme trochu pracovat. Našim ochutnavačům momentálně dělá trochu potíže přestat zvracet v přiměřeném čase, tak aby byli schopni spolknout červenou polovinu.“

„Ochutnavačům?“

„No nám,“ upřesnil Fred. „Střídáme se. George zkoušel omdlévací oplatky, oba jsme testovali krvácivé kokošky…“

„Mamka myslela, že jsme se porvali,“ ušklíbl se George.

„Takže ten obchod s žertovnými rekvizitami vás ještě nepustil?“ zamumlal Harry a předstíral, že nastavuje trysku na spreji.

„No, zatím jsme neměli příležitost sehnat si prostory,“ odpověděl Fred ještě tišším hlasem, zatímco si paní Weasleyová otírala čelo šátkem a chystala se k dalšímu útoku. „Zatím to provozujeme jako zásilkovou službu. Minulý týden jsme si dali inzerát do Denního věštce.“

„A to všechno díky tobě, kamaráde,“ řekl uznale George. „Buď ale bez starostí… Mamka o tom nemá ani páru. Odmítá teď Denního věštce číst, protože se v něm píšou všechny ty lži o tobě a o Brumbálovi.“

Harry se ušklíbl. Přiměl Weasleyovic dvojčata, aby si od něj vzala výhru tisíc galeonů, kterou získal za vítězství v turnaji tří kouzelnických škol, a pomohl jim tak uskutečnit jejich sen – zřídit si obchod s žertovnými rekvizitami. Přesto byl rád, že paní Weasleyová o jeho roli v prosazování plánů dvojčat neví; něco takového jako obchod s žertovnými rekvizitami totiž pro Freda a George nepovažovala za vhodnou budoucnost.

Odběhnicováním záclon strávili skoro celé dopoledne. Bylo už po poledni, když si paní Weasleyová konečně sundala šátek, kterým si chránila obličej, klesla do prosezeného křesla a se znechuceným výkřikem opět vyskočila, protože dosedla na pytel s mrtvými krysami. Záclony už nebzučely; intenzivně zmáčené postřikem teď visely nehybně a zplihle. Na podlaze pod nimi stálo vědro plné bezvědomých běhnic a vedle něj mísa s jejich černými vajíčky, kterou Křivonožka zvědavě očichával a Fred s Georgem po ní potají vrhali mlsné pohledy.

„Myslím, že po obědě se pustíme do tohohle,“ ukázala paní Weasleyová na zasklené skříňky zanesené prachem, jež stály po obou stranách krbové římsy. Byly přecpané nejrůznějšími podivnými předměty: leželo v nich několik zrezivělých dýk, ptačí pařáty, stočená hadí kůže a spousta zašlých stříbrných schránek s vyrytými nápisy v jazycích, jimž Harry nerozuměl. Nejnepříjemněji vyhlížela zdobená křišťálová karafa s velkým opálem zasazeným v broušené zátce, plná tekutiny, která podle Harryho podezřele připomínala krev.

Vtom u domovních dveří znovu zařinčel zvonek. Všichni pohlédli na paní Weasleyovou.

„Počkejte tady,“ přikázala jim energicky a popadla pytel s krysami, když se v hale pod nimi opět rozječela paní Blacková. „Přinesu vám pár obložených chlebů.“

Jakmile vyšla z místnosti a pečlivě za sebou zavřela dveře, vrhli se všichni okamžitě k oknu, aby se podívali, kdo stojí před domem. Spatřili kštici nečesaných zrzavých vlasů a nebezpečně se kymácející komínek kotlíků.

„Mundungus!“ zvolala Hermiona. „K čemu sem nese všechny ty kotlíky?“

„Nejspíš hledá bezpečné místo, kde by je schoval,“ mínil Harry. „Copak neříkal, že kvůli nim někam šel včera večer, když mě měl hlídat? Že si potřeboval vyzvednout nějaké podezřele výhodné kotlíky?“

„Jo, to je pravda!“ vzpomněl si Fred a domovní dveře se otevřely. Mundungus jimi pronesl svoje kotlíky a zmizel jim z dohledu. „No nazdar, z toho mamka nebude mít radost…“

Dvojčata se vrhla ke dveřím, postavila se k nim a pozorně naslouchala. Vřeštění paní Blackové ustalo.

„Mundungus mluví se Siriusem a s Kingsleym,“ zamumlal Fred a samým soustředěním se mračil. „Neslyším je pořádně… myslíš, že bychom mohli zkusit ultradlouhé uši?“

„Asi by to za to stálo,“ usoudil George. „Můžu proklouznout nahoru a přinést…“

A v tom okamžiku dole v přízemí vybuchl tak ohlušující řev, že ultradlouhé uši nepotřebovali ani náhodou. Všichni zřetelně slyšeli, co paní Weasleyová zplna hrdla huláká:

„TOHLE NENÍ ŽÁDNÉ DOUPĚ K PŘECHOVÁVÁNÍ KRADENÉHO ZBOŽÍ!“

„Jak já to miluju, když mamka seřvává někoho jiného,“ poznamenal Fred s blaženým úsměvem a na pár centimetrů pootevřel dveře, aby se k nim hlas paní Weasleyové dostal ještě snáz, „to je náramně příjemná změna.“

„…TAKOVÁ ABSOLUTNÍ NEZODPOVĚDNOST! JAKO BYCHOM NEMĚLI DOST STAROSTÍ I BEZ TOHO, ŽE NÁM SEM TAHÁŠ NĚJAKÉ KRADENÉ KOTLÍKY…“

„Ti pitomci ji nechávají nabrat pěkné obrátky,“ zavrtěl hlavou George. „Mamku je potřeba zarazit hned na začátku, protože když se pořádně natlakuje, může to pak trvat celé hodiny. A to se navíc chystá Mundunguse seřvat už od chvíle, kdy se ulil z tvého hlídání, Harry… No nazdar, teď se k ní přidala ještě Siriusova mamka…“

Hlas paní Weasleyové zanikl v další záplavě křiku a ječeni portrétů v hale.

George už chtěl přibouchnout dveře, aby ten pekelný randál ztlumil, než to však stačil udělat, proklouzl do místnosti domácí skřítek.

Kromě umolousaného hadru, který měl uvázaný kolem pasu jako bederní roušku, byl úplně nahý. Vypadal příšerně staře. Kůže jako by mu byla větší hned o několik velikostí, a přestože byl jako všichni domácí skřítkové holohlavý, z obrovských netopýřích uší mu trčely chomáče bílých chlupů. Šedé vodnaté oči měl podlité krví a jeho velký baňatý nos tak trochu připomínal prasečí rypák.

Přítomnost Harryho ani ostatních absolutně nebral na vědomí. Počínal si, jako by nikoho neviděl, se shrbenými zády se pomalu a umíněně šoural k protější stěně salonu a pořád si něco mumlal pod nos hlubokým chraptivým hlasem, podobným žabímu kvákání.

„…páchne jako kanál a ještě ke všemu je to kriminálník, jenže ona není o nic lepší, ta ohavná stará zrádkyně vlastní krve. A ti její spratci – špiní dům mojí paní! Ach moje ubohá paní, kdyby tak věděla! Kdyby věděla, jakou chátru pustili do jejího domu, co by asi chudákovi Kráturovi řekla? Ach ta hanba – ti mudlovští šmejdi a vlkodlaci, zrádci a zloději! Chudinka Krátura, co může dělat…“

„Nazdárek, Kráturo,“ pozdravil přehnaně hlasitě Fred a práskl dveřmi.

Domácí skřítek se zarazil v půli kroku, přestal mumlat a velice dramaticky a přitom velice nepřesvědčivě sebou škubl, jakoby překvapením.

„Krátura si mladého pána nevšiml,“ huhlal, otočil se a hluboce se Fredovi uklonil, načež s obličejem stále ještě těsně u koberce, ale aby ho bylo dobře slyšet, dodal: „…toho odporného malého spratka zrádkyně vlastní krve!“

„Prosím?“ ozval se George. „Ten poslední kousek jsem nějak špatně slyšel.“

„Krátura nic neříkal,“ ohradil se skřítek, uklonil se i Georgeovi a opět zřetelně zamumlal: „A tohle je to jeho dvojče, zvrácená malá bestie!“

Harry nevěděl, jestli se má rozesmát nebo rozčílit. Skřítek se napřímil, přejel je všechny nenávistným pohledem a zjevně přesvědčen, že ho neslyší, pokračoval ve svém mumlání.

„…a tady je ta mudlovská šmejdka, drzá, jako by jí to tu patřilo! Ach, kdyby to věděla moje paní, ach to by bylo křiku! A tohle je nějaký nový kluk, Krátura ani neví, jak se jmenuje. Co ten tady dělá? Krátura neví…“

„To je Harry, Kráturo,“ ozvala se nesměle Hermiona. „Harry Potter.“

Krátura překvapeně vyvalil bledé oči a mumlal ještě rychleji a usilovněji.

„Ta mudlovská šmejdka s Kráturou mluví, jako by byla moje kamarádka. Kdyby paní Kráturu viděla v takové společnosti, ach, co by asi řekla…“

„Neříkej jí mudlovská šmejdka!“ vyjeli na něj nakvašeně Ron a Ginny.

„To je jedno,“ zašeptala Hermiona, „nemá to v hlavě v pořádku, neví, co…“

„Jen si nic nenamlouvej, Hermiono, ten moc dobře ví, co říká,“ skočil jí do řeči Fred a díval se na Kráturu s obrovským odporem.

Krátura mumlal dál s očima upřenýma na Harryho.

„Je to pravda? Je tohle Harry Potter? Krátura vidí jizvu, musí to tedy být pravda, je to ten kluk, co zastavil Pána zla, Krátura by rád věděl, jak to udělal…“

„To bychom všichni rádi věděli, Kráturo,“ poznamenal Fred.

„Co tu vůbec chceš?“ zeptal se George.

Krátura upřel veliké oči na George.

„Krátura uklízí,“ zahuhlal vyhýbavě.

„To povídej holubům,“ ozvalo se za Harrym.

Sirius se vrátil, stál ve dveřích a zlostně na skřítka zahlížel. Kravál v hale se zmírnil; paní Weasleyová a Mundungus se pravděpodobně přemístili se svou hádkou dolů do kuchyně. Jakmile Krátura Siriuse spatřil, vysekl mu úklonu tak směšně hlubokou, že se jeho rypákovitý nos připlácí k podlaze.

„Postav se rovně,“ napomenul ho netrpělivě Sirius. „Tak co tady děláš?“

„Krátura uklízí,“ opakoval skřítek. „Smyslem Kráturova života je sloužit vznešenému domu Blacků…“

„Ne vznešenému, ale zanesenému,“ ušklíbl se Sirius. „Je tu špíny jako v chlívku.“

„Pán byl vždycky veselá kopa,“ poznamenal Krátura, znovu se uklonil a pokračoval tlumeným hlasem: „Pán byl mizerná nevděčná svině, která své matce zlomila srdce…“

„Moje matka žádné srdce neměla, Kráturo!“ štěkl Sirius. „Držela ji při životě čirá zlovůle.“

Než Krátura znovu promluvil, ještě jednou se uklonil.

„Jak pán myslí,“ zamumlal vztekle. „Pán není hoden ani toho, aby své matce otřel špínu z bot! Ach, moje ubohá paní – co by tomu řekla, kdyby viděla, že mu Krátura slouží? Ach, jak ta ho nenáviděla, jak se v něm zklamala…“

„Ptal jsem se, co tady děláš,“ přerušil ho chladně Sirius. „Pokaždé, když se tu ukážeš a předstíráš, že uklízíš, potají si k sobě něco odneseš, abychom to nemohli vyhodit.“

„Krátura by si nikdy nedovolil odnést něco v pánově domě z místa, kam to patří,“ prohlásil skřítek a pak velice rychle zamumlal: „Paní by Kráturovi nikdy neodpustila, kdyby se ten gobelín vyhodil, patří rodině už sedm století. Krátura ho musí zachránit, Krátura nedovolí, aby ho pán, ti krvezrádci a jejich spratci zničili…“

„Hned jsem si myslel, že ti jde o tohle,“ zavrčel Sirius a vrhl opovržlivý pohled na protější stěnu. „Nepochybně ho matinka zezadu začarovala dalším kouzlem trvalého přilnutí. Jestli se mi ale podaří to kouzlo zrušit, rozhodně se ho zbavím. A teď zmiz, Kráturo!“

Krátura se zjevně neodvážil neuposlechnout přímý příkaz; pohled, kterým Siriuse zpražil, když se kolem něj šoural ze salonu, přetékal ovšem nenávistí. Celou cestu si rozhořčeně mumlal: „…vrátí se z Azkabanu a hned začne Kráturovi poroučet. Ach, moje ubohá paní – co by asi řekla, kdyby teď viděla svůj dům, tu lůzu, která v něm bydlí a vyhazuje její poklady? Slavnostně se zapřísáhla, že není víc jejím synem, a on se vrátil. Říká se, že je taky vrah…“

„Jestli nepřestaneš huhlat, tak se ze mě vrah stane!“ zabručel podrážděně Sirius a zabouchl za ním dveře.

„Nemá to v hlavě v pořádku, Siriusi,“ zastávala se skřítka Hermiona. „Myslím, že si neuvědomuje, že ho slyšíme.“

„Byl tady moc dlouho sám,“ vysvětloval Sirius, „poslouchal šílené příkazy matčina portrétu a povídal si jenom sám se sebou, odjakživa to ale byl odporný malý…“

„Kdybys ho propustil na svobodu,“ zadoufala Hermiona, „třeba by…“

„Nemůžeme mu dát svobodu,“ zarazil ji odměřeně Sirius. „Ví toho příliš mnoho o Řádu. A navíc by ho ten šok zabil. Zkus mu navrhnout, aby vyšel ven z domu, a uvidíš, jak se na to bude tvářit.“

Přešel salonem k místu, kde na stěně visel od stropu až k podlaze dlouhý gobelín, který se Krátura pokusil uchránit. Harry s ostatními tam přešli také.

Gobelín se zdál být nesmírně starý; byl celý vybledlý a vypadal, jako by ho na několika místech prožraly běhnice. Zlatá nit, kterou byl vyšívaný, se nicméně pořád leskla dost jasně, aby rozeznali košatě rozvětvený rodokmen, jehož kořeny sahaly (alespoň pokud to byl Harry schopen posoudit) až do středověkých dob. Velký nápis úplně nahoře hlásal:

Vznešený a starobylý rod Blacků

Toujours pur

„Ty tady nejsi!“ podivil se Harry, když si důkladně prohlédl poslední řádku rodokmenu.

„Býval jsem tadyhle,“ ukázal Sirius na malou okrouhlou dírku v gobelínu, poněkud připomínající spáleninu od cigarety. „Moje sladká stará matička mě vypálila svou hůlkou, když jsem utekl z domova. Krátura si tu historku s oblibou huhlá pod vousy.“

„Tys utekl z domova?“

„Bylo mi tenkrát asi šestnáct,“ přikývl Sirius. „Už jsem toho tu měl plné zuby.“

„A kam jsi šel?“ díval se na něj upřeně Harry.

„K tvému tátovi,“ odpověděl Sirius. „Tvoje babička s dědečkem ke mně byli opravdu hodní, v podstatě si mě k sobě vzali jako svého syna. Jo, na prázdniny jsem jezdil domů s tvým tátou, a když mi bylo sedmnáct, zařídil jsem si vlastní bydlení. Strýček Alfard mi nechal slušnou hromádku zlata – to je ostatně nejspíš důvod, proč ho odtud taky vymazali. Každopádně, pak už jsem se o sebe staral sám. Na nedělní oběd jsem ale byl vždycky vítaným hostem u Potterových.“

„Ale… proč jsi…“

„Utekl?“ Sirius se trpce pousmál a prohrábl si rukou dlouhé nečesané vlasy. „Protože jsem je všechny nenáviděl: rodiče kvůli jejich posedlosti čistou krví, přesvědčené, že být Black je prakticky totéž jako být královského rodu… toho idiota bratra, co byl tak hloupý, že jim věřil… tohle je on.“

Sirius ukázal prstem na úplně spodní řádku rodokmenu, kde stálo jméno Regulus Black. Za datem narození bylo uvedeno i datum úmrtí (přibližně před patnácti lety).

„Byl mladší než já,“ pokračoval Sirius, „a byl jim mnohem lepším synem, jak mi neustále připomínali.“

„Jenomže umřel,“ hlesl Harry.

„Ano,“ přikývl Sirius. „Ten idiot… přidal se k Smrtijedům.“

„To snad ne?!“

„Ale jdi, Harry, už jsi toho snad v tomhle domě viděl dost, aby ti muselo být jasné, k jakým kouzelníkům moje rodina patřila,“ zabručel nerudně Sirius.

„A tvoji… tvoji rodiče byli taky Smrtijedi?“

„Ne, nebyli, ale věř mi, že se s Voldemortem plně ztotožňovali, byli všemi deseti pro očištění kouzelnické rasy, pro likvidaci všech kouzelníků z mudlovských rodin a pro nastolení vlády čisté krve. Nebyli ostatně sami; než se Voldemort naplno vybarvil, spousta lidí považovala jeho názory za správné… Dostali strach, teprve když viděli, co všechno je ochoten udělat, aby se dostal k moci. Vsadím se, že rodiče považovali Reguluse za opravdového hrdinu, když se k němu přidal.“

„Zabil ho nějaký bystrozor?“ zeptal se nesměle Harry.

„Ale kdepak,“ zavrtěl hlavou Sirius. „Ne, zavraždil ho Voldemort. Nebo spíš někdo jiný na Voldemortův příkaz; pochybuji, že by byl Regulus tak důležitý, aby se ho Voldemort obtěžoval zabít osobně. Podle toho, co jsem po jeho smrti zjistil, se sice přidal ke Smrtijedům, pak se ale zhrozil toho, co po něm chtěli, a byl by rád vycouval. Jenže Voldemortovi nemůžeš jen tak oznámit, že končíš. Buď mu sloužíš nadosmrti, nebo zemřeš.“

„Oběd!“ ozval se hlas paní Weasleyové.

Držela hůlku zdviženou vysoko před sebou a na její špičce nesla obrovský podnos plný obložených chlebů a koláčů. V obličeji byla rudá jako krocan a ještě pořád se tvářila rozzlobeně. Až na Harryho a Siriuse, který se naklonil blíž ke gobelínu, se k ní všichni dychtivě vrhli a začali si nakládat jídlo.

„Už jsem si to neprohlížel celá léta,“ zamyšleně poznamenal Sirius. „Tady je Phineas Nigellus, vidíš? Můj prapradědeček… nejneoblíbenější ředitel, jakého kdy Bradavice měly… A tady Araminta Medová… to byla matčina sestřenice… chtěla na ministerstvu prosadit zákon, podle kterého by bylo legální lovit mudly… A drahoušek teta Eladora… ta začala rodinnou tradici stínání domácích skřítků, když byli tak staří, že neunesli podnos s čajem… Kdykoli se v rodině objevil někdo, kdo aspoň napůl vypadal jako slušný člověk, samozřejmě ho vydědili. Vidím, že Tonksová tu taky není. Možná proto Krátura odmítá plnit její příkazy, měl by totiž udělat všechno, co mu někdo z rodiny nařídí…“

„Vy jste s Tonksovou příbuzní?“ podivil se Harry.

„No jistě, její matka Andromeda byla moje sestřenka, tu jsem měl moc rád,“ odpověděl Sirius a pozorně zkoumal gobelín. „Ne, Andromeda tady taky není, podívej…“

Ukázal na další kulatou dírku, vypálenou mezi jmény Belatrix a Narcisa.

„Andromediny sestry jsou tu pořád, protože se provdaly za báječné a ctihodné čistokrevné kouzelníky, zatímco Andromeda si vzala kouzelníka z mudlovské rodiny, Teda Tonkse, takže…“

Sirius před vypálenou dírkou v gobelínu naznačil mávnutí hůlkou a trpce se zasmál. Harry se však nesmál, dokonale ohromen zíral na jména vpravo od spáleniny, kde bývala Andromeda: Narcisa Blacková byla dvojitou zlatě vyšitou čarou spojena s Luciusem Malfoyem a od jejich jmen vedla jednoduchá svislá zlatá čára ke jménu Draco.

„Ty jsi příbuzný s Malfoyovými!“

„Všechny čistokrevné rodiny jsou vzájemně v příbuzenském vztahu,“ přikývl Sirius. „Když svým synům a dcerám nechceš dovolit, aby uzavírali sňatek s někým jiným než s čistokrevnými čarodějkami a kouzelníky, máš velice omezený výběr; zbývá nás už hrozně málo. Molly a já máme společné příbuzné přes nějaký sňatek, a Artur je něco jako můj druhý bratranec z druhého kolena. Tady je ovšem nemá smysl hledat – jestli existuje typická rodina plná krvezrádců, tak jsou to Weasleyovi.“

Harry už se však díval na jméno vlevo od vypálené dírky po Andromedě: na Belatrix Blackovou, která byla dvojitou čarou spojena s Rodolfusem Lestrangem.

„Lestrangeovi,“ přečetl nahlas. To jméno mu vyvolalo v paměti nějakou vzpomínku… Odněkud je znal, momentálně si však nemohl vzpomenout, kde je slyšel, přestože se mu při jeho vyslovení rozléval v žaludku podivně mrazivý pocit.

„Ti jsou v Azkabanu,“ ucedil Sirius.

Harry na něj zvědavě pohlédl.

„Belatrix a jejího manžela Rodolfuse tam zavřeli spolu s Bartym Skrkem mladším,“ pokračoval Sirius stejně úsečným tónem. „Byl s nimi i Rodolfusův bratr Rabastan.“

Vtom si Harry vzpomněl: Belatrix Lestrangeovou viděl v Brumbálově myslánce, v té zvláštní nádobě, do níž bylo možné odkládat myšlenky a vzpomínky. Belatrix byla ta vysoká tmavovláska s přimhouřenýma očima, která při svém procesu vstala a veřejně prohlásila, že nadále zůstává služebnicí lorda Voldemorta, hrdě přiznala, že se ho po jeho pádu snažila najít, a vyjádřila přesvědčení, že jednoho dne bude za svou věrnost odměněna.

„Nikdy jsi mi neřekl, že je to tvoje…“

„Záleží snad na tom, že je to moje sestřenice?“ vyštěkl Sirius. „Pokud jde o mne, není to moje rodina. Ona rozhodně není moje rodina. Neviděl jsem ji od té doby, co jsem byl v tvém věku, nepočítám-li kratičké setkání, když ji přiváděli do Azkabanu. Myslíš, že jsem na to hrdý, že mám takovou příbuznou?“

„Promiň,“ omlouval se honem Harry. „Nechtěl jsem… Jen mě to překvapilo, to je všechno…“

„To nic, neomlouvej se,“ zamumlal Sirius. Odvrátil se od gobelínu, ruce zaražené hluboko v kapsách. „Nijak mě netěší, že jsem zase tady,“ povzdechl si a hleděl někam na druhý konec přijímacího salonu. „Ani ve snu by mě nenapadlo, že budu zase trčet v tomhle domě.“

Harry mu dokonale rozuměl. Uměl si představit, jak by se cítil on sám, kdyby se jako dospělý muž, který jednou provždy udělal křížek nad svou minulostí, musel vrátit do Zobí ulice a bydlet v domě číslo čtyři.

„Pro hlavní štáb je to tu samozřejmě ideální,“ připustil Sirius. „Když tu ještě žil otec, vybavil dům všemi bezpečnostními opatřeními, jaká kouzelníci znají. Je nezakreslitelný, takže mudlové nikdy nemohli přijít a zazvonit u dveří – jako by o to někdo z nich stál – a když ho teď zajistil svou ochranou i Brumbál, těžko bys kdekoli našel bezpečnější místo. Brumbál je totiž strážcem tajemství Řádu: hlavní štáb nenajde nikdo, komu osobně neprozradí jeho polohu. Ten lístek, který ti Moody včera večer ukázal, byl taky od Brumbála…“ Sirius se krátce štěkavě zasmál. „Kdyby rodiče viděli, čemu teď jejich dům slouží… No, podle matčina portrétu si můžeš udělat představu…“

Chvíli zamračeně mlčel a pak si povzdechl.

„Nevadilo by mi to, kdybych se aspoň občas dostal ven a mohl dělat něco užitečného. Požádal jsem Brumbála, jestli bych tě nemohl doprovodit na to disciplinární řízení – samozřejmě jako Čmuchal – a dodat ti trochu morální podpory, co ty na to?“

Harry měl pocit, jako by se mu žaludek propadl až na zaprášený koberec. Od večeře předchozího dne na chystané disciplinární řízení vůbec nepomyslel; byl tak rozechvělý z toho, že je zase mezi lidmi, které má nejradši, a slyší o všem, co se děje, že tuhle starost úplně pustil z hlavy. Při Siriusových slovech se ho však opět zmocnil drtivý pocit strachu. Zadíval se na Hermionu a na Weasleyovy, kteří se svorně cpali obloženými chleby, a pomyslel na to, jaké by to bylo, kdyby se vrátili do Bradavic bez něj.

„Ničeho se neboj,“ konejšil ho Sirius. Harry vzhlédl a uvědomil si, že ho celou dobu pozoroval. „Jsem si jistý, že tě toho obvinění zprostí, Mezinárodní zákoník o utajení rozhodně obsahuje něco, co ti povoluje použít kouzlo, aby sis zachránil život.“

„Kdyby mě ale vyloučili,“ zeptal se tiše Harry, „můžu se vrátit sem a bydlet s tebou?“

Sirius se smutně pousmál. „To se uvidí.“

„Nedělal bych si s tím řízením tak těžkou hlavu, kdybych věděl, že se nebudu muset vrátit k Dursleyovým,“ naléhal Harry.

„Musí to u nich být hrozné, když se ti víc líbí tady,“ poznamenal ponuře Sirius.

„Pospěšte si, vy dva, nebo na vás nezbude nic k jídlu,“ volala paní Weasleyová.

Sirius si znovu zhluboka povzdechl, nevraživě pohlédl na gobelín a pak se s Harrym připojil k ostatním.

Když odpoledne vyklízeli prosklené skříňky, Harry se všemožně snažil nemyslet na disciplinární řízení. Naštěstí pro něj to byla práce vyžadující značné soustředění: mnohé z předmětů, které tam byly uloženy, jako by se nechtěly se zaprášenými policemi rozloučit. Sirius utržil ošklivé kousnutí od jedné ze stříbrných tabatěrek; pokousaná ruka se mu během několika vteřin potáhla ošklivým strupovitým povlakem, připomínajícím tuhou hnědou rukavici.

„To bude v pořádku,“ ujistil ostatní a se zájmem si ruku chvíli prohlížel, pak na ni lehce poklepal hůlkou a kůže opět nabyla normální vzhled. „Asi je v ní bradavičný prášek.“

Odhodil tabatěrku do pytle, kam házeli všechno harampádí z vyklízených skříněk. Harry o chvíli později viděl, jak si George opatrně obalil ruku kusem hadru a potají tabatěrku vylovil a schoval do kapsy, už tak plné běhnic.

Potom našli jakýsi nevábně vyhlížející stříbrný nástroj, něco jako pinzetu s mnoha páry malých nohou; když na něj Harry sáhl, vyběhl mu jako pavouk po paži a pokusil se mu prokousnout kůži. Sirius tu věc popadl a rozdrtil ji těžkou knihou nesoucí název Přirozená aristokracie: Genealogie kouzelnických rodů. Objevili také hrací skříňku, která po natažení spustila poněkud zlověstnou cinkavou melodii, při jejímž poslechu všichni pocítili podivnou únavu a ospalost, dokud Ginny duchapřítomně nepřiklapla její víčko. Dále tam byl těžký medailonek, který nikdo z nich nedokázal otevřít, sbírka prastarých pečetidel a v zaprášené krabičce Merlinův řád první třídy, který byl udělen Siriusovu dědovi za „služby prokázané ministerstvu“.

„To znamená, že jim dal hromadu zlata,“ okomentoval to opovržlivě Sirius a hodil medaili do pytle s odpadky.

Několikrát se do salonu nenápadně vkradl Krátura a pokoušel se vynést pod bederní rouškou různé předměty; pokaždé, když ho při tom přistihli, je zahrnul strašlivými mumlanými nadávkami. Když mu Sirius vyrval z ruky velký zlatý prsten s erbem rodu Blacků, vyhrkly mu opravdové slzy vzteku. Odcházel ze salonu, tiše pofňukával a zasypával Siriuse jmény, jaká Harry v životě neslyšel.

„Patřil otci,“ ukázal jim Sirius prsten a hodil ho do pytle. „Krátura mu nebyl tolik oddaný jako matce, stejně jsem ho ale minulý týden nachytal, jak se mazlí s otcovými starými kalhotami.“

Paní Weasleyová je v příštích několika dnech držela všechny zkrátka v pilné práci. Odmoření přijímacího salonu zabralo tři dny. Jedinými nežádoucími předměty, které v něm nakonec zbývaly, byl gobelín s rodokmenem Blacků, který se jim navzdory usilovné snaze nepodařilo odstranit ze zdi, a rachotivý psací stůl. Moody se na hlavním štábu dosud neobjevil, takže si nebyli jistí, co se v něm skrývá.

Z přijímacího salonu se přesunuli do jídelny v přízemí, kde našli v příborníku schované pavouky velké jako podšálky (Ron se spěšně vzdálil pod záminkou, že si jde uvařit čaj, a vrátil se až za půldruhé hodiny). Porcelánový servis, zdobený rodinným erbem a heslem Blacků, Sirius bez okolků naházel do pytle a stejný osud potkal i sadu starých zasklených fotografií v zašlých stříbrných rámečcích; do zvuků tříštěného skla všichni lidé zachycení na snímcích hlasitě ječeli.

Snape sice o jejich práci mluvil jako o úklidu, podle Harryho názoru však ve skutečnosti vyhlásili domu Blacků válku a dům se velice zdatně bránil, v čemž mu napomáhal i Krátura. Ať se shromáždili kdekoli, domácí skřítek tam vmžiku byl také, mumlal si pod nos stále urážlivější nadávky a snažil se z pytlů na odpadky zachránit, co se dalo. Sirius zašel tak daleko, že mu pohrozil darovaným oblečením, ale Krátura na něj upřel své vodnaté oči a prohlásil: „Jen ať pán klidně udělá, co považuje za nutné.“ Pak se odvrátil a na odchodu hlasitě mumlal: „Však on pán Kráturu nevyžene, kdepak… Krátura dobře ví, o co pánovi jde, ano, ano… Pán kuje pikle proti Pánovi zla, tak je to… se všemi těmi mudlovskými šmejdy, s těmi zrádci a vagabundy…“

Po těchto slovech Sirius popadl Kráturu zezadu za bederní roušku a bez ohledu na Hermioniny protesty ho prohodil dveřmi.

Několikrát za den se rozezněl zvonek u domovních dveří, což byl pokaždé signál pro Siriusovu matku, aby začala vřískat, a pro Harryho a ostatní, aby se pokusili vyslechnout, jaké novinky návštěvník přinesl. Z krátkých pohledů a útržků rozhovorů, které se jim podařilo zachytit, než je paní Weasleyová znovu přivolala k práci, se jim však podařilo získat jen velmi skrovné informace. Snape se v domě objevil ještě několikrát, k Harryho úlevě však vzápětí zase odešel, takže se ani jednou nepotkali tváří v tvář. Harry také zahlédl svou učitelku přeměňování, profesorku McGonagallovou, která v mudlovských šatech a plášti vypadala velice nezvykle; také ona měla zřejmě příliš napilno, aby se zdržela.

Někteří návštěvníci se ale zdrželi déle a pomáhali jim. Tonksová se k nim připojila na jedno pamětihodné odpoledne, během něhož našli na toaletě v horním patře číhat vražedného starého ghúla. Lupin, který přespával v domě se Siriusem, ale často nadlouho odcházel, aby plnil tajemné úkony Řádu, jim pomohl opravit nástěnné hodiny, které si osvojily nepříjemný zvyk střílet po kolemjdoucích těžkými železnými šrouby. Mundungus se v očích paní Weasleyové částečně očistil tím, že zachránil Rona před prastarým purpurovým hábitem, který se ho snažil uškrtit, když ho Ron vytáhl ze skříně.

Navzdory tomu, že i nadále špatně spal a že ho ve snech o chodbách a zamčených dveřích pořád pálila a bolela jizva na čele, se Harrymu poprvé za celé léto dařilo dobře se bavit. Dokud měl dost práce, byl v pohodě, když však neměl co dělat, když se přestal mít na pozoru nebo ležel vyčerpaný v posteli a díval se na rozmazané stíny míhající se po stropě, vracel se v myšlenkách k hrozivě se blížícímu disciplinárnímu řízení na ministerstvu. Strach ho ve vnitřnostech bodal jako jehla, když uvažoval o tom, co by se s ním dělo, kdyby ho vyloučili. Byla to představa tak děsivá, že se s ní nedokázal nahlas svěřit ani Ronovi a Hermioně, kteří se řídili jeho příkladem a také o té věci nemluvili, přestože je čas od času viděl, jak si spolu šeptají a vrhají po něm znepokojené pohledy. Někdy nedokázal své fantazii zabránit, aby mu neukázala anonymního ministerského úředníka, který mu přelamuje hůlku na dva kusy a posílá ho k Dursleyovým… Tam se ale vrátit nehodlal. V tomto ohledu měl naprosto jasno. Měl v úmyslu vrátit se sem, na Grimmauldovo náměstí, a bydlet u Siriuse.

Měl pocit, jako by mu někdo do žaludku hodil kámen, když se k němu ve středu u večeře paní Weasleyová obrátila a tiše mu sdělila: „Vyžehlila jsem ti na zítřejší ráno nejlepší oblečení, Harry, a taky by sis měl dnes večer umýt vlasy. Dobrý první dojem někdy dokáže zázraky.“

Ron, Hermiona, Fred, George i Ginny přestali mluvit a všichni se na něj zadívali. Harry přikývl a chtěl se znovu pustit do jídla, náhle mu však tak strašně vyschlo v ústech, že nebyl schopen žvýkat.

„Jak se tam dostanu?“ zeptal se paní Weasleyové a snažil se, aby to neznělo vystrašeně.

„Artur tě vezme s sebou, až půjde do práce,“ odpověděla šetrně paní Weasleyová.

Pan Weasley se na něj přes stůl povzbudivě usmál.

„Můžeš počkat u mě v kanceláři, dokud to řízení nezačne,“ řekl.

Harry pohlédl na Siriuse, než se však stačil zeptat, paní Weasleyová se ozvala sama: „Profesor Brumbál si nemyslí, že by byl dobrý nápad, aby s tebou Sirius chodil, a musím říct, že já…“

„…s ním plně souhlasím,“ procedil Sirius mezi zaťatými zuby.

Paní Weasleyová našpulila rty.

„Kdy vám to Brumbál řekl?“ zeptal se Harry s pohledem upřeným na Siriuse.

„Stavil se tu včera večer, když jste už spali,“ odpověděla paní Weasleyová.

Sirius rozmrzele šťouchal vidličkou do brambory na talíři. Harry sklopil oči a upřeně se zadíval do svého talíře. Z představy, že Brumbál byl v předvečer jeho disciplinárního řízení v domě a vůbec se po něm nesháněl, mu bylo ještě hůř.

Kapitola sedmá

Ministerstvo kouzel

Druhý den ráno se Harry probudil o půl šesté tak náhle a dokonale, jako by mu někdo zakřičel do ucha. Několik okamžiků zůstal nehybně ležet a perspektiva disciplinárního řízení mu pronikala i do toho nejmenšího a nejzasutějšího koutku mozku; pak, neschopen to dál vydržet, vyskočil z postele a nasadil si brýle. Paní Weasleyová mu k nohám postele připravila čerstvě vyprané džínsy a tričko a Harry se oblékl. Prázdný obraz na stěně se posměšně uchechtl.

Ron ležel rozvalený na zádech s ústy doširoka otevřenými a tvrdě spal. Ani se nepohnul, když Harry přešel ložnici, vyšel ke schodišti na odpočívadlo a neslyšně za sebou zavřel dveře. Harry se snažil nemyslet na to, zda až příště Rona uvidí, bude dál jeho spolužákem z bradavické školy. Tiše vykročil po schodech kolem hlav Kráturových předků a sešel dolů do kuchyně.

Čekal, že v kuchyni ještě nikdo nebude, když však došel ke dveřím, zaslechl za nimi tlumené hlasy. Když otevřel, zjistil, že tam už sedí pan a paní Weasleyovi, Sirius, Lupin a Tonksová, skoro jako by na něj čekali. Až na paní Weasleyovou, která na sobě měla prošívaný červený župan, byli všichni řádně oblečení. Jakmile Harry vešel, paní Weasleyová vyskočila.

„Snídaně!“ oznámila, vytáhla hůlku a spěšně zamířila k ohni.

„D–d–dobré ráno, Harry,“ zívla Tonksová. Vlasy měla dnes plavé a kudrnaté. „Vyspal ses dobře?“

„Ano,“ přikývl Harry.

„Já byla v–v–vzhůru celou noc,“ postěžovala si s dalším rozechvělým zívnutím. „Pojď se posadit…“

Vytáhla zpod stolu židli a druhou přitom převrátila na podlahu.

„Co si dáš, Harry?“ zavolala paní Weasleyová. „Ovesnou kaši? Vdolky? Uzenáče? Šunku s vejci? Toast?“

„Jen… jen toast, díky,“ požádal Harry.

Lupin pohlédl nejprve na Harryho a pak na Tonksovou. „Cos to říkala o Scrimgeourovi?“

„Cože? Jo tohle… Totiž, budeme muset být trochu opatrnější, nějak divně se mě a Kingsleyho vyptával…“

Harry pocítil jakousi nedefinovatelnou vděčnost, že se po něm nechce, aby se zapojil do hovoru. Vnitřnosti se mu nervózně kroutily. Paní Weasleyová před něj položila pár toastů a marmeládu; pokusil se něco sníst, ale připadal si, jako by žvýkal koberec. Paní Weasleyová si k němu přisedla a začala mu upravovat tričko, zastrkovat cedulku na krku a uhlazovat faldy na ramenou. Harry by byl rád, kdyby toho nechala.

„…a budu muset říct Brumbálovi, že si zítra nemůžu vzít noční službu, jsem prostě h–h–hrozně unavená,“ skončila Tonksová a zase mohutně zívla.

„Vezmu to za vás,“ nabídl se pan Weasley. „Jsem fit a stejně musím dopsat jedno hlášení…“

Pan Weasley na sobě tentokrát neměl kouzelnický hábit, ale proužkované kalhoty a starou větrovku. Obrátil se od Tonksové k Harrymu.

„Jak se cítíš?“

Harry pokrčil rameny.

„Brzy to budeš mít za sebou,“ dodával mu pan Weasley odvahu. „Už za pár hodin tě těch obvinění zprostí.“

Harry neodpověděl.

„Řízení se koná na mém patře, v kanceláři Amélie Bonesové. To je ředitelka odboru pro uplatňování kouzelnických zákonů, a ta to také povede.“

„Amélie Bonesová je dobrá ženská, Harry,“ ujistila ho upřímně Tonksová. „Je spravedlivá a vyslechne tvoje argumenty.“

Harry přikývl, stále neschopen myslet nebo něco říct.

„Nenech se vyprovokovat,“ ozval se náhle Sirius. „Buď zdvořilý a drž se faktů.“

Harry znovu přikývl.

„Zákon je na tvé straně,“ ubezpečil ho tiše Lupin. „I nezletilí kouzelníci smějí používat kouzla v situacích, kdy je ohrožen jejich život.“

Harrymu začalo vzadu po krku stékat něco strašlivě studeného. Na okamžik ho napadlo, že se ho někdo snaží očarovat zastíracím kouzlem, pak si však uvědomil, že je to paní Weasleyová, která zaútočila na jeho vlasy mokrým hřebenem. Pevně mu je tlačila k hlavě.

„Copak si nikdy nelehnou?“ zeptala se bezradně.

Harry zavrtěl hlavou.

Pan Weasley se podíval na hodinky a pak zvedl hlavu k Harrymu.

„Myslím, že bychom měli jít,“ prohlásil. „Ještě je sice trochu brzy, ale řekl bych, že se ti bude líp čekat na ministerstvu než tady.

„Dobrá,“ přikývl automaticky Harry, položil toast a vstal.

„Všechno dobře dopadne,“ ujistila ho Tonksová a poklepala ho po paži.

„Hodně štěstí,“ popřál mu Lupin. „Určitě to bude dobré.“

„A jestli ne,“ dodal výhružně Sirius, „tak si to za tebe s Amélií Bonesovou vyřídím…“

Harry se mdle usmál. Paní Weasleyová ho objala.

„Všichni ti budeme držet palce,“ slíbila.

„Jasně,“ hlesl Harry. „Tak… zatím na shledanou.“

Vyšel za panem Weasleym po schodech a následoval ho vstupní halou. Slyšel, jak si Siriusova matka pobrukuje za závěsy něco ze spaní. Pan Weasley odsunul závoru domovních dveří a oba vyšli do chladného šedého svítání.

„Normálně do práce nechodíte pěšky, že ne?“ zeptal se Harry, když vyrazili rázným krokem na náměstí.

„Ne, obvykle se přemisťuji,“ odpověděl pan Weasley, „ale to ty samozřejmě nemůžeš, a já jsem si říkal, že bude nejlepší, když se tam dostaneme absolutně nekouzelným způsobem… Udělá to lepší dojem, zvlášť když vezmeme v úvahu, kvůli čemu tě chtějí napomínat…“

Pan Weasley při chůzi neustále držel ruku v kapse své větrovky. Harry věděl, že v ní svírá svoji hůlku. Nevábně vyhlížející ulice byly téměř liduprázdné, když však dorazili na ubohou malou stanici podzemní dráhy, zjistili, že už je plná lidí, dojíždějících časně ráno do práce. Jako vždycky, když se pan Weasley ocitl v bezprostředním kontaktu s mudly při jejich každodenních povinnostech, jen stěží dokázal krotit své nadšení.

„To je prostě úžasné,“ šeptal a ukazoval na jízdenkové automaty. „Báječně důmyslné!“

„Nefungují,“ upozornil ho Harry a ukázal na ceduli.

Jistě, ale i tak…“ nemínil ustoupit pan Weasley a nadšeně si je prohlížel.

Namísto u automatu si koupili jízdenky od ospale se tvářícího zřízence (ujal se toho Harry, protože pan Weasley se příliš nevyznal v mudlovských penězích) a o pět minut později už nastupovali do vlaku podzemní dráhy, který se s nimi rachotivě rozjel do centra Londýna. Pan Weasley neustále nervózně sledoval a znovu kontroloval plánek trasy nad okny.

„Ještě čtyři stanice, Harry… Už jen tři… Zbývají dvě stanice, Harry…“

Vystoupili na stanici v samotném srdci Londýna a z vlaku je vynesla vlna mužů a žen v oblecích a s aktovkami v rukou. Vyjeli vzhůru po pohyblivých schodech, prošli výstupní kontrolou (pana Weasleyho nesmírně potěšilo, jak turniket spolkl jeho jízdenku) a vynořili se na široké ulici lemované impozantními budovami, na které již panoval čilý dopravní ruch.

„Kde to jsme?“ zahučel nejistě pan Weasley a Harrymu se na okamžik téměř zastavilo srdce v obavě, že přes nepřetržité sledování plánku vystoupili na nesprávné stanici. O vteřinu později se však pan Weasley rozjasnil. „Aha… tudy, Harry,“ ukázal a vedl ho do jedné z postranních ulic.

„Promiň,“ omlouval se, „ale ještě jsem nikdy nejel do práce metrem a z mudlovské perspektivy to všechno vypadá trochu jinak. Abych řekl pravdu, ještě nikdy jsem taky nešel vchodem pro návštěvníky.“

Jak šli dál, byly okolní domy čím dál menší a méně výstavné, až dorazili k uličce, v níž stálo několik dost zanedbaných kancelářských budov, hostinec a proluka plná smetí. Harry by čekal, že se Ministerstvo kouzel bude nacházet v důstojnějším prostředí.

„A jsme tady,“ prohlásil spokojeně pan Weasley a ukázal na starou červenou telefonní budku u zdi pomalované četnými nápisy, která měla pár vybitých skel. „Až po tobě, Harry,“ otevřel mu dveře.

Harry vešel dovnitř a přemýšlel, co to má všechno proboha znamenat. Pan Weasley se pracně vtěsnal k němu a zavřel za sebou dveře. Sotva se dovnitř oba vešli; Harry byl přimáčknutý k telefonnímu přístroji, který visel na stěně celý nakřivo, jako by se ho nějaký vandal pokusil vytrhnout. Pan Weasley se přes Harryho natáhl pro sluchátko.

„Myslím, že tenhle telefon taky nebude fungovat, pane Weasley,“ varoval ho Harry.

„Ne, ne, určitě bude v pořádku,“ ujistil ho pan Weasley, držel sluchátko nad hlavou a zkoumavě si prohlížel číselník. „Tak moment… šest…“ vytočil příslušné číslo, „dvě… čtyři… ještě jednou čtyři… a ještě jedna dvojka…“

Když se kotouč číselníku s tichým vrčením hladce vrátil na místo, rozlehl se telefonní budkou úřední ženský hlas, nevycházel však ze sluchátka – zněl tak hlasitě a zřetelně, jako by neviditelná žena stála přímo vedle nich.

„Vítejte na Ministerstvu kouzel. Uveďte prosím jméno a účel návštěvy.“

„Ehm…“ odkašlal si pan Weasley, který zjevně nevěděl, má-li mluvit do sluchátka nebo ne. Spokojil se s kompromisem a přidržel si mluvítko u ucha. „Tady Artur Weasley, odbor zneužívání mudlovských výtvorů. Doprovázím Harryho Pottera, který se má dostavit k disciplinárnímu řízení…“

„Děkuji,“ zarazil ho úřední ženský hlas. „Návštěvník nechť si laskavě vezme jmenovku a viditelně si ji připevní na svůj hábit.“

Cosi cvaklo a zařinčelo a Harry viděl, že něco vyjelo z kovového otvoru, z kterého obvykle vypadávají vrácené mince. Zvedl to a zjistil, že je to čtverhranná stříbrná jmenovka s nápisem Harry Potter, disciplinární řízení. Připíchl si ji na prsou k tričku a ženský hlas znovu promluvil.

„Upozorňujeme návštěvníky ministerstva na jejich povinnost podrobit se prohlídce a předložit své hůlky k registraci u bezpečnostní přepážky, která se nachází na protějším konci atria.“

Podlaha telefonní budky se zachvěla a vzápětí se pomalu propadali do země. Harry nejistě sledoval chodník, který jako by se kolem prosklených stěn telefonní budky zvedal do výše, až se nad jejich hlavami uzavřel a pohltila je tma. Pak chvíli neviděl vůbec nic, slyšel pouze jakési tlumené skřípění, jak se budka nořila hlouběji do země. Přibližně po jedné minutě, i když Harrymu to připadalo mnohem delší, mu na nohy dopadl paprsek zlatého světla, štěrbina se rozšiřovala a světlo se mu plazilo výš po těle, až ho udeřilo do očí takovou silou, že je musel zavřít, aby neslzel.

„Ministerstvo kouzel vám přeje příjemný den,“ rozloučil se s nimi ženský hlas.

Dveře telefonní budky se rázně otevřely, pan Weasley vystoupil a Harry ho následoval s ústy pootevřenými úžasem.

Stáli na jednom konci velice dlouhé a honosně zařízené haly, jejíž podlaha byla pokryta naleštěnými tmavými dřevěnými deskami. Strop v barvě páví modři byl osázen třpytivými zlatými symboly, které se neustále pohybovaly a měnily jako na nějaké obrovské nebeské informační tabuli. Stěny po obou stranách byly obloženy naleštěným tmavým dřevem a byly do nich zasazeny četné krby s pozlacenými římsami. Každých pár vteřin se z některého krbu po levé straně s tichým zasvištěním vynořila čarodějka nebo kouzelník. Napravo se u všech krbů tvořily krátké fronty těch, kdo čekali na odchod.

V polovině haly uviděl Harry fontánu. Uprostřed kruhového bazénku stálo zlaté sousoší v nadživotní velikosti. Nejvyšší socha představovala vznešeného kouzelníka, který ukazoval hůlkou přímo vzhůru. Ve skupince ho obklopovali divukrásná čarodějka, kentaur, skřet a domácí skřítek, poslední tři jmenovaní zbožně vzhlíželi k čarodějce a kouzelníkovi. Z konce kouzelných hůlek, z hrotu kentaurova luku, ze špičky skřetova klobouku a z uší domácího skřítka tryskaly třpytivé proudy vody. Zvonivý šum padajících vodních kapek se snoubil s práskáním a boucháním stovek přemisťujících se čarodějek a kouzelníků a s dusotem jejich kroků. Většina z nich mířila ke zlaté bráně na protějším konci haly s kyselým časně ranním pohledem.

„Tudy,“ zavelel pan Weasley.

Připojili se k davu a vmísili se mezi zaměstnance ministerstva; někteří balancovali vysokými kymácejícími se štosy pergamenů, jiní nesli otlučené kufříky a další si za chůze četli Denního věštce. Cestou kolem fontány uviděl Harry na dně umělého jezírka pableskovat stříbrné srpce a bronzové svrčky. Na zašpiněné tabulce vedle stálo:

VEŠKERÝ VÝTĚŽEK Z FONTÁNY KOUZELNÝCH BRATŘÍ JE URČEN NEMOCNICI SVATÉHO MUNGA PRO KOUZELNICKÉ CHOROBY A ÚRAZY

Jestli mě nevyloučí z Bradavic, hodím sem deset galeonů, umiňoval si v zoufalství Harry.

„Tudy pojď,“ šťouchl do něj pan Weasley a oba se vymanili z proudu ministerských zaměstnanců mířících ke zlaté bráně. U stolu vlevo seděl pod cedulí Bezpečnostní služba neoholený kouzelník v zářivě modrém hábitu. Když k němu přistoupili, zvedl hlavu a odložil Denního věštce.

„Doprovázím návštěvníka,“ oznámil pan Weasley a ukázal na Harryho.

„Postavte se sem,“ vyzval ho znuděně kouzelník. Harry k němu přistoupil blíž, kouzelník uchopil dlouhý zlatý prut, tenký a ohebný jako automobilová anténa, a přejel jím Harrymu zepředu i zezadu kolem těla. „Hůlku,“ zavrčel poté, odložil zlatý nástroj a nastavil ruku. Harry vytáhl hůlku. Kouzelník ji položil na jakýsi podivný mosazný přístroj, který trochu připomínal kuchyňské váhy s jednou miskou. Přístroj začal vibrovat a ze štěrbiny na spodním okraji vyjel uzoučký proužek pergamenu. Kouzelník ho odtrhl a přečetl: „Jedenáct palců, jádro z pera fénixe, používaná čtyři roky. Je to správně?“

„Ano,“ přisvědčil nervózně Harry.

„Tohle si nechám,“ prohlásil kouzelník a napíchl útržek pergamenu na malou mosaznou jehlici, „a tohle vám vrátím,“ dodal a podal Harrymu hůlku. „Děkuji.“

„Ještě moment…“ protáhl kouzelník.

Přejel očima od stříbrné návštěvnické jmenovky na Harryho prsou k jeho čelu.

„Děkujeme, Eriku,“ vložil se do toho rázně pan Weasley, popadl Harryho za rameno, odtáhl ho od stolu a postrčil ho zpět do proudu čarodějek a kouzelníků, kteří procházeli zlatou bránou.

Ze všech stran postrkován zástupem lidí následoval Harry pana Weasleyho bránou do menšího vestibulu, který ležel za ní a v němž se za zlatými tepanými mřížemi nacházelo přinejmenším dvacet výtahů. Harry s panem Weasleym se připojili k hloučku čekajícímu u jednoho z nich. Opodál stál vysoký vousatý kouzelník s velkou lepenkovou krabicí, z níž vycházely skřehotavé zvuky.

Jak se daří, Arture?“ pozdravil kouzelník a kývl na pana Weasleyho.

„Co to neseš, Bobe?“ zeptal se pan Weasley a pohlédl na krabici.

„To právě nevíme,“ odpověděl kouzelník vážným tónem. „Mysleli jsme, že je to docela standardní kuře z bažin, dokud nezačalo chrlit oheň. Podle mě je to vážné porušení Zákazu experimentálního křížení.“

S mohutným klapáním a rachotem k nim seshora sjel výtah; zlatá mříž se roztáhla, Harry a pan Weasley s ostatními čekajícími nastoupili do kabiny a Harry se ocitl úplně vzadu, kde ho tlačící se dav přimáčkl ke stěně. Několik čarodějek a kouzelníků po něm zvědavě pokukovalo; sklopil tedy hlavu, aby se nemusel nikomu dívat do očí, a přihladil si neposlušné vlasy k čelu. Mříž se s pronikavým cvaknutím zavřela a výtah se dal za skřípění řetězů pomalu do pohybu. Po chvíli se znovu ozval tentýž úřední ženský hlas, který Harry slyšel v telefonní budce.

„Sedmé patro, odbor kouzelných her a sportů, kanceláře vedení Britské a irské famfrpálové ligy, Oficiálního klubu tchoříčků a Úřadu pro absurdní patenty.“

Dveře výtahu se otevřely. Harry na okamžik zahlédl neuklizeně vyhlížející chodbu, na jejíchž stěnách bylo plno nakřivo pověšených plakátů různých famfrpálových mužstev. Jeden z kouzelníků ve výtahu, který nesl plnou náruč košťat, se s obtížemi prodral z kabiny a zmizel v chodbě. Dveře se zavřely, výtah znovu třaslavě vyrazil vzhůru a ženský hlas oznámil:

„Šesté patro, odbor pro kouzelnou přepravu, kanceláře Správy letaxové sítě, Regulační a kontrolní správy košťat, Úřadu pro přenášedla a Zkušebního střediska přemisťování.“

Dveře výtahu se opět otevřely, vystoupilo asi čtyři nebo pět čarodějek a kouzelníků a zároveň do kabiny vlétlo několik papírových letadélek. Harry k nim vzhlédl a sledoval, jak mu líně krouží nad hlavou; všechna měla světlefialovou barvu a na okraji jejich křídel viděl razítko s nápisem Ministerstvo kouzel.

„To jsou jen oběžníky, co se posílají mezi odbory,“ vysvětlil mu tiše pan Weasley. „Dřív jsme používali sovy, ale ty nadělaly neuvěřitelný svinčík… všechny stoly byly plné jejich trusu…“

Když se znovu rachotivě rozjeli, poletovaly oběžníky pleskavě kolem lampy visící ze stropu kabiny.

„Páté patro, odbor Mezinárodní kouzelnické spolupráce, kanceláře Útvaru pro mezinárodní kouzelnické obchodní normy, Mezinárodní kouzelnické advokátní kanceláře a britské sekce Mezinárodního sdružení kouzelníků.“

Když se otevřely dveře, dva oběžníky vyletěly ven v doprovodu několika dalších čarodějek a kouzelníků, hejno jiných oběžníků ale naopak vlétlo dovnitř, takže lampa nad jejich hlavami, kolem níž všechny kroužily, vrhala jen blikavé záblesky světla.

„Čtvrté patro, odbor pro dohled nad kouzelnými tvory, kanceláře divize zvířat, osob a duchů, oddělení pro styk se skřety a Poradny pro boj se škůdci.“

„S dovolením,“ protáhl se kolem nich kouzelník s kuřetem chrlícím oheň a vystoupil z výtahu, následován malým hejnem oběžníků. Dveře se za nimi s cvaknutím zavřely.

„Třetí patro, odbor kouzelnických nehod a katastrof, kanceláře Útvaru pro nápravu nevydařených kouzel, Ústředny pro výmaz paměti a Komise pro vymýšlení mudlovsky přijatelných výmluv.“

V tomto patře z výtahu vystoupili všichni kromě pana Weasleyho, Harryho a jedné čarodějky, která si četla v neobyčejně dlouhém svitku pergamenu, jehož konec visel až na podlahu. Zbývající oběžníky dál poletovaly kolem lampy, zatímco se výtah namáhavě kodrcal vzhůru, pak se dveře otevřely a hlas oznámil:

„Druhé patro, Odbor pro uplatňování kouzelnických zákonů, kanceláře Oddělení nepatřičného užívání kouzel, Ústředí bystrozorů a administrativních služeb Starostolce.“

„Tady vystupujeme, Harry,“ ozval se pan Weasley a vystoupili spolu s čarodějkou z kabiny výtahu do chodby s mnoha dveřmi. „Mám kancelář na druhé straně patra.“

„Pane Weasley,“ obrátil se k němu Harry, když procházeli kolem okna, jímž dovnitř proudilo sluneční světlo, „copak už nejsme pod zemí?“

„Samozřejmě že jsme,“ potvrdil pan Weasley. „Tahle okna jsou začarovaná. Oddělení kouzelné údržby každý den rozhoduje o tom, jaké budeme mít počasí. Když naposledy vyjednávali o zvýšení platů, měli jsme dva měsíce hurikánů… Tudy za mnou, Harry.“

Zahnuli za roh, prošli těžkými dvoukřídlými dubovými dveřmi a ocitli se v přeplněné otevřené hale, rozdělené přepážkami na jednotlivé kóje, kde se odevšad hlasitě rozléhal hovor a smích. Mezi kójemi poletovaly sem a tam oběžníky jako miniaturní rakety. Křivě pověšená cedule na nejbližší kóji hlásala:

ÚSTŘEDÍ BYSTROZORŮ

Harry nenápadně nakukoval do všech dveří, kolem nichž procházeli. Bystrozorové měli stěny své kóje polepené vším možným – od obrázků hledaných kouzelníků a fotografií jejich příbuzných až po plakáty s oblíbenými famfrpálovými mužstvy a výstřižky z Denního věštce. Jakýsi muž v šarlatově rudém hábitu s ohonem delším než Bill seděl s nohama ve vysokých botách položenýma na stole a diktoval svému brku hlášení. O několik kroků dál mluvila čarodějka s páskou na jednom oku přes horní okraj stěny své kóje s Kingsleym Pastorkem.

„Dobré ráno, Weasley,“ pozdravil Kingsley nedbale, když přišli blíž k němu. „Potřebuji si s vámi promluvit, máte chviličku?“

„Ano, pokud to bude jen chvilička,“ přikývl pan Weasley. „Mám dost naspěch.“

Mluvili spolu, jako by se sotva znali, a když Harry otevřel ústa a chystal se Kingsleyho pozdravit, šlápl mu pan Weasley na nohu. Následovali Kingsleyho podél řady kójí a vešli do poslední z nich.

Harry při vstupu do kóje utrpěl mírný šok; ze všech stran na něj totiž mrkal Siriusův obličej. Stěny kolem dokola byly pokryty novinovými výstřižky a starými fotografiemi – byl tam dokonce snímek Siriuse jako družby na svatbě Porterových. Jedinou větší plochou bez Siriusovy tváře byla mapa světa, na níž jako démanty zářily malé červené špendlíky.

„Tady máte,“ obrátil se Kingsley úsečně k panu Weasleymu a strčil mu do ruky hromádku pergamenů. „Potřebuji co nejvíc informací o létajících mudlovských vozidlech, pozorovaných v posledních dvanácti měsících. Dostali jsme informaci, podle níž Black možná stále používá svůj starý motocykl.“

Kingsley zeširoka spiklenecky zamrkal směrem k Harrymu a šeptem dodal: „Dejte mu ten časopis, mohlo by ho to zajímat.“ Pak pokračoval normálním hlasem. „A ať vám to netrvá moc dlouho, Weasley, to zpožděné hlášení o střevních zbraních zdrželo vyšetřování o celý měsíc.“

„Kdybyste si to hlášení pořádně přečetl, věděl byste, že správný termín je střelné zbraně,“ odsekl chladně pan Weasley. „A obávám se, že na ty informace o motocyklech si budete muset počkat, máme teď hroznou spoustu práce.“ Ztišil hlas a dodal: „Pokud se odtud dokážete utrhnout před sedmou, Molly dělá karbanátky.“

Kývl na Harryho a odvedl ho z Kingsleyho kóje; prošli druhými dvoukřídlými dubovými dveřmi do další chodby, zabočili doleva, prošli ještě jedním spojovacím koridorem, zabočili doprava do spoře osvětlené a zjevně neudržované chodbičky, až konečně dospěli k jejímu slepému konci, kde byly po levé straně otevřené dveře vedoucí do přístěnku s košťaty a po pravé straně další dveře a na nich zašlá mosazná destička s nápisem:

Zneužívání mudlovských výtvorů

Omšelá kancelář pana Weasleyho se zdála být o něco menší než přístěnek s košťaty. Byly do ní vměstnány dva pracovní stoly, kolem nichž se sotva dalo projít; všechny stěny totiž lemovaly přecpané registratury a další složky papírů byly vratce naskládány ve vysokých hromadách na nich. Drobné zbývající plochy volného prostoru na stěnách svědčily o největší zálibě pana Weasleyho. Bylo na nich několik plakátů s automobily včetně jednoho s vyobrazením rozebraného motoru, dva obrázky poštovních schránek, zjevně vystřižené z mudlovských dětských knížek, a schematický návod k výměně svíčky u motoru.

Na přeplněném košíčku s došlou poštou měl pan Weasley položený starý opékač topinek, který sklíčeně poškytával, a pár prázdných kožených rukavic, které točily palci. Vedle košíčku s poštou stála fotografie Weasleyovic rodiny. Harry si všiml, že Percy se z ní někam vytratil.

„Okno tu nemáme,“ omlouval se pan Weasley, svlékl si větrovku a pověsil ji na opěradlo svého křesla. „Zažádali jsme si, ale zřejmě se domnívají, že žádné nepotřebujeme. Posaď se, Harry, zdá se, že Perkins tu ještě není.“

Harry se vmáčkl do křesla za Perkinsovým pracovním stolem, zatímco pan Weasley se probíral hromádkou pergamenů, které mu dal Kingsley Pastorek.

„Tady je to,“ ušklíbl se a vytáhl z jejich středu výtisk časopisu s názvem Jinotaj. „Ano…“ Rychle časopis prolistoval. „Ano, má pravdu, tohle Siriuse určitě moc pobaví… ach bože, co je zase tohle?“

Otevřenými dveřmi právě vlétl oběžník a třepotavě se snesl na skytající opékač topinek. Pan Weasley jej rozložil a nahlas přečetl.

„V Bethnal Green byla nahlášena třetí chrlící toaleta, prosíme o okamžité prošetření. – To už začíná být úplně k zbláznění…“

„Chrlicí toaleta?“

„To jsou takové vtípky na účet mudlů,“ vysvětloval zamračeně pan Weasley. „Dva případy jsme měli minulý týden, jeden ve Wimbledonu a jeden v restauraci U slona a věže. Mudlové chtějí na toaletě spláchnout, a místo aby všechno zmizelo… No, asi si to dovedeš představit. Postižení ubožáci pokaždé zavolají ty… intramaléry, nebo jak se jim říká… však víš, ty, co opravují potrubí a tak…“

„Instalatéry?“

„Přesně tak, to je ono, jenže ti si s tím samozřejmě nevědí rady. Doufám jen, že ty vtipálky chytíme.“

„Budou po nich pátrat bystrozorové?“

„Ale kdepak, tohle je pro bystrozory obyčejná prkotina, půjde po nich normální hlídka z odboru pro uplatňování kouzelnických zákonů… Aha, Harry, tohle je Perkins.“

Do kanceláře právě udýchaně vešel shrbený a ustrašeně vyhlížející starý kouzelník.

„Ach, Arture!“ vydechl vyčerpaně a na Harryho se ani nepodíval. „Díky bohu, nevěděl jsem, co bude nejlepší udělat, jestli na tebe mám čekat tady nebo tě hledat někde jinde. Zrovna jsem ti poslal domů sovu, ale ta ti evidentně nedošla… před deseti minutami přišlo naléhavé sdělení…“

„Už o té chrlicí toaletě vím,“ uklidňoval ho pan Weasley.

„Ne, ne, nejde o tu toaletu, jde o disciplinární řízení s tím Potterovic klukem… změnili začátek i místo konání… koná se teď v osm hodin, dole ve staré soudní síni číslo deset…“

„Dole v desítce? Ale vždyť říkali… U Merlinových vousů!“

Pan Weasley se podíval na hodinky, vyjekl a vyskočil z křesla.

„Honem, Harry, před pěti minutami jsme tam měli být!“

Perkins se přitiskl k registraturám, když kolem něj pan Weasley prosvištěl a vyběhl z kanceláře s Harrym v patách.

„Proč změnili hodinu toho řízení?“ vyptával se bez dechu Harry, když se řítili kolem kójí bystrozorů; lidé z nich vystrkovali hlavy a sledovali jejich zběsilý úprk. Harry měl pocit, jako by všechny vnitřnosti nechal u Perkinsova stolu.

„Nemám ponětí, ale díky bohu, že jsme přijeli tak brzo, kdyby ses tam nedostavil, mělo by to katastrofální důsledky!“

Pan Weasley smykem zastavil u výtahů a netrpělivě mačkal tlačítko dolů.

„Tak HONEM!“

Jakmile výtah přirachotil do jejich patra, oba spěšně nastoupili. Pokaždé, když kabina zastavila, pan Weasley zuřivě klel a zoufale bušil do tlačítka s číslem devět.

„Tyhle soudní síně se už celá léta nepoužívají,“ rozčiloval se. „Vůbec nechápu, proč se to koná tam dole… leda že by… ale to ne…“

V tom okamžiku nastoupila do výtahu baculatá čarodějka s kouřícím pohárem v ruce a pan Weasley už svoji myšlenku dál nerozváděl.

„Atrium,“ oznámil úřední ženský hlas a zlatá mříž se otevřela, takže Harry v dáli zahlédl zlaté sochy ve fontáně. Baculatá čarodějka vystoupila a místo ní nastoupil čaroděj s velice zachmuřeným výrazem v zažloutlém obličeji.

„Dobré ráno, Arture,“ pozdravil hrobovým hlasem, když začal výtah klesat. „Tady dole tě moc často nevídám.“

„Mám tu nějakou naléhavou záležitost, Bode,“ odpověděl pan Weasley, který se pohupoval na špičkách a vrhal po Harrym úzkostlivé pohledy.

„Jistě, jistě,“ přikývl Bode a bez mrknutí si Harryho prohlížel. „Samozřejmě.“

Harry byl tak rozrušený, že na Bodea už v jeho pocitech nezbývalo moc místa, ten upřený pohled mu však na klidu nepřidal.

„Pospěš si, Harry!“ pobídl ho pan Weasley, když se dveře výtahu řinčivě otevřely, a oba vystřelili do chodby, která byla úplně jiná než chodby ve vyšších patrech. Stěny byly holé, nebyla v nich žádná okna ani žádné dveře, až na obyčejné černé dveře úplně na konci chodby. Harry čekal, že zamíří do nich, místo toho ho však pan Weasley popadl za paži a táhl ho doleva, kde byl ve stěně průchod ke schodišti.

„Tudy dolů, dolů,“ lapal po dechu pan Weasley a bral schody po dvou. „Takhle hluboko nejezdí ani výtah… proč to dělají tady dole, to tedy…“

Seběhli ze schodů a utíkali další chodbou, která se nápadně podobala chodbě vedoucí ke Snapeovu sklepení v Bradavicích. Měla jen hrubě opracované kamenné zdi a osvětlená byla pochodněmi v kovových držácích. Dveře, které míjeli, byly z masivních dřevěných fošen s železnými hřeby a klíčovými dírkami.

„Soudní síň… deset… myslím, že… už jsme skoro… ano!“

Pan Weasley se klopýtavě zastavil před špinavými tmavými dveřmi s obrovským železným zámkem, opřel se o zeď a držel se za prsa, v nichž ho námahou píchalo.

„Běž,“ zachroptěl a ukázal na dveře. „Tudy dovnitř.“

„Vy se ne… nepůjdete se…?“

„Ne, ne, já tam nesmím. Hodně štěstí!“

Harrymu vyskočilo srdce až do krku a vyťukávalo mu na ohryzek zběsilou melodii. Těžce polkl, zmáčkl masivní železnou kliku a vešel do soudní síně.

Kapitola osmá

Disciplinární řízení

Hned na prahu Harry překvapením vyjekl. Rozlehlé sklepení, v němž se ocitl, mu bylo děsivě povědomé. Nejenže už je někdy viděl, dokonce už tady byl. Tohle byla místnost, kterou navštívil v Brumbálově myslánce, místnost, v níž přihlížel, jak byli Lestrangeovi odsouzeni k doživotnímu uvěznění v Azkabanu.

Zdi sklepení z tmavého kamene byly matně osvětlené pochodněmi. Po obou stranách se stupňovitě zvedaly řady prázdných lavic, ale v čele síně, v lavicích postavených nejvýš, se rýsovaly četné stíny. Sedící spolu tiše rozmlouvali, když se však za Harrym zabouchly těžké dveře, zavládlo zlověstné ticho.

Pak se soudní síní rozlehl jako zvon chladný mužský hlas: „Jdete pozdě.“

„Omlouvám se,“ vyhrkl nervózně Harry. „Já… nevěděl jsem, že se změnila hodina konání.“

„To není chyba Starostolce,“ odsekl hlas. „Dnes ráno vám byla poslána sova. Posaďte se.“

Harry sklopil oči a pohlédl na křeslo uprostřed místnosti, z jehož opěrek visely řetězy. Viděl, jak se ty řetězy umí probudit k životu a spoutají každého, kdo se mezi ně posadí. Když kráčel po kamenné podlaze, rozléhaly se jeho kroky hlasitou ozvěnou. A když se opatrně posadil na okraj křesla, řetězy výhružně zachřestily, ale nespoutaly ho. S lehkým pocitem nevolnosti v žaludku pozvedl oči k lidem sedícím na lavicích nad ním.

Bylo jich asi padesát, a pokud viděl, všichni na sobě měli švestkově modré hábity s precizně vyšitým stříbrným S na levé straně hrudi. Všichni na něj shlíželi svrchu, někteří s velice přísným výrazem, jiní s nezakrytou zvědavostí.

Přímo uprostřed první řady seděl ministr kouzel Kornelius Popletal. Tento zavalitý chlapík s oblibou nosil citrónově zelenou buřinku, tentokrát ji však nechal doma, stejně jako nechal doma svůj shovívavý úsměv, který kdysi volil, když mluvil s Harrym. Po Popletalově levici seděla bachratá čarodějka s dvojitou bradou a nakratičko ostříhanými šedými vlasy; na oko si nasadila monokl a vypadala nevlídně. Čarodějka po Popletalově pravé ruce byla o lavici opřená hodně dozadu, takže měla tvář ve stínu.

„Nuže dobrá,“ promluvil Popletal. „Vzhledem k tomu, že obžalovaný je – konečně – přítomen, můžeme začít… Jste připraven?“ zavolal na někoho na konci řady.

„Ano, pane,“ odpověděl horlivý hlas, který Harry poznal. Na samém kraji v první řadě seděl Ronův bratr Percy. Harry se na něj podíval a očekával od něj nějaké znamení, že ho poznává, žádného se však nedočkal. Percy upíral oči za brýlemi s kostěnou obroučkou na pergamen a v ruce držel připravený brk.

„Disciplinární řízení, konané dne dvanáctého srpna,“ odříkával Popletal dunivým hlasem a Percy okamžitě začal zapisovat, „ve věci přestupků proti Výnosu o přiměřeném omezení čar a kouzel nezletilých kouzelníků a proti Mezinárodnímu zákonu o utajování, spáchaných Harrym Jamesem Potterem, bydlištěm v Zobí ulici číslo čtyři, Kvikálkov, Surrey.

Vyšetřovatelé: Kornelius Osvald Popletal, ministr kouzel, Amélie Susan Bonesová, ředitelka odboru pro uplatňování kouzelnických zákonů, Dolores Jane Umbridgeová, první náměstkyně ministra. Soudní zapisovatel – Percy Ignacius Weasley…“

„A svědek obhajoby, Albus Percival Wulfric Brian Brumbál,“ přerušil Popletala klidný hlas za Harrym, který otočil hlavu tak prudce, že ho zabolelo za krkem.

Brumbál v dlouhém hábitu barvy půlnoční modři vykročil síní klidně a vyrovnaně a ve tváři měl absolutně nevzrušený výraz. Jeho dlouhé stříbrné vlasy a vousy se třpytily ve světle pochodní, když došel k Harrymu a pohlédl vzhůru na Popletala skly svých půlměsícových brýlí, nasazených v polovině nesmírně křivého nosu.

Z řad členů Starostolce se ozvalo tlumené reptání, oči všech se teď upíraly na Brumbála. Někteří se tvářili podrážděně, jiní trochu vystrašeně, dvě postarší čarodějky v zadní řadě však zvedly ruce a zamávaly mu na pozdrav.

Pohled na Brumbála vzedmul v Harryho prsou mohutnou vlnu emocí, pocit bezpečí a naděje trochu podobný tomu, jaký v něm vyvolával zpěv fénixe. Byl by rád zachytil, jak se na něho Brumbál po oku podívá, bradavický ředitel se však nedíval jeho směrem; dál upřeně hleděl na zjevně zmateného Popletala.

„Ehm,“ zachrčel Popletal, který se zdál být úplně vyvedený z míry. „Brumbál. Ano. Takže jste… hmm… dostal jste… hmm… naši zprávu, že hodina a… hmm… místo našeho řízení se změnily?“

„Zřejmě jsem ji promeškal,“ odpověděl spokojeným tónem Brumbál. „Díky jistému šťastnému omylu jsem ale dorazil na ministerstvo o tři hodiny dřív, takže se nic nestalo.“

„Ano… tedy – budeme asi potřebovat další křeslo… Já… Weasley, mohl byste…“

„Bez starosti, bez starosti,“ zarazil ho nedbale Brumbál, vytáhl hůlku, lehce jí mávl a vedle Harryho se zčistajasna objevilo měkké křeslo s barevným potahem. Brumbál se posadil, přiložil dlouhé prsty k sobě a s výrazem zdvořilého zájmu se přes jejich špičky zadíval na Popletala. Členové Starostolce stále ještě tiše reptali a nepokojně se ošívali; utišili se, teprve když Popletal znovu promluvil.

„Nuže,“ ujal se opět slova Popletal a přehraboval se v poznámkách. „Tak tedy – jistěže. Obžaloba. Ano.“

Z hromádky před sebou vytáhl svitek pergamenu, zhluboka se nadechl a dal se do čtení.

„Obžalovanému je kladeno za vinu následující:

Zde přítomný promyšleně, úmyslně a plně si vědom nezákonnosti svého počínání, poté co již od Ministerstva kouzel obdržel jedno předchozí písemné varování kvůli podobnému přestupku, dne druhého srpna v devět hodin a třiadvacet minut večer použil v oblasti obydlené mudly a v přítomnosti jednoho z mudlů Patronovo zaklínadlo, čímž se podle paragrafu C Výnosu o přiměřeném omezení čar a kouzel nezletilých kouzelníků z roku 1875, jakož i podle článku třináct zákona o utajování, vydaného Mezinárodním sdružením kouzelníků, dopustil závažného přečinu.“

Popletal vrhl na Harryho zlostný pohled přes pergamen a zeptal se: „Jste Harry James Potter, bydlištěm v Zobí ulici číslo čtyři, Kvikálkov, Surrey?“

„Ano,“ přisvědčil Harry.

„Obdržel jste před třemi lety od ministerstva oficiální varování za nezákonné použití kouzla?“

„Ano, ale…“

„A přesto jste večer dne druhého srpna vyčaroval Patrona?“ nenechal ho domluvit Popletal.

„Ano,“ přiznal Harry, „ale…“

„Přestože jste věděl, že před dovršením věku sedmnácti let nemáte používání kouzel mimo školu povoleno?“

„Ano, ale…“

„Přestože jste věděl, že jste v oblasti plné mudlů?“

„Ano, ale…“

„Přestože jste si byl plně vědom toho, že jeden z mudlů je v tom okamžiku ve vaší těsné blízkosti?“

„Ano,“ odsekl rozzlobeně Harry, „ale udělal jsem to jen proto, že jsme…“

Čarodějka s monoklem na oku ho přerušila burácivým hlasem.

„Vyčaroval jste kompletního Patrona?“

„Ano,“ přitakal Harry, „protože…“

„Fyzického patrona?“

„Fy… jakého?“ zadrhl se Harry.

„Měl váš Patron jasně vymezený tvar? Myslím, jestli byl něco víc než jen pára nebo kouř?“

„Ano,“ přikývl Harry, kterého se zmocňovala netrpělivost i trocha zoufalství. „Byl to jelen, vždycky je to jelen.“

„Vždycky?“ zaburácela madame Bonesová. „Vy už jste Patrona vyčaroval někdy dřív?“

„Ano,“ odpověděl Harry. „Umím ho vyčarovat už víc než rok.“

„A je vám patnáct let?“

„Ano a…“

„Naučil jste se to ve škole?“

„Ano, profesor Lupin mě to naučil – ve třetím ročníku, protože jsem…“

„To je pozoruhodné,“ prohlásila madame Bonesová a shlížela k němu dolů. „Opravdový Patron v jeho věku… skutečně velice pozoruhodné.“

Někteří kouzelníci a čarodějky kolem ní už si zase něco tiše mumlali, několik jich přikývlo, ale jiní se mračili a kroutili hlavou.

„Nejde o to, zda bylo jeho kouzlo pozoruhodné nebo ne,“ ozval se Popletal podrážděně, „naopak bych řekl, že čím pozoruhodnější, tím hůř, protože ho ten chlapec udělal přímo před očima mudly!“

Ti, kteří se předtím mračili, nyní souhlasně zamumlali, Percy, který svatouškovsky přikývl, však vyburcoval Harryho k řeči.

„Použil jsem ho kvůli těm mozkomorům!“ vyhrkl nahlas dřív, než ho kdokoli stačil přerušit.

Očekával, že se zas ozve reptání, ale rozhostilo se ticho a celková atmosféra jako by ještě zhoustla.

„Mozkomorům?“ opakovala po něm po chvíli madame Bonesová a husté obočí jí vyskočilo do takové výše, že hrozilo nebezpečí, aby jí nevypadl z oka monokl. „Co tím chcete říct, chlapče?“

„Chci tím říct, že v té uličce byli dva mozkomorové a že nás s bratrancem napadli!“

„Aha,“ ozval se znovu Popletal a s nehezkým úsměškem se rozhlédl po členech Starostolce, jako by je vyzýval, aby se tomu žertu zasmáli s ním. „No ano, čekal jsem, že uslyšíme něco podobného.“

„Mozkomorové v Kvikálkově?“ vyptávala se madame Bonesová nanejvýš udiveným tónem. „Nechápu…“

„Vy to nechápete, Amélie?“ přerušil ji Popletal se stále stejným úsměškem. „Tak já vám to vysvětlím. Ten kluk o tom přemýšlel a napadlo ho, že mozkomorové mohou být vynikající výmluvou, opravdu vynikající! Mudlové přece mozkomory nevidí, že, chlapče? Nesmírně příhodné, nesmírně příhodné… Takže máme jen tvoje slovo a žádné svědky…“

„Já nelžu!“ ohradil se hlasitě Harry, aby přehlušil mručení mezi členy soudního dvora. „Byli dva, každý přicházel z jedné strany uličky, všude se udělala tma a zima a můj bratranec to cítil a chtěl utéct…“

„Stačí, stačí!“ zarazil ho Popletal s krajně opovržlivým výrazem. „Nerad přerušuji nepochybně skvěle nacvičenou historku…“

„Ehm ehm,“ odkašlal si Brumbál a Starostolec se utišil. „Popravdě řečeno máme svědka, který může přítomnost mozkomorů v té uličce potvrdit,“ oznámil. „Nemyslím tím samozřejmě Dudleye Dursleyho.“

Zdálo se, že Popletalův buclatý obličej splaskl, jako by z něj někdo vypustil vzduch. Okamžik nebo dva zíral ze své výše na Brumbála a pak, s výrazem člověka, kterému se podařilo znovu nabrat ztracenou rovnováhu, prohlásil: „Obávám se, že nemáme čas poslouchat další báchorky, Brumbále. Chci tu věc vyřídit co nejrychleji…“

„Možná se mýlím,“ poznamenal přívětivě Brumbál, „ale jsem si docela jist, že podle Listiny práv Starostolce je obžalovaný oprávněn povolat svědky, kteří budou vypovídat v jeho prospěch. Není to snad zásada, jíž se odbor pro uplatňování kouzelnických zákonů řídí, madame Bonesová?“ pokračoval a obrátil se k čarodějce s monoklem.

„To je pravda,“ potvrdila madame Bonesová, „naprostá pravda.“

„No dobrá, dobrá,“ vyštěkl Popletal. „Kde je ta osoba?“

„Přivedl jsem ji s sebou,“ odpověděl Brumbál. „Čeká za dveřmi. Mám…“

„Ne… Běžte vy, Weasley,“ houkl Popletal na Percyho, který okamžitě vyskočil, seběhl po kamenných schodech ze soudcovské galerie a spěšně proběhl kolem Brumbála a Harryho, aniž by o ně zavadil pohledem.

O chviličku později už přiváděl paní Figgovou, která vypadala vystrašeně a ještě potrhleji než obvykle. Harry si všiml, že se dokonce zapomněla přezout ze svých kostkovaných papučí.

Brumbál vstal, nabídl paní Figgové své křeslo a pro sebe si vyčaroval další.

„Celé jméno!“ houkl hlasitě Popletal, když se paní Figgová nervózně usadila na samém krajíčku křesla.

„Arabela Doreen Figgová,“ odpověděla stará paní třaslavým hlasem.

„A co jste vlastně zač?“ pokračoval Popletal znuděným a nadutým tónem.

„Bydlím v Kvikálkově, jsem sousedka Harryho Pottera,“ vysvětlovala paní Figgová.

„Nemáme v záznamech žádnou jinou čarodějku ani kouzelníka, kteří by kromě Harryho Pottera v Kvikálkově bydleli,“ reagovala okamžitě madame Bonesová. „Vzhledem… vzhledem k posledním událostem tamější situaci neustále bedlivě sledujeme.“

„Jsem moták,“ vysvětlovala paní Figgová. „Proto mě asi nemáte na seznamu…“

„Tak moták?“ vyjel na ni Popletal a pozorně si ji prohlížel. „To si ještě prověříme. Podrobné údaje o svých rodičích předáte mému asistentovi Weasleymu. Mimochodem, jsou motáci schopni vidět mozkomory?“ zeptal se a rozhlédl se po lavici doprava i doleva.

„Samozřejmě že jsme!“ ujistila ho rozhořčeně paní Figgová.

Popletal na ni znovu ze své výše pohlédl se zvednutým obočím. „No prosím,“ připustil povzneseně, „tak co nám povíte?“

„Šla jsem nakoupit krmení pro kočky do toho rohového obchodu na konci Šeříkového nároží, bylo to druhého srpna, někdy kolem deváté večer,“ rozpovídala se okamžitě paní Figgová, jako by měla svou svědeckou výpověď naučenou zpaměti, „a najednou jsem zaslechla, že se v uličce mezi Magnoliovou ulicí a Šeříkovým nárožím něco děje. Když jsem došla na konec té uličky, viděla jsem utíkat dva mozkomory…“

„Utíkat?“ přerušila ji ostře madame Bonesová. „Mozkomorové neutíkají, ale vznášejí se.“

„No ano, to jsem měla na mysli,“ opravila se honem paní Figgová a na vrásčitých tvářích jí naskočily růžové skvrny. „Vznášeli se tou uličkou a blížili se k nějakým dvěma chlapcům.“

„Jak vypadali?“ zajímala se madame Bonesová a zúžila oči tak, že jí okraj monoklu zmizel pod kůží.

„No jak – jeden byl takový mohutný a ten druhý zase spíš hubený…“

„Ne, ne,“ zarazila ji netrpělivě madame Bonesová. „Ti mozkomorové! Popište nám ty mozkomory.“

„Ach tak,“ přikývla paní Figgová a růžové skvrny jí naskákaly i po krku. „Byli… ohromní. Ohromní a na sobě měli pláště.“

Harrymu se kdesi hluboko v útrobách rozléval děsivý pocit porážky. Ať řekla paní Figgová cokoli, znělo to, jako by mozkomora viděla jen někde na obrázku. Její popis nemohl dostatečně postihnout pravou podstatu mozkomorů: přízračný způsob jejich pohybu, při němž se vznášejí několik centimetrů nad zemí, ani jejich hnilobný zápach či strašlivý chroptivý zvuk, který vydávají, když do sebe vtahují vzduch kolem…

Jakýsi zavalitý kouzelník s velkým černým knírem se v druhé řadě naklonil ke své sousedce, čarodějce s naondulovanými vlasy, a pošeptal jí něco do ucha. Čarodějka se posměšně usmála a přikývla.

„Ohromní a na sobě měli pláště,“ opakovala chladnokrevně madame Bonesová, zatímco Popletal si posměšně odfrkl. „Rozumím. Ještě něco?“

„Ano,“ odpověděla paní Figgová. „Cítila jsem je. Najednou se kolem prudce ochladilo, a to prosím byl až do té chvíle velice teplý letní večer. A měla jsem pocit, jako by… jako by se ze světa vytratilo všechno štěstí… a vybavovaly se mi… samé příšerné věci…“

Hlas se jí roztřásl a zmlkla.

Oči madame Bonesové se nepatrně rozšířily. Harry zahlédl, že má pod obočím rudou skvrnku v místě, kde se jí monokl zaryl do kůže.

„Co ti mozkomorové dělali?“ zeptala se a Harry pocítil záchvěv naděje.

„Šli po těch chlapcích,“ vypovídala paní Figgová teď už silnějším a sebevědomějším hlasem a růžové skvrny jí pomalu mizely z obličeje. „Jeden z nich upadl a ten druhý couval a zkusil mozkomora zapudit nějakým kouzlem. To byl Harry. Napřed dvakrát vyčaroval jen stříbrnou páru, ale při třetím pokusu vyčaroval Patrona, který zlikvidoval prvního mozkomora a pak zahnal od jeho bratrance i toho druhého. A tak… tak to bylo,“ řekla v závěru poněkud mdle paní Figgová.

Madame Bonesová si starou paní chvíli mlčky prohlížela. Popletal se na ni nedíval vůbec a přehraboval se v papírech. Konečně však zvedl oči. „Tohle jste tedy viděla?“ zeptal se značně útočným tónem.

„Tak to bylo,“ zopakovala paní Figgová.

„Dobrá,“ přikývl Popletal. „Můžete jít.“

Paní Figgová přejela vystrašeným pohledem od Popletala k Brumbálovi, pak vstala a pomalu se šourala ke dveřím. Harry slyšel, jak se za ní zabouchly.

„To nebyl právě přesvědčivý svědek,“ poznamenal nabubřele Popletal.

„To bych ani neřekla,“ odporovala madame Bonesová svým dunivým hlasem. „Účinky útoku mozkomorů popsala naprosto přesně. A neumím si představit, proč by říkala, že tam byli, kdyby tam nebyli.“

„Že by se mozkomorové zatoulali do mudlovské předměstské čtvrti a čirou náhodou tam narazili na kouzelníka?“ ušklíbl se ironicky Popletal. „Pravděpodobnost něčeho takového musí být naprosto mizivá. Ani Pytloun by si nevsadil…“

„Já se ovšem domnívám, že si nikdo z nás nemyslí, že tam ti mozkomorové byli náhodou,“ ozval se klidně Brumbál.

Čarodějka po Popletalově pravici, s tváří stále ještě zahalenou stínem, se nepatrně zavrtěla, všichni ostatní však seděli tiše a nehybně.

„A co má zase znamenat tohle?“ zeptal se ledově Popletal.

„Znamená to, že si myslím, že je tam někdo poslal,“ opáčil Brumbál.

„Řekl bych, že bychom to nejspíš měli v záznamech, kdyby někdo poslal dva mozkomory, aby se potulovali Kvikálkovem,“ vyštěkl Popletal.

„Neměli, pokud dnes mozkomorové přijímají rozkazy od někoho jiného než od Ministerstva kouzel,“ namítl nevzrušeně Brumbál. „Už jsem vám přece řekl, jaký mám na tuhle věc názor, Korneliusi.“

„To jste tedy řekl,“ připustil rozčileně Popletal, „a já nevidím důvod, proč bych měl ten váš názor považovat za něco jiného než za obyčejný žvást, Brumbále. Mozkomorové zůstávají na svém místě v Azkabanu a dělají jen to, co jim nařídíme.“

„Vtom případě,“ prohlásil tiše, ale zřetelně Brumbál, „si musíme položit otázku, proč někdo z ministerstva druhého srpna poslal do té uličky dva mozkomory.“

V naprostém tichu, které po těchto slovech následovalo, se čarodějka po Popletalově pravici naklonila dopředu, takže jí Harry poprvé uviděl do obličeje.

Pomyslel si, že vypadá jako obrovská bledá ropucha. Tahle koule s velkým ochablým obličejem měla krk stejně krátký jako strýc Vernon a ústa široká a povislá. Oči měla velké, kulaté a vypoulené a malá mašle z černého sametu na krátce zastřižených kudrnatých vlasech připomínala Harrymu velkou mouchu, kterou jako by se ropuchovitá čarodějka chystala polapit dlouhým, lepkavým jazykem.

„Soudní stolice předává slovo Dolores Jane Umbridgeové, první náměstkyni ministra,“ oznámil Popletal.

Čarodějka promluvila třepotavým a pisklavým dívčím hláskem, který Harryho překvapil; očekával totiž, že bude kvákat.

„Zřejmě jsem vás špatně pochopila, pane profesore,“ začala s afektovaným úsměvem, při němž její velké kulaté oči zůstaly naprosto chladné. „To je ode mne samozřejmě hloupé. Na maličký okamžik jsem ale měla dojem, jako byste se snažil naznačit, že útok na toho chlapce nařídilo Ministerstvo kouzel!“

Rozesmála se zvonivým smíchem, při kterém se Harrymu naježily vlasy v zátylku. Několik dalších členů Starostolce se zasmálo s ní, ale bylo víc než zřejmé, že ani jednoho z nich její poznámka doopravdy nepobavila.

„Je-li pravda, že mozkomorové přijímají rozkazy pouze od Ministerstva kouzel, a je-li také pravda, že dva mozkomorové před týdnem zaútočili na Harryho a jeho bratrance, vede to k logickému závěru, že příkaz k tomuto útoku dal pravděpodobně někdo z ministerstva,“ odpověděl zdvořile Brumbál. „Je pochopitelně možné, že šlo o nějaké mozkomory, které ministerstvo nemá pod kontrolou…“

„Neexistují žádní mozkomorové, které by ministerstvo nemělo pod kontrolou!“ vyštěkl Popletal, který byl už v obličeji rudý jako krocan.

Brumbál pohnul hlavou v drobné úkloně.

„V tom případě ministerstvo nepochybně nařídí plné prošetření důvodů, proč byli dva mozkomorové tak daleko od Azkabanu a proč zaútočili, aniž by k tomu byli zmocněni.“

„Vy nerozhodujete o tom, co má nebo nemá Ministerstvo kouzel dělat, Brumbále!“ rozkřikl se Popletal, který v tu chvíli tak zbrunátněl, že by to dělalo čest i strýci Vernonovi.

„To samozřejmě nerozhoduji,“ připustil mírně Brumbál. „Chtěl jsem jen vyjádřit své přesvědčení, že tato záležitost nezůstane neprošetřena.“

Pohlédl na madame Bonesovou, která si narovnala monokl a trochu zamračeně jeho pohled opětovala.

„Rád bych všem přítomným připomněl, že počínání zmíněných mozkomorů, pokud ovšem nejsou jen výplodem fantazie toho chlapce, není předmětem dnešního disciplinárního řízení!“ řečnil Popletal. „Jsme tu proto, abychom posoudili prohřešky Harryho Pottera proti Výnosu o přiměřeném omezení kouzel a čar nezletilých kouzelníků!“

„Samozřejmě že proto tu jsme,“ přikývl Brumbál. „Přítomnost mozkomorů v té uličce ovšem sehrála v této věci velice důležitou roli. Paragraf sedm řečeného Výnosu totiž jasně říká, že za výjimečných okolností je použití kouzel v přítomnosti mudlů povoleno, a protože k těmto výjimečným okolnostem patří i situace, v nichž je ohrožen život příslušného kouzelníka či příslušné čarodějky, jakož i životy případných jiných čarodějek, kouzelníků či mudlů přítomných v okamžiku…“

„Děkujeme za vysvětlení, ale paragraf sedm dobře známe,“ zavrčel Popletal.

„To nepochybně znáte,“ přiznal zdvořile Brumbál. „Pak se ovšem shodneme na tom, že Harryho použití Patronova zaklínadla v této situaci spadá přesně do kategorie oněch výjimečných okolností, o nichž se v paragrafu mluví.“

„Pokud tam ti mozkomorové byli, o čemž pochybuji…“

„Máte to potvrzeno z úst očité svědkyně,“ skočil mu do řeči Brumbál. „Pokud stále pochybujete o její pravdomluvnosti, zavolejte ji zpět a položte jí další otázky. Jistě proti tomu nebude nic mít.“

„Já – totiž – to ne…“ koktal Popletal a nervózně listoval v papírech před sebou. „Totiž – chci tu věc dnes uzavřít, Brumbále!“

„Přirozeně vám ale nedá, abyste nevyslechl nejdůležitějšího svědka i vícekrát, pokud by v opačném případě hrozil vážný justiční omyl,“ ujišťoval se Brumbál.

„Starou belu, jakýpak vážný justiční omyl!“ zařval z plna hrdla Popletal. „Zkusil jste si už někdy sečíst všechny ty za vlasy přitažené výmluvy, které si tenhle kluk vycucal z prstu, Brumbále, když se snažil ospravedlnit své do nebe volající zneužívání čar a kouzel mimo školu? Už jste nejspíš zapomněl na vznášecí kouzlo, které použil před třemi lety…“

„To jsem nebyl já, byl to domácí skřítek!“ bránil se Harry.

„VIDÍTE TO?“ zaburácel Popletal a rozmáchlým gestem mávl Harryho směrem. „Domácí skřítek! V mudlovské domácnosti! Co mi k tomu povíte?“

„Domácí skřítek, o němž je řeč, je momentálně zaměstnancem bradavické školy,“ ozval se Brumbál. „Pokud si přejete, mohu ho sem v okamžení přivolat, aby podal svědeckou výpověď.“

„Já – ne, nemám čas, abych tu poslouchal nějaké domácí skřítky! A každopádně to není jediný… U všech všudy, vždyť přece nafoukl svou tetu!“ zařval Popletal, bouchl pěstí do soudcovské lavice a převrhl kalamář.

„A vy jste se při té příležitosti velice laskavě rozhodl ho netrestat, protože jste – jak alespoň předpokládám – uznal, že ani ti nejlepší kouzelníci nejsou vždy schopni ovládnout své emoce,“ dodal klidně Brumbál, zatímco se Popletal pokoušel odstranit ze svých poznámek inkoust.

„A to jsem se ještě vůbec nezmínil o tom, co vyvádí ve škole!“ zahudral.

„Vzhledem k tomu, že není v pravomoci ministerstva trestat studenty Bradavic za prohřešky, jichž se dopustí ve škole, se ovšem Harryho počínání v Bradavicích tohoto disciplinárního řízení nijak netýká,“ konstatoval Brumbál stejně zdvořile jako dosud, v hlase mu však zazněl zřetelný náznak chladu.

„Ale ale!“ vyhrkl Popletal. „Takže to, co dělá ve škole, není naše věc? To si myslíte?“

„Ministerstvo není pravomocně příslušné k tomu, aby vylučovalo studenty z Bradavic, Korneliusi, jak jsem vám připomněl už druhého srpna večer,“ odpověděl Brumbál. „A nemá ani právo zabavit hůlku někomu, komu nebylo jeho provinění prokázáno, jak jsem vám rovněž večer druhého srpna připomněl. V tom obdivuhodném spěchu, s nímž jste chtěl zajistit včasný průchod spravedlnosti, jste zřejmě, byť nepochybně neúmyslně, sám několik zákonů přehlédl.“

„Zákony se dají změnit!“ štěkl vztekle Popletal.

„To samozřejmě dají,“ připustil Brumbál a nepatrně pokynul hlavou. „A vy zjevně uplatňujete mnohé změny, Korneliusi. Jen se podívejte: za těch několik málo týdnů ode dne, kdy jsem byl vyzván, abych rezignoval na svoji funkci ve Starostolci, už pokládáte za běžné konat řádný trestní proces ve věci jednoduchého případu kouzlení nezletilých!“

Několik kouzelníků na soudcovských lavicích nad nimi se rozpačitě zavrtělo. Popletalův obličej se teď sytě zbarvil do hnědofialova, ropuchovitá čarodějka po jeho pravici však na Brumbála jen upřeně zírala a ve tváři se jí nepohnul jediný sval.

„Pokud vím,“ pokračoval Brumbál, „neexistuje dosud žádný zákon, který by stanovil, že úkolem tohoto soudního jednání je potrestat Harryho za každé problematické použití kouzla, k němuž se kdy uchýlil. Byl obviněn z konkrétního přestupku a seznámil vás se svou obhajobou. Teď můžeme on i já pouze čekat na váš verdikt.“

Brumbál domluvil a znovu k sobě přiložil špičky prstů obou rukou. Popletal, zjevně rozzuřený, na něj vrhal nenávistné pohledy. Harry koutkem oka zašilhal po Brumbálovi a hledal u něj ujištění, že bude vše v pořádku; tak trochu pochyboval, zda udělal Brumbál dobře, když Starostolci v podstatě sdělil, že je načase, aby vyřkl své rozhodnutí. Brumbál však jako by si opět nebyl vědom toho, jak moc si Harry přeje zachytit jeho pohled. Dál upřeně zíral nahoru k lavicím, kde se teď celý Starostolec ponořil do naléhavého šepotu.

Harry se zadíval do země. Srdce, které jako by napuchlo do nepřirozené velikosti, mu pod žebry hlasitě tlouklo. Domníval se, že jeho disciplinární řízení zabere víc času. Ani trochu si nebyl jistý, jestli zapůsobil dobrým dojmem. Vlastně toho moc neřekl. Měl důkladněji vysvětlit, jak to s těmi mozkomory bylo, jak upadl a jak on i Dudley od nich málem dostali polibek…

Dvakrát pozvedl oči, podíval se na Popletala, otevřel pusu a chystal se něco říct, napuchlé srdce mu však teď už ucpávalo i krk, takže se pokaždé jen zhluboka nadechl a zadíval se do země.

Pak šeptání ustalo. Harryho napadlo, že by se měl podívat nahoru na své soudce, zjistil však, že je mnohem, mnohem snazší dál si prohlížet tkaničky u bot.

„Kdo se kloní k názoru svědka, že obžalovaný má být zproštěn v celém rozsahu viny?“ zazněl dunivý hlas madame Bonesové.

Harry škubl hlavou a vzhlédl. Do vzduchu vyletěly ruce – bylo jich mnoho… víc než polovina! Zoufale lapal po dechu a snažil se počítat, než se ale dopočítal, madame Bonesová se ozvala znovu: „A kdo je pro odsouzení?“

Ruku zvedl Popletal a po něm ještě půl tuctu dalších soudců včetně čarodějky po jeho pravici a kníratého čaroděje s naondulovanou čarodějkou v druhé řadě.

Popletal se rozhlédl po všech přítomných, zatvářil se, jako by mu v krku uvázl obrovský knedlík, a spustil ruku dolů. Poté se dvakrát zhluboka nadechl a promluvil hlasem zkresleným potlačovanou záští: „Dobře tedy, takže… zproštěn v celém rozsahu viny.“

„Výborně,“ přikývl rázně Brumbál, vyskočil, vytáhl hůlku a obě barevná křesla zmizela. „No, budu už muset jít. Přeji všem hezký den!“

A aniž by věnoval Harrymu jediný pohled, vyšel rychlým krokem ze sklepení.

Kapitola devátá

Strasti paní Weasleyové

Brumbálův odchod Harryho vykolejil svou nenadálostí. Zůstal sedět na křesle s řetězy a vyrovnával se se smíšenými pocity šoku a úlevy. Členové Starostolce sborově vstávali, rozmlouvali spolu, sbírali si a ukládali dokumenty. Harry také vstal. Zdálo se, že mu nikdo nevěnuje sebemenší pozornost, s výjimkou ropuchovité čarodějky po Popletalově pravici, která teď ze své výše místo na Brumbála shlížela na něj. Harry si jí nevšímal a snažil se zachytit pohled Popletala nebo madame Bonesové, protože se chtěl zeptat, jestli už může jít; Popletal ho však zjevně záměrně ignoroval a madame Bonesová se přehrabovala v aktovce. Harry tedy udělal několik váhavých kroků směrem k východu, a když ho nikdo nezavolal zpět, zrychlil.

Posledních několik kroků už běžel – popadl za kliku, otevřel dveře a málem se srazil s panem Weasleym, který celý pobledlý úzkostlivě čekal hned za nimi.

„Brumbál mi neřekl…“

„Zproštěn!“ vyhrkl Harry a dveře za sebou přibouchl. „Zproštěn viny v celém rozsahu obžaloby.“

Pan Weasley se rozzářil a popadl ho za ramena.

„To je báječné, Harry! Totiž – s tím, co měli jako důkazy, tě samozřejmě nemohli odsoudit, stejně ti ale nebudu nalhávat, že jsem ne…“

Pan Weasley to však nedořekl, protože dveře soudní síně se právě znovu otevřely. Členové Starostolce odcházeli.

„U Merlinových vousů!“ vykřikl udiveně pan Weasley a postrčil Harryho stranou, aby mohli projít. „To o tobě rozhodoval celý soudní dvůr?“

„Vypadá to tak,“ odpověděl tiše Harry.

Jeden či dva kouzelníci na Harryho kývli, když šli kolem nich, a několik dalších včetně madame Bonesové pozdravilo pana Weasleyho slovy: „Dobré ráno, Arture!“ Většina se však raději dívala jinam. Kornelius Popletal s ropuchovitou čarodějkou vyšli ze sklepení skoro poslední. Popletal se tvářil, jako by pan Weasley s Harrym byli vzduch, když však Harryho míjela čarodějka, přeměřila si ho upřeným, zjevně hodnotícím pohledem. Úplně poslední vyšel Percy. Stejně jako Popletal dokonale ignoroval svého otce i Harryho: prošel nevšímavě kolem a v rukou třímal velký svitek pergamenu s několika brky. Nesl se rovně jako pravítko, s nosem pěkně nahoře. Panu Weasleymu naskočilo kolem úst několik vrásek, jinak však absolutně nedal najevo, že svého třetího syna vidí.

„Odvedu tě rovnou domů, abys tu skvělou novinu mohl říct ostatním,“ pobídl Harryho, když Percyho záda na chodbě před nimi zmizela na schodišti do devátého patra. „Stavím se tam s tebou cestou do Bethnal Green, kam musím kvůli té toaletě. Tak pojď…“

„Co s ní vlastně budete muset udělat?“ zubil se Harry. Všechno mu náhle připadalo stokrát legračnější než obvykle. Pomalu mu to začínalo docházet: nevyloučili ho, vrátí se do Bradavic.

„To spraví docela jednoduché protikouzlo,“ mávl rukou pan Weasley, když stoupali po schodech. „Nejde ale ani tak o nápravu škod, jako spíš o způsoby těch vandalů, Harry. Někteří kouzelníci považují kanadské žertíky, které mudlům provádějí, za fantastickou zábavu, je to ale projev něčeho mnohem horšího a hanebnějšího a já osobně…“

Pan Weasley se odmlčel uprostřed věty. Dorazili právě do chodby v devátém patře a několik metrů před sebou spatřili Korneliuse Popletala, jak tiše rozmlouvá s vysokým mužem s uhlazenými plavými vlasy a špičatým bledým obličejem.

Když plavovlasý muž zaslechl jejich kroky, natočil se k nim. Také on se zarazil uprostřed hovoru, jeho chladné šedé oči se zúžily a zavrtaly se do Harryho.

„Vida, vida… Patron Potter,“ utrousil ledově Lucius Malfoy.

Harry měl náhle potíže s dechem a připadal si, jako by vrazil do nějaké tvrdé překážky. Naposledy ty chladné šedé oči viděl, když na něj civěly z kápě Smrtijeda, a ten posměšný hlas naposledy slyšel na temném hřbitově, kde ho mučil lord Voldemort. Nechtělo se mu věřit, že se mu Lucius Malfoy opováží podívat do obličeje, nechtělo se mu věřit, že je tady, na Ministerstvu kouzel, a že s ním Kornelius Popletal mluví, ačkoli Popletalovi jen před několika týdny prozradil, že Malfoy patří ke Smrtijedům.

„Pan ministr mi zrovna vyprávěl, jak šťastně jste se z toho vyvlékl, Pottere,“ protáhl pan Malfoy. Je až neuvěřitelné, jak se vám daří vykrucovat se i z těch největších malérů… úplně jako had.“

Pan Weasley Harrymu varovně stiskl rameno.

„Ano,“ přikývl Harry, „ano, vyvlékat se z malérů, na to mě užije.“

Lucius Malfoy pozvedl oči k panu Weasleymu.

„A Artur Weasley je tu taky! Co tu děláte, Arture?“

„Pracuji tady,“ opáčil suše pan Weasley.

„Tady snad ne!“ podivil se pan Malfoy, tázavě zvedl obočí a pohlédl na dveře za panem Weasleym. „Myslel jsem, že sedíte nahoře v druhém patře… Děláte přece něco takového, jako že si tajně nosíte domů mudlovské výtvory a zkoušíte je očarovat?“

„Ne,“ odsekl pan Weasley a jeho prsty se pevně zaťaly do Harryho ramene.

„A co tady vlastně děláte vy?“ zeptal se Luciuse Malfoye Harry.

„Řekl bych, že do soukromých záležitostí mezi mnou a panem ministrem vám nic není, Pottere,“ odbyl ho Malfoy a uhladil si na prsou hábit. Harry zřetelně zaslechl, jak mu pod ním cosi tiše zacinkalo, nejspíš váček plný zlata. „Uvědomte si, že být Brumbálovým oblíbencem ještě neznamená, že můžete podobnou shovívavost čekat od nás ostatních… Nepůjdeme raději do vaší kanceláře, pane ministře?“

Jistěže,“ přikývl Popletal a otočil se k Harrymu a k panu Weasleymu zády. „Pojďte, Luciusi.“

Oba zamířili pryč a tiše za chůze rozmlouvali. Dokud nenastoupili do výtahu a neodjeli, držel pan Weasley Harryho za rameno.

„Proč nečekal před Popletalovou kanceláří, jestli spolu mají nějaké úřední jednání?“ vybuchl rozvztekleně Harry. „Co dělal tady dole?“

„Podle mého názoru chtěl potají proklouznout do soudní síně,“ mínil pan Weasley, tvářil se nadmíru znepokojeně a ohlížel se přes rameno, jako by se chtěl ujistit, že je nikdo neslyší. „Nejspíš chtěl zjistit, jestli tě opravdu vyloučili. Až tě dovedu domů, nechám tam vzkaz pro Brumbála. Měl by vědět, že Malfoy už zase mluvil s Popletalem.“

„O jakých společných soukromých záležitostech to asi mluvil?“

„Pravděpodobně o zlatě,“ prskl rozhořčeně pan Weasley. „Malfoy už ministerstvu celá léta štědře přispívá na všemožné účely… Dostane se tak k lidem, které potřebuje… Může je žádat o nejrůznější laskavosti… třeba o pozdržení zákonů, které se mu nelíbí… Ano, ano, Lucius Malfoy má vlivné známosti.“

Přijel výtah a v kabině nebyl nikdo kromě hejna oběžníků, které panu Weasleymu poletovaly kolem hlavy, když mačkal tlačítko do atria a dveře se rachotivě zavíraly. Odehnal oběžníky podrážděným mávnutím ruky.

„Pane Weasley,“ zeptal se Harry váhavě, „jestli se Popletal schází se Smrtijedy, jako je Malfoy, a jestli s nimi mluví o samotě, jak víme, že ho nezačarovali kletbou Imperius?“

„Nemysli si, že nás to taky nenapadlo, Harry,“ odpověděl tiše pan Weasley. „Brumbál je ale přesvědčen, že to, co Popletal momentálně dělá, pramení z jeho vlastní iniciativy – což ovšem není žádná zvláštní útěcha, jak vždycky dodává. Raději o tom teď nebudeme mluvit, Harry.“

Dveře výtahu se otevřely a Harry s panem Weasleym vystoupili do teď už skoro liduprázdného atria. Kouzelník Erik u stolu Bezpečnostní služby byl opět schovaný za Denním věštcem. Byli už kousek za zlatou fontánou, když si Harry vzpomněl. „Počkejte!“ zarazil pana Weasleyho, vytáhl z kapsy váček s penězi a vrátil se k fontáně.

Zkoumavě se zadíval kouzelníkovi do hezounkého obličeje a nabyl dojmu, že takhle zblízka, vypadá poněkud slabošsky a pošetile. Čarodějka se podobala svým bezduchým úsměvem dívkám ze soutěží o královnu krásy a podle toho, co Harry věděl o skřetech a kentaurech, připadalo mu nanejvýš nepravděpodobné, že by na člověka zírali tak sentimentálně obdivně. Přesvědčivě působila jen vtíravá podlézavost domácího skřítka. Harry se ironicky ušklíbl, když si představil, co by soše skřítka asi řekla Hermiona, kdyby ji viděla, otočil váček s penězi naruby a vysypal do jezírka ne deset galeonů, ale celý jeho obsah.

„Já to věděl!“ vřískl Ron a zvedl zaťaté ruce nad hlavu. „Tobě vždycky všechno projde!“

„Nezbývalo jim, než tě toho obvinění zprostit,“ prohlásila Hermiona, která vypadala, že samou nervozitou omdlí, když Harry vešel do kuchyně, a teď si roztřesenou rukou zakrývala oči. „Nic na tebe přece neměli, vůbec nic.“

„To je tedy zvláštní, proč se vám všem tak ulevilo, když jste věděli, že vyhraju,“ poznamenal s úsměvem Harry.

Paní Weasleyová si otírala obličej zástěrou, zatímco Fred, George a Ginny křepčili válečný tanec a prozpěvovali: „Vyhrál to, vyhrál to, vyhrál to…“

„Tak už dost! Uklidněte se!“ houkl na ně pan Weasley, ale také se usmíval. „Poslyš, Siriusi, Lucius Malfoy byl na ministerstvu…“

„Cože?“ vyštěkl Sirius.

„Vyhrál to, vyhrál to, vyhrál to…“

„Buďte zticha, vy tři! – Ano, viděli jsme ho, mluvil s Popletalem v devátém patře a pak spolu šli nahoru do Popletalovy kanceláře. Brumbál by to měl vědět.“

„To tedy ano,“ přikývl Sirius. „Neboj se, povíme mu to.“

„Dobrá, tak já už radši půjdu, musím do Bethnal Green kvůli nějaké toaletě, co zase zvrací. Přijdu dnes pozdě, Molly, zaskakuji za Tonksovou, ale možná se staví na večeři Kingsley…“

„Vyhrál to, vyhrál to, vyhrál to…“

„Tak už dost! Frede… Georgi… Ginny!“ otočila se paní Weasleyová k dětem, když pan Weasley vyšel z kuchyně. „Harry, drahoušku, pojď se posadit a vezmi si něco k jídlu, vždyť jsi skoro nic nesnídal.“

Ron s Hermionou se posadili proti němu a poprvé od chvíle, kdy dorazil na Grimmauldovo náměstí, vypadali šťastně. V Harrym se znovu vzedmula opojná úleva, která po setkání s Luciusem Malfoyem trochu pominula. Pochmurný dům mu náhle připadal příjemnější a útulnější; dokonce ani Krátura nevypadal tak ošklivě, když strčil do kuchyně svůj rypákovitý nos, aby se podíval, co má znamenat to pozdvižení.

„Samozřejmě, jakmile se tam objevil Brumbál a postavil se na tvou stranu, nehrozilo už ani v nejmenším, že by tě vyloučili,“ poznamenal spokojeně Ron a nakládal všem na talíř obrovské porce bramborové kaše.

„Ano, to že přišel, mě zachránilo,“ připustil Harry. Měl pocit, že by od něj bylo nanejvýš nevděčné a dokonce dětinské, kdyby dodal: „Jen mě mrzí, že na mě vůbec nepromluvil. Nebo se na mě aspoň nepodíval.“

A v okamžiku, kdy na to pomyslel, ho jizva na čele začala pálit tak prudce, že si k ní přitiskl ruku.

„Co se děje?“ zeptala se polekaně Hermiona.

„To ta jizva,“ zamumlal Harry. „Ale to nic… bolí mě teď každou chvíli…“

Nikdo z ostatních si toho nevšiml, všichni si nakládali jídlo a zářili spokojeností, jak Harry o vlásek unikl pohromě. Fred, George a Ginny si ještě pořád prozpěvovali. Hermiona se tvářila trochu ustaraně, než však stačila něco říct, ozval se vesele Ron: „Vsadím se, že Brumbál dnes večer přijde – však víš, aby to s námi oslavil!“

„Obávám se, že na to nebude mít čas, Rone,“ zapochybovala paní Weasleyová a postavila před Harryho obrovský podnos s pečeným kuřetem. „Má teď opravdu hrozně moc práce.“

„VYHRÁL TO, VYHRÁL TO, VYHRÁL TO…“

„TICHO!“ zaburácela paní Weasleyová.

V příštích několika dnech nemohlo Harrymu uniknout, že jednoho člověka v čísle dvanáct na Grimmauldově náměstí nijak zvlášť nepotěšilo, že se smí vrátit do Bradavic. Když se Sirius tu novinu dozvěděl, dařilo se mu předstírat obrovskou radost, potřásal Harrymu rukou a šťastně se usmíval jako všichni ostatní. Brzy však začal být náladovější a mrzutější, s nikým včetně Harryho skoro nepromluvil a stále víc času trávil v matčině ložnici zavřený s Klofanem.

„Hlavně si nic nevyčítej!“ napomenula Harryho přísně Hermiona, když se jí a Ronovi svěřil se svými pocity; bylo to o několik dní později a právě se snažili vyčistit plesnivý přístěnek ve třetím patře. „Patříš do Bradavic a Sirius to ví. Osobně to od něj považuji za sobecké.“

„To jsou trochu silná slova, Hermiono,“ napomenul ji Ron a se soustředěným výrazem se pokoušel odloupnout kousek plísně, který se mu pevně přilepil k prstu. „Tobě by se určitě taky nelíbilo, kdybys musela být úplně sama zavřená v tomhle domě.“

„Nebude přece sám!“ namítla Hermiona. „Je tu hlavní štáb Fénixova řádu, ne? Jenže on doufal, že tady Harry zůstane a bude s ním bydlet.“

„Myslím, že tak to není,“ odporoval Harry a ždímal hadr. „Když jsem se ho ptal, jestli bych tu s ním mohl bydlet, nechtěl se jasně vyjádřit.“

„Nejspíš nechtěl sám sobě dávat příliš velkou naději,“ usoudila mudrlantsky Hermiona. „A možná se taky cítil trochu provinile, protože mám dojem, že někde v koutku duše částečně doufal, že tě vyloučí. Pak byste oba byli stejní vyděděnci.“

„Ale prosím tě!“ svorně ji okřikli Harry i Ron, Hermiona však jen pokrčila rameny.

„Jak myslíte. Občas se mi ale zdá, že má Ronova mamka pravdu a že si Sirius nedokáže ujasnit, jestli má před sebou tebe, nebo tvého otce, Harry.“

„Chceš snad říct, že to nemá v hlavě v pořádku?“ rozčílil se Harry.

„Ne, jen myslím, že byl hrozně dlouho moc a moc sám,“ řekla prostě Hermiona.

V tom okamžiku za nimi vešla do ložnice paní Weasleyová.

„To ještě nejste hotoví?“ podivila se a strčila hlavu do přístěnku.

„A já myslel, žes nám přišla říct, abychom si udělali přestávku!“ postěžoval si trpce Ron. „Uvědomuješ si, kolik špíny už jsme zlikvidovali za tu dobu, co jsme tady?“

„Vždyť jste se do toho přímo hrnuli, že budete Řádu pomáhat,“ připomněla mu paní Weasleyová. „Můžete přispět tím, že se postaráte, aby se tu zase dalo bydlet.“

„Připadám si jako domácí skřítek,“ hudral Ron.

„No, aspoň když teď vidíš, jak příšerný mají život, třeba se trochu aktivněji zapojíš do SPOŽÚSu!“ poznamenala Hermiona s nadějí v hlase, když je paní Weasleyová opět nechala o samotě. „Poslyšte, možná by nebyl tak špatný nápad, kdybychom lidem názorně ukázali, jak hrozné je nedělat nic jiného než uklízet – mohli bychom třeba zorganizovat sponzorovaný úklid nebelvírské společenské místnosti a veškerý výtěžek dát na SPOŽÚS. Lidé by nejen přispěli, ale zároveň by se poučili.“

„Já budu sponzorovat toho, kdo tě přiměje, abys o tom SPOŽÚSu pořád nemluvila,“ mručel Ron podrážděně, ale tak, že ho slyšel jen Harry.

Jak se blížil konec prázdnin, Harry za bílého dne stále častěji snil o návratu do Bradavic. Nemohl se dočkat, až zase uvidí Hagrida, zahraje si famfrpál, dokonce až se bude při hodinách bylinkářství procházet mezi zeleninovými záhony ve sklenících. Těšil se, až vypadne z tohohle zaprášeného a zatuchlého domu, kde byla polovina přístěnků dosud nedostupně uzavřená a Krátura po nich metal sípavé nadávky ze stínů, kolem nichž procházeli. Dával si ovšem dobrý pozor, aby své pocity nedal najevo před Siriusem.

Nedalo se totiž popřít, že bydlení v hlavním štábu protivoldemortovského hnutí není zdaleka tak zajímavé ani vzrušující, jak si Harry představoval, dokud to nevyzkoušel na vlastní kůži. Je sice pravda, že sem neustále přicházeli a zase odcházeli členové Fénixova řádu, kteří se někdy zdrželi na večeři a jindy jen na pár minut, aby si šeptem něco sdělili; paní Weasleyová však důsledně dbala o to, aby je neslyšely žádné uši (ultradlouhé ani normální, včetně těch Harryho), a nikdo, dokonce ani Sirius, se očividně nedomníval, že by Harry potřeboval vědět víc než to, co slyšel večer po svém příchodu.

V poslední den prázdnin Harry právě smetal Hedvičin trus ze skříně, když do ložnice vstoupil Ron se dvěma obálkami v ruce.

„Přišel seznam učebnic!“ oznámil a hodil jednu z nich Harrymu, který stál na židli. „Však bylo načase, už jsem si myslel, že zapomněli. Obyčejně to přece chodí mnohem dřív…“

Harry smetl zbytky trusu do pytle a obloukem jej hodil přes Ronovu hlavu do odpadkového koše v koutě, který ho s hlasitým říhnutím spolkl. Pak otevřel svoji obálku. Byly v ní dva listy pergamenu: jeden s obvyklým upozorněním, že škola začíná prvního září, a na druhém byl seznam požadovaných učebnic pro nadcházející ročník.

„Jen dvě nové knížky,“ poznamenal po přečtení seznamu, Příručka kouzelných slov a zaklínadel pro pátý ročník od Mirandy Jestřábové a Teorie obranných kouzel od Wilberta Šmírala.“

Prásk!

Fred s Georgem se přemístili přímo vedle Harryho. Byl už na tenhle jejich kousek tak zvyklý, že ani nespadl ze židle.

„Říkali jsme si, že by nás zajímalo, kdo nám předepsal tu Šmírákovu učebnici,“ utrousil Fred jakoby nic.

„Znamená to totiž, že Brumbál našel nového učitele obrany proti černé magii,“ dodal George.

„Však bylo načase,“ poznamenal Fred.

„Jak to myslíš?“ zeptal se Harry a seskočil na podlahu vedle nich.

„No, před pár týdny jsme ultradlouhýma ušima zaslechli, jak si mamka s taťkou povídají,“ vysvětloval Fred, „a podle toho, co říkali, měl Brumbál při hledání někoho, kdo by to letos vzal, hrozné problémy.“

„Není divu, když uvážíte, jak dopadli poslední čtyři, ne?“ ušklíbl se George.

„Jednoho vyhodili, jeden je mrtvý, jeden přišel o paměť a jeden živořil devět měsíců zavřený v truhle,“ odpočítával na prstech Harry. „Jo, máš pravdu.“

„Co je s tebou, Rone?“ zeptal se Fred.

Ron neodpověděl. Harry se po něm ohlédl a uviděl, jak nepohnutě stojí s pootevřenou pusou a ohromeně zírá do dopisu z Bradavic.

„Tak co je?“ vyštěkl netrpělivě Fred a postavil se za Rona, aby mu mohl přes rameno nahlédnout do pergamenu.

Vzápětí mu poklesla čelist.

„Prefekt?“ vydechl a nevěřícně valil oči. „Prefekt?“

„Ani náhodou,“ špitl tiše George.

„To musí být nějaký omyl!“ prohlásil Fred, vyškubl Ronovi dopis z ruky a přidržel ho proti světlu, jako by hledal průsvitku. „Nikdo, kdo to má v hlavě v pořádku, by z tebe neudělal prefekta!“

Dvojčata jakoby nacvičeným pohybem otočila hlavu k Harrymu a zadívala se na něho.

„Počítali jsme, že to určitě budeš ty!“ zabručel Fred vyčítavým tónem, jako by je Harry podvedl.

„Říkali jsme si, že Brumbál prostě musí vybrat tebe!“ dodal rozhořčeně George.

„Vždyť jsi vyhrál turnaj tří kouzelníků a ještě spoustu dalšího,“ horlil Fred.

„Nejspíš mu to zavařily všechny ty jeho šílenosti,“ otočil se k němu George.

„Jo,“ přitakal zamyšleně Fred. „Jo, nadělal jsi až moc problémů, kamaráde. No, aspoň jeden z vás ví, co je v životě nejdůležitější.“

Přešel k Harrymu, poplácal ho po zádech a sežehl Rona zničujícím pohledem.

„Prefekt… z našeho mazánka Ronánka je prefekt!“

„Ach bože, s mamkou to bude k nesnesení,“ zasténal George a vrazil prefektský odznak Ronovi do ruky, jako by se bál, že se jím může pošpinit.

Ron, který stále ještě neřekl jediné slovo, odznak popadl a chvíli na něj upřeně zíral. Pak natáhl ruku s odznakem k Harrymu, jako by ho němě žádal, aby potvrdil jeho pravost. Harry si ho vzal. Přes nebelvírského lva na něm bylo vyražené velké P. Přesně takový odznak viděl Harry na Percyho hrudi v den, kdy poprvé přijel do Bradavic.

Vtom se s prásknutím rozlétly dveře a do ložnice jako vichřice vtrhla Hermiona se zrudlými tvářemi a rozevlátými vlasy. V ruce držela obálku.

„Máš… přišla ti…?“

Všimla si odznaku v Harryho ruce a vypískla.

„Já to věděla!“ drmolila rozčileně a zamávala svým dopisem. „Já taky, Harry, já taky!“

„Já ne!“ vyhrkl honem Harry a strčil odznak nazpátek Ronovi. „To dostal Ron, ne já.“

„To dos… Cože?“

„Ron je prefektem, ne já,“ opakoval Harry.

„Ron?“ užasla Hermiona a zatvářila se nechápavě. „Ale… určitě? Chci říct…“

Zčervenala, když se k ní Ron otočil se vzdorovitým výrazem ve tváři.

„Na tom dopise je moje jméno,“ ubezpečil ji.

„Já…“ zakoktala Hermiona, která teď vypadala dokonale zmateně. „Já… totiž… Páni! To je skvělé, Rone. To je vážně…“

„Nečekané,“ přikývl George.

„Ne!“ bránila se Hermiona a zarděla se ještě víc. „Ne, to není… Ron dokázal spoustu… fakt je…“

Dveře za ní se malinko pootevřely a do ložnice pozpátku nacouvala paní Weasleyová s plnou náručí čerstvě vyžehlených hábitů.

„Ginny říkala, že konečně přišly ty seznamy učebnic,“ poznamenala a přeletěla očima po všech obálkách. Mezitím došla k posteli a začala hábity třídit na dvě hromádky. „Dejte mi ty seznamy, já s nimi dnes odpoledne zajdu do Příčné ulice, a zatímco se budete balit, všechno vám koupím. Rone, musím ti sehnat nové pyžamo, z tohohle už jsi nejmíň o patnáct centimetrů vyrostl. To je neuvěřitelné, jak rosteš… Jaká barva by se ti líbila?“

„Kup mu červenozlaté, aby se mu hodilo k odznaku,“ poradil jí s úšklebkem George.

„K čemu?“ zeptala se roztržitě paní Weasleyová, skulila pár kaštanově hnědých ponožek a položila je na Ronovu hromádku.

„K odznaku,“ zdůraznil Fred a zatvářil se, jako by chtěl mít to nejhorší co nejrychleji za sebou. „K jeho krásnému lesklému novému prefektskému odznaku!“

Chvíli trvalo, než Fredova slova pronikla jejími starostmi o Ronovo pyžamo.

„K jeho… ale… Rone, snad jsi ne…“

Ron zvedl odznak do výše.

Paní Weasleyová vypískla stejně jako předtím Hermiona.

„Ne! To snad není pravda! No to je báječné, Rone! Prefekt! Tak to už dokázali z rodiny všichni!“

„A co Fred a já, my jsme sousedi odvedle?“ zaškaredil se dotčeně George, když ho matka odstrčila a objala svého nejmladšího syna.

„Počkej, až to uslyší tvůj otec! Jsem na tebe tak pyšná, Rone! To je skvělá novinka, třeba to dotáhneš až na primuse, zrovna jako Bill a Percy, tohle je jen první krok! No ne, taková radost uprostřed všech těch starostí! Jsem z toho celá pryč, Ronánku…“

Fred s Georgem za jejími zády vyráželi hlasité dávivé zvuky, paní Weasleyová to však nevnímala. Pevně objala Rona kolem krku a líbala ho a líbala, až byl za okamžik v obličeji ještě červenější než jeho prefektský odznak.

„Mami… nech toho… No tak, mami, vzpamatuj se…“ mručel a snažil se ji odstrčit.

Pustila ho, ale brebentila o překot dál. „Tak co to bude? Percymu jsme dali sovu, ale tu ty už samozřejmě máš.“

„C–co tím myslíš?“ vykoktal Ron a zatvářil se, jako by nevěřil svým uším.

„Za to ti musíme něco pěkného koupit,“ usmála se na něj laskavě. „Co třeba nějaký hezký nový společenský hábit?“

„Ten už jsme mu koupili my,“ oznámil kysele Fred a zatvářil se, jako by té velkomyslnosti upřímně litoval.

„Nebo nový kotlík, ten starý po Charliem už začíná být rezavý, nebo novou krysu, Prašivku jsi přece vždycky měl moc rád…“

„Jé, mami,“ přerušil ji Ron dychtivě, „a nemohl bych dostat nové koště?“

Paní Weasleyová se trochu zarazila – košťata přišla draho.

„Žádnou supertřídu!“ ujistil ji honem. „Jen… jen prostě pro změnu nové…“

Paní Weasleyová zaváhala, a pak se usmála.

„Samozřejmě že bys mohl… no, raději už bych měla vyrazit, když mám kupovat ještě koště. Uvidíme se později… náš Ronánek prefektem! A nezapomeňte si sbalit kufry… Prefekt… já jsem z toho celá pryč!“

Ještě jednou Rona políbila na tvář, hlasitě popotáhla a vyběhla z ložnice.

Fred s Georgem se po sobě podívali.

„Nebude ti vadit, když tě nepolíbíme, že ne, Rone?“ zeptal se Fred falešně ustaraným tónem.

„Ale jestli chceš, můžem ti vyseknout pukrle,“ nabídl se George.

„Hele, nechte toho, nebo…“ zamračil se na ně Ron.

„Nebo co?“ zajímal se Fred a tvář se mu roztáhla v zlomyslném úsměvu. „Uložíš nám školní trest?“

„To bych moc rád viděl,“ vyprskl George.

„Třeba to udělá, jestli si nedáte pozor!“ varovala je rozzlobeně Hermiona.

Fred s Georgem se hlasitě rozchechtali.

„Nech toho, Hermiono,“ brblal Ron.

„Budeme si muset dávat bacha, Georgi,“ zachvěl se Fred předstíraným strachem. „Jestli po nás půjdou tihle dva…“

„Jo, vypadá to, že s porušováním školního řádu máme konečně utrum,“ potřásl hlavou George.

A vzápětí se dvojčata s hlasitým prásknutím přemístila pryč.

„Šašci jedni!“ ulevila si rozhořčeně Hermiona a dívala se ke stropu, skrz který teď slyšeli Freda a George, jak ve své ložnici řičí smíchy. „Nevšímej si jich, Rone, prostě na tebe žárlí!“

„Neřekl bych, že žárlí,“ zamumlal Ron pochybovačným tónem a také vzhlédl ke stropu. „Odjakživa tvrdí, že za prefekty se vybírají jen podlézaví šprti… Na druhou stranu ale,“ dodal spokojenějším hlasem, „nikdy nedostali nové koště! Kdybych tak mohl jít s mamkou a vybrat si… Nimbus mi rozhodně nebude moct dopřát, ale zrovna se začal prodávat nový Zameták, to by byla senzace… Jo, myslím, že za ní půjdu a povím jí, že ten Zameták by se mi líbil, jen aby to věděla…“

Vyběhl z ložnice a nechal Harryho s Hermionou samotné.

Harry si uvědomil, že z nějakého důvodu vůbec nemá chuť se na Hermionu dívat. Otočil se ke své posteli, sebral hromádku vypraných hábitů, které tam paní Weasleyová položila, a odnesl je ke kufru.

„Harry?“ špitla váhavě Hermiona.

„Je to báječné, Hermiono,“ ozval se Harry tak nadšeně, že to vůbec neznělo jako jeho hlas, a pořád se na ni nedíval. „Skvělé. Jsi prefektka. To je úžasné!“

„Díky,“ hlesla Hermiona. „Poslyš… Harry… Mohla bych si půjčit Hedviku, abych to dala vědět našim? Budou z toho mít hroznou radost… Totiž – prefektka, to je něco, čemu budou rozumět.“

„Jasně, bez problémů,“ odpověděl Harry stále tím strašlivým falešně nadšeným tónem, který k němu vůbec nepatřil. „Vezmi si ji!“

Sklonil se ke kufru, hábity uložil na dno a předstíral, že se v něm přehrabuje a něco hledá. Hermiona zatím přešla ke skříni a zavolala k sobě Hedviku. Po nepříliš dlouhé chvíli slyšel, jak se za ní zavřely dveře, zůstal však sehnutý a naslouchal; kromě prázdného obrazu na stěně, z něhož se ozvalo další posměšné uchechtnutí, a odpadkového koše v koutě, který se dávil sovím trusem, však nezaslechl nic.

Napřímil se a podíval se za sebe. Hermiona odešla a Hedvika byla také pryč. Rychle přešel ložnici, přesvědčil se, že jsou dveře zavřené, pak se pomalu vrátil k posteli, posadil se na ni a nevidomě zíral na spodek skříně.

Na to, že se v pátém ročníku vybírají prefekti, úplně zapomněl. Příliš ho zaměstnávaly obavy, že by ho mohli vyloučit z Bradavic, a vůbec nepomyslel na to, že sovy už vybraným studentům roznášejí prefektské odznaky. Kdyby si na to však byl vzpomněl, kdyby ho něco takového napadlo… co by byl čekal?

Tohle ne, ozval se mu kdesi v hlavě tichý pravdomluvný hlásek.

Harry protáhl obličej, jako by se chtěl rozplakat, a zabořil ho do dlaní. Bylo zbytečné si něco nalhávat; kdyby byl věděl, že je prefektský odznak na cestě, předpokládal by, že přijde jemu a ne Ronovi. Znamenalo to snad, že je stejně nafoukaný jako Draco Malfoy? Myslí si, že je všem ostatním nadřazený? Vážně je přesvědčený, že je lepší než Ron?

Ne, popíral to vzdorovitě hlásek.

Je to pravda? Harry se nad tím zamyslel a úzkostně zkoumal své pocity.

Jsem lepší ve famfrpálu, pokračoval hlásek, ale v ničem jiném.

To je nepochybná pravda, pomyslel si Harry, ve škole o nic lepší než Ron není. Co ale mimo školu? Co všechna ta dobrodružství, která společně s Ronem a s Hermionou od příchodu do Bradavic prožili a při nichž jim hrozilo mnohem víc než jen vyloučení?

Ron a Hermiona se přece na většině těch dobrodružství podíleli se mnou, připomněl hlásek v jeho hlavě.

Úplně na všech ale ne, dohadoval se sám se sebou Harry. Nebyli se mnou, když jsem bojoval s Quirrellem. Nezápasili s Raddlem a s baziliškem. Nebyli to oni, kdo zahnal všechny ty mozkomory tehdy v noci, kdy Sirius uprchl. Nebyli se mnou na hřbitově toho večera, kdy se vrátil Voldemort…

A znovu se v něm vzedmul tentýž pocit ukřivděnosti, který ho málem zadusil tehdy večer, když sem přiletěl. Rozhodně jsem toho dokázal víc, přemítal rozhořčeně. Dokázal jsem víc než oba dohromady!

Možná ale, připustil objektivně hlásek, možná Brumbál nevybírá za prefekty jen ty, kdo se zapletli do spousty nebezpečných situací… možná je vybírá i podle jiných kvalit… Ron má asi něco, co ty nemáš…

Harry otevřel oči, podíval se skrz prsty na nohy skříně, které měly tvar zahnutých pařátů, a vzpomněl si, co říkal Fred – že nikdo, kdo to má v hlavě v pořádku, by z Rona neudělal prefekta…

Harry se tiše, posměšně uchechtl. O vteřinu později se už však sám za sebe styděl.

Ron se přece Brumbála o ten prefektský odznak neprosil!

Nebyla to jeho chyba. Bude se snad on, Harry, nejlepší Ronův kamarád na celém světě, cítit uraženě, protože ten odznak nepřišel jemu? Bude se Ronovi za zády vysmívat spolu s dvojčaty a zkazí mu tu radost, že poprvé v něčem Harryho porazil?

Právě v tom okamžiku znovu na schodech zazněly Ronovy kroky. Harry vstal, narovnal si brýle a nasadil přátelský úsměv, když Ron vrazil do dveří.

„Ještě jsem ji chytil,“ oznámil spokojeně. „Slíbila, že ten Zameták koupí, jestli ho dostane.“

„Paráda!“ vyhrkl Harry a ulevilo se mu, když slyšel, že už mu v hlase nezní to falešné nadšení. „Poslyš… Rone… gratuluju, kamaráde.“

Úsměv z Ronova obličeje zmizel.

„Vůbec mě nenapadlo, že bych to mohl být já,“ zavrtěl hlavou. „Myslel jsem, že budeš prefektem ty.“

„Kdepak, já nadělal moc problémů,“ zopakoval Harry Fredův názor.

„Jo,“ přikývl Ron, „jo, tak to nejspíš bude… asi bychom si měli sbalit, co říkáš?“

Bylo zvláštní, kam až se jejich věci za tu dobu, kterou tady strávili, dokázaly zatoulat. Trvalo jim skoro celé odpoledne, než po domě ze všech koutů posbírali své knihy a osobní potřeby a uložili si je do školního kufru. Harry si všiml, že Ron svůj prefektský odznak neustále stěhuje z místa na místo. Nejprve ho odložil na noční stolek, pak si ho zastrčil do kapsy džínsů a o chvíli později ho zase vytáhl a položil na složený hábit, jako by si chtěl vyzkoušet, jak bude vypadat červená na černém. Teprve když se objevili Fred s Georgem a nabídli se, že mu ho připevní na čelo kouzlem trvalého přilnutí, pečlivě ho zavinul do kaštanově hnědých ponožek a zamkl do kufru.

Paní Weasleyová se z Příčné ulice vrátila asi v šest hodin, obtěžkaná učebnicemi a balíčkem podlouhlého tvaru v hnědém papíru, a Ron se po balíčku s toužebným zasténáním vrhl.

„Teď ho prosím tě nerozbaluj, už se všichni scházejí na večeři, tak pojďte dolů i vy,“ krotila ho paní Weasleyová, jakmile však vyšla z jejich pokoje, Ron papír horečně strhal a pohledem plným nábožného vytržení laskal každý centimetr svého nového koštěte.

Dole ve sklepě vyvěsila paní Weasleyová nad bohatě prostřený jídelní stůl rudý transparent s nápisem:

BLAHOPŘEJEME RONOVI A HERMIONĚ

NOVÝM PREFEKTŮM!

Harrymu připadalo, že v lepší náladě ji dosud neviděl.

„Napadlo mě, že si uděláme malou oslavu a ne jen obyčejnou večeři,“ oznámila Harrymu, Ronovi, Hermioně, Fredovi, Georgeovi a Ginny, když vešli. „Tvůj otec a Bill už jsou na cestě, Rone. Poslala jsem jim sovu a oba jsou radostí bez sebe,“ dodala s širokým úsměvem.

Fred obrátil oči v sloup.

Sirius, Lupin, Tonksová a Kingsley Pastorek už byli v kuchyni a Pošuk Moody přikulhal chviličku poté, co si Harry vzal máslový ležák.

„Výborně, Alastore, to jsem ráda, že jsi přišel!“ zaradovala se paní Weasleyová, zatímco si Pošuk svlékal cestovní plášť. „Už hrozně dlouho tě chceme o něco poprosit – mohl by ses podívat do psacího stolu v přijímacím salonu a říct nám, co se to v něm schovává? Nechtěli jsme ho otevírat sami, kdyby to náhodou bylo něco opravdu ošklivého.“

„Samozřejmě, Molly.“

Moodyho elektricky modré oko se protočilo vzhůru a upřeně se zahledělo kuchyňským stropem.

„Přijímací salon…“ zavrčel Moody a zornička se mu soustředěně stáhla. „Hmm, už to vidím… Ano, je to bubák… Chceš, abych tam zašel a zbavil nás ho, Molly?“

„Ne, ne, udělám to pak sama,“ usmála se vesele paní Weasleyová, „ty se v klidu napij. Máme tu totiž takovou malou oslavu…“ Ukázala na rudý transparent. „Čtvrtý prefekt v rodině!“ vysvětlila pyšně a pohladila Rona po hlavě.

„Tak prefekt?“ zavrčel Moody, normální oko upřel na Rona, ale to čarodějné se otočilo a zadívalo se někam jeho skrání! Harry měl nepříjemný pocit, že se dívá na něj, a ustoupil k Siriusovi a Lupinoví.

„Tak to blahopřeju,“ pokračoval Moody a normálním okem dál koukal na Rona. „Studenti, kterým je svěřena pravomoc obvykle přitahují problémy, ale Brumbál se nejspíš domnívá, že si s většinou nebezpečných kleteb dokážeš poradit, jinak by nejmenoval právě tebe…“

Rona Moodyho náhled na jeho vyznamenání poněkud zarazil, před nelehkým hledáním odpovědi ho však ušetřil příchod otce a nejstaršího bratra. Paní Weasleyová měla tak skvělou náladu, že si ani nezačala stěžovat, když zjistila, že s sebou přivedli i Mundunguse; ten měl na sobě dlouhý kabát, který byl plný podivných vyboulenin na nezvyklých místech, a za žádnou cenu si ho nechtěl odložit a pověsit k Moodyho cestovnímu plášti. „No, myslím, že je čas na přípitek,“ prohlásil pan Weasley, když měli všichni nalito, a pozvedl pohár. „Na zdraví Rona a Hermiony, nových nebelvírských prefektů!“

Ron s Hermionou rozzářeně sledovali, jak jim všichni připíjejí na zdraví a pak hlasitě tleskají.

„Já osobně jsem to na prefektku nikdy nedotáhla,“ poznamenala za Harryho zády rozjařeně Tonksová, když všichni zamířili ke stolu, aby si vzali něco k jídlu. Vlasy měla dnes červené jako rajče a dlouhé až po pás a vypadala jako Ginnina starší sestra. „Ředitel mé koleje říkal, že mi k tomu chybí jisté nezbytné předpoklady.“

„Jaké například?“ zajímala se Ginny, která si právě vybírala pečený brambor.

„Například schopnost slušně se chovat,“ vysvětlila Tonksová.

Ginny se rozesmála. Zato Hermiona se tvářila, jako by nevěděla, jestli se má nebo nemá usmát. Nakonec to vyřešila tím, že si pořádně lokla máslového ležáku a zakuckala se.

„A co ty, Siriusi?“ zeptala se Ginny a začala Hermionu bušit do zad.

Sirius, který stál hned vedle Harryho, ze sebe vyrazil obvyklý štěkavý smích.

„Nikoho by v životě nenapadlo udělat ze mě prefekta, strávil jsem příliš mnoho času školními tresty s Jamesem. Odznak dostal Lupin, to byl náš vzorný žáček.“

„Řekl bych, že Brumbál nejspíš doufal, že dokážu své nejlepší kamarády aspoň trochu zkrotit,“ usmál se Lupin. „Asi ani nemusím dodávat, že jsem žalostně zklamal.“

Harry měl najednou podstatně lepší náladu. Jeho otec tedy také nebyl prefektem. Oslava mu rázem začala připadat mnohem snesitelnější. Naložil si plný talíř a všichni se mu hned zdáli být dvojnásobně blízcí.

Ron pěl ódy na své nové koště každému, kdo byl ochoten ho poslouchat.

„…z klidu na sedmdesátku za deset vteřin, to není špatné, co říkáš? Když uvážíš, že Kometa Dva devadesát má podle příručky Jaké koště zrychlení jen na šedesátku, a to ještě s podporou příznivého větru?“

Hermiona vedla s Lupinem velice vážný rozhovor o svých názorech na práva domácích skřítků.

„Podle mě je to stejný nesmysl jako diskriminace vlkodlaků, co říkáte? Tohle všechno je výsledek té nesmyslné teorie, že kouzelníci jsou jiným tvorům nadřazení…“

Paní Weasleyová a Bill se jako obvykle přeli kvůli jeho vlasům.

„…už to vážně překračuje všechny meze, a přitom jsi takový hezký kluk, s kratším sestřihem bys vypadal mnohem líp, nemám pravdu, Harry?“

„No… já nevím…“ zahuhlal Harry, kterého trochu zaskočilo, že se paní Weasleyová ptá na jeho názor. Nenápadně se od nich odpojil a zamířil k Fredovi a Georgeovi, kteří se v koutě bavili s Mundungusem.

Mundungus se zarazil uprostřed slova, když Harryho uviděl, Fred však spiklenecky mrkl a přátelsky na Harryho kývl.

„To je v pořádku,“ uklidňoval Mundunguse, „Harrymu můžeme věřit, je to náš sponzor.“

„Koukni, co nám Dung sehnal,“ chlubil se George a natáhl k Harrymu ruku. Měl ji plnou čehosi, co vypadalo jako scvrklé šedé lusky. Přestože ležely absolutně nehybně, ozývalo se z nich tiché chřestění.

„Semena úponice jedovaté,“ pojmenoval je George. „Potřebujeme je pro záškolácké zákusky, je to ale neobchodovatelné zboží kategorie C, takže jsme měli trochu problémy, jak k nim přijít.“

„Tak tedy deset galeonů za všechny, Dungu?“ zeptal se Fred.

„Cože? Dyť víte, jaký problémy sem měl s jejich sháněním!“ vykulil Mundungus ještě víc vypoulené zarudlé oči. „Je mi líto, hoši, ale nemůžu si říct ani svrček pod dvacku.“

„Dung si z nás rád dělá legraci,“ vysvětloval Harrymu Fred.

„Jo, jeho zatím nejlepší vtip bylo šest srpců za pytlík bodlin z bodloše,“ přidal se George.

„Buďte opatrní,“ varoval je tiše Harry.

„Proč?“ mávl rukou Fred. „Mamka je u vytržení z prefekta Ronánka a nás si ani nevšimne.“

„Ale Moody by vás mohl sledovat tím svým okem,“ připomněl mu Harry.

Mundungus se nervózně ohlédl přes rameno. „Na tom něco je,“ zabručel. „Tak dobrá, hoši, deset galeonů a honem si je vemte.“

„Díky, Harry!“ ušklíbl se rozjařeně Fred, když Mundungus vyprázdnil kapsy dvojčatům do nastavených dlaní a přesunul se ke stolu s jídlem. „Radši je půjdeme schovat nahoru,“ špitli.

Když odcházeli, Harry se za nimi díval s pocitem mírné nejistoty. Právě ho totiž napadlo, že pana a paní Weasleyovy bude určitě zajímat, odkud ti dva vzali peníze na svůj obchod s žertovnými rekvizitami, až se o něm dřív nebo později dozvědí. Když dvojčatům dával svou výhru z turnaje tří kouzelníků, připadalo mu to docela prosté a bezpečné, co když to ale povede k další rodinné hádce a roztržce, jako v Percyho případě? Bude se paní Weasleyová na Harryho dál dívat jako na vlastního syna, až zjistí, že Fredovi a Georgeovi umožnil zařídit si živobytí, které ona považuje za absolutně nevhodné?

Stál na místě, kde ho dvojčata opustila, a společnost mu dělal jen tíživý provinilý pocit v žaludku, když náhle zaslechl své jméno. I ve všeobecném okolním štěbetání byl jasně slyšet hluboký hlas Kingsleyho Pastorka.

„…proč Brumbál neudělal prefektem Pottera?“ říkal právě Kingsley.

„Určitě k tomu měl svoje důvody,“ mínil Lupin.

„Byl by mu tím ale dal najevo, že mu věří. Já bych to na jeho místě udělal,“ trval na svém Kingsley, „zvlášť teď, když si ho Denní věštec každých pár dnů bere na mušku…“

Harry se neohlédl; nechtěl, aby Lupin nebo Kingsley věděli, že je slyšel. Přestože na jídlo neměl ani pomyšlení, vypravil se za Mundungusem zpět ke stolu. Potěšení z pořádaného večírku se vypařilo stejně rychle, jak přišlo; litoval, že není nahoře v posteli.

Pošuk Moody zbytkem nosu očichával kuřecí stehýnko. Zjevně v něm neobjevil ani stopu jedu, protože se do něj zakousl a utrhl zuby kus masa.

„…násada je ze španělského dubu s lakem odpuzujícím kletby a se zabudovanou vibrační kontrolou…“ vykládal Ron Tonksové.

Paní Weasleyová široce zívla.

„No, myslím, že než půjdu spát, zajdu ještě vyřídit toho bubáka… Arture, ne aby ta banda dlouho ponocovala, rozumíš? Dobrou noc, Harry, drahoušku,“ rozloučila se a odešla z kuchyně. Harry odložil talíř a přemýšlel, jestli by si někdo všiml, kdyby zmizel také.

„Jste v pořádku, Portere?“ zavrčel Moody.

„Jo, jasně,“ zalhal Harry.

Moody si zavdal ze své čutory a jeho elektricky modré oko koutkem pošilhávalo po Harrym.

„Pojďte sem,“ vyzval ho, „mám tu něco, co by vás mohlo zajímat.“

Sáhl do jedné vnitřní kapsy svého hábitu a vytáhl nějakou velice starou a ohmatanou kouzelnou fotografii.

„To je původní Fénixův řád,“ vysvětloval bručivě. „Našel jsem to včera večer, když jsem hledal rezervní neviditelný plášť. Tobolka totiž neměl dost slušnosti, aby mi ten parádní vrátil… Napadlo mě, že by si to třeba někdo rád prohlédl.“

Harry si vzal fotografii do ruky. Byl na ní malý hlouček lidí, někteří mu mávali a jiní si nadzvedali brýle a prohlíželi si ho.

„Tohle jsem já,“ ukázal na sebe celkem zbytečně Moody. Jeho tvář byla na snímku zcela nezaměnitelná, i když měl vlasy o něco méně šedé a nos dosud nedotčený. „A tady vedle mě, to je Brumbál, na druhé straně stojí Dedalus Kopal… Tohle je Marlene McKinnonová, zabili ji dva týdny poté, co byla tahle fotografie pořízená, dostali ji s celou rodinou. Tady jsou Frank a Alice Longbottomovi…“

Harrymu, který se už beztak necítil nejlépe, se při pohledu na Alici Longbottomovou sevřel žaludek ještě víc. Její kulatý přátelský obličej dobře znal, přestože ji nikdy neviděl, protože její syn Neville jako by jí z oka vypadl.

„… chudáci,“ zavrčel Moody. „Lepší umřít než to, co se stalo jim… A tohle je Emmelina Vanceová, s tou jste se už viděli, a tady samozřejmě Lupin… Benjy Fenwick, ten to taky schytal, našli jsme z něj jen kousky… Uhněte trochu,“ dodal, šťouchl do fotografie a drobné postavičky na snímku se nepatrně rozestoupily, aby se mohli dopředu posunout jiní, kteří byli částečně schovaní vzadu.

„Tohle je Edgar Bones… bratr Amélie Bonesové, toho taky dostali a jeho rodinu s ním, byl to skvělý čaroděj… Sturgis Tobolka – hrome, tady vypadá mladě… Caradoc Dearborn, ten zmizel o šest měsíců později, tělo jsme nikdy nenašli… Hagrid, ten samozřejmě vypadá stejně jako vždycky… Elfias Dóže, s tím se taky znáte, už jsem zapomněl, že nosíval ten směšný klobouk… Gideon Prewett, potřebovali k tomu pět Smrtijedů, aby ho a jeho bratra Fabiána zabili, bojovali jako hrdinové… Tak uhněte, uhněte…“

Postavičky na fotografii se opět se strkáním promíchaly a ti, kteří byli schovaní úplně vzadu, se objevili v popředí snímku.

„Tady je Brumbálův bratr Aberforth, nikdy jindy už jsem se s ním neviděl, zvláštní chlapík… tohle je Dorcas Loučková, tu zabil Voldemort osobně… Sirius, když ještě nosil krátké vlasy… a tady… to je ono, říkal jsem si, že tohle vás bude zajímat!“

Harrymu poskočilo srdce. Ze snímku se na něj usmívali matka s otcem; seděli každý z jedné strany vedle drobného mužíka s uslzenýma očima, v němž Harry na první pohled poznal Červíčka – zlosyna, který Voldemortovi prozradil, kde se skrývají Harryho rodiče, a spolupodepsal se tak na jejich smrti.

„Tak co?“ broukl Moody.

Harry pozvedl oči a zadíval se do Moodyho děsivě zjizveného a poďobaného obličeje. Moody byl zjevně přesvědčen, že právě Harrymu ukázal něco, o co ohromně stál.

„Fajn,“ zamumlal Harry a znovu se pokusil o úsměv. „Hmm… no jo, zrovna jsem si uvědomil, že jsem si zapomněl zabalit…“

Naštěstí si nemusel vymýšlet, co vlastně si zapomněl zabalit. „Co to tam máš, Pošuku?“ ozval se v tom okamžiku Sirius a Moody se otočil k němu. Harry přešel kuchyň, vyklouzl ze dveří a vyběhl po schodech nahoru dřív, než ho někdo mohl zavolat zpátky.

Nechápal, proč ho to tolik šokovalo. Koneckonců už viděl několik různých fotografií svých rodičů a s Červíčkem se také setkal… Vidět je ale takhle zničehonic, když to nejmíň čekal… to by se nelíbilo nikomu, přemítal rozzlobeně…

A ještě ke všemu všude kolem nich vidět ty ostatní šťastné tváře… Benjyho Fenwicka, kterého našli roztrhaného na kousky, a Gideona Prewetta, který zemřel jako hrdina, Longbottomovy, které mučili tak dlouho, dokud nezešíleli… ti všichni budou ze své fotografie navždy šťastně mávat, protože ještě netuší, co je čeká… Jistě, Moodyho to asi zaujalo, jenže Harryho to spíš rozrušilo…

S pocitem vděčnosti, že je zase sám, vyběhl po špičkách po schodišti ze vstupní haly kolem vycpaných hlav skřítků, když se však blížil k odpočívadlu v prvním patře, zaslechl nějaké zvuky. V přijímacím salonu někdo hlasitě vzlykal.

„Haló?“ zavolal.

Nikdo neodpověděl, vzlykání se však ozývalo dál. Zbývající schody vyběhl po dvou, přeběhl odpočívadlo a otevřel dveře přijímacího salonu.

U temné zdi se krčila jakási postava s hůlkou v ruce a celé její tělo se otřásalo vzlyky. Na starém koberci plném prachu bezvládně ležel ve skvrně měsíčního světla Ron a byl zjevně mrtvý.

Harrymu jako by z plic rázem zmizel všechen vzduch. Měl pocit, že se propadá podlahou, mozek mu zalil ledový chlad… Ron mrtvý? Ne, to nemůže být pravda…

Ale moment, moment! To vážně nemůže být pravda, Ron je přece dole…

„Paní Weasleyová?“ zachroptěl Harry.

„R–r–riddikulus!“ zavzlykala paní Weasleyová a ukázala třesoucí se hůlkou na Ronovo tělo.

Prásk!

Ronova mrtvola se proměnila v Billovu: teď ležel na zádech s roztaženýma rukama a s prázdnýma, široce rozevřenýma očima on. Paní Weasleyová vzlykala ještě hlasitěji.

„R–riddikulus!“ zasténala znovu.

Prásk!

Billa na jeho místě vystřídal mrtvý pan Weasley. Brýle měl nakřivo a po tváři mu stékal pramínek krve.

„Neeeee!“zakvílela paní Weasleyová. „Ne… riddikulus! Rid–dikulus! RIDDIKULUS!“

Prásk! Mrtvá dvojčata. Prásk! Mrtvý Percy. Prásk! Mrtvý Harry Potter…

„Paní Weasleyová, běžte honem odtud!“ křikl Harry, když uviděl na podlaze ležet svou vlastní mrtvolu. „Tohle nechte na někom jiném, ať…“

„Co se tu děje?“

Do salonu vběhl v tu chvíli Lupin, jemu v patách Sirius, a za nimi se přibelhal i Moody. Lupin přelétl pohledem od paní Weasleyové k mrtvému Harrymu na podlaze a zřejmě okamžitě pochopil situaci. Bleskurychle vytáhl vlastní hůlku a nadmíru pevně a zřetelně pronesl:

„Riddikulus!“

Harryho tělo bylo pryč. Nad místem, kde leželo, se ve vzduchu vznášela stříbřitá koule. Lupin znovu mávl hůlkou a koule se rozplynula v obláčku dýmu.

„Ach… ach… ach!“ zalykala se paní Weasleyová a s obličejem schovaným v dlaních se bouřlivě rozplakala.

„Molly,“ ozval se dutě Lupin a přistoupil k ní. „Molly, už ne…“

V příští vteřině spočinula paní Weasleyová hlavou na Lupinově rameni a srdceryvně štkala.

„To byl jen bubák, Molly,“ utěšoval ji Lupin a hladil ji po hlavě. „Obyčejný hloupý bubák…“

„Když já je vídám m–m–mrtvé pořád!“ skytala mu do ramene paní Weasleyová. „P–p–pořád! Z–z–zdá se mi o tom…“

Sirius upřeně zíral tam, kde na koberci před chvilkou ležel bubák proměněný v Harryho mrtvolu. Moody se díval na živého Harryho, ten se ale jeho pohledu vyhýbal: měl nepříjemný pocit, že ho Moodyho čarodějné oko sledovalo celou cestu z kuchyně až sem.

„N–n–neříkejte to Arturovi!“ Paní Weasleyová teď lapala po dechu a zoufale si rukávem otírala oči. „N–n–nechci, aby věděl… Jsem tak strašně hloupá…“

Lupin jí podal kapesník a paní Weasleyová se hlasitě vysmrkala.

„Je mi to h–hrozně líto, Harry. Co si o m–mně jen p–pomys–líš?“ omlouvala se roztřeseně. „N–nedokážu se ani sama zbavit b–bubáka…“

„Ale prosím vás…“ pokusil se Harry o úsměv.

„Když já mám takový h–h–hrozný strach,“ vyhrkla a z očí jí opět vytryskly slzy. „P–p–polovina rodiny je v Ř–ř–řádu, bude to z–z–zázrak, jestli z toho všichni vyvázneme živí… A P–P–Percy s námi nemluví… Co když se stane něco h–h–hrozného a my se s ním nestačíme u–u–usmířit? A co bude, jestli přijdeme o život já s Arturem? Kdo se p–p–postará o Rona a o Ginny?“

„Tak už dost, Molly,“ zarazil ji rozhodně Lupin. „Tentokrát je to jiné než posledně. Řád je líp připravený, máme náskok, víme, co Voldemort chystá…“

Když paní Weasleyová uslyšela Voldemortovo jméno, vystrašeně vykvikla.

„No tak, Molly! Nech toho, už je načase, aby tě to jméno neděsilo. Poslyš, nemůžu ti slíbit, že se nikomu nic nestane, to ti neslíbí nikdo, ale jsme na tom mnohem líp než tenkrát. Tys tehdy v Řádu nebyla, takže to nemůžeš posoudit. Minule bylo Smrtijedů dvacetkrát víc než nás, takže nás likvidovali jednoho po druhém…“

Harry si znovu vzpomněl na fotografii a na rozzářené tváře rodičů. Věděl, že Moody ho stále pozoruje.

„O Percyho si nedělej starosti,“ ozval se náhle Sirius. „Však on dostane rozum. Je jen otázka času, než Voldemort otevřeně vystoupí, a až to udělá, celé ministerstvo nás bude prosit o prominutí. A nejsem si jistý, jestli jejich omluvu přijmu,“ dodal trpce.

„A pokud jde o to, kdo by se postaral o Rona a o Ginny, kdybyste snad s Arturem zahynuli,“ pokračoval Lupin s nepatrným úsměvem, „copak si myslíš, že bychom je nechali umřít hladem?“

Paní Weasleyová se roztřeseně pousmála.

„Jsem tak hloupá,“ zamumlala znovu a otřela si oči.

Když však Harry o nějakých deset minut později zavíral za sebou dveře ložnice, rozhodně nepovazoval paní Weasleyovou za hloupou. Stále si v duchu vybavoval své rodiče, jak se na něj ze staré ohmatané fotografie usmívají a nevědí, že se jejich životy i životy mnoha dalších, kteří stojí kolem nich, chýlí ke konci. Před očima se mu neustále zjevoval bubák, proměňující se postupně v každého člena rodiny paní Weasleyové.

Zčistajasna mu z jizvy na čele znovu vystřelila palčivá bolest a žaludek se mu sevřel strašlivou křečí.

„Nech toho!“ vyštěkl přísně a mnul si jizvu, dokud bolest nepominula.

„Rozmlouvat s vlastní hlavou, to je první příznak šílenství,“ ozval se jedovatý hlas z prázdného obrazu na stěně.

Harry si ho ale nevšímal. Náhle si připadal starý jak ještě nikdy v životě a připadalo mu neuvěřitelné, že ani ne před hodinou si dělal vrásky kvůli obchodu s žertovnými rekvizitami a kvůli tomu, kdo dostal prefektský odznak.

Kapitola desátá

Lenka Láskorádová

Harry prožil neklidnou noc. Ve snu se mu neustále zjevovali rodiče a beze slova opět mizeli, paní Weasleyová vzlykala nad Kráturovým mrtvým tělem, zpovzdálí ji pozorovali Ron s Hermionou s korunami na hlavě a Harry opět kráčel chodbou, která končila zamčenými dveřmi. Prudce se vytrhl ze spánku a zjistil, že ho jizva zase pobolívá. Ron už byl oblečený a mluvil na něho.

„…radši si pospěš, mamka řádí jako tajfun, křičí, že nám to ujede…“

Dům byl plný hluku a zmatku. Z toho, co Harry stačil zaslechnout, když se bleskově oblékal, pochopil, že Fred s Georgem očarovali své kufry a poslali je po schodech dolů samotné, aby se s nimi nemuseli tahat. Kufry však narazily přímo do Ginny a shodily ji o dvě patra níž do haly, kde teď zplna hrdla vřískaly paní Blacková i paní Weasleyová.

„…VŽDYŤ JSTE JÍ MOHLI ZPŮSOBIT NĚJAKÉ VÁŽNÉ ZRANĚNÍ, VY PITOMCI.

„… VY ODPORNÍ BASTARDI, SVOU ŠPINAVOU PŘÍTOMNOSTÍ JSTE ZNEUCTILI DŮM MÝCH OTCŮ…“

Právě když si Harry obouval tenisky, vběhla do ložnice rozčilená Hermiona. Na rameni se jí klátila Hedvika a v náručí nesla vzpouzejícího se Křivonožku.

„Naši zrovna poslali Hedviku zpátky.“ Sova úslužně zamávala křídly, vzlétla a usadila se na své kleci. „Už jsi hotový?“

„Skoro. Je Ginny v pořádku?“ zeptal se Harry a nasadil si brýle.

„Paní Weasleyová se o ni postarala,“ upokojila ho Hermiona. „Teď ale zase Pošuk vyvádí, že nemůžeme nikam jít, dokud nedorazí Sturgis Tobolka, protože jinak bude v eskortě jeden člověk chybět.“

„V eskortě?“ podivil se Harry. „To nás musí na King’s Cross doprovázet eskorta?“

„Tebe musí na King’s Cross doprovázet eskorta,“ opravila ho Hermiona.

„Proč?“ nasupil se Harry. „Myslel jsem, že Voldemort se nechce ukazovat na veřejnosti, nebo mi snad chceš tvrdit, že na mě vyskočí za nějakou popelnicí a pokusí se mě zabít?“

„To já nevím, opakuju jen to, co říká Pošuk,“ odpověděla nepřítomně Hermiona a pohlédla na hodinky. „Pravda ale je, že pokud za chviličku nevyrazíme, tak nám ten vlak vážně ujede…“

„TAK SEBOU KONEČNĚ HOĎTE A POJĎTE LASKAVĚ VŠICHNI DOLU!“ zaburácela paní Weasleyová, až sebou Hermiona škubla, jako by ji polili vařící vodou, a honem vyběhla z ložnice. Harry popadl Hedviku, bez okolků ji nacpal do klece, rozběhl se ze schodů za Hermionou a kufr táhl za sebou.

Portrét paní Blackové zběsile ječel, nikdo se však neobtěžoval přetáhnout přes něj závěsy, protože všechen ten povyk v hale by ji stejně znovu probral.

„Harry, ty půjdeš se mnou a s Tonksovou,“ hulákala paní Weasleyová, aby překřičela neustálé vřeštění VY MUDLOVŠTÍ ŠMEJDI! VY SEBRANKO MIZERNÁ! ZPLOZENCI ŠPÍNY! „Kufr i sovu tady nech, o zavazadla se postará Alastor… pro rány boží, Siriusi, Brumbál to přece zakázal!“

Zatímco se Harry prodíral haldou kufrů, které byly v hale naskládané, a snažil se dostat k paní Weasleyové, objevil se mu po boku jako medvěd velký černý pes.

„No to snad…“ vyprskla bezradně paní Weasleyová. „Jak myslíš, padne to na tvou hlavu!“

Rozzlobeně rozrazila domovní dveře a vyšla do mdlého zářijového slunce. Harry se psem ji následovali. Dveře se za nimi s prásknutím přibouchly a skřeky paní Blackové okamžitě umlkly.

„Kde je Tonksová?“ zajímal se Harry a rozhlížel se kolem sebe, když scházeli po kamenných schodech domu číslo dvanáct, který zmizel, jakmile sestoupili na chodník.

„Čeká na nás támhle nahoře,“ odpověděla paní Weasleyová upjatě a odvrátila oči od černého psa, který poskakoval vedle Harryho.

Na rohu je oslovila nějaká stařena. Šedivé vlasy se jí kroutily v drobných kudrlinkách, na nichž trůnil malý rudý tralaláček.

„Nazdárek, Harry,“ pozdravila a spiklenecky na Harryho mrkla. „Asi bychom si měli pospíšit, co, Molly?“ dodala při pohledu na hodinky.

„Já vím, že máme zpoždění,“ zasténala paní Weasleyová a přidala do kroku, „ale Pošuk chtěl počkat na Sturgise… Škoda že nám Artur nemohl zase zavolat auta z ministerstva… Popletal mu ale poslední dobou nedovolí vypůjčit si ani prázdný kalamář… Jak jen ti mudlové můžou cestovat bez kouzel…“

Obrovský černý pes však radostně zaštěkal, začal kolem nich dovádět, chňapal po holubech a honil se za vlastním ocasem. Harry se neubránil smíchu. Sirius byl příliš dlouho zavřený v domě. Paní Weasleyová našpulila rty a zatvářila se téměř jako teta Petunie.

Trvalo jim dvacet minut, než pěšky došli na nádraží King’s Cross, a kromě toho, že Sirius pro Harryho pobavení vyplašil pár koček, se za celou tu dobu nepřihodilo nic, co by stálo za řeč. Uvnitř nádražní budovy nenápadně postávali u přepážky mezi nástupištěmi devět a deset. Když byl vzduch čistý, jeden po druhém se o ni opřeli a snadno se skrz ni protlačili na nástupiště devět a tři čtvrtě, kde už u peronu plného odjíždějících studentů a jejich rodin čekal spěšný vlak do Bradavic a vyfukoval do vzduchu směs páry a kouře. Harry nasál známý pach a naráz se cítil jako v sedmém nebi… opravdu se tam vracel…

„Doufám, že to ostatní stihnou včas,“ poznamenala paní Weasleyová a nervózně se ohlížela na oblouk z tepaného železa, klenoucí se nad nástupištěm, kde se měli objevit další příchozí.

„Príma pes, Harry!“ zavolal vysoký mladík s dredy.

„Díky, Lee,“ zašklebil se Harry a Sirius zuřivě zavrtěl ocasem.

„Chválabohu,“ vydechla úlevou paní Weasleyová, „támhle je Alastor se zavazadly, podívejte…“

Obloukem právě prokulhal Moody s čapkou nádražního nosiče staženou těsně nad nestejné oči a před sebou tlačil vozík naložený jejich kufry.

„Všechno v pořádku,“ zamumlal k paní Weasleyové a k Tonksové. „Myslím, že nás nikdo nesledoval.“

O několik vteřin později se na nástupišti objevil pan Weasley s Ronem a Hermionou. Měli už Moodyho vozík se zavazadly skoro vyložený, když se k nim připojil i Lupin s Fredem, Georgem a Ginny.

„Žádné problémy?“ zavrčel Moody.

„Vůbec nic,“ ujistil ho Lupin.

„Stejně Sturgise nahlásím Brumbálovi,“ rozčiloval se Moody. „To už je podruhé v jednom týdnu, co se neobjevil. Začíná být stejně nespolehlivý jako Mundungus.“

„No, tak na sebe dávejte pozor,“ loučil se Lupin a potřásal si s odjíždějícími rukou. Nakonec si nechal Harryho, kterého poplácal po ramenou. „Hlavně ty, Harry, buď opatrný.“

„Správně, drž se při zemi a oči měj otevřené,“ připojil se k němu Moody a také Harrymu potřásl rukou. „A pamatujte, vy všichni – dávejte si pozor na to, co budete psát. Když budete na pochybách, radši nepište nic.“

„Moc ráda jsem se s vámi všemi seznámila,“ ujistila je Tonksová a objala Hermionu a Ginny. „Řekla bych, že se zase brzy uvidíme.“

Zaznělo varovné zapískání a studenti, kteří ještě stáli na nástupišti, se spěšně začali hrnout do vlaku.

„Honem, honem,“ pobízela je roztržitě paní Weasleyová a objímala každého, kdo jí přišel pod ruku, takže se na Harryho dostalo dvakrát. „Pište… chovejte se slušně… Jestli jste si něco zapomněli, pošleme to za vámi… Tak už nastupujte, honem, pospěšte si…“

Velký černý pes si na jediný kratičký okamžik stoupl na zadní a opřel se předními tlapami o Harryho ramena, paní Weasleyová však Harryho odstrčila ke dveřím vlaku a sykla: „Prokristapána, Siriusi, chovej se jako opravdový pes!“

„Na shledanou!“ zavolal Harry otevřeným oknem, když se vlak dal do pohybu; Ron, Hermiona a Ginny stáli vedle něj a mávali. Postavy Tonksové, Lupina, Moodyho i pana a paní Weasleyových se v dáli rychle zmenšovaly, černý pes však uháněl pod oknem podél vlaku a vrtěl ocasem. Rozmazaní lidé na nástupišti se při pohledu na psa honícího vlak smáli, pak vjeli do zatáčky a Sirius zmizel.

„Neměl s námi chodit,“ povzdechla si ustaraně Hermiona.

„Ber to, prosím tě, z té lepší stránky,“ uklidňoval ji Ron. „Vždyť ten chudák už měsíce nebyl za dne venku.“

„No,“ prohlásil Fred a rázně tleskl, „nemáme čas, abychom tu celý den stáli a žvanili, musíme si o něčem promluvit s Leem. Zatím ahoj,“ rozloučil se a odešel i s Georgem chodbičkou doprava.

Vlak stále ještě nabíral rychlost, takže domy za oknem se kolem nich jen míhaly a všichni čtyři se vestoje kolébali ze strany na stranu.

„Nepůjdeme si najít nějaké kupé?“ zeptal se Harry.

Ron s Hermionou se po sobě podívali.

„Ehmm,“ zachrčel Ron.

„My… totiž… Ron a já musíme jít do prefektského vagónu,“ sdělila mu rozpačitě Hermiona.

Ron se na Harryho nedíval; vypadal, že ho náhle plně zaujaly prsty na levé ruce.

„Ach tak,“ kývl Harry. „Jasně. Fajn.“

„Myslím, že tam nebudeme muset zůstat celou cestu,“ vysvětlovala honem Hermiona. „V našich dopisech stálo, že jen dostaneme pokyny od primuse a primusky a že budeme muset čas od času procházet chodbičkou.“

„Jasně,“ přitakal znovu Harry. „Tak já… no, snad se uvidíme později.“

„Jo, to určitě!“ vyhrkl Ron a úkosem po Harrym střelil nejistým pohledem. „Je to otrava, že tam musíme jít, radši bych… ale prostě musíme… Chci říct, že z toho nemám radost, nejsem Percy,“ dořekl vzdorovitě.

„Já vím, že nejsi,“ zazubil se Harry. Když se však Hermiona a Ron vydali se svými kufry, s Křivonožkou a s Papušíkem v kleci směrem k lokomotivě, zmocnil se ho podivný pocit ztráty. Ještě nikdy nejel spěšným vlakem do Bradavic bez Rona.

„Tak pojď,“ vyzvala ho Ginny. „Když s sebou hodíme, třeba jim budeme moct držet místo.“

„Jdeme,“ přitakal Harry, popadl do jedné ruky klec s Hedvikou a do druhé svůj kufr. Pachtili se uličkou a nahlíželi prosklenými dveřmi do kupé, kolem nichž procházeli a která už vesměs byla plně obsazená. Harry si nemohl nevšimnout, že spousta lidí jeho pohled opětovala s obrovským zájmem a někteří dokonce šťouchali do sousedů a ukazovali na něj prstem. Když se s tím setkal v pěti vagónech po sobě, vzpomněl si, že Denní věštec ho svým čtenářům celé léto prezentoval jako prolhaného vejtahu. Tupě přemýšlel o tom, jestli všichni ti, kdo na něj teď vyvalují oči a něco si šuškají, těm historkám věří.

V posledním vagónu na konci vlaku narazili na Nevilla Longbottoma, Harryho spolužáka z pátého nebelvírského ročníku. Kulatý obličej se mu leskl potem, jak za sebou namáhavě vlekl kufr a jednou rukou se snažil udržet svého vzpouzejícího se žabáka, Trevora.

„Ahoj, Harry,“ zachroptěl. „Ahoj, Ginny… všude je plno… nemůžu najít místo…“

„Co to povídáš?“ podivila se Ginny, která se kolem něj protlačila a nakoukla do kupé za ním. „Tady je přece dost místa, je tam jen Lenka Střelenka…“

Neville rozpačitě zamumlal něco v tom smyslu, že nechtěl nikoho rušit.

„Neblázni,“ zasmála se Ginny. „Vždyť je docela fajn.“

Otevřela dveře, vešla dovnitř a kufr vtáhla za sebou. Harry s Nevillem vešli za ní.

„Ahoj, Lenko,“ pozdravila Ginny. „Můžeme se k tobě posadit?“

Dívka u okna vzhlédla. Měla rozcuchané špinavě blonďaté vlasy, které jí splývaly až k pasu, velice světlé obočí a vystouplé oči, jejichž pohled byl trvale překvapený. Harrymu bylo okamžitě jasné, proč Neville kolem jejího kupé prošel bez povšimnutí: dívka působila dojmem potrhlé výstřednosti. Snad to bylo tím, že měla hůlku zastrčenou za levým uchem, snad tím, že měla kolem krku náhrdelník ze zátek od máslového ležáku, nebo tím, že časopis, který četla, držela vzhůru nohama. Přejela pohledem po Nevillovi a zadívala se na Harryho. Pak přikývla.

„Díky,“ usmála se na ni Ginny.

Harry s Nevillem uložili všechny tři kufry i klec s Hedvikou do přihrádky na zavazadla a posadili se. Lenka je sledovala přes svůj převrácený časopis, který se honosil titulem Jinotaj. Vypadala, že nepotřebuje mrkat tak často jako normální smrtelníci. Nespustila oči z Harryho, který se usadil proti ní a teď toho litoval.

„Jak sis užila léto, Lenko?“ zeptala se Ginny.

„Skvěle,“ odpověděla zasněně, přitom však dál visela očima na Harrym. „Ano, musím říct, že to bylo docela hezké. Ty jsi Harry Potter,“ dodala.

„Já vím,“ přitakal Harry.

Neville se uchechtl a Lenka vykulila bledé oči na něho.

„A tebe neznám.“

„Já nejsem nikdo,“ vyhrkl Neville.

„Ne, to není pravda,“ vyštěkla Ginny. „Neville Longbottom – Lenka Láskorádová. Lenka je čtvrťačka jako já, ale chodí do Havraspáru.“

„Učenost a ostrovtip, nic neslouží lidstvu líp,“ zarecitovala Lenka zpěvavým hláskem.

Zvedla převrácený časopis, schovala si za ním obličej a zmlkla. Harry s Nevillem se po sobě podívali se zvednutým obočím. Ginny potlačila nutkání zahihňat se.

Vlak rachotivě uháněl dál a odvážel je z města do venkovské krajiny. Za okny vládlo podivné, proměnlivé počasí; jednu chvíli byl vagón plný slunečního svitu a za okamžik už projížděli pod zlověstně šedivými mračny.

„Hádejte, co jsem dostal k narozeninám,“ ozval se Neville.

„Dalšího Pamatováčka?“ napadlo Harryho při vzpomínce na pomůcku podobnou skleněné kuličce, kterou Nevillovi poslala babička, aby mu pomohla zlepšit jeho zoufalou paměť.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Neville, „i když by se mi taky hodil, ten starý jsem už dávno ztratil… Ne, koukněte na tohle…“

Rukou, v níž nedržel Trevora, zalovil ve školní brašně a po chvíli z ní vytáhl cosi jako malý šedivý kaktus v květináči, s tím rozdílem, že tahle rostlina byla místo ostny pokryta jakoby nežity.

„Mimbulus mimbletonia,“ pochlubil se.

Harry si podivnou rostlinu zvědavě prohlížel. Nepatrně pulzovala, takže podezřele připomínala nějaký nemocný vnitřní orgán.

„Je to vzácnost, opravdová vzácnost,“ usmíval se pyšně Neville. „Ani nevím, jestli ji ve skleníku v Bradavicích taky mají. Nemůžu se dočkat, až ji ukážu profesorce Prýtové. Sehnal mi ji prastrýček Algie v Asýrii. Chtěl bych ji zkusit rozmnožit.“

Harry věděl, že bylinkářství je Nevillovým oblíbeným předmětem, za nic na světě si však nedokázal představit, k čemu může být tenhle zakrslý rádoby kaktus dobrý.

„Je na ní… hmm… něco zvláštního?“

„Spousta věcí!“ ujistil ho hrdě Neville. „Má úžasný obranný mechanismus. Počkej, podrž mi Trevora…“

Položil žabáka Harrymu do klína a vytáhl z brašny brk. Udivené oči Lenky Láskorádové se opět vykulily nad převráceným časopisem a sledovaly Nevillovo počínání. Neville s jazykem vyplazeným mezi zuby si podivný kaktus zdvihl až k obličeji, pečlivě vybral vhodné místo a píchl do něj ostrým hrotem svého brku.

Ze všech nežitu na rostlině okamžitě vytryskly tmavozelené proudy husté páchnoucí tekutiny, postříkaly strop i okna a potřísnily Lence Láskorádové časopis. Ginny, která si v poslední chvíli stačila zakrýt obličej rukama, měla teď na hlavě jakousi slizkou zelenou čepici, zato Harry, který musel oběma rukama držet Trevora, aby mu zabránil v útěku, dostal spršku přímo do obličeje. Páchlo to jako zapařený hnůj.

Neville, který byl také zlitý od vlasů až do pasu, potřásl hlavou, aby si alespoň trochu pročistil oči.

„P–promiňte,“ zalapal po dechu. „Tohle jsem ještě nezkoušel… Neuvědomil jsem si, že to bude tak… Ale nebojte se, mrvomíza není jedovatá,“ dodal nervózně, když Harry vyplivl na podlahu, co se mu dostalo do úst.

Přesně v tu chvíli se posuvné dveře jejich kupé otevřely.

„Jejda… nazdar, Harry,“ pípl rozpačitý hlásek. „Totiž… asi jdu nevhod, co?“

Harry si otřel skla brýlí rukou, v níž nedržel Trevora. Ve dveřích stála a usmívala se na něj velice hezká dívka s dlouhými a lesklými černými vlasy: Cho Changová, chytačka havraspárského famfrpálového mužstva.

„Hmm… nazdar,“ hlesl bezradně Harry.

„No…“ zaváhala Cho. „Víš… jen jsem si říkala, že tě zajdu pozdravit… Tak ahoj.“ Trochu zrůžověla v obličeji, zavřela dveře a odešla.

Harry se zhroutil do sedadla a tiše zasténal. V jeho představách ho měla Cho najít, jak sedí uprostřed skupinky správných a všemi oblíbených kamarádů, kteří se právě budou zplna hrdla smát nějakému jeho podařenému žertíku; rozhodně si nepředstavoval, že bude sedět s Nevillem a Střelenkou Láskorádovou, v ruce držet žabáka a z obličeje mu bude odkapávat páchnoucí mrvomíza.

„Nic si z toho nedělej,“ uklidňovala ho Ginny. „Sleduj, toho se snadno zbavíme!“ Vytáhla hůlku, zvolala „Pulírexo!“ a mrvomíza zmizela.

„Promiň,“ omlouval se znovu třaslavě Neville.

Ron s Hermionou se neobjevili skoro celou hodinu. Mezitím kolem projel vozík s občerstvením; Harry, Ginny a Neville dojedli dýňové pastičky, které si koupili, a byli právě zabraní do vyměňování karet z čokoládových žabek, když se dveře kupé otevřely a Ron s Hermionou vešli v doprovodu Křivonožky a neodbytně houkajícího Papušíka v kleci.

„Mám hlad jako vlk,“ postěžoval si Ron, uložil Papušíka k Hedvice, vzal si od Harryho čokoládovou žabku a vrhl se na sedadlo vedle něj. Roztrhl obal, ukousl žabce hlavu a opřel se do sedadla se zavřenýma očima, jako by za sebou měl nesmírně vyčerpávající dopoledne.

„Takže – z pátého ročníku každé koleje byli vybráni dva prefekti,“ konstatovala Hermiona, zatvářila se nanejvýš rozladěně a také se posadila. „Tedy jeden prefekt a jedna prefektka.“

„A hádejte, kdo je zmijozelským prefektem?“ přidal se Ron, stále se zavřenýma očima.

„Malfoy,“ odpověděl bez zaváhání Harry a nepochyboval, že se jeho nejhorší obavy potvrdí.

„Samozřejmě,“ přisvědčil trpce Ron, strčil si do úst zbytek žabky a vzal si další.

„A s ním ta absolutní kráva Pansy Parkinsonová!“ vybuchla rozzuřeně Hermiona. Jak ta může být prefektkou, když je pitomější než troll po otřesu mozku…“

„Koho má Mrzimor?“ zeptal se Harry.

„Ernieho Macmillana a Hannah Abbottovou,“ zamumlal s plnou pusou Ron.

„A za Havraspár jsou to Anthony Goldstein a Padma Patilová,“ dodala Hermiona.

„S Padmou Patilovou jsi byl na vánočním plese,“ ozval se mdlý hlásek.

Všichni se otočili a zadívali se na Lenku Láskorádovou, která přes svůj Jinotaj bez mrknutí hleděla na Rona. Ron spolkl žabku, kterou měl v puse.

„Jo, to je pravda,“ přitakal poněkud překvapeně.

„Nijak zvlášť se jí to nelíbilo,“ sdělila mu Lenka. „Myslí, že ses k ní nechoval, jak bys měl, protože jsi s ní nechtěl tancovat. Mně by to nejspíš nevadilo,“ dodala zamyšleně, „já na tancování moc nejsem.“

Znovu zmizela za Jinotajem. Ron několik vteřin s otevřenou pusou zíral na obálku Lenčina časopisu a pak otočil hlavu k Ginny, jako by u ní hledal nějaké vysvětlení. Ginny si však hřbetem ruky zakrývala ústa, aby nevyprskla smíchy. Ron zmateně zavrtěl hlavou a podíval se na hodinky.

„Máme čas od času procházet chodbou a dohlížet na pořádek,“ oznámil Harrymu a Nevillovi, „a když někoho nachytáme při nějaké lumpárně, můžeme ho potrestat. Už se nemůžu dočkat, až při něčem chytím Crabbeho a Goyla…“

„Nemůžeš své funkce zneužívat, Rone!“ napomenula ho rozhořčeně Hermiona.

„Jo, jasně že ne, Malfoye by přece něco takového taky v životě nenapadlo,“ odsekl ironicky Ron.

„A ty snad chceš klesnout na jeho úroveň?“

„To ne, jen chci mít jistotu, že dostanu jeho kamarády dřív, než on dostane moje.“

„Prokristapána, Rone…“

„Budu Goylovi ukládat písemné tresty, to ho zničí, protože psaní přímo nenávidí,“ rozjímal spokojeně Ron. Pak změnil hlas, napodobil Goylovo basové huhlání, sešklebil obličej v grimasu bolestně namáhavého soustředění a mával rukou ve vzduchu, jako by psal: „Nebudu… se… tvářit… jako… přiblblý… pavián.“

Všichni se rozesmáli, ze všech nejhlasitěji se však rozřehtala Lenka Láskorádová. Vybuchla tak pobaveným smíchem, že se Hedvika probudila a popuzeně zapleskala křídly a Křivonožka vztekle zasyčel a vyskočil do zavazadlové přihrádky. Chechtala se, až se celá roztřásla, časopis jí vypadl z rukou, sklouzl jí z nohou a spadl na podlahu.

„To bylo legrační!“

Vypoulené oči se jí zalily slzami, lapala po dechu a doslova visela na Ronovi pohledem. Absolutně ho to vyvedlo z míry a rozhlédl se po ostatních, ti se teď už ale chechtali jeho zmatenému výrazu a nekonečnému nakažlivému řehotu Lenky Láskorádové, která se prohýbala smíchy, divže nespadla.

„Nejsi náhodou něčím sjetá?“ zamračil se na ni Ron.

„Přiblblý… pavián!“ dusila se a popadala se smíchy za břicho.

Zatímco se ostatní dívali, jak se Lenka směje, Harry koutkem oka pohlédl na časopis na podlaze a všiml si něčeho, co ho přimělo rychle po něm sáhnout. Vzhůru nohama bylo těžké rozeznat, co znázorňuje kreslený vtip na obálce, teď si ale Harry uvědomil, že je to poměrně mizerně vyvedená karikatura Korneliuse Popletala; poznal ho jen podle citrónově zelené buřinky. Popletal v jedné ruce třímal pytel zlata a druhou škrtil nějakého skřeta. Pod karikaturou stálo: Jak daleko je Popletal ochoten zajít, aby získal Gringottovy? Poté následovaly upoutávky k některým dalším článkům:

ÚPLATKY VE FAMFRPÁLOVÉ LIZE:

JAK SE TORNÁDA DOSTALA DO ČELA TABULKY

TAJEMSTVÍ PRASTARÝCH RUN ODHALENO

SIRIUS BLACK: ZLOSYN, NEBO OBĚŤ?

„Můžu si to půjčit?“ zeptal se Harry dychtivě Lenky. Přikývla, smíchy nebyla schopná slova a očima stále visela na Ronovi.

Harry časopis rozevřel a přelétl očima obsah. Až do téhle chvíle si nevzpomněl, že nějaký časopis dal Kingsley panu Weasleymu pro Siriuse, teď mu však bylo jasné, že to muselo být tohle číslo Jinotaje.

Nalezl příslušnou stránku a vzrušeně se pustil do čtení.

Také tenhle článek byl vybaven ne příliš zdařilou karikaturou; popravdě řečeno – nebýt titulku by Harry vůbec nepoznal, že postava stojící s vytaženou hůlkou na hromadě lidských kostí má představovat Siriuse. Titulek nad článkem se tázal:

JE SIRIUS SKUTEČNĚ TAKOVÝ PADOUCH,
JAK SE TVRDÍ?

Neblaze proslulý masový vrah – nebo zpívající hvězda bez bázně a Harry?

Harry si první větu musel přečíst několikrát po sobě, než se ujistil, že ji opravdu správně pochopil. Odkdy je Sirius zpívající hvězda?

Již čtrnáct let je Sirius Black všeobecně pokládán za pachatele masové vraždy dvanácti nevinných mudlů a jednoho čaroděje. Blackův troufalý útěk z Azkabanu vedl před dvěma lety k nejrozsáhlejší pátrací akci, jakou kdy Ministerstvo kouzel zorganizovalo. Nikdo z nás ani na okamžik nezapochyboval o tom, že si vrah zaslouží být znovu dopaden a předán mozkomorům.

JE TO ALE PRAVDA?

Teprve nedávno byly odhaleny překvapivé nové důkazy, jež nasvědčují tomu, že Sirius Black pravděpodobně nespáchal zločiny, za které byl odsouzen a poslán do Azkabanu. Doris Purkissová z Akátové ulice č. 18 v Little Nortonu dokonce tvrdí, že Black ani nemohl být přítomen na místě činu.

„Lidé totiž nevědí, že Sirius Black není jeho pravé jméno,“ vysvětluje paní Purkissová. „Muž, kterého všichni považují za Siriuse Blacka, se ve skutečnosti jmenuje Stubby Boardman a je zpěvákem populární skupiny Strašáci. Přestal veřejně vystupovat poté, kdy byl téměř před patnácti lety při koncertu ve farním sále v Little Nortonu zraněn hozeným tuřínem do ucha. Poznala jsem ho, jakmile jsem v novinách spatřila jeho fotografii. Stubby ty zločiny v žádném případě nemohl spáchat, protože ten večer, kdy k nim došlo, strávil se mnou u romantické večeře při svíčkách. Zpravila jsem o tom dopisem ministra kouzel a očekávám, že Stubby alias Sirius bude každým dnem úplně omilostněn.“

Když Harry dočetl, dál na stránku zíral a nevěřil svým očím Možná je to jen nějaký vtip, napadlo ho, třeba si tenhle časopis ze svých čtenářů rád utahuje. Zalistoval o několik stran zpět a našel článek o Popletalovi.

Když byl ministr kouzel Kornelius Popletal před pěti lety zvolen do své funkce, důrazně popřel, že by měl v úmyslu převzít správu kouzelnické banky Gringottových. Popletal vždy tvrdil, že mu nejde o nic jiného, než aby mohl se strážci našeho zlata „pokojně spolupracovat“.

JE TO ALE PRAVDA?

Ze zdrojů blízkých ministrovi jsme se před nedávnem dozvěděli, že Popletal vyvíjí horlivou snahu, aby se všemi dostupnými prostředky zmocnil kontroly nad zásobami zlata, které skřeti opatrují, a že v případě nutnosti nebude váhat použít síly.

„Nebylo by to ostatně poprvé,“ prohlásil nejmenovaný pracovník ministerstva. „Jeho přátelé mu říkají Kornelius Skřetobijce Popletal. Kdybyste jen věděli, co říká, když si myslí, že ho nikdo neslyší – je to hrůza, v jednom kuse mluví o skřetech, které zlikvidoval. Některé nechal utopit, jiné shodit ze střechy, otrávit nebo zapéct do paštiky…“

Dál už Harry nečetl. Popletal měl pravděpodobně mnohé nedostatky, ani v nejbujnější fantazii si ho však nedokázal představit, jak nařizuje, aby byli skřeti zapékáni do paštiky. Zběžně prolistoval zbytek časopisu, vždy po několika stranách se zastavil a kousek si přečetl: našel obvinění, podle něhož mužstvo Tutshillských tornád vedlo tabulku famfrpálové ligy díky vydírání, nezákonnému poškozování košťat a mučení svých soupeřů, objevil rozhovor s kouzelníkem, který tvrdil, že na Zametáku Šest dolétl na Měsíc a na důkaz toho přivezl na Zem pytel měsíčních žab, a našel i článek o starých runách, který alespoň vysvětloval, proč Lenka při čtení držela Jinotaj převrácený. Podle toho, co se v článku psalo, stačilo runy obrátit vzhůru nohama a objevilo se zaklínadlo, po němž se uši vašeho nepřítele promění v japonské pomeranče. Popravdě řečeno, v porovnání s ostatními články v Jinotaji působilo tvrzení, že Sirius je ve skutečnosti sólovým zpěvákem Strašáků, docela věrohodně.

„Je v tom něco zajímavého?“ zeptal se Ron, když Harry časopis zavřel.

„Samozřejmě že ne,“ ušklíbla se opovržlivě Hermiona, ještě než Harry stačil odpovědět. „Jinotaj tiskne samé žvásty, to ví každý.“

„Promiňte,“ ozvala se Lenka a zasněný tón se náhle z jejího hlasu vytratil. „Otec je jeho šéfredaktorem.“

„No… aha,“ zakoktala rozpačitě Hermiona. „Totiž… jsou v něm občas zajímavé… Chci říct, že je někdy docela.

Jestli to nebude vadit,“ přerušila ji chladně Lenka, „vezmu si ho zpátky.“ Předklonila se a vyškubla Harrymu časopis z ruky. Pak nalistovala stranu padesát sedm, rozhodným gestem Jinotaj opět otočila vzhůru nohama a zmizela za ním právě v okamžiku, kdy se dveře jejich kupé otevřely potřetí.

Harry se k nim otočil. Čekal sice, že to přijde, to ovšem ještě neznamenalo, že by ho zrovna potěšil pohled na Draca Malfoye, který se na něj posměšně šklebil uprostřed svých kumpánů Crabbeho a Goyla.

„Co chceš?“ vyjel nakvašeně ještě dřív, než stačil Malfoy otevřít ústa.

„Chovej se slušně, Pottere, nebo tě budu muset potrestat,“ zavrčel Malfoy, který byl s ulízanými světlými vlasy a špičatou bradou věrnou kopií svého otce. Jak vidíš, na rozdíl od tebe ze mě udělali prefekta, a to znamená, že na rozdíl od tebe mám tu moc rozdávat tresty.“

Jo,“ ucedil Harry, „jenže na rozdíl ode mě jsi parchant, tak vypadni a nech nás na pokoji.“

Ron, Hermiona, Ginny a Neville se rozesmáli.

Malfoy potměšile ohrnul ret. „Pověz mi, Pottere, jaký je to pocit, být druhý po Weasleyovi?“ zeptal se.

„Sklapni, Malfoyi!“ okřikla ho rázně Hermiona.

„To vypadá, že jsem někomu šlápl na kuří oko,“ uculil se spokojeně Malfoy. „Každopádně si dávej majzla, Pottere, protože po tobě v jednom kuse půjdu jako pes po stopě, kdybys náhodou dělal něco, co nemáš.“

„Padej odtud!“ houkla Hermiona a vstala.

Malfoy s pohrdlivým odfrknutím provrtal Harryho posledním zlomyslným pohledem a obrátil se k odchodu; jeho neohrabaní strážci Crabbe a Goyle se odvalili s ním. Hermiona za zmijozelským trojlístkem přibouchla dveře, otočila se a pohlédla na Harryho, kterému bylo okamžitě jasné, že stejně jako on dobře zachytila Malfoyova slova a stejně jako on jimi byla znepokojena.

„Dej nám ještě žabku,“ poprosil Ron, který si zjevně ničeho nevšiml.

Harry nemohl před Nevillem a Lenkou otevřeně mluvit, vyměnil si tedy jen další znepokojený pohled s Hermionou a zadíval se z okna.

Když ho Sirius doprovázel na nádraží, považoval to za docela povedenou taškařici, teď mu to však náhle připadalo neuvážené, ne-li přímo nebezpečné… Hermiona měla pravdu… Sirius s nimi neměl chodit. Co když si toho černého psa všiml pan Malfoy a řekl to Dracovi? Co když se podle toho domyslel, že Weasleyovi, Lupin, Tonksová a Moody vědí, kde se Sirius skrývá? Nebo snad Malfoy výrazu jako pes použil čirou náhodou?

Ujížděli dál na sever a počasí jako by se stále nemohlo rozhodnout. Nejdřív okna vlaku pokropil rozpačitý deštík, pak vykouklo na okamžik z duchny mraků slunce, po chvíli se však znovu schovalo. Když se setmělo a ve vagónech se rozsvítily lucerny, Lenka stočila Jinotaj, pečlivě ho uložila do brašny a místo čtení začala poulit oči na všechny kolem sebe.

Harry seděl s čelem přimáčknutým k okennímu sklu a pokoušel se zachytit první pohled na vzdálené Bradavice, měsíc však nesvítil a deštěm zacákaná okna byla plná špíny.

„Asi bychom se měli převléct,“ ozvala se nakonec Hermiona a stejně jako Ron si pečlivě upravila prefektský odznak na prsou. Harry sledoval, jak si Ron prohlíží svůj odraz v černém okně.

Vlak konečně začal zpomalovat a ze všech vagónů se ozval obvyklý rámus, jak si všichni rovnali kolem sebe zavazadla i své domácí miláčky a chystali se vystupovat. Od Rona s Hermionou se čekalo, že na to všechno dohlédnou, takže se opět z kupé vytratili a Křivonožku s Papušíkem zanechali v péči ostatních.

„Jestli chceš, tak já tu sovu vezmu,“ nabídla se Harrymu Lenka a natáhla se pro Papušíkovu klec, zatímco si Neville opatrně ukládal Trevora do jedné vnitřní kapsy hábitu.

„Hmm… jo… díky,“ zabručel Harry, podal jí Papušíka a sám pevněji uchopil klec s Hedvikou.

Když se vyhrabali z kupé a připojili se k davu v uličce, pocítili ve tvářích první zaštípáni chladného nočního vzduchu. Pomalu se posouvali ke dveřím. Harry už cítil vůni borovic, které lemovaly cestu dolů k jezeru. Sestoupil na peron, rozhlédl se kolem a čekal, že uslyší dobře známé volání: „Prváci sem ke mně… prváci…“

Neozvalo se však. Místo toho zazněl úplně jiný, rázný ženský hlas: „Studenti prvního ročníku se seřadí tady u mne, prosím! Všichni studenti prvního ročníku ke mně!“

V rozhoupaném světle lucerny, která se k němu v něčích rukou blížila, spatřil Harry vystrčenou bradu a strohý účes profesorky Červotočkové, čarodějky, která v předchozím školním roce na nějakou dobu převzala od Hagrida výuku péče o kouzelné tvory.

„Kde je Hagrid?“ zeptal se hlasitě.

„To nevím,“ odpověděla Ginny, „ale asi bychom měli uhnout, blokujeme dveře.“

„Aha, jasně…“

Cestou po nástupišti a ven z nádraží byli od sebe Harry a Ginny odtrženi. Postrkován davem mhouřil Harry oči a snažil se ve tmě zahlédnout Hagridovu postavu. Hagrid tu přece musí být, s tím Harry napevno počítal – shledání s ním bylo jednou z věcí, na které se nejvíc těšil. Jenže po Hagridovi nebylo ani vidu ani slechu.

Přece nemohl z Bradavic odejít, ujišťoval se, když se spolu s ostatními pomalu šoural úzkými dveřmi ven na cestu. Má prostě rýmu nebo něco takového…

Rozhlédl se a hledal Rona nebo Hermionu, protože se chtěl zeptat, co si myslí o tom, že se tu znovu objevila profesorka Červotočková, ani jeden z nich však nebyl nikde poblíž. Nechal se tedy dál unášet davem k temné, deštěm omyté silnici před bradavickým nádražím.

Tam už stála přibližně stovka kočárů bez koní, které vždy vozily všechny studenty kromě prvního ročníku nahoru na hrad. Harry se na ně jen letmo podíval a hned se zas otočil, jestli nezahlédne Rona a Hermionu, a vtom strnul úžasem.

Kočáry už nebyly bez koní. Mezi postraňky stáli před každým z nich nějací tvorové. Kdyby je Harry měl nějak pojmenovat, nejspíš by řekl, že jsou to koně, přestože na nich bylo něco hadího. Na těle neměli ani lot masa, byly to jen kostry potažené černou kůží, pod níž se jasně rýsovala každá kost. Hlavy měli podobné dračím a zírali upřeně před sebe bílýma očima bez zorniček. Na hřbetech měli křídla – obrovská černá kožnatá křídla, která by se spíš hodila k nějakým obřím netopýrům. Tiše a nehybně stáli ve tmě tmoucí a působili tajemným a zlověstným dojmem. Harry nechápal, proč musí takoví strašliví koně táhnout kočáry, které jindy byly schopny pohybovat se bez problémů samy.

„Kde mám Pašíka?“ ozval se hned za ním Ronův hlas.

„Vzala ho ta Lenka,“ odpověděl Harry a honem se otočil, aby s Ronem probral, proč tu Hagrid není. „Kam myslíš, že se…“

„…poděl Hagrid? To nevím,“ přiznal znepokojeně Ron. „Doufám, že je v pořádku…“

Nedaleko od nich Draco Malfoy s malou skupinkou svých kumpánů, mezi nimiž nechyběli Crabbe, Goyle a Pansy Parkinsonová, odstrkoval několik plachých studentů druhého ročníku, aby si pro sebe zabrali jeden z kočárů.

Snad vteřinku nato se k Harrymu a Ronovi protlačila udýchaná Hermiona. „Malfoy tam vzadu nechutně šikanoval jednoho prváka. Přísahám, že ho fakt nahlásím, má ten svůj odznak sotva pár minut, a už ho zneužívá a vyskakuje si na ostatní ještě hůř než dřív… Kde je Křivonožka?“

„Má ho Ginny,“ oznámil Harry. „Támhle je…“

Ginny se právě vynořila z davu a v náručí svírala vzpouzejícího se kocoura.

„Díky,“ kývla Hermiona a Křivonožku si od ní vzala. „Tak pojďte, seženeme si kočár, než budou všechny obsazené…“

„Ještě nemám Pašíka,“ upozornil ji Ron, Hermiona už ale mířila k nejbližšímu neobsazenému kočáru.

Harry zůstal stát s Ronem. „Co myslíš, že je tohle za potvory?“ zeptal se a ukázal na jednoho ze strašlivých koní, zatímco se kolem nich valil proud dalších studentů.

„Jaké potvory?“

„Ti koně…“

Právě v tu chvíli se objevila Lenka s Papušíkovou klecí v náručí; sovička jako obvykle rozčileně štěbetala.

„Tady jste,“ oddechla si Lenka. „Máš roztomilou sovičku, fakt!“

„Hmm… Jo… Pašík je fajn,“ přisvědčil nevrle Ron. „No tak už pojďte… Cos to říkal, Harry?“

„Ptal jsem se, jestli nevíš, co jsou zač tyhle koňské potvory,“ opakoval Harry a zamířil s Ronem i s Lenkou ke kočáru, v němž už seděly Hermiona a Ginny.

„Jaké koňské potvory?“

„Ty, co jsou zapražené v kočárech,“ ztrácel už pomalu trpělivost Harry; stáli koneckonců jen asi metr od nejbližšího z nich a zapražený tvor je sledoval prázdnýma bílýma očima. Ron se však na Harryho podíval zcela nechápavě.

„O čem to mluvíš?“

„O tomhle – podívej!“

Harry popadl Rona za ruku a otočil ho tak, aby stál čelem k okřídlenému koni. Ron asi vteřinu zíral přímo před sebe a pak se obrátil k Harrymu.

„Co mám jako vidět?“

„No přece toho… Tady, mezi postraňky! Je zapražený do kočáru! Stojí přímo před…“

Když však Harry viděl, že se Ron nadále tváří naprosto zmateně, napadla ho divná věc.

„Ty… tyje nevidíš?“

„Co mám vidět?“

„Nevidíš, co ty kočáry táhne?“

Teď už se Ron tvářil opravdu poplašeně.

„Není ti něco, Harry?“

„Ne… já…“

Harry měl v hlavě absolutní zmatek. Kůň tu stál přímo před jeho očima, jasně se leskl v matném světle, které na něj dopadalo z oken nádraží za nimi, a z nozder mu do chladného nočního vzduchu stoupaly obláčky páry. Přitom ho však Ron, pokud to jenom nepředstíral, vůbec neviděl – a kdyby ano, byl by to opravdu ubohý žert.

„Tak co, nastoupíme si?“ vybídl ho nejistě Ron a díval se přitom, jako by si o něj dělal starosti.

Jo,“ přikývl Harry. „Jo, jen běž…“

„Buď klidný,“ ozval se vedle něj zasněný hlas, když Ron zmizel uvnitř temného kočáru. „Nepřeskočilo ti, neboj se. Já je taky vidím.“

„Vážně?“ vyhrkl zoufale Harry a otočil se k Lence. Viděl, jak se koně s netopýřími křídly odrážejí v jejích široce rozevřených stříbřitých očích.

„No samozřejmě,“ potvrdila Lenka Střelenka. „Viděla jsem je od prvního dne, co sem chodím. Ty kočáry vždycky tahali oni. Nedělej si starosti, máš to v hlavě zrovna tak v pořádku jako já.“

Lenka se nepatrně pousmála a vlezla do zatuchlého kočáru za Ronem. Harryho to sice tak docela neuklidnilo, ale bez otálení nastoupil také.

Kapitola jedenáctá

Nová píseň Moudrého klobouku

Harry neměl chuť vykládat ostatním, že trpí stejnou vidinou jako Lenka, pokud to vidina byla; proto už raději o okřídlených koních nemluvil, když se usadil v kočáru a zabouchl za sebou dveře. Nedokázal se však ubránit tomu, aby dál nepozoroval pohybující se koňské siluety za oknem.

„Viděli jste tu babu Červotočkovou?“ zeptala se Ginny. „Co tady zase dělá? Hagrid snad přece neodešel, že ne?“

Jestli odešel, tak budu jen ráda,“ prohlásila Lenka. „Není to moc dobrý učitel, co?“

„Ale ano, je!“ namítli rozčileně Harry, Ron a Ginny.

Harry loupl očima po Hermioně, ta si odkašlala a honem řekla: „Hmm… ano… je moc dobrý.“

„To my v Havraspáru si myslíme, že je tak trochu pro smích,“ nedala se zviklat Lenka.

„V tom případě máte pěkně blbý smysl pro humor,“ vyštěkl Ron a kola pod nimi se skřípavě rozjela.

Zdálo se, že se Lenky Ronova hrubost nijak nedotkla; naopak, chvíli na něj prostě zírala, jako by koukala na nějaký nepříliš zajímavý televizní pořad.

Kolona kočárů se s hrkáním a rachotem rozjela po silnici vzhůru. Když projížděli mezi vysokými kamennými pilíři zdobenými okřídlenými kanci, jež stály po obou stranách brány na školní pozemky, Harry se vyklonil z okna a snažil se rozeznat, jestli se v Hagridově hájence na kraji Zapovězeného lesa svítí; všude však panovala naprostá tma. Bradavický hrad se ale blížil víc a víc: obrovitě se tyčil do výše spoustou věží a věžiček a uhlově se černal na pozadí temné oblohy, do níž tu a tam probleskovalo zářivé osvětlené okno.

Kolona s lomozem zastavila nedaleko kamenného schodiště vedoucího k dubové hlavní bráně a Harry z kočáru vyskočil jako první. Znovu se otočil a pátral po osvětlených oknech dole u lesa, Hagridova hájenka však opravdu nejevila sebemenší známky života. Proti své vůli pak znovu pohlédl na podivné kostnaté tvory. Napůl doufal, že mezitím zmizeli, okřídlení koně však dál klidně stáli v chladném nočním vzduchu a jejich prázdné bílé oči svítily ve tmě.

Harrymu se už jednou stalo, že viděl něco, co Ron neviděl; tehdy však šlo o pouhý odraz v zrcadle, o něco nesrovnatelně méně hmatatelného, než byla stovka zvířat, která očividně měla dostatek fyzických sil, aby mohla být zapražena do kolony kočárů. Pokud mohl věřit Lence, byla tam ta zvířata každý rok, byla však neviditelná. Proč je však Harry teď najednou uviděl, zatímco Ronovým očím zůstávala nadále skrytá?

„Tak co je s tebou?“ ozval se právě vedle něj.

„Jo… už jdu,“ vyhrkl honem Harry a oba se připojili k davu, který spěchal po schodech do hradu.

Vstupní síň zářila ve světle pochodní a duněla ozvěnou kroků, jak studenti přecházeli po kamenných dlaždicích k dvojkřídlým dveřím vpravo a dál do Velké síně, k slavnostní hostině na zahájení školního roku.

Pod bezhvězdným černým stropem Velké síně, který byl přesnou kopií oblohy viditelné skrze vysoká okna, se pomalu plnily čtyři dlouhé stoly jednotlivých kolejí. Ve vzduchu podél stolů se vznášely svíce a osvětlovaly stříbřité duchy rozeseté všude, kam oko pohlédlo, i tváře studentů, kteří se vzrušeně bavili, sdělovali si prázdninové zážitky, hlasitě zdravili kamarády z jiných kolejí a navzájem kriticky hodnotili své nové účesy a hábity. Ani tentokrát Harrymu neuniklo, že někteří z nich se k sobě sklánějí a něco si šeptají, když šel kolem nich; zaťal jen zuby a snažil se předstírat, že si toho nevšímá a že je mu to jedno.

U havraspárského stolu se od nich Lenka oddělila. Když došli ke stolu nebelvírské koleje, pozdravila se Ginny s několika spolužáky ze čtvrtého ročníku a šla si k nim přisednout. Harry, Ron, Hermiona a Neville si našli místa vedle sebe přibližně uprostřed stolu a posadili se ke Skoro bezhlavému Nickovi, duchu nebelvírské koleje, a k Parvati Paulové a Levanduli Brownové. Obě dívky pozdravily Harryho přehnaně kamarádským tónem, který jasně svědčil o tom, že o něm teprve před zlomkem vteřiny přestaly mluvit. Harry si však dělal starosti kvůli důležitějším věcem: díval se přes hlavy studentů k učitelskému stolu, který stál u stěny v čele síně.

„Není tady!“

Ron s Hermionou také přejížděli očima po učitelském stole, přestože to v podstatě nebylo nutné – Hagrid byl svou obří postavou v jakékoli společnosti nepřehlédnutelný.

„Přece neodjel,“ ujišťoval se poněkud znepokojeně Ron.

„To určitě ne,“ utvrzoval ho Harry.

„Co myslíte, nemůže být přece… zraněný nebo tak něco, že ne?“ zeptala se váhavě Hermiona.

„To ne,“ vyhrkl okamžitě Harry.

„Tak kde je?“

Všichni tři chvíli mlčeli a pak Harry, aby ho Neville, Parvati a Levandule neslyšeli, velice tiše řekl: „Třeba se ještě nevrátil… Však víte, z toho svého poslání… z toho, co měl přes léto udělat pro Brumbála.“

„Jo… Jo, to bude ono,“ přikývl Ron a zdálo se, že ho to uklidnilo. Hermiona si však skousla ret a dál pátrala pohledem po učitelském stole, jako by doufala, že najde pro Hagridovu nepřítomnost nějaké jednoznačné vysvětlení.

„Kdo je tohle?“ vyjekla náhle a ukázala doprostřed učitelského stolu.

Harry se podíval směrem, kterým ukazovala. Napřed uviděl profesora Brumbála, který seděl uprostřed dlouhého učitelského stolu ve zlatém křesle s vysokým opěradlem. Na sobě měl tmavorudý hábit posetý stříbřitými hvězdami a na hlavě klobouk ve stejných barvách. Nakláněl se k ženě, která seděla po jeho boku a něco mu šeptala do ucha. Vypadá jako něčí staropanenská teta, napadlo Harryho. Byla bachratá a měla krátké kudrnaté vlasy barvy myší hnědi, do nichž si uvázala příšernou růžovou mašli stejné barvy jako nadýchanou vestičku, kterou si oblékla přes hábit. Když trochu pootočila hlavu, aby se napila z poháru, Harry si s pocitem šoku uvědomil, že tu bledou ropuchovitou tvář a vypoulené odulé oči zná.

„To je ta baba Umbridgeová!“

„Kdo?“ zeptala se Hermiona.

„Ta byla na tom mém disciplinárním řízení, pracuje pro Popletala!“

„Pěkná vestička,“ ušklíbl se ironicky Ron.

„Když pracuje pro Popletala,“ mračila se Hermiona, „tak co proboha dělá tady?“

„To nevím…“

Hermiona důkladně prozkoumávala učitelský stůl přimhouřenýma očima.

„Ne,“ zamumlala, „ne, to snad ne…“

Harry sice nechápal, co tím myslí, ale nezeptal se; jeho pozornost totiž upoutala přicházející profesorka Červotočková. Prošla podél celého učitelského stolu a posadila se až na samém konci na židli, na které normálně sedával Hagrid. To znamenalo, že studenti prvního ročníku už se přeplavili přes jezero a dorazili do hradu. A skutečně, o několik vteřin později se dveře ze vstupní síně otevřely a vešla dlouhá řada vystrašených prvňáčků v čele s profesorkou McGonagallovou. Brumbálova zástupkyně nesla v ruce stoličku, na níž ležel starý kouzelnický klobouk, celý prodřený a záplatovaný, s velkou trhlinou u roztřepené krempy.

Šum ve Velké síni rázem utichl. Studenti prvního ročníku se seřadili před učitelským stolem, takže stáli čelem k ostatním, profesorka McGonagallová před ně opatrně položila stoličku a ustoupila stranou.

Obličeje prvňáčků bledě zářily ve světle svící. Jakýsi malý chlapec uprostřed řady vypadal, že se třese strachy. Harry si na malý okamžik připomněl, jakou hrůzu cítil on sám, když stál na jeho místě a čekal na neznámou zkoušku, která měla rozhodnout o tom, do které koleje bude patřit.

Celá škola na chvíli zatajila dech. Pak se trhlina u krempy klobouku široce otevřela jako ústa a Moudrý klobouk se dal do zpěvu:

Za dávných dob,

když jsem byl mlád

a Bradavice též,

panovala tu jednota,

již jinde nenajdeš.

To čtyři věrní přátelé

rozhodli tehdy spolu

zřídit tu ze všech na světě

nejlepší kouzel školu.

„Společně učme potomstvo,“

řekli a netušili,

že osud brzy zavelí,

aby se rozdělili.

Znal snad kdo lepší přátele

na celém světě širém,

než byli lstivý Zmijozel

s udatným Nebelvírem?

Snad pouze jeden další pár,

o němž nebylo sporu:

Rowenu z hradu Havraspár

a Helgu z Mrzimoru.

Co zvrtlo se? Byl opravdu

tak špatný konec nutný?

Nu, já tam byl a povím vám

celý ten příběh smutný.

Dí Zmijozel: „Učme jen ty,

co nejčistší krev mají.“

Havraspár zas: „My jen ty, co

nejchytřejší se zdají.“

A Nebelvír: „Chci toho, kdo

odvahu má a sílu.“

Jen Mrzimor byl ochoten

brát všechny bez rozdílu.

Prvotní přátel obavy

zdály se liché být,

vždyť každý z nich v své koleji

jen koho chtěl, moh mít.

A tak například Zmijozel,

jak říkal jsem už prve,

dál ke studiu přijímal

jen mágy čisté krve.

V Havraspáru pak učit se

jen nejchytřejší směli,

kdo k nebelvírským patřit chtěl,

musel být ctný a smělý.

Ostatní všichni skončili

v dobráckém Mrzimoru

a mezi čtyřmi přáteli

nezdál se být stín sporu.

Tak v naší škole život šel

naoko bez potíží,

čas nešvarů a rozmíšek

už tehdy se však blížil

a čtyři mocné pilíře

bradavického hradu

zachvěly se a začaly

zápasit o nadvládu.

Zdálo se tehdy, že boj ten,

v němž druh se s druhem bije,

neslavným koncem hrozí všem

a škola nepřežije.

Až jednoho dne po ránu

Zmijozel náhle zmizel,

a přestože pře ustaly,

v srdce nám vešla svízel.

Z té nerozlučné čtveřice

tři mezi námi zbyli,

koleje však se nikdy víc

jak dříve nespojily.

Teď Moudrý klobouk přichází,

vy víte, co se chystá:

do kolejí vás rozrodím

na čtyři různá místa.

Letos však přidám něco víc,

poslechněte, co zpívám:

když dělím žáky Bradavic,

nepěkný pocit mívám.

Plním sic jen svou povinnost,

přesto se trochu zdráhám,

mám obavy, že škole své

do hrobu napomáhám.

Ach, vězte všichni, kdo tu jste,

že naše škola čelí,

jak nikdy ve svých dějinách

strašnému nepříteli.

Teď musíme se sjednotit,

za jeden táhnout provaz,

jinak se zevnitř zhroutíme,

tak zní má zpráva pro vás.

Však už jsem dost vás varoval,

co říct jsem chtěl, to víte.

Přistupte, ať do kolejí

se nyní zařadíte.

Moudrý klobouk opět znehybněl. Ozval se potlesk, který však byl poprvé, co Harry pamatoval, proložen tlumeným mumláním a šeptáním. U všech stolů Velké síně si studenti se svými sousedy vyměňovali zamyšlené poznámky a Harrymu, který se připojil ke všeobecnému potlesku, bylo zcela jasné, o čem se baví.

„Letos se nějak rozpovídal, co?“ poznamenal Ron a pozvedl obočí.

„To tedy ano,“ přikývl Harry.

Moudrý klobouk se obvykle omezoval na to, že popsal různé vlastnosti, kterých si všechny čtyři bradavické koleje u svých studentů cení, a svou vlastní úlohu při jejich Zařazování. Harry si nevzpomínal, že by se někdy snažil škole radit.

„Zajímalo by mě,“ nadhodila trochu znepokojeně Hermiona, „jestli už někdy dřív varoval před nějakým nebezpečím.“

„Ano, varoval,“ vložil se do hovoru zasvěceně Skoro bezhlavý Nick a naklonil se k ní skrz Nevilla. (Neville sebou škubl; je to totiž velice nepříjemný pocit, když vámi prochází duch.) „Klobouk se domnívá, že je pro něj věcí cti, aby školu varoval, kdykoli má pocit, že…“

Profesorka McGonagallová, která už chtěla začít předčítat seznam prvňáčků, šlehla po šeptajících studentech očima schopnýma založit požár. Skoro bezhlavý Nick si přiložil ke rtům průhledný prst, korektně se napřímil a tlumený hovor rázem utichl. Podmračená profesorka McGonagallová naposledy přehlédla stoly všech čtyř kolejí, sklopila oči k dlouhému pergamenu a vyvolala první jméno.

„Abercrombie, Euan.“

Vyděšený chlapec, jehož si Harry předtím všiml, klopýtavě vyrazil vpřed a položil si klobouk na hlavu; jen díky neobyčejně velkým uším mu nespadl až na ramena. Klobouk se na okamžik zamyslel, pak se trhlina u krempy otevřela a ozval se výkřik:

„Nebelvír!“

Harry s ostatními studenty nebelvírské koleje hlasitě tleskal, když Euan Abercrombie dovrávoral k jejich stolu a posadil se. Vypadal přitom, že by se nejraději propadl, aby ho už nikdy nikdo neviděl.

Dlouhá řada studentů prvního ročníku pomalu řídla. V přestávkách mezi vyvolanými jmény a rozhodnutími Moudrého klobouku Harry slyšel, jak Ronovi hlasitě kručí v žaludku. Poslední „Zellerová, Róza“ byla zařazena do Mrzimoru, profesorka McGonagallová sebrala klobouk i stoličku a odnesla je a profesor Brumbál vstal.

Přes hořkost, kterou Harry vůči řediteli nedávno pocítil, ho pohled na něj, jak tu teď přede všemi stál, poněkud uklidnil. Hagridova nepřítomnost a ti dračí koně ho totiž utvrdily v dojmu, že Bradavice, na které se tak dlouho těšil, pro něj mají plno nečekaných překvapení, k nimž patřilo i neobvyklé ladění známé písně Moudrého klobouku. Alespoň tohle bylo konečně tak, jak to být mělo: jejich ředitel vstal, aby je všechny pozdravil před hostinou na oslavu začátku školního roku.

„Vy, kteří jste mezi námi noví,“ promluvil Brumbál znělým hlasem, se široce rozpřaženýma rukama a s upřímným úsměvem na rtech, „vítejte! Stejně vítám i staré známé tváře! Jsou chvíle vhodné k proslovům, ale tahle k nim nepatří. Pusťte se do jídla!“

Brumbál znovu elegantně usedl, doprovázen uznalým smíchem a tu a tam i potleskem, a dlouhé vousy si přehodil přes rameno, aby mu nepadaly do talíře; zčistajasna se totiž před nimi objevilo jídlo, takže pět dlouhých stolů se prohýbalo pod nákladem pečeného masa a nákypů, zeleninových salátů, chleba, omáček a džbánů s dýňovou šťávou.

„Výborně,“ pochvaloval si Ron, toužebně povzdechl, popadl nejbližší mísu s kotletami a sledován teskným pohledem Skoro bezhlavého Nicka si začal nakládat na talíř.

„Co jste to chtěl před Zařazováním říct?“ zeptala se ducha Hermiona. „Myslím o tom, že klobouk už někdy školu varoval?“

„Ach, ano,“ rozjasnil se Nick, jako by byl rád, že má záminku odvrátit se od Rona, který se teď až s neslušným nadšením cpal pečenými brambory. „Ano, už několikrát jsem byl svědkem toho, jak nás klobouk varoval, a vždycky to bylo v dobách, kdy vycítil, že škole hrozí velké nebezpečí. A jeho rada je samozřejmě pokaždé stejná: Semkněte se a najděte v sobě vnitřní sílu.“

„Hach hůže hobouch hedět žehe šchíla vebesfkší?“ zachrochtal Ron.

Měl tak plnou pusu, že Harry ocenil jako obdivuhodné, že vůbec vydal nějaký zvuk.

„Prosím?“ zeptal se zdvořile Skoro bezhlavý Nick, zatímco Hermiona se zatvářila zhnuseně. Ron spolkl obrovské sousto a svoji otázku zopakoval. „Jak může klobouk vědět, že je škola v nebezpečí?“

„Nemám ponětí,“ přiznal Skoro bezhlavý Nick. „Samozřejmě – přebývá v Brumbálově pracovně, a tam se nejspíš dozví spoustu věcí.“

„A chtěl by, aby se všechny koleje spřátelily?“ ušklíbl se Harry a ohlédl se ke zmijozelskému stolu, kterému kraloval Draco Malfoy. „To sotva!“

„Ale no tak, takhle byste se k tomu neměli stavět,“ zabručel káravě Nick. „Smírná spolupráce, to je klíč k úspěchu. My duchové sice patříme do různých kolejí, ale udržujeme spolu přátelské vztahy. Přestože mezi Nebelvírem a Zmijozelem panuje řevnivost, ani ve snu by mě nenapadlo pohádat se s Krvavým baronem.“

„To jen proto, že z něj máte strach,“ podotkl Ron.

Skoro bezhlavý Nick se zatvářil nanejvýš dotčeně.

„Strach? Smím doufám tvrdit, že já, sir Nicholas de Mimsy–Porpington, jsem se nikdy v životě neprovinil zbabělostí! Šlechtická krev, která koluje v mých žilách…“

„Jaká krev?“ podivil se Ron. „Snad nechcete říct, že ještě máte…“

„To je jen obrazně řečeno!“ odsekl Skoro bezhlavý Nick, který už byl tak rozčilen, že se mu částečně useknutá hlava na krku hrozivě zakymácela. „Doufám, že ještě smím volit slova podle sebe jen tak pro potěšení, když už jsou mi odepřeny požitky z jídla a pití! Ujišťuji vás ovšem, že jsem dávno zvyklý na to, jak si studenti tropí žerty z mé smrti!“

„Ale Nicku, vždyť on se vám přece nesmál,“ chlácholila ho Hermiona a vrhla na Rona zuřivý pohled.

Ron už měl bohužel pusu zase nacpanou k prasknutí, takže se zmohl jen na „Hechtěl chem che vách hochnout“, což Nick zjevně nepovažoval za dostatečnou omluvu. Vznesl se do vzduchu, narovnal si klobouk zdobený perem a odplul od nich na opačný konec stolu, kde zaujal místo mezi bratry Creeveyovými, Colinem a Denisem.

„To se ti povedlo, Rone!“ zpražila ho Hermiona.

„Co zas?“ bránil se rozhořčeně Ron, kterému se konečně podařilo polknout. „To už se ho nemůžu zeptat ani na takovou maličkost?“

„Nech toho, prosím tě,“ odsekla podrážděně Hermiona a oba po zbytek hostiny rozmrzele mlčeli.

Harry byl už na jejich neustálé rozmíšky natolik zvyklý, že se je ani nesnažil usmířit; měl pocit, že stráví čas užitečněji, když do sebe naláduje pořádnou porci nákypu s hovězím a ledvinkami a pak ještě slupne velký talíř svých oblíbených sirupových košíčků.

Když všichni studenti dojedli a hluk ve Velké síni zase pomalu sílil, Brumbál opět vstal. Veškerý hovor okamžitě utichl a všichni se otočili tak, aby na ředitele viděli. Harry se začínal cítit příjemně ospale. Někde nahoře na něj čeká postel s nebesy, příjemně teploučká a měkká…

„Tak tedy nyní, když všichni vychutnáváme další velkolepou hostinu, prosím, abyste chviličku věnovali pozornost obvyklým upozorněním na začátku školního roku,“ ujal se Brumbál slova. „První ročníky by měly vědět, že vstup do lesa na školních pozemcích je studentům zakázán – a měli by si to už uvědomit i někteří z našich starších studentů.“ Harry, Ron a Hermiona po sobě spiklenecky mrkli.

„Náš školník pan Filch mě požádal, abych vám všem – údajně už po čtyřsté šedesáté druhé – připomněl, že o přestávkách není na chodbách dovoleno používat kouzla a čáry. Není povolena ani řada dalších věcí, jejichž úplný a značně dlouhý seznam si můžete přečíst na dveřích kanceláře pana Filche.

V profesorském sboru došlo pro tento školní rok ke dvěma změnám. S velkým potěšením u nás znovu vítáme profesorku Červotočkovou, která bude vyučovat péči o kouzelné tvory, a neméně mě těší, že vám mohu představit profesorku Umbridgeovou, naši novou učitelku obrany proti černé magii.“

Na chvíli zazněl zdvořilý, avšak nikterak nadšený potlesk, během kterého si Harry, Ron a Hermiona vyměnili mírně vyplašené pohledy: Brumbál totiž neřekl, jak dlouho je bude profesorka Červotočková učit.

Bradavický ředitel pokračoval: „Konkurzní zkoušky pro výběr do kolejních famfrpálových mužstev se budou konat…“

Odmlčel se v půli věty a tázavě pohlédl na profesorku Umbridgeovou. Vzhledem k tomu, že vestoje nebyla o moc vyšší než vsedě, chviličku nikdo nechápal, proč Brumbál přestal mluvit. Když si ale profesorka Umbridgeová pročistila hrdlo „Ehm, ehm…“ bylo všem zřejmé, že se postavila, aby se ujala slova.

Brumbál se na vteřinku zatvářil zaraženě, pak se však hbitě posadil a pozorně se na profesorku Umbridgeovou zadíval, jako by si nic na světě nepřál vroucněji než vyslechnout si její řeč. Ostatní členové profesorského sboru své překvapení nedokázali tak pohotově skrýt. Obočí profesorky Prýtové zmizelo v záplavě jejích rozevlátých vlasů a profesorku McGonagallovou Harry ještě nikdy neviděl se rty sevřenými do tak tenké čárky. Dosud nikdy se nestalo, aby někdo z nových učitelů skočil Brumbálovi do řeči. Mnozí studenti se potměšile usmívali; tahle ženská prostě nevěděla, jak to v Bradavicích chodí.

„Děkuji vám, pane řediteli,“ usmála se strojeně, „za vlídná slova na uvítanou.“

Hlas měla nepříjemně pisklavý jako malá žába a Harry opět pocítil mocný příval nelibosti, kterou si neuměl vysvětlit. Věděl jen, že je mu na ní odporné všechno, od přihlouplého hlasu až po nadýchanou růžovou vestičku. Profesorka Umbridgeová si znovu pročistila hrdlo drobným „ehm, ehm“ a pokračovala:

„No, musím říct, že je to báječný pocit, být zase v Bradavicích!“ Usmála se a odhalila velice špičaté zuby. „Vidět, jak se na mě dívá tolik šťastných malých tvářiček!“

Harry se rozhlédl, ale ať se díval jak se díval, ničí tvář se nerozplývala štěstím. Naopak, všichni se tvářili poněkud zaraženě, že s nimi tahle učitelka mluví, jako by jim bylo pět let.

„Hrozně se těším, až se s vámi se všemi poznám, a jsem přesvědčená, že se z nás stanou dobří přátelé!“

Studenti si vyměnili významné pohledy a někteří jen stěží zakrývali posměšné úšklebky.

„Budu s ní kamarádit jen v případě, že se mi nebude vnucovat, abych si půjčila tu její růžovou hrůzu,“ zašeptala Parvati Levanduli a obě se začaly tiše hihňat.

Profesorka Umbridgeová si ještě jednou pročistila hrdlo svým „ehm, ehm“, když se však opět ujala řeči, mluvila hlasitěji a věcněji, slova ovšem odříkávala jednotvárně, jako nazpaměť naučený text.

„Ministerstvo kouzel odjakživa považuje výchovu a vzdělávání mladých čarodějek a kouzelníků za životně důležitou věc. Vzácné nadání, s nímž jste se narodili, může přijít zcela nazmar, nebude-li pěstěno a zdokonalováno pečlivou výukou. Prastará umění, která ovládá jen kouzelnické společenství, je třeba předávat z generace na generaci, aby nebyla ztracena navždy. Pokladnici kouzelnických znalostí, které nashromáždili naši předkové, musí opatrovat, doplňovat a vybrušovat ti, kdož byli povoláni k ušlechtilé řeholi učitele.“

Profesorka Umbridgeová se na chvilku odmlčela a nepatrně se uklonila směrem ke svým kolegům. Nikdo z nich její úklonu neopětoval. Profesorka McGonagallová natolik stáhla tmavé obočí, až nápadně připomínala dravého ptáka, a Harry si jasně povšiml, jak si vyměnila významný pohled s profesorkou Prýtovou, zatímco Umbridgeová dalším „ehm, ehm“ ve svém projevu pokračovala.

„Každý ředitel a každá ředitelka Bradavic vnesli do veledůležitého úkolu vést tuto historickou školu něco nového, a tak to také má být, protože kde není pokrok, tam následuje ustrnutí na místě a rozklad. Je však také třeba zdůraznit, že je nezbytné potlačovat samoúčelné novoty, neboť našim vyzkoušeným a osvědčeným tradicím mohou neodborné zásahy jen uškodit. Proto je třeba udržovat rovnováhu mezi starým a novým, mezi ustáleností a změnami, mezi tradicí a novotami…“

Harry zjistil, že přestává pozorně vnímat, jako by jeho mozek co chvíli vypadával z rytmu. Do ticha, které ve Velké síni při Brumbálově proslovu vždy panovalo, se začal mísit tlumený šum, jak se studenti k sobě nakláněli, šeptali si a chichotali se. U havraspárského stolu o něčem zaujatě diskutovala Cho Changová s kamarádkami. Několik míst od Cho si Lenka Láskorádová opět vytáhla svůj Jinotaj. U mrzimorského stolu byl zatím Ernie Macmillan jedním z mála, kdo se ještě na profesorku Umbridgeovou dívali, jeho oči však měly skelný výraz a Harry najisto věděl, že pozornost jen předstírá, aby dostál své čerstvé povinnosti, neboť se mu na prsou třpytil zbrusu nový prefektský odznak.

Zdálo se, že profesorka Umbridgeová nebere roztěkanost svých posluchačů na vědomí. Harry měl dojem, že by ve svém proslovu umíněně pokračovala, i kdyby jí přímo před očima propukla nefalšovaná vzpoura. Ostatně učitelé jí stále velmi pozorně naslouchali a Hermiona jako by každé její slovo přímo hltala, přestože na ní bylo vidět, že se jí ta řeč ani trochu nezamlouvá.

„…protože některé změny směřují sice k lepšímu, jiné se však postupem času ukážou být výsledkem chybného úsudku. Znamená to, že některé ze starých návyků si budeme muset uchovat, a je to tak správně, zatímco jiných, zastaralých a překonaných, se budeme muset zbavit. Vykročme proto do nové epochy otevřenosti, efektivnosti a odpovědnosti a soustřeďme se na zachovávání toho, co by se mělo zachovat, zdokonalování toho, co je třeba zdokonalit, a odstraňování všeho, co by raději mělo být zakázáno.“

Poté se posadila, Brumbál zatleskal a celý profesorský sbor se k němu připojil. Harrymu ovšem neuniklo, že někteří tleskli jen jednou dvakrát a hned se zarazili. Přidalo se i několik studentů, většinu z nich však konec projevu zastihl nepřipravené, protože si z něj vyslechli sotva pár úvodních slov. Než se stačili probrat a začít doopravdy tleskat, Brumbál znovu vstal.

„Děkuji mnohokrát, paní profesorko, bylo to skutečně nanejvýš poučné,“ pravil s úklonou. „A nyní jak už jsem jednou chtěl říct, famfrpálové zkoušky se budou konat…“

„To tedy opravdu bylo poučné,“ poznamenala polohlasem Hermiona.

„Snad nechceš říct, že se ti to líbilo?“ vyjel na ni tiše Ron a vrhl na ni skelný pohled. „Byla to ta největší nuda, jakou jsem kdy slyšel, a to jsem vyrůstal vedle Percyho.“

„Říkala jsem, že to bylo poučné, ne že se mi to líbilo,“ opravila ho Hermiona. „Vysvětluje to spoustu věcí.“

„Vážně?“ podivil se Harry. „Mně to připadalo jako spousta žvástů.“

„Jenže v těch žvástech se dalo odhalit pár důležitých maličkostí,“ opáčila chmurně Hermiona.

„Co třeba?“ zeptal se nechápavě Ron.

„Třeba to o potlačování samoúčelných novot. Nebo když mluvila o odstraňování všeho, co by raději mělo být zakázáno.“

„A co to jako má znamenat?“ vyptával se netrpělivě Ron.

„Já ti povím, co,“ procedila Hermiona skrz zaťaté zuby. „To znamená, že ministerstvo se hodlá Bradavicím do všeho míchat.“

Vtom kolem nich všechno začalo mohutně klapat a bouchat. Brumbál zjevně celé škole právě zavelel k rozchodu, protože všichni vstávali a chystali se Velkou síň opustit. Hermiona se s provinilým výrazem vymrštila.

„Rone, my přece musíme prvním ročníkům ukázat, kam mají jít!“

„No jasně,“ přitakal horlivě, protože to samozřejmě pustil z hlavy. „Hej, hej, vy bando prťousů!“

„Rone!“

„No co je, vždyť jsou to mrňata…“

„Já vím, to ale neznamená, že jim můžeš říkat prťousové! První ročníky!“ zavolala přes stůl velitelským hlasem. „Za mnou, prosím!“

Skupinka nových studentů se ostýchavě shromáždila v úzkém prostoru mezi stoly Nebelvíru a Mrzimoru a každý z nich dělal, co mohl, aby se nedostal do čela. Zdáli se opravdu mrňaví; Harry byl přesvědčený, že takhle malý nevypadal, když sem přijel jako prvák. Kamarádsky se na ně usmál. Světlovlasý chlapec vedle Euana Abercrombieho se málem proměnil v kámen – šťouchl do Euana a něco mu pošeptal do ucha. Euan Abercrombie se zatvářil stejně vyděšeně a koutkem oka na Harryho bázlivě zašilhal. Harry měl pocit, že mu kamarádský úsměv stéká z obličeje jako mrvomíza.

„Tak zatím ahoj,“ rozloučil se sklíčeně s Ronem a Hermionou a vykročil z Velké síně sám. Všemožně se přitom snažil nevnímat, jak si špitají, civí a ukazují si na něho ti, které míjel. Proplétal se houfem spolužáků s očima upřenýma před sebe, ze vstupní síně rychle vyběhl po mramorovém schodišti, prošel několika tajnými zkratkami a brzy většinu ostatních nechal za sebou.

Jsem hlupák, že jsem s tím nepočítal, uvažoval nasupeně, když už pomaleji procházel mnohem prázdnější chodbou nahoře. Samozřejmě že ho všichni okukují, jsou to přece teprve dva měsíce, co se vynořil z bludiště turnaje tří kouzelníků s mrtvým tělem svého spolužáka v náručí a tvrdil, že na vlastní oči viděl, jak se lordu Voldemortovi znovu vrátila dřívější síla. Na konci školního roku nebyl čas cokoli vysvětlovat, protože všichni museli odjet domů – i kdyby sebevíc chtěl celé škole podrobně popsat děsivé události tam na hřbitově, neměl už prostě možnost.

Harry došel na konec chodby vedoucí k nebelvírské společenské místnosti, a teprve když se zastavil před podobiznou Buclaté dámy, uvědomil si, že nezná nové heslo.

„Hmm…“ zahuhlal otráveně a zdvihl oči k Buclaté dámě, která si uhladila záhyby růžových sametových šatů a přísně jeho pohled opětovala.

„Kdo nezná heslo, nesmí dovnitř,“ prohlásila povýšeně.

„Já ho znám, Harry!“ ozval se za ním udýchaný hlas, a když se Harry otočil, zjistil, že se k němu poklusem blíží Neville. „Že ho neuhodneš? Aspoň jednou budu schopný si ho zapamatovat…“ Zamával zakrslým kaktusem, který jim ukazoval ve vlaku. „Mimbulus mimbletonia!“

„Správně,“ pochválila ho Buclatá dáma a podobizna se otočila jako křídlo dveří. Ve zdi za ní se objevil kulatý otvor, kterým Harry a Neville prolezli dovnitř.

Nebelvírská společenská místnost vypadala stejně lákavě a pohostinně jako vždy. Byla to útulná věžní komnata kruhovitého tvaru, plná zchátralých prosezených křesel a rozviklaných starých stolků. V krbu vesele praskal oheň a několik studentů se u něj krčilo, aby si zahřáli ruce, než odejdou nahoru do svých ložnic. Na protilehlé straně místnosti něco připichovali na nástěnku Fred a George Weasleyovi. Harry jim zamával na dobrou noc a zamířil rovnou ke dveřím do chlapeckých ložnic, momentálně neměl chuť s nikým mluvit. Neville šel za ním.

Dean Thomas a Seamus Finnigan dorazili do ložnice už před nimi a teď si zdobili zeď u svých postelí plakáty a fotografiemi. Když Harry strčil do dveří a otevřel je, o něčem se bavili, jakmile ho však spatřili, okamžitě zmlkli. Harry by byl rád věděl, jestli mluvili o něm, nebo jestli už začíná vidět duchy i tam, kde nejsou.

„Ahoj,“ pozdravil, zamířil ke svému kufru a otevřel ho.

„Nazdárek, Harry,“ odpověděl Dean, který si právě oblékal pyžamo v barvách westhamského fotbalového týmu. „Jak bylo o prázdninách?“

„Docela fajn,“ zamumlal Harry, protože kdyby měl vše pravdivě vylíčit, zabralo by to většinu noci, a na to se necítil. „A co ty?“

„Jo, užil jsem si,“ uchechtl se Dean. „Rozhodně víc než tady Seamus, podle toho, co mi zrovna vykládal.“

„Jo? A co se stalo, Seamusi?“ zeptal se Neville a opatrně pokládal Mimbulus mimbletonia na noční stolek.

Seamus se chvíli neměl k odpovědi a s přehnanou pečlivostí kontroloval, jestli jeho plakát s famfrpálovým mužstvem Kenmarských káňat visí dokonale rovně. Když konečně promluvil, zůstal k Harrymu otočený zády. „Máma nechtěla, abych se sem vracel.“

„Cože?“ podivil se Harry a znehybněl v napůl svlečeném hábitu.

„Nechtěla, abych se vrátil do Bradavic.“

Seamus se odvrátil od plakátu a vytáhl si z kufru pyžamo, na Harryho však stále nepohlédl.

„Ale… proč?“ ptal se užasle Harry. Věděl, že Seamusova matka je čarodějka, a nechápal, proč by se měla projevovat tak dursleyovsky.

Seamus neodpověděl, dokud si nezapnul poslední knoflíček u pyžama.

„Totiž,“ zvolil uvážlivý tón, „nejspíš… kvůli tobě.“

„Jak to myslíš?“ vyhrkl Harry a srdce se mu rozbušilo rychleji. Měl pocit, jako by ho něco dusilo.

„Totiž,“ začal znovu Seamus a pořád se vyhýbal Harryho pohledu, „ona si myslí… hmm… víš, nebylo to jen kvůli tobě, ale taky kvůli Brumbálovi…“

„Věří Dennímu věštci, co?“ pochopil Harry. „Myslí si, že jsem lhář a Brumbál že je starý blázen?“

Seamus k němu zvedl oči. „Jo, tak nějak.“

Harry na to nic neřekl. Odhodil hůlku na noční stolek, svlékl si hábit, vztekle ho nacpal do kufru a natáhl si pyžamo. Měl toho už plné zuby, lezlo mu krkem, že ho pořád někdo okukuje a pomlouvá. Kdyby tak věděli, kdyby měli sebemenší ponětí, jaké to je být tím, komu se staly všechny tyhle hrozné věci… Paní Finniganová si to vůbec neumí představit, ženská jedna pitomá, pomyslel si rozzuřeně.

Zalezl do postele a chtěl kolem sebe zatáhnout závěsy, než to však stačil udělat, Seamus se znovu ozval. „Poslyš… co se vlastně doopravdy stalo ten večer, když… no, však víš, když… to s Cedrikem Diggorym a tak?“

Jeho hlas zněl nervózně a zároveň dychtivě. Dean, který byl skloněný nad kufrem a snažil se v něm najít pantofel, podivně strnul, a Harrymu bylo jasné, že pozorně poslouchá.

„Proč se na to ptáš mě?“ odsekl Harry. „Proč si prostě nepřečteš Denního věštce jako tvoje máma? Tam se dozvíš všechno, co potřebuješ vědět.“

„Do mámy se nenavážej!“ vyštěkl Seamus.

„Budu se navážet do každého, kdo tvrdí, že jsem lhář!“ vztekal se Harry.

„Takhle se mnou nemluv!“

„Budu s tebou mluvit, jak budu chtít!“ hulákal Harry a jeho rozčilení se stupňovalo takovou rychlostí, že popadl hůlku z nočního stolku. „Jestli se ti nelíbí, že se mnou spíš v jedné ložnici, běž se zeptat McGonagallové, jestli by ses nemohl přestěhovat… Aspoň o tebe maminka nebude mít strach…“

„Moji mámu z toho vynech, Pottere!“

„Co se tu děje?“

Ve dveřích se objevil Ron. Vytřeštěnýma očima přeletěl z Harryho, který klečel na posteli a výhružně mířil hůlkou, na Seamuse, který před ním stál se zdviženými pěstmi.

„Naváží se do mojí mámy!“ křičel Seamus.

„Cože?“ vykulil se Ron. „To by Harry neudělal. Tvoji mámu jsme přece viděli, líbila se nám…“

„To bylo dřív, než začala věřit každé pitomosti, co o mně píšou v tom zatraceným Denním věštci,“ rozčiloval se hlasitě Harry.

„Jo tohle…“ přikývl Ron a v pihovaté tváři mu svitlo pochopení. „No… jasně.“

„A víš co?“ vyjel rozhorleně Seamus a střelil po Harrym jedovatým pohledem. „Vždyť on má pravdu. Nechci už s ním spát v jedné ložnici, je to cvok.“

„Tak teď jsi to přehnal, Seamusi,“ zavrčel Ron a uši mu začaly rudnout, což byl vždy varovný signál.

„Přehnal, říkáš?“ hulákal Seamus, který na rozdíl od Rona ztrácel barvu. „Chceš snad říct, že ty věříš všem těm nesmyslům, co si vymyslel Ty–víš–o–kom? Fakt si myslíš, že je to pravda?“

„Jo, to si teda myslím!“ křikl rozzlobeně Ron.

„Tak jsi taky cvok,“ ušklíbl se znechuceně Seamus.

„Vážně? Jenže naneštěstí pro tebe, hošane, jsem taky prefekt!“ zuřil Ron a píchal se prstem do prsou. „Takže bacha na jazyk, jestli nechceš dostat školní trest!“

Seamus chvíli vypadal, že by školní trest bral jako přijatelnou cenu za to, kdyby mohl nahlas říct, co si myslí. Místo toho si ale jen pohrdavě odfrkl, otočil se na patě, skočil do postele a zatáhl za sebou závěsy tak prudce, že se vytrhly z úchytů nad postelí a zůstaly zaprášené a zmačkané ležet na podlaze. Ron po Seamusovi střelil nasupeným pohledem a pak se otočil k Deanovi a Nevillovi.

„Vašim rodičům se na Harrym taky něco nelíbí?“ vyjel na ně útočně.

„Naši jsou mudlové, kamaráde,“ pokrčil rameny Dean. „O tom, že v Bradavicích někdo přišel o život, nic nevědí, protože nejsem blázen, abych jim to vykládal.“

„To neznáš moji mámu,“ utrhl se na něj Seamus. „Ta dokáže z každého vypáčit úplně všechno. A kromě toho vaši neodebírají Denního věštce. Nevědí, že ředitele naší školy vyhodili ze Starostolce i z Mezinárodního sdružení kouzelníků, protože mu začíná strašit ve věži…“

„Moje babička říká, že je to nesmysl,“ skočil mu do řeči Neville. „Říká, že jestli to s někým jde z kopce, tak je to Denní věštec a ne Brumbál. Dokonce přestala ten plátek odebírat. My Harrymu věříme,“ dodal prostě. Vlezl si do postele, přitáhl si přikrývku až k bradě a zamžoural přes její okraj na Seamuse. „Babička odjakživa tvrdila, že Vy–víte–kdo se jednoho dne vrátí. A jestli Brumbál tvrdí, že se vrátil, tak je to pravda.“

Harry pocítil k Nevillovi příliv vděčnosti. Nikdo jiný už nepromluvil. Seamus vytáhl hůlku, vrátil závěsy na místo kolem své postele a zmizel za nimi. Dean si také vlezl do postele, převalil se na bok a mlčel. Neville, který už zřejmě neměl co dodat, si v měsíčním světle zálibně prohlížel svůj kaktus.

Zatímco se Ron točil kolem vedlejší postele a ukládal si věci, Harry se zabořil do polštářů. Hádka se Seamusem, kterého měl vždy moc rád, ho vyvedla z míry. Kdo všechno ho ještě obviní z toho, že lže nebo že mu šplouchá na maják?

Zakoušel snad Brumbál celé léto podobná muka, když ho ze svého středu vyloučil nejprve Starostolec a pak i Mezinárodní sdružení kouzelníků? Zlobí se snad na Harryho, a proto se mu celou tu dobu neozval? V téhle záležitosti přece byli na jedné lodi. Brumbál mu věřil, seznámil s jeho výkladem toho, co se stalo, celou školu a později i širší kouzelnické společenství. Pokud někdo Harryho považuje za lháře, musí logicky považovat za lháře i Brumbála, nebo si alespoň myslet, že sedl Harrymu na vějičku…

Však oni se nakonec dozvědí, že máme pravdu, přemítal Harry sklíčeně, když Ron zalezl do postele a zhasl poslední svíčku, která v ložnici svítila. Byl by ale rád věděl, s kolika útoky, jako byl ten Seamusův, se ještě bude muset vyrovnat, než ta hodina pravdy přijde.

Kapitola dvanáctá

Profesorka Umbridgeová

Druhý den ráno se Seamus oblékl jako blesk a vyběhl z ložnice tak rychle, že si Harry ani nestačil natáhnout ponožky.

„To se bojí, že se zcvokne, jestli se mnou bude moc dlouho v jedné místnosti?“ zeptal se Harry nahlas, jakmile cíp Seamusova hábitu zmizel za dveřmi.

„Nelam si s tím hlavu, Harry,“ zamumlal Dean a přehodil si přes rameno školní brašnu. „Je jen…“

Zjevně však nedokázal přesně vyjádřit, co vlastně Seamus je, a po chvilce rozpačitého mlčení vyšel z místnosti za ním.

Neville a Ron se na Harryho podívali, jako by chtěli říct „to nic, je to jeho problém a ne tvůj“, Harryho to ale příliš neutěšilo. Jak dlouho to ještě bude muset snášet?

„Co je s tebou?“ zeptala se ho Hermiona o pět minut později; připojila se k němu a k Ronovi v půli společenské místnosti a všichni tři zamířili na snídani. „Vypadáš úplně… Ach můj bože!“

Vykulila oči na nebelvírskou nástěnku, na níž visela obrovská nová cedule.

TREFA: GALONY GALEONŮ!

Nestačí kapesné, které dostáváte,

držet krok s vašimi výdaji?

Chcete si přivydělat trochu zlata?

Kontaktujte Freda a George Weasleyovy,

nebelvírská společenská místnost!

Nabízíme jednoduchou, jednorázovou práci,

která skoro nebolí.

(S lítostí sdělujeme, že veškeré úkony

postupují zájemci na vlastní riziko.)

„To je tedy vrchol!“ zaskřípěla Hermiona rozzuřeně zuby a ceduli, kterou Fred s Georgem připíchli přes plakát oznamující datum prvního říjnového víkendu v Prasinkách, jednoduše strhla. „Budeme si s nimi muset promluvit, Rone.“

Ron se zatvářil vysloveně poděšeně.

„Proč?“

„Jsme přece prefekti!“ připomněla mu, když prolézali otvorem v portrétu. „Je naší povinností jim to zarazit!“

Ron neodpověděl. Z jeho zachmuřeného výrazu bylo Harrymu jasné, že ho ani trochu neláká bránit Fredovi a Georgeovi v tom, aby si dělali, co se jim líbí, ať je to cokoli.

„Ještě jsi mi ale neřekl, co tě vytočilo, Harry,“ pokračovala Hermiona, když scházeli po schodišti lemovaném portréty starých čarodějek a kouzelníků. Ti je vesměs ignorovali, protože se bavili mezi sebou. „Vypadáš pěkně naštvaně,“ dodala.

„Seamus si myslí, že Harry o Ty–víš–o–kom lže,“ vysvětlil jí to stručně Ron, když se jejich kamarád neměl k odpovědi.

Harry čekal, že se ho Hermiona rozzlobeně zastane, místo toho si však jen sklíčeně povzdechla. „Ach jo, Levandule si to myslí taky.“

„Nejspíš sis s ní hezky poklábosila o tom, jestli jsem nebo nejsem prolhaný spratek, co se jen vytahuje, co?“ vyjel na ni Harry.

„Ne,“ odpověděla klidně. „Řekla jsem jí, aby zavřela tu svou narvanou ukecanou hubu a nepomlouvala tě, jestli to chceš vědět. A bylo by vážně fajn, kdyby sis na nás přestal vybíjet vztek, Harry, protože jestli sis toho nevšiml, Ron a já jsme na tvé straně.“

Chvilku bylo naprosté ticho, než Harry hlesl: „Promiň.“

„Vůbec nic se nestalo,“ ujistila ho důstojně Hermiona. Pak potřásla hlavou: „Copak si nepamatujete, co říkal Brumbál na hostině na konci loňského školního roku?“

Harry s Ronem na ni jen němě zírali.

„Přece Vy–víte–o–kom,“ povzdechla si znovu. „Říkal o něm tenkrát, že má obrovský dar rozsévat kolem sebe nešváry a nepřátelství, a my tomu můžeme čelit jedině tím, že nás spojí stejně pevné pouto přátelství a důvěry…“

„Jak si dokážeš něco takového pamatovat?“ obdivně na ni pohlédl Ron.

„Prostě poslouchám, Rone,“ odsekla trochu nevrle.

„To já taky, stejně bych ti ale nedokázal přesně zopakovat, co…“

„Jde o to,“ pokračovala zvýšeným hlasem Hermiona, „že se teď děje přesně to, o čem Brumbál mluvil. Vy–víte–kdo se vrátil před pouhými dvěma měsíci, a my už se mezi sebou začínáme hádat. I Moudrý klobouk nás varoval: stůjte při sobě, semkněte se…“

„Harry to včera večer vystihl naprosto přesně,“ zarazil ji Ron. „Jestli to znamená, že bychom se měli bratříčkovat se zmijozelskými – to sotva!“

„Abyste věděli, podle mě je škoda, že se nesnažíme, aby mezi kolejemi zavládlo aspoň trochu jednoty,“ utrhla se podrážděně Hermiona.

Když došli k mramorovému schodišti, zrovna procházela vstupní síní skupinka studentů čtvrtého ročníku z Havraspáru; jakmile si všimli Harryho, honem utvořili těsnější hlouček, jako by se báli, že kdyby někdo zůstal pozadu, mohl by na něj Harry zaútočit.

„Jasně, přesně s takovými, jako jsou tihle, bychom se měli snažit skamarádit,“ poznamenal Harry ironicky.

Připojili se za havraspárské, a když vcházeli do Velké síně, všichni instinktivně pohlédli k profesorskému stolu. Profesorka Červotočková se bavila s profesorkou Sinistrovou, která vyučovala astronomii, a Hagrid u stolu opět nápadně chyběl. Začarovaný strop nad nimi jako by zrcadlil Harryho náladu – zatáhl se nevlídně šedivými dešťovými mračny.

„Brumbál ani nenaznačil, jak dlouho tu má ta Červotočková zůstat,“ zabručel, když se společně ubírali k nebelvírskému stolu.

„Možná…“ zamyslela se Hermiona.

„Co?“ vyhrkli Harry a Ron.

„No… možná nechtěl zbytečně upozorňovat na to, že tady Hagrid není.“

Jak to myslíš, upozorňovat?“ uchechtl se Ron. Jak bychom si toho mohli nevšimnout?“

Než stačila Hermiona odpovědět, přistoupila k Harrymu vysoká černá dívka s dlouhým copem.

„Ahoj Angelino,“ pozdravil ji.

„Ahoj,“ odpověděla rázně. „Co léto? Dobrý?“ A aniž by čekala na odpověď, pokračovala: „Poslyš, jmenovali mě kapitánkou nebelvírského mužstva.“

„Gratuluju,“ zazubil se na ni vesele Harry. Hned ho napadlo, že se Angelininy povzbudivé řeči určitě tak nepovlečou, jako když byl kapitánem Oliver Wood, což rozhodně nemůže být na škodu.

„Diky, ale když jsme teď bez Olivera, potřebujeme nového brankáře. Konkurz je v pátek v pět a chci, aby tam bylo celé mužstvo, jasný? Musíme si vyzkoušet, jak mezi nás ten nováček zapadne.“

„Dobrá,“ přikývl Harry.

Angelina se na něj usmála a odešla.

„Zapomněla jsem, že už tu Wood není,“ zamumlala polohlasně Hermiona, posadila se vedle Rona a přitáhla si talíř s topinkami. „Pro mužstvo to asi bude velká změna, co?“

„Nejspíš ano,“ přitakal Harry a sedl si proti ní. „Byl to dobrý brankář…“

„Na druhou stranu ale neuškodí, když přijde nějaká nová krev, nemyslíš?“ mínil Ron.

Vtom se ozval svist křídel a klapot zobáků a horní řadou oken vlétly dovnitř stovky sov. Po celé Velké síni se snášely dolů, předávaly svým majitelům dopisy a balíčky a cákaly na snídající studenty kapičky vody; venku zjevně lilo jako z konve. Hedviku mezi nimi nebylo vidět, Harryho to však nijak nepřekvapovalo. Jediný, kdo mu psal, byl Sirius a bylo velice nepravděpodobné, že by pro něj měl po pouhém jednodenním odloučení nějaké převratné novinky. Hermiona naproti tomu musela honem odstrčit stranou svou pomerančovou šťávu a udělat místo pro velkou sovu pálenou, která v zobáku nesla zmáčeného Denního věštce.

„Proč to ještě kupuješ?“ zavrčel podrážděně Harry a vzpomněl si na Seamuse, zatímco Hermiona vložila sově jeden svrček do koženého váčku na noze. Hned poté se sova vznesla do vzduchu a odlétla. „Já už na to kašlu… na tu snůšku blábolu.“

„Vždycky je dobré vědět, co říká nepřítel,“ zahučela Hermiona, rozložila noviny, zmizela za nimi a neobjevila se, dokud Harry s Ronem nedojedli.

„Nic tam není,“ oznámila prostě, složila je a položila vedle talíře. „Myslím nic o tobě, o Brumbálovi ani o ničem jiném.“

Mezi stoly teď procházela profesorka McGonagallová a rozdávala rozvrhy.

„Koukněte na dnešek!“ zasténal Ron. „Dějiny čar a kouzel, dvouhodinovka lektvarů, jasnovidectví a dvouhodinovka obrany proti černé magii… Binns, Snape, Trelawneyová a ta děsná Umbridgeová v jeden den! Doufám, že si Fred s Georgem pospíší a vychytají těm svým záškoláckým zákuskům mouchy…“

„Slyším dobře?“ ozval se Fred, který právě dorazil i s Georgem a vmáčkl se na lavici vedle Harryho. „No ne, že by se bradavičtí prefekti chtěli ulejvat ze školy?“

„Jen se koukni, co dneska máme,“ vybídl ho otráveně Ron a strčil mu rozvrh pod nos. „Horší pondělí jsem ještě v životě neviděl.“

„Na tom něco je, bratříčku,“ připustil Fred, když si přečetl jejich pondělní nadílku. „Jestli chceš, přenechám ti levně pár krvácivých kokošek.“

„Proč levně?“ zeptal se podezíravě Ron.

„Protože ti poteče krev z nosu, dokud se úplně neseschneš. Ještě jsme nenašli protijed,“ vysvětlil George a položil si na talíř uzeného sledě.

„Tisíceré díky,“ zabručel mrzutě Ron a strčil rozvrh do kapsy, „ale myslím, že raději půjdu do školy.“

„A když už mluvíme o těch vašich záškoláckých zákuscích,“ ozvala, se Hermiona a probodla Freda i George očima, „nemůžete shánět ochutnavače na nebelvírské nástěnce.“

„Kdo to říká?“ pohlédl na ni užasle George.

„Já,“ odsekla Hermiona. „A Ron taky.“

„Mě do toho netahej,“ vyhrkl honem Ron.

Hermiona po něm střelila hněvivým pohledem a Fred s Georgem se posměšně uchechtli.

„Však už brzo budeš zpívat jinou, Hermiono,“ prorokoval Fred a mazal si chlebovou placku tlustou vrstvou másla. „Začínáš pátý ročník. Nepotrvá dlouho a sama přijdeš s prosíkem, jestli bys nemohla nějaký ten zákusek dostat.“

„Proč by začátek pátého ročníku měl znamenat, že budu chtít záškolácké zákusky?“ podivila se Hermiona.

„Pátý ročník znamená NKÚ,“ odpověděl George.

„No a?“

„Takže vás čekají zkoušky, ne? Budete mít nosy zastrčené do učebnic tak důkladně, že si je rozedřete do krve,“ konstatoval spokojeně Fred.

„Před NKÚ utrpěla nějaký ten nervový kolaps polovina našeho ročníku,“ přidal se k němu rozjařeným tónem George. „Slzy a hysterický záchvaty… Patricia Stimpsonová každou chvíli omdlela…“

„Kennethu Towlerovi naskákaly uhry po celým těle, pamatuješ?“ kochal se vzpomínkami Fred.

„To proto, žes mu nasypal do pyžama vimrlex,“ připomněl mu George.

„A jo, máš pravdu,“ ušklíbl se Fred. „Už jsem to zapomněl… Člověk si nemůže pamatovat všechno, že?“

„No, pátý ročník je každopádně jedna dlouhá noční můra,“ prohlásil George. „Pokud vám totiž záleží na tom, jak u zkoušek dopadnete. Nám s Fredem se nějak podařilo se s tím vyrovnat.“

„Jo… máte oba… kolik vlastně? Po třech NKÚ?“ zeptal se Ron.

„Tak, tak,“ přisvědčil ledabyle Fred. „Nepočítáme ovšem s tím, že by naše budoucnost ležela v oblasti akademických úspěchů.“

„Docela vážně jsme diskutovali, jestli nám vůbec stojí za to vracet se sem kvůli ukončení sedmého ročníku,“ rozpovídal se zaníceně George, „když teď máme…“

Zarazil se, když si všiml Harryho varovného pohledu; Harrymu bylo jasné, že se George málem prořekl, že jim dal svou výhru z Poháru tří kouzelníků.

„…když už máme svoje NKÚ,“ dořekl spěšně George. „No vážně, k čemu nám vlastně budou OVCE? Říkali jsme si ale, že mamka by nejspíš neunesla, kdybychom ze školy odešli dřív, zvlášť po tom, co se z Percyho vyklubal nejnevděčnější spratek pod sluncem.“

„Nehodláme tu ovšem svůj poslední rok promarnit,“ pokračoval Fred a zálibně se rozhlédl po Velké síni. „Využijeme ho malinko k průzkumu trhu, abychom přesně zjistili, co průměrný bradavický student od obchodu s žertovnými rekvizitami čeká, výsledky průzkumu pečlivě vyhodnotíme a pak vymyslíme produkty, které budou odpovídat poptávce.“

„Kde ale seženete zlato, abyste si mohli svůj obchod s žertovnými rekvizitami otevřít?“ zeptala se skepticky Hermiona. „Budete potřebovat všechny možné suroviny a přísady – a taky nejspíš provozovnu…“

Harry se na dvojčata nedíval. Tvář mu zalila horkost, takže úmyslně upustil vidličku a zmizel pod stůl, aby ji sebral. Slyšel, jak Fred říká: „Na nic se nevyptávej, Hermiono, a nebudeme ti muset lhát. Pojď, Georgi, když přijdeme dřív, třeba před začátkem bylinkářství prodáme pár ultradlouhých uší.“

Harry se vynořil zpod stolu a viděl, jak Fred s Georgem odcházejí. Oba si nesli pytlík topinek.

„Co to mělo znamenat?“ vyptávala se Hermiona a těkala pohledem z Harryho na Rona. „Prý na nic se nevyptávej… Znamená to snad, že už mají nějaké zlato, se kterým si ten svůj obchod můžou otevřít?“

„Abys věděla, taky už jsem o tom mockrát přemýšlel,“ přiznal Ron a svraštil obočí. „Koupili mi letos v létě nový společenský hábit a já přitom nemám ponětí, kde sehnali galeony…“

Harry usoudil, že je nejvyšší čas zavést řeč na nějaké méně nebezpečné téma.

„Myslíte, že tenhle ročník bude opravdu tak náročný? Kvůli těm zkouškám?“

„To určitě,“ přikývl Ron. „Musí být, nemyslíš? Zkoušky NKÚ jsou fakt důležitá věc, záleží na nich, o jaké zaměstnání se budeš moct ucházet, a vůbec všechno. Bill říkal, že v letošním ročníku budeme mít i poradnu pro výběr povolání. Abychom si mohli vybrat, na jaké OVCE se přihlásíme v dalším roce.“

„Vy už víte, co chcete dělat, až vyjdete z Bradavic?“ zeptal se Harry Rona a Hermiony, když o chvíli později vyšli z Velké síně a zamířili k učebně dějin čar a kouzel.

„Vlastně ani ne,“ odpověděl zamyšleně Ron. „Jedině snad… totiž…“

Zatvářil se poněkud rozpačitě.

„Tak co chceš říct?“ pobídl ho Harry.

„No, bylo by senzační být bystrozorem,“ prohodil Ron jakoby nic.

„To tedy ano,“ souhlasil nadšeně Harry.

„Jenže bystrozorové, to je mezi čaroději elita,“ dodal Ron. „Musíš být vážně dobrý. A co ty, Hermiono?“

„Nevím,“ opáčila. „Nejspíš bych chtěla dělat něco doopravdy užitečného.“

„Bystrozorové jsou užiteční!“ podotkl Harry.

„Jistěže jsou, není to ale jediné užitečné povolání,“ řekla zamyšleně Hermiona. „Napadlo mě, že kdybych trochu rozpracovala SPOŽÚS…“

Harry s Ronem si dali hodně záležet, aby se po sobě nepodívali.

Dějiny čar a kouzel považovali všichni studenti jednoznačně za nejnudnější předmět v osnovách kouzelnické výuky. Profesor Binns, duch, který je přednášel, mluvil monotónním sípavým hlasem a jeho výklad téměř zaručeně do deseti minut – v teplém počasí dokonce do pěti – způsoboval, že posluchači propadali otupělé ospalosti. Binns podobu svých přednášek nikdy neměnil, odříkával jejich text bez přestávek a studenti si dělali poznámky nebo spíše ospale hleděli do prázdna. Harrymu a Ronovi se zatím dařilo v tomto předmětu prospívat s odřenýma ušima jen díky tomu, že si vždy před zkouškou opsali Hermioniny poznámky. Hermiona totiž jako jediná dokázala nepodlehnout uspávajícímu účinku Binnsova hlasu.

Toho dne byli nuceni protrpět tři čtvrtě hodiny drmolivého výkladu na téma válek s obry. V prvních deseti minutách slyšel Harry právě tolik, aby si stačil neurčitě pomyslet, že v podání jiného učitele by mohlo jít o poměrně zajímavé téma, pak ale jeho mozek vypnul. Zbývajících pětatřicet minut strávil tím, že na okraji svého pergamenu hrál s Ronem šibenice, zatímco Hermiona na ně koutkem oka vrhala vyčítavé pohledy.

„Zajímalo by mě, co byste dělali,“ zeptala se ledovým tónem, když na začátku přestávky vycházeli z učebny (Binns proplul tabulí a zmizel za ní), „kdybych vám letos odmítla půjčit svoje poznámky.“

„Neudělali bychom NKÚ,“ usoudil Ron. „Jestli nás chceš mít na svědomí, Hermiono…“

„Zasloužili byste si to!“ sjela je. „Vždyť vy se ho ani nesnažíte poslouchat.“

„Ale snažíme,“ odporoval Ron. Jenže nemáme tvůj mozek, tvoji paměť a neumíme se tak soustředit. Jsi prostě chytřejší než my, tak nám to aspoň nepředhazuj.“

„Ale prosím tě, nech si ty kecy,“ okřikla ho Hermiona. Podle toho, jak se tvářila, když vycházela na nádvoří do sychravé nepohody, ji to ale patrně aspoň trochu uchlácholilo.

Padal drobný hustý déšť, takže hloučky studentů při okrajích nádvoří vypadaly lehce rozmazaně. Harry, Ron a Hermiona si vybrali místečko stranou: uchýlili se pod balkon, z něhož chrlily proudy vody, v zebavém zářijovém vzduchu si vyhrnuli límce hábitů a bavili se o tom, co si Snape asi přichystal pro první hodinu nového školního roku. Shodli se právě, že to nejspíš bude něco neobyčejně obtížného, jen aby je po dvouměsíčních prázdninách nachytal nepřipravené, když se zpoza rohu kdosi vynořil a zamířil k nim.

„Ahoj, Harry!“

Byla to Cho Changová – a zase sama. To bylo něco velice neobvyklého; Cho měla totiž kolem sebe prakticky pořád klubko uhihňaných holek. Harry si vzpomínal, jaká muka zakoušel, když se ji snažil zastihnout samotnou a pozvat ji na vánoční ples.

„Ahoj,“ odpověděl a pocítil, jak mu do tváře stoupá horkost. Alespoň z tebe tentokrát neodkapává mrvomíza, utěšoval se. Cho zřejmě uvažovala podobně.

„Tak ses té břečky zbavil, co?“

„Jo,“ přitakal Harry a pokusil se zakřenit, jako by vzpomínka na jejich minulé setkání nebyla pokořující, ale naopak nesmírně komická. „A co ty, měla jsi… hmm… hezké léto?“

Sotva to vyslovil, byl by si nejraději ukousl jazyk – Cho přece chodila s Cedrikem a jeho smrt jí musela prázdniny zkalit skoro stejně jako jemu. Něco v Choině tváři jako by se náhle našponovalo, řekla ale jen: „Ano, jistě, bylo to fajn, znáš to…“

„To je odznak Tornád?“ vyhrkl zničehonic Ron a ukázal prstem na odznak, který měla na prsou připíchnutý na hábitu. Na azurově modrém podkladu zářila dvě velká zlatá T. „Snad jim nefandíš?“

„Ale ano, fandím.“

„A to jako odjakživa, nebo až od té doby, co začali v lize vyhrávat?“ dorážel na ni Ron tónem, který Harrymu připadal zbytečně útočný.

„Fandím jim od šesti let,“ zchladila ho Cho. „No nic… tak zatím, Harry.“

Odešla. Hermiona počkala, dokud nebyla v polovině nádvoří, a rozčileně se k Ronovi otočila.

„Nemáš špetku taktu!“

„Cože? Vždyť jsem se jen ptal, jestli…“

„Copak ti nedošlo, že chce s Harrym mluvit mezi čtyřma očima?“

„No a? Vždyť s ním mohla mluvit, nijak jsem jí nebránil…“

„Proč jsi na ni proboha tak vyjel kvůli jejím famfrpálovým miláčkům?“

„Vyjel? Nevyjel jsem na ni, jen jsem…“

„Co na tom záleží jestli fandí Tornádům?“

„Ale prosím tě, polovina lidí, co s těmi odznaky chodí, si je koupila teprve minulou sezónu…“

„Ale co je na tom?“

„No že to nejsou opravdoví fanoušci, hlásí se k nim jen proto, že…“

„Zvoní,“ oznámil mdle Harry. Ron s Hermionou na sebe totiž tak štěkali, že zvonek vůbec neslyšeli. Nepřestali se hádat celou cestu do Snapeova sklepení, takže měl Harry spoustu času na úvahy o tom, že vedle Nevilla a Rona bude mít kliku, jestli vůbec někdy najde dvě minuty na to, aby si s Cho mohl popovídat a zavzpomínat a nevystěhovat se raději ze země.

A přesto, říkal si v duchu, když se připojili k frontě, která se tvořila přede dveřmi do Snapeovy učebny, vždyť Cho za ním přišla sama a chtěla s ním mluvit… Chodila s Cedrikem, takže by bylo docela pochopitelné, kdyby Harryho nenáviděla, že při turnaji tří kouzelníků – vyvázl z bludiště živý, zatímco Cedric zahynul. Přesto s ním mluvila naprosto kamarádsky, ne jako že ho považuje za blázna, za lháře nebo že mu připisuje kdovíjak strašlivou vinu za Cedrikovu smrt… Ano, rozhodla se nepochybně sama, že ho vyhledá a promluví si s ním, a bylo to už podruhé během dvou dní… A když si tohle Harry uvědomil, začal se hned cítit líp. Dokonce ani zlověstný skřípot, s nímž se otevřely dveře Snapeova sklepení, nemohl propíchnout tu malou bublinku naděje, která jako by se mu dmula v prsou.

Vešel do učebny za Ronem a Hermionou a zamířil s nimi ke stolku v zadní řadě, kde obvykle sedávali, posadil se mezi ně a nevšímal si toho, jak podrážděně na sebe štěkali.

„Prosím o klid,“ vyzval všechny chladně Snape a zavřel za sebou dveře.

Popravdě řečeno nebylo třeba, aby je jakkoli napomínal.

Jakmile třída zaslechla zvuk zavíraných dveří, rozhostilo se ticho a nikdo se ani nepohnul. Samotná Snapeova přítomnost obvykle v učebně zajistila naprostý klid.

„Než začneme dnešní hodinu,“ řekl úvodem Snape, přešel ke katedře a přejel pohledem po všech přítomných, „považuji za vhodné vám připomenout, že v červnu příštího roku budete skládat důležitou zkoušku, při níž prokážete, čemu všemu jste se naučili o přípravě a používání kouzelných lektvarů. Přestože jsou tu mezi vámi nevzdělaní tupci, očekávám, že při NKÚ budete hodnoceni alespoň známkou dostatečně. V opačném případě ponesete následky mé… nelibosti.“

Tentokrát ulpěl pohledem na Nevillovi, který nervózně polkl.

„Mnozí z vás samozřejmě po ukončení tohoto ročníku přestanou můj předmět studovat,“ mluvil dál. „Do kurzu lektvarů pro OVCE přijímám jen ty nejlepší, což znamená, že s některými se nepochybně rozloučím.“

Teď spočinul očima na Harrym a ohrnul ret. Harry jeho pohled vzdorně opětoval – představa, že po pátém ročníku se bude moci s lektvary navždy rozžehnat, v něm vzbudila chmurné potěšení.

„Než však ten šťastný okamžik nastane, čeká nás ještě jeden rok,“ pokračoval tiše Snape, „takže bez ohledu na to, zda máte či nemáte v úmyslu pokoušet se o OVCE, vám všem doporučuji, abyste své úsilí soustředili na udržení vysokého standardu, který od svých studentů při skládání NKÚ očekávám.

Dnes si namícháme lektvar, který se při ověřování náležité kouzelnické úrovně často vyskytuje. Je to pohodový odvar, užívaný k utišení úzkosti a ke zklidnění. Buďte opatrní: kdyby se vám s některou přísadou utrhla ruka, může ten, kdo se odvaru napije, upadnout do hlubokého spánku, ze kterého se už nemusí probudit. Věnujte proto maximální pozornost tomu, co děláte.“ Hermiona se vedle Harryho znatelně napřímila a ve tváři měla výraz absolutního soustředění. „Jednotlivé přísady a metoda přípravy…“ Snape mávl hůlkou, „jsou popsány na tabuli…“ Objevily se tam. „Vše, co budete potřebovat…“ znovu mávl hůlkou, „najdete ve skříni s učebními pomůckami…“ Dveře skříně se otevřely. „Máte na to půldruhé hodiny, začněte.“

Přesně jak Harry, Ron a Hermiona předpovídali, Snape si pro ně stěží mohl vymyslet obtížnější a ošemetnější lektvar. Přísady bylo třeba do kotlíku vkládat v přesně stanoveném pořadí a množství, směs bylo třeba míchat přesně stanoveným počtem pohybů nejprve po směru a pak proti směru hodinových ručiček a teplotu plamene, na němž dryák bublal, bylo třeba snížit na přesně stanovenou úroveň a udržovat ji přesně stanovený počet minut před přidáním poslední přísady.

„Z vašeho lektvaru by nyní měly stoupat drobné obláčky stříbřité páry,“ ozval se Snape deset minut před uplynutím vyměřené doby.

Harry, který byl celý zbrocený potem, se zoufale rozhlédl po sklepení. Z jeho kotlíku se valily obrovské kotouče tmavě šedého dýmu, z Ronova prskaly zelené jiskry. Seamus špičkou hůlky horečně šťouchal do plamínků pod svým kotlíkem, které zjevně uhasínaly. Jedině hladina Hermionina lektvaru byla zakryta rozechvělým mlžným příkrovem stříbřité páry. Snape kolem ní prošel, sklonil ke kotlíku svůj zahnutý nos a neřekl ani ň, což znamenalo, že nenašel nic, co by jí vytkl. U Harryho kotlíku se ovšem zastavil a pohlédl do něj s výrazem děsivého výsměchu.

„Co má být tohle, Pottere?“

Všichni zmijozelští studenti u předních stolků dychtivě vzhlédli; nic je netěšilo víc než poslouchat, jak Snape Harryho zesměšňuje.

„Pohodový odvar,“ odpověděl opatrně Harry.

„Povězte mi, Pottere,“ zeptal se klidně Snape, „umíte číst?“

Draco Malfoy se zachechtal.

„Ano, umím,“ přikývl Harry. Prsty, v nichž držel hůlku, se mu pevně sevřely.

„Přečtěte mi třetí řádku receptu, Pottere.“

Harry zamžoural směrem k tabuli; v kotoučích různobarevné páry, která teď celé sklepení zaplňovala, nebylo snadné písmo rozeznat.

„Přidáme drcený měsíční kámen, třikrát zamícháme proti směru hodinových ručiček, necháme sedm minut povařit na mírném ohni a přidáme dvě kapky šťávy z kýchavice.“

Srdce mu spadlo do žaludku. Nepřidal šťávu z kýchavice, ale po sedmiminutovém povaření svého lektvaru přešel rovnou ke čtvrté řádce receptu.

„Udělal jste všechno, co se na třetí řádce píše, Pottere?“

„Ne,“ přiznal velice tiše Harry.

„Prosím?“

„Ne,“ opakoval Harry hlasitěji. „Zapomněl jsem na kýchavici.“

„Vím, že jste na ni zapomněl, Pottere, a to znamená, že ta břečka není vůbec k ničemu. Evanesco!“

Lektvar, který Harry připravil, zmizel a Harry zůstal stát nad prázdným kotlíkem jako hlupák.

„Ti z vás, kteří si uměli přečíst recept, naplní vzorkem svého lektvaru malou lahvičku, jasně ji označí štítkem se svým jménem a přinesou ji k mému stolu na otestování,“ nařídil Snape. „Domácí úkol: na třicet centimetrů pergamenu napíšete pojednání o vlastnostech měsíčního kamene a o jeho využití při přípravě lektvaru. Odevzdáte ve čtvrtek.“

Zatímco všichni ostatní nalévali odvar do lahviček, Harry si skládal svoje věci a tiše zuřil. Jeho lektvar nebyl o nic horší než Ronův, ze kterého teď stoupal ohavný puch zkažených vajec, nebo Nevillův, který nabyl hutnosti čerstvě namíchaného cementu, takže ho Neville musel z kotlíku pracně vyškrabovat. Byl to ovšem on, Harry, kdo měl za svou dnešní práci dostat nulové ohodnocení. Nacpal svou hůlku do brašny, otráveně se rozvalil na židli a díval se, jak zbytek třídy přistupuje k Snapeově katedře s naplněnými a zazátkovanými lahvičkami. Když konečně zazvonilo, Harry vyběhl ze sklepení jako první, a než se k němu Ron s Hermionou ve Velké síni připojili, už seděl u oběda. Strop během dopoledne nabyl ještě kalnější šedou barvu. Vysoká okna bičoval déšť.

„To bylo vážně nespravedlivé,“ poznamenala soucitně Hermiona, posadila se vedle něj a nakládala si na talíř sekanou a zapečené brambory. „Tvůj lektvar nebyl ani zdaleka tak zlý jako Goylův. Když ho nalil do lahvičky, roztrhl ji na kousky a podpálil mu hábit.“

„No jo,“ mračil se Harry do talíře, „jenže kdy se ke mně Snape choval spravedlivě?“

Ani Ron, ani Hermiona neodpověděli; všichni tři věděli, že mezi Snapem a Harrym panuje nesmiřitelná vzájemná nenávist od prvního okamžiku, kdy se Harry objevil v Bradavicích.

„Přece jen jsem doufala, že to s ním bude letos trochu lepší,“ povzdechla si zklamaně Hermiona. „Chci říct… však víte…“ opatrně se rozhlédla kolem a zjistila, že po obou stranách mají půl tuctu prázdných míst a kolem stolu právě nikdo neprochází, „…když je teď v Řádu a tak.“

„Z nejedlé houby se nestane jedlá,“ pronesl mudrlantsky Ron. „Stejně si od samého začátku myslím, že je Brumbál blázen, když Snapeovi věří. Jaký máme důkaz, že doopravdy přestal pracovat pro Vy–víte–koho?“

„Myslím, že Brumbál má nejspíš spoustu důkazů, jenže zrovna tobě se s nimi nesvěřuje, Rone,“ odsekla Hermiona.

„Buďte už proboha zticha, vy dva!“ osopil se na ně Harry v okamžiku, kdy Ron otevřel pusu a chystal se něco namítnout. Oba kamarádi ztuhli a zatvářili se naštvaně a dotčeně. „Nemůžete toho nechat?“ vztekal se Harry. „Vždyť je to k zbláznění, jak se do sebe v jednom kuse navážíte.“ Odstrčil talíř se sekanou, přehodil si školní brašnu přes rameno a nechal je oba sedět u stolu.

Vyběhl po mramorovém schodišti; schody bral po dvou a vyhýbal se proudu studentů, kteří teprve šli na oběd. Stále ještě se třásl vztekem, který v něm před okamžikem tak nečekaně vzplál, a když si vybavil šokované obličeje Rona a Hermiony, měl pocit hlubokého uspokojení. Patří jim to, pomyslel si, proč toho nemůžou aspoň na chvíli nechat… pořád se jen hádají… z toho by se zbláznil každý…

Právě míjel velký obraz sira Cadogana v rytířském brnění, který visel na odpočívadle. Sir Cadogan vytasil meč a hrozivě jím na Harryho mával, ten si ho však nevšímal.

„Vrať se, ty prašivý pse! Postav se mi a bojuj!“ hulákal sir Cadogan hlasem, jenž se za spuštěným hledím dutě rozléhal, Harry však jen apaticky kráčel dál, a když se ho rytíř pokusil pronásledovat a přeběhl do vedlejšího obrazu, vyhnal ho odtamtud jeho právoplatný obyvatel, velký a zuřivě vyhlížející vlčák.

Zbytek polední přestávky Harry proseděl o samotě pod padacími dveřmi v nejvyšší části severní věže. Když zazvonilo, byl proto první, kdo se po stříbrném žebříku vyšplhal do učebny Sibyly Trelawneyové.

Jasnovidectví bylo hned po lektvarech Harryho nejneoblíbenějším předmětem, za což mohla především skutečnost, že profesorka Trelawneyová měla ve zvyku předpovídat mu několikrát během každého školního roku předčasnou smrt. Byla to hubená žena, která chodila zahalená několika těžkými šály, na nichž se třpytily korálkové náhrdelníky, a v brýlích, které jí několikanásobně zvětšovaly oči – Harrymu vždy připomínala nějaký hmyz. Když vešel do učebny, pokládala právě na každý z malých vysokých stolků, jimiž byla celá místnost přeplněná, po jednom výtisku nějaké ohmatané knihy v kožené vazbě. Světlo lamp překrytých šátky i světlo malých, nepříjemně nasládle vonících plamínků v krbu bylo však tak tlumené, že si zjevně nevšimla, jak si tiše sedá do stinného koutku.

V následujících pěti minutách dorazil i zbytek třídy. Ron se vynořil z padacích dveří, pozorně se rozhlédl, našel Harryho a zamířil přímo k němu – nebo alespoň tak přímo, jak mu to umožňovaly stolečky, židle a přecpané čalouněné taburetky, mezi nimiž se musel proplétat.

„Tak už se s Hermionou nehádáme,“ oznámil a posadil se vedle Harryho.

„Fajn,“ zabručel Harry.

„Hermiona ale říká, že by bylo príma, kdyby sis na nás přestal vybíjet vztek,“ pokračoval Ron.

„Já si ne…“

„Jen vyřizuju, co ti vzkazuje,“ nenechal ho domluvit Ron. „Řekl bych ale, že má pravdu. Nemůžeme za to, jak se k tobě chovají Seamus a Snape.“

„Neříkal jsem, že…“

„Dobrý den,“ uvítala je profesorka Trelawneyová svým obvyklým neurčitým a zastřeným hlasem. Harry se zarazil v půli věty a připadal si zčásti popuzeně a zčásti provinile. „Vítejte znovu na jasnovidectví. Samozřejmě jsem celé prázdniny velice pečlivě sledovala cesty vašich osudů a s potěšením konstatuji, že jste se všichni bez úhony vrátili do Bradavic – což jsem pochopitelně věděla předem.

Na stolech před sebou máte učebnici Orákulum snů od Iniga Imaga. Výklad snů je nesmírně důležitým nástrojem předpovídání budoucnosti a velice pravděpodobně bude i mezi zkušebními otázkami při skládání NKÚ. To samozřejmě neznamená, že bychom v posvátném umění jasnovidectví měli přikládat nějaký zvláštní význam tomu, jestli jste prospěli nebo neprospěli u zkoušky. Pro toho, kdo je nadán vnitřním okem, znamenají vysvědčení a známky pramálo. Řediteli ovšem záleží na tom, abyste se zkouškám podrobili, takže…“

Taktně se odmlčela a její výraz nenechal nikoho na pochybách, že profesorka Trelawneyová považuje svůj předmět za povznesený nad takové přízemní ubohosti, jako jsou školní zkoušky.

„Nalistujte si prosím úvod a přečtěte si, co Imago říká na téma výkladu snů. Pak se rozdělte do dvojic. Použijte Orákulum snů a navzájem si vyložte, co se vám naposledy zdálo. Dejte se do práce.“

Na celé věci bylo pozitivní snad jenom to, že tentokrát měli normální hodinu a ne dvouhodinovku. Když všichni dočetli úvod učebnice, zbývalo jim na výklad snů sotva deset minut. U vedlejšího stolu se dal Dean dohromady s Nevillem, který se okamžitě pustil do rozvláčného vysvětlování významu jakési noční můry, v níž ho pronásledovaly obrovské nůžky v babiččině svátečním klobouku. Harry s Ronem se na sebe jen zachmuřeně dívali.

„Já si svoje sny nikdy nepamatuju,“ postěžoval si Ron, „tak si na něco vzpomeň ty.“

„Aspoň jeden si přece musíš pamatovat,“ protestoval podrážděně Harry.

Se svými sny se rozhodně neměl v úmyslu nikomu svěřovat. Bylo mu dokonale jasné, co znamená jeho pravidelně se opakující noční můra ze hřbitova, a nepotřeboval, aby mu to vysvětloval Ron, profesorka Trelawneyová ani nějaké připitomělé Orákulum snů.

„Jo, tuhle se mi zdálo, jak hraju famfrpál,“ vzpomínal si Ron a úsilím svraštil obličej, aby si připomenul podrobnosti. „Co myslíš, že to znamená?“

„Nejspíš můžeš čekat, že tě sežere obří ibišek nebo něco takového,“ zahučel Harry a lhostejně listoval v Orákulu snů. Vyhledávat v Orákulu útržky toho, co se jim zdálo, byla nesmírně nudná práce a Harrymu nijak nepřidalo na náladě, když jim profesorka Trelawneyová uložila za domácí úkol, aby si měsíc vedli deník všech svých snů. Když zazvonilo, seběhli s Ronem dolů po žebříku jako první.

„Uvědomuješ si vůbec, kolik už těch domácích úkolů máme?“ stěžoval si cestou hlasitě Ron. „Binns nám zadal padesáticentimetrový esej o válkách s obry, Snape chce třicet centimetrů o používání měsíčního kamene a teď máme ještě od Trelawneyové celý měsíc snů! Fred s Georgem měli s těmi NKÚ v letošním ročníku pravdu, co? Doufám, že ta Umbridgeová nám nedá nic dalšího…“

Když vešli do učebny obrany proti černé magii, zjistili, že profesorka Umbridgeová už sedí za katedrou. Měla na sobě tutéž nadýchanou růžovou vestičku jako předchozího večera a ve vlasech jí trůnila černá sametová mašle. Harry se opět neubránil nutkavé představě velké mouchy, pošetile usazené na ještě větší ropuše.

Třída vstupovala do učebny mlčky. Profesorka Umbridgeová pro ně zatím byla velkou neznámou a nikdo nevěděl, nakolik si bude zakládat na kázni.

„Tak tedy dobré odpoledne,“ uvítala je, když se konečně celá třída usadila.

Několik studentů odpovědělo tlumeným „Dobré odpoledne“.

„Ale, ale,“ zavrtěla hlavou profesorka Umbridgeová. „Takhle by to asi nešlo, že? Byla bych ráda, kdybyste odpověděli: Dobré odpoledne, paní profesorko. Tak ještě jednou, prosím. Dobré odpoledne, třído!“

„Dobré odpoledne, paní profesorko,“ zaduněli sborem.

„To je ono,“ pochválila je sladce profesorka Umbridgeová. „Ani to nebylo tak těžké, že? A teď – hůlky schovat a vytáhnout brky, prosím.“

Většina třídy si vyměnila ponuré pohledy. Po příkazu „hůlky schovat“ ještě nikdy nenásledovala hodina, která by je něčím zaujala. Harry zastrčil hůlku do školní brašny a vytáhl brk, inkoust a pergamen. Profesorka Umbridgeová otevřela kabelku, vytáhla vlastní hůlku, která byla neobvykle krátká, a ostře s ní poklepala na tabuli, na níž se okamžitě objevila slova:

OBRANA PROTI ČERNÉ MAGII

NÁVRAT K ZÁKLADNÍM PRINCIPŮM

„Tak tedy, vaše dosavadní výuka tohoto předmětu byla poněkud nesystematická a roztříštěná, že ano?“ začala profesorka Umbridgeová a otočila se čelem k třídě s rukama vzorně založenýma na prsou. „Neustálé střídání učitelů, z nichž někteří se evidentně vůbec neřídili osnovami schválenými ministerstvem, vedlo naneštěstí k tomu, že ani zdaleka nesplňujete požadavky, které na vás budou v roce skládání NKÚ kladeny.

Zajisté vás ale potěší, že tyto problémy vám nyní pomohu překonat. V letošním ročníku se budeme řídit pečlivě strukturovanými, teoreticky podloženými a ministerstvem schválenými osnovami obranných kouzel. Zapište si prosím následující body.“

Znovu zaťukala na tabuli. Původně napsaná slova zmizela a nahradily je

CÍLE VÝUKY

1.    POCHOPENÍ PRINCIPŮ, Z NICHŽ VYCHÁZEJÍ OBRANNÁ KOUZLA.

2.    ZVLÁDNUTÍ IDENTIFIKACE SITUACÍ, V NICHŽ LZE OBRANNÝCH KOUZEL OPRÁVNĚNĚ POUŽÍT.

3.    ÚLOHA VYUŽITÍ OBRANNÝCH KOUZEL V KONTEXTU PRAKTICKÉ KOUZELNICKÉ ČINNOSTI.

Několik minut se v celé učebně ozývalo jen škrábání brků po pergamenu. Když si všichni opsali tři cíle výuky, profesorka Umbridgeová se zeptala: „Máte všichni Teorii obranných kouzel od Wilberta Šmírala?“

Třídou se rozlehlo tlumené souhlasné mumlání.

„Myslím, že to budeme muset zkusit znovu,“ prohlásila profesorka Umbridgeová. „Když se vás na něco zeptám, chci, abyste mi odpověděli Ano, paní profesorko, nebo Ne, paní profesorko. Tak tedy: Máte všichni Teorii obranných kouzel od Wilberta Šmírala?“

„Ano, paní profesorko,“ zadrnčelo třídou.

„Výborně,“ přikývla profesorka Umbridgeová. „Nalistujte si laskavě stranu pět a přečtěte si první kapitolu, Základy pro začátečníky. K tomu nebude třeba nic dodávat.“

Profesorka Umbridgeová odstoupila od tabule, usadila se na židli za katedrou a bedlivě všechny přítomné sledovala odulýma ropušíma očima. Harry otočil na stranu pět Teorie obranných kouzel a pustil se do čtení.

Byla to zoufalá nuda, skoro tak strašná jako poslouchat profesora Binnse. Harry cítil, že jeho pozornost ochabuje, a po chviličce se přistihl, jak jednu a tutéž řádku přečetl několikrát po sobě a přitom si z ní zapamatoval jen prvních pár slov. V tichosti uběhlo několik minut. Ron vedle něj nepřítomně otáčel brkem mezi prsty sem a tam a strnule zíral na stránce stále na jedno místo. Harry se otočil doprava a s úžasem spatřil něco, co ho z jeho otupělosti zcela vytrhlo. Hermiona svou Teorii obranných kouzel vůbec neotevřela. Visela na profesorce Umbridgeové očima a hlásila se.

Harry si nevzpomínal na jediný případ, kdy by Hermiona nepřečetla něco, co jí bylo nařízeno; normálně nikdy neodolala pokušení otevřít jakoukoli knihu, která jí přišla pod ruku. Tázavě na ni pohlédl, Hermiona však jen nepatrně zavrtěla hlavou, že nehodlá odpovídat na žádné otázky, a dál upírala oči na profesorku Umbridgeovou, která se stejně soustředěně dívala jinam.

Uplynulo však několik dalších minut a Harry už zdaleka nebyl sám, kdo Hermionu nespustil z očí. Kapitola, kterou dostali za úkol přečíst, byla tak nezajímavá, že stále víc přítomných raději sledovalo, jak se Hermiona tiše snaží upoutat pozornost profesorky Umbridgeové, než aby se pracně prokousávali Základy pro začátečníky.

Když už se místo do učebnice dívala na Hermionu víc než polovina třídy, profesorka Umbridgeová se rozhodla, že nebude situaci dál ignorovat.

„Máte nějakou otázku, která se týká té kapitoly, drahoušku?“ zeptala se Hermiony, jako by si jí právě všimla.

„Ne, té kapitoly se to netýká,“ odpověděla Hermiona.

„Hmm, jenže my teď právě čteme,“ vycenila profesorka Umbridgeová drobné špičaté zoubky. „Pokud máte nějaké jiné dotazy, můžeme se jimi zabývat na konci hodiny.“

„Mám jeden dotaz ohledně cílů výuky,“ oznámila Hermiona.

Profesorka Umbridgeová zvedla obočí.

„Jak se jmenujete?“

„Hermiona Grangerová,“ představila se.

„Tak tedy, slečno Grangerová, domnívám se, že cíle výuky vám budou absolutně jasné, pokud si je pozorně přečtete,“ zašvitořila profesorka Umbridgeová neochvějně sladkým hláskem.

„Já myslím, že ne,“ prohlásila bez obalu Hermiona. „Nepíše se tam vůbec nic o používání obranných kouzel.“

Následovala krátká chvíle ticha, během níž mnozí studenti ve třídě otočili hlavu a zamračeně se zadívali na tři cíle výuky, které byly dosud napsány na tabuli.

„Používání obranných kouzel?“ opakovala profesorka Umbridgeová a šveholivě se zasmála. „Ale prosím vás, nedovedu si představit, že by v mé třídě došlo k situaci, v níž byste byla nucena použít nějaké obranné kouzlo, slečno Grangerová. Doufám, že si nemyslíte, že by na vás během výuky mohl někdo zaútočit?“

„Takže vůbec žádná kouzla používat nebudeme?“ vykřikl hlasitě Ron.

„Studenti v mé třídě zvednou ruku a přihlásí se, když chtějí něco říct, pane…“

„Weasley,“ doplnil ji Ron a zvedl ruku.

Profesorka Umbridgeová nasadila ještě širší úsměv a otočila se k němu zády. Harry s Hermionou okamžitě také zvedli ruce. Profesorka Umbridgeová na okamžik spočinula odulýma očima na Harrym a pak se obrátila k Hermioně.

„Prosím, slečno Grangerová? Chtěla jste se ještě na něco zeptat?“

„Ano,“ přitakala Hermiona. „Domnívala jsem se, že hlavním smyslem obrany proti černé magii je praktická výuka obranných kouzel.“

„Jste snad ministersky vyškolená pedagogická odbornice, slečno Grangerová?“ zeptala se profesorka Umbridgeová svým falešně sladkým hlasem.

„Ne, ale…“

„V tom případě se obávám, že nejste povolána rozhodovat o tom, co je hlavním smyslem jakéhokoli vyučovacího předmětu. Náš nový studijní program navrhovali kouzelníci mnohem starší a chytřejší než vy. Budete se o obranných kouzlech učit bezpečně a bez rizika…“

„K čemu nám to bude?“ namítl nahlas Harry. „Když nás někdo napadne, nebude to…“

„Ruku, pane Pottere!“ zazpívala, profesorka Umbridgeová.

Harry vytrčil do vzduchu sevřenou pěst. Profesorka Umbridgeová se od něj opět okamžitě odvrátila, v té chvíli mělo už však ruce nahoře několik dalších lidí.

„A vy jste kdo?“ oslovila profesorka Umbridgeová Deana.

„Dean Thomas.“

„Prosím, pane Thomasi?“

„No, je to přece tak, jak říká Harry, ne?“ přesvědčoval ji Dean. „Když nás někdo napadne, nebude to bez rizika.“

„Zeptám se i vás,“ usmála se na Deana velice provokativně profesorka Umbridgeová. „Domníváte se, že na vás během mé hodiny někdo zaútočí?“

„To ne, ale…“

Zbytek jeho námitky přehlušila slova profesorky Umbridgeové. „Nechci kritizovat způsob, jakým tato škola byla a dosud je řízena,“ prohlásila a široká ústa se jí zvlnila dalším nepřesvědčivým úsměvem. „V této třídě jste však byli vystaveni vlivu některých velice nezodpovědných kouzelníků, skutečně velice nezodpovědných, nemluvě o tom,“ krátce a ošklivě se uchechtla, „že mezi nimi byli i neobyčejně nebezpeční kříženci.“

„Jestli myslíte profesora Lupina,“ vyjel na ni rozhorleně Dean, „byl to nejlepší učitel, jakého jsme kdy…“

„Ruku, pane Thomasi! Jak jsem říkala, byli jste seznámeni se zaříkadly, která jsou příliš složitá, nevhodná pro váš věk a mohou být i smrtelně nebezpečná. „Vystrašili vás tak, že věříte, že se obden můžete stát terčem útoku černé magie…“

„Ne, tak to není,“ ohradila se Hermiona, „jen jsme…“

„Nepřihlásila jste se, slečno Grangerová!“

Hermiona zvedla ruku, a profesorka Umbridgeová se k ní otočila zády.

„Pokud jsem správně informována, můj předchůdce nejenže vám názorně předváděl zakázané kletby, on je na vás dokonce praktikoval!“

„Však se taky ukázalo, že je to maniak, ne?“ vyprskl rozhořčeně Dean. „I tak jsme se toho ale hodně naučili.“

„Nepřihlásil jste se, pane Thomasi!“ zatrylkovala profesorka Umbridgeová. „Pro vaši informaci, ministerstvo je toho názoru, že teoretické znalosti budou více než dostatečné k tomu, abyste uspěli u zkoušek. Koneckonců, to je přece samotná podstata školní výuky. A jak vy se jmenujete?“ dodala s pohledem upřeným na Parvati, která právě vymrštila ruku nad hlavu.

„Parvati Patilová – a není součástí naší NKÚ z obrany proti černé magii také praktická zkouška? Nežádá se od nás, abychom předvedli, že protikletby a podobné věci skutečně umíme používat?“

„Pokud věnujete dostatek úsilí studiu teorie, neexistuje jediný důvod, proč by se vám nemělo podařit příslušná kouzla předvést v pečlivě řízených podmínkách zkoušky,“ ujistila ji profesorka Umbridgeová tónem, který naznačoval, že tím záležitost považuje za uzavřenou.

„I když si je ani jednou předem nevyzkoušíme?“ užasla Parvati. „Chcete nám tvrdit, že poprvé budeme mít příležitost nějaké kouzlo předvést až u zkoušky?“

„Opakuji, že pokud budete dostatečně pilně studovat teorii…“

„A k čemu nám ta teorie bude ve skutečném světě?“ zeptal se hlasitě Harry s pěstí opět zdviženou nad hlavou.

Profesorka Umbridgeová k němu zvedla oči.

„Tohle je škola, pane Pottere, a ne skutečný svět,“ řekla tiše.

„Takže na to, co nás tam venku čeká, nepotřebujeme být připravení?“

„Nic vás tam venku nečeká, pane Pottere.“

„Vážně ne?“ ušklíbl se Harry. Zdálo se, že vztek, který se mu celý den jen taktak dařilo držet pod pokličkou, konečně překypí a vyrazí na povrch.

„Kdo myslíte, že by chtěl napadnout děti, jako jste vy?“ zapředla profesorka Umbridgeová svým ohavně medově sladkým hláskem.

„Hmm, kdopak asi…“ protáhl Harry předstíraně přemítavým tónem. „Co třeba… lord Voldemort?“

Ron hlasitě vyjekl, Levanduli Brownové unikl ze rtů vyděšený výkřik a Neville sklouzl z okraje židle na zem. Profesorka Umbridgeová však nehnula brvou a hleděla na Harryho se zatvrzele vítězoslavným výrazem.

„Srážím Nebelvíru deset bodů, pane Pottere.“

Celá třída byla tichá a nehybná. Všichni hleděli buď na Umbridgeovou, nebo na Harryho.

„Dovolte, abych se zcela jasně vyjádřila k několika věcem.“

Profesorka Umbridgeová vstala, naklonila se k nim a rukama s roztaženými tupými prsty se opírala o katedru.

„Bylo vám řečeno, že jistý černokněžník vstal z mrtvých a vrátil se…“

„Nebyl mrtvý,“ odsekl vztekle Harry, „ale že se vrátil, to je pravda.“

„Pane–Pottere–už–jste–svou–kolej–připravil–o–deset–bodů–tak–si–to–ještě–nezhoršujte,“ okřikla ho profesorka Umbridgeová jedním dechem, aniž by na něj pohlédla. „Jak jsem už řekla, byli jste informováni, že jistý černokněžník je opět mezi námi. To je lež.“

„To NENÍ lež!“ vykřikl Harry. „Viděl jsem ho! Bojoval jsem s ním!“

„Uděluji vám školní trest, pane Pottere!“ zvolala triumfálně profesorka Umbridgeová. „Zítra večer v pět hodin v mém kabinetu. Opakuji, je to lež. Ministerstvo kouzel vám ručí za to, že vám nehrozí nebezpečí od žádného černokněžníka. Máte-li přesto nějaké obavy, nerozpakujte se přijít po vyučování za mnou. Straší-li vás někdo smyšlenými báchorkami o znovuzrozených černokněžnících, ráda bych o tom slyšela. Jsem tu proto, abych vám pomáhala. Jsem vaše přítelkyně. A nyní laskavě pokračujte ve čtení. Strana pět, Základy pro začátečníky.“

Profesorka Umbridgeová se znovu posadila za katedru, Harry však naopak vstal. Všichni se na něj dívali. Seamus vypadal napůl vyděšeně a napůl ohromeně.

„Ne, Harry!“ zašeptala varovně Hermiona a zatahala ho za rukáv, Harry se jí však vyškubl.

„Podle vás tedy Cedric Diggory zemřel jen tak – sám od sebe?“ zeptal se Harry a třásl se mu hlas.

Celá třída se mocně sborově zajíkla. Nikdo s výjimkou Rona a Hermiony ještě od Harryho neslyšel ani slovo o událostech té noci, kdy Cedric zemřel. Pohledy jeho spolužáků teď dychtivě přeskakovaly od Harryho k profesorce Umbridgeové, která zvedla hlavu a zírala na něj beze stopy předchozího falešného úsměvu.

„Smrt Cedrika Diggoryho byla tragická nehoda,“ prohlásila ledově.

„Byla to vražda!“ vyštěkl Harry. Cítil, jak se celý třese. Prakticky s nikým o tom ještě nemluvil, ze všeho nejméně pak s třiceti nedočkavě naslouchajícími spolužáky. „Voldemort ho zabil a vy to víte.“

Obličej profesorky Umbridgeové připomínal prázdnou masku. Harrymu se na okamžik zdálo, že na něj začne křičet. Když ale promluvila, bylo to tím nejměkčím a nejsladším dívčím hláskem. „Pojďte ke mně, pane Pottere, buďte tak laskav.“

Harry odkopl židli stranou a rázným krokem prošel kolem Rona a Hermiony ke katedře. Cítil, jak zbytek třídy napjatě zadržuje dech. Měl takový vztek, že mu bylo úplně jedno, co bude dál.

Profesorka Umbridgeová vytáhla z kabelky malý svitek růžového pergamenu, roztáhla ho před sebou na stole, namočila brk do lahvičky s inkoustem a začala psát; byla nad pergamenem tak přikrčená, že Harry neviděl, co píše. Nikdo nepromluvil. Asi tak po minutě profesorka Umbridgeová pergamen stočila a poklepala na něj hůlkou. Zpráva se beze švu zapečetila, takže ji Harry nemohl otevřít.

„Odneste to profesorce McGonagallové, drahoušku,“ nařídila profesorka Umbridgeová a zprávu mu podala.

Bez jediného slova ji od ní vzal, otočil se na podpatku a vyšel z učebny. Neohlédl se ani po Ronovi a Hermioně a hlasitě za sebou práskl dveřmi. Nasadil rychlé tempo, kráčel chodbou a zprávu pro McGonagallovou pevně svíral v ruce. Když zabočil za roh, narazil přímo na strašidlo Protivu, mužíčka s široce rozšklebenou pusou, který se na zádech vznášel ve vzduchu a žongloval několika kalamáři.

„Ale, ale, náš potrhlý Potter!“ rozesmál se kdákavě a nechal dva kalamáře spadnout na zem, kde se roztříštily a pocákaly okolní zdi inkoustem. Harry ještě stačil uskočit.

„Nech toho, Protivo,“ zavrčel.

„A jejej, náš cvok má nějak nabručenou náladu,“ posmíval se Protiva, pronásledoval Harryho chodbou, vznášel se nad ním a posměšně se na něj šklebil. „Copak máme dnes za problémy, můj drahý příteli pošuku? Slyšíme hlasy? Máme vidiny? Nebo snad…“ Protiva se hlasitě upšoukl, „mluvíme nějakými cizími jazyky?“

„Říkal jsem, dej mi POKOJ!“ křikl na něj Harry a rozběhl se po nejbližším schodišti dolů, Protiva však za ním jen po zádech sklouzl po zábradlí.

„Někteří říkají, že náš cvok neškodně jen štěká,

jiní zas brání ho, že vlastního se smutku leká,

Protiva dobře ví, že brzy blázinec ho čeká…“

„DRŽ ZOBÁK!“

Dveře po jeho levé ruce se rozlétly a ze svého kabinetu vyšla profesorka McGonagallová. Tvářila se přísně a poněkud vyčerpaně.

„Co má pro všechno na světě znamenat ten křik, Pottere?“ vyjela na Harryho, zatímco Protiva se ztratil se zlomyslným chechtáním z dohledu. „Proč nejste na vyučování?“

„Poslali mě za vámi,“ oznámil škrobeně Harry.

„Poslali? Jak to myslíte, poslali?“

Natáhl k ní ruku se vzkazem od profesorky Umbridgeové. Profesorka McGonagallová si od něj pergamen vzala, zamračeně ho otevřela klepnutím hůlky, roztáhla ho a dala se do čtení. Oči jí za hranatými brýlemi kmitaly ze strany na stranu a po přečtení každé řádky, kterou Umbridgeová napsala, se o něco zúžily.

„Pojďte dovnitř, Pottere.“

Zavedla ho do svého kabinetu a dveře se za nimi automaticky zavřely.

„Tak mluvte,“ otočila se k němu profesorka McGonagallová. „Je to pravda?“

„Co jestli je pravda?“ opáčil Harry o poznání trucovitěji, než měl v úmyslu. „Paní profesorko?“ dodal ještě, aby to vyznělo zdvořileji.

„Je pravda, že jste křičel na profesorku Umbridgeovou?“

„Ano,“ přiznal Harry.

„Nazval jste ji lhářkou?“

„Ano.“

„Tvrdil jste jí, že Ten, jehož jméno nesmíme vyslovit, se vrátil?“

„Ano.“

Profesorka McGonagallová se posadila za stůl a pozorně se na Harryho zadívala. Pak znovu promluvila. „Vezměte si sušenku, Pottere.“

„Mám… cože?“

„Vezměte si sušenku,“ opakovala podrážděně a ukázala na plechovku s kostkovaným vzorem, která ležela na stole na haldě papírů. „A posaďte se.“

Harrymu se už jednou stalo, že místo aby ho profesorka McGonagallová vyplatila holí, jak čekal, jmenovala ho členem nebelvírského famfrpálového mužstva. Zabořil se do křesla naproti ní, vzal si jednoho zázvorového mloka a připadal si stejně zmateně a pomýleně jako tehdy.

Profesorka McGonagallová odložila vzkaz profesorky Umbridgeové stranou a velice vážně na Harryho pohlédla.

„Musíte být opatrný, Pottere.“

Harry spolkl kus zázvorového mloka, který měl v puse, a vyjeveně na ni zíral. Tón jejího hlasu se vůbec nepodobal tomu, na který byl zvyklý; nebyl rázný a úsečný, ale naopak tichý a znepokojený a díky tomu jaksi mnohem protepleněji lidský než obvykle.

„Špatné chování v hodinách Dolores Umbridgeové by vám mohlo vynést něco mnohem horšího, než jsou stržené body a školní trest.“

„Jak to…?“

„Užívejte trochu rozum, Pottere!“ vyštěkla profesorka McGonagallová a vypadala náhle stejně přísně jako vždycky. „Víte, odkud k nám přišla, takže taky musíte vědět, komu podává hlášení.“

Rozezněl se zvonek ohlašující konec hodiny a vzápětí se odevšud rozlehl sloní dusot, jak se daly stovky studentů do pohybu.

„Je tu psáno, že vám počínaje zítřkem uděluje na každý večer školní trest,“ sdělila profesorka McGonagallová Harrymu, když znovu pohlédla na vzkaz od Umbridgeové.

„Každý večer až do konce týdne?!“ opakoval po ní s hrůzou Harry. „Ale, paní profesorko, nemohla byste…“

„Ne, to nemohla,“ ujistila ho rozhodně profesorka McGonagallová.

„Ale…“

„Je to vaše učitelka a má plné právo udílet vám školní tresty. Pro první z nich se zítra v pět hodin dostavíte do jejího kabinetu. Hlavně si pamatujte: dávejte si na Dolores Umbridgeovou pozor.“

„Vždyť jsem říkal jen pravdu!“ protestoval pobouřeně Harry. „Voldemort se vrátil, vy to víte. Profesor Brumbál to taky ví…“

„Prokristapána, Pottere!“ zarazila ho profesorka McGonagallová a rozzlobeně si narovnala brýle (strašlivě sebou škubla, když vyslovil Voldemortovo jméno). „Snad si vážně nemyslíte, že jde o pravdu nebo o lež? Jde o to, abyste na sebe zbytečně neupozorňoval a udržel svoje emoce na uzdě!“

Vstala s rozšířeným chřípím a rty pevně stisknutými k sobě a Harry si také stoupl.

„Vezměte si ještě sušenku,“ vyzvala ho podrážděně a podala mu plechovku.

„Ne, děkuji,“ odmítl chladně Harry.

„Nebuďte směšný!“ vyštěkla.

Harry si vzal a neochotně zabručel: „Díky.“

„Vy jste neposlouchal projev Dolores Umbridgeové na slavnostní zahajovací hostině, Pottere?“

„Ale ano,“ přikývl Harry. „Ano… říkala, že… novoty budou zakázány, nebo… totiž, znamená to, že se ministerstvo kouzel hodlá Bradavicím do všeho míchat.“

Profesorka McGonagallová si ho malou chvíli pozorně prohlížela, pak si odfrkla, prošla kolem svého stolu a otevřela mu dveře.

„No, těší mě, že posloucháte aspoň Hermionu Grangerovou,“ prohlásila a gestem ho vykázala ze svého kabinetu.

Kapitola třináctá

Školní trest s Dolores

Večeře ve Velké síni nebyla ten den pro Harryho nijak příjemná. Novina, jak na sebe s profesorkou Umbridgeovou křičeli, se i na bradavické poměry rozšířila neobyčejně rychle. Když si sedal k jídlu mezi Rona a Hermionu, slyšel, jak si všichni kolem cosi šuškají. Zvláštní bylo, že nikomu zjevně nevadilo, jestli zaslechne, co si o něm říkají. Naopak, zdálo se, jako by snad doufali, že se znovu rozčilí a začne křičet, aby si mohli na vlastní uši poslechnout, jak to všechno bylo.

„Tvrdí, že viděl, jak Cedrika Diggoryho zavraždili…“

„Že prý bojoval Ty–víš–s–kým…“

„Ale jdi…“

„Komu to chce napovídat?“

„Prosím tě…“

„Já vážně nechápu,“ procedil Harry zaťatými zuby a odložil vidličku i nůž (ruce se mu tak třásly, že příbor prostě neudržel v klidu), „jak je možné, že před dvěma měsíci tomu všichni věřili, když jim o tom Brumbál řekl…“

„Víš, Harry, nejsem si tak docela jistá, že tomu opravdu věřili,“ namítla podmračeně Hermiona. „Pojďte odtud, prosím vás,“ hlasitě udeřila příborem o stůl.

Ron se roztouženě zadíval na nedojedený jablečný koláč, ale přidal se k nim. Pohledy všech přítomných je provázely celou cestu z Velké síně.

„Jak to myslíš, že si nejsi jistá, jestli tehdy Brumbálovi věřili?“ zeptal se Hermiony Harry, když došli na odpočívadlo v prvním patře.

„Víš, ty si totiž neumíš představit, jak to tenkrát vypadalo, když bylo po všem,“ vysvětlovala tiše. „Přiletěl jsi zpátky doprostřed trávníku a v náručí jsi držel Cedrikovo mrtvé tělo… Nikdo z nás neviděl, co se stalo v bludišti… Jen od Brumbála jsme věděli, že se Ty–víš–kdo vrátil, zabil Cedrika a utkal se s tebou.“

„Což je náhodou pravda!“ načepýřil se Harry.

„Já vím, že je to pravda, Harry, tak buď tak laskav a přestaň na mě hulákat,“ řekla unaveně Hermiona. „Problém je prostě v tom, že než tu pravdu stačili pochopit, rozjeli se všichni na léto domů a pak celé dva měsíce četli o tom, že jsi cvok a Brumbál že už je starý blázen.“

Do okenních tabulí hlasitě bušil liják, když se vraceli liduprázdnými chodbami do nebelvírské věže. Harry měl pocit, jako by jeho první školní den trval celý týden, a to ho před spaním ještě čekala hora domácích úkolů. Nad pravým okem mu začínala bušit tupá, pulzující bolest. Když zabočili do chodby s podobiznou Buclaté dámy, pohlédl oknem, jež bičoval déšť, na ztemnělé školní pozemky. V Hagridově srubu se stále nesvítilo.

„Mimbulus mimbletonia,“ ohlásila se Hermiona dřív, než se jí Buclatá dáma stačila na heslo zeptat. Podobizna se odklopila od zdi, objevil se skrytý vstupní otvor a všichni tři prolezli dovnitř.

Společenská místnost byla téměř prázdná; skoro všichni ještě dole večeřeli. Křivonožka, který ležel v jednom z křesel stočený do klubíčka, se zvedl a s hlasitým předením se jim rozběhl naproti. Když se Harry, Ron i Hermiona usadili ve svých oblíbených křeslech u krbu, lehce vyskočil Hermioně do klína a uvelebil se u ní jako chlupatý zrzavý polštář. Harry zamyšleně hleděl do plamenů a připadal si zlomený a vyčerpaný.

„Jak může Brumbál něco takového připustit?“ zakvílela náhle Hermiona tak hlasitě, že sebou Harry s Ronem vylekaně škubli a Křivonožka jí ublíženě seskočil z klína. Rozzuřeně bušila do opěrek křesla, až z děravého čalounění odlétaly kousky vycpávky. „Jak může dovolit, aby nás učila taková příšerná ženská? A ještě ke všemu teď, když máme skládat NKÚ!“

„No, na učitele obrany proti černé magii jsme nikdy neměli štěstí, co říkáš?“ podotkl Harry. „Víš přece, jak se věci mají, Hagrid nám říkal, že o to místo nikdo nemá zájem, protože je prý prokleté.“

„Já vím, ale přijmout někoho, kdo nás přímo odmítá nechat kouzlit?! Na co si to Brumbál hraje?“

„A ještě se baba pokouší zverbovat lidi, aby pro ni špehovali,“ přidal se rozhořčeně Ron. „Jen si vzpomeňte, jak říkala, abychom za ní přišli, kdybychom někoho slyšeli tvrdit, že se Vy–víte–kdo vrátil.“

„Samozřejmě, vždyť je tu od toho, aby nás všechny špehovala,“ vybuchla Hermiona, „to je přece jasné, proč by ji sem jinak Popletal posílal?“

„Nezačínejte zase,“ ozval se unaveně Harry, když viděl, že Ron už otevírá ústa, aby něco odsekl. „Nemůžeme prostě… co takhle udělat si ty úkoly, abychom od nich měli pokoj…“

Posbírali školní brašny, které měli pohozené v koutě, a znovu se usadili do křesel u krbu. Z večeře se právě začínali vracet další skupinky. Harry usilovně odvracel obličej od otvoru za podobiznou, přesto však cítil, jak přitahuje jejich pozornost.

„Co takhle začít tím domácím úkolem pro Snapea?“ navrhl Ron a namočil brk do kalamáře. „Vlastnosti… měsíčního kamene… a jeho použití… při přípravě lektvarů…“ mumlal a zároveň každé slovo zapisoval do záhlaví pergamenu. „A je to!“ Podtrhl nadpis a vyčkávavě pohlédl na Hermionu.

„Tak jaké jsou vlastnosti měsíčního kamene a jeho použití při přípravě lektvarů?“

Hermiona ho však neposlouchala; s očima podezřívavě přivřenýma hleděla do protějšího kouta místnosti, kde teď seděli Fred, George a Lee Jordan uprostřed klubka naivních prvňáčků. Všichni žvýkali něco, co zjevně pocházelo z velkého papírového sáčku, který držel Fred v ruce.

„Ne, je mi líto, ale zacházejí příliš daleko,“ prohlásila, vstala a zatvářila se jako lítice. „Jdeme, Rone!“

„Já… cože?“ zakoktal Ron a očividně hrál o čas. „Ne… počkej, Hermiono… Nemůžeme jim přece zakazovat, aby rozdávali cukroví.“

„Ty moc dobře víš, že tohle cukroví jsou krvácivé kokošky nebo… nebo dávivé dortíčky nebo…“

„Omdlévací oplatky?“ napověděl jí tiše Harry.

Jeden po druhém, jako by je někdo udeřil do hlavy neviditelnou palicí, se prvňáčci v mdlobách hroutili do křesel. Někteří se dokonce sesuli na podlahu, jiní jen s vyplazeným jazykem zůstali viset na opěrkách. Většina přihlížejících se pobaveně smála, Hermiona se však napřímila a rozhodným krokem vyrazila přímo k Fredovi a Georgeovi, kteří teď stáli s poznámkovými bloky v rukou a omdlelé prvňáčky bedlivě pozorovali. Ron se napůl vytáhl z křesla a nejistě se nad ním vteřinu či dvě nadnášel. „Má to pod kontrolou,“ zamumlal pak k Harrymu a zabořil se zpět tak hluboko, jak mu jeho vytáhlé tělo dovolovalo.

„To už by stačilo!“ vyjela Hermiona rázně na Freda a George. Oba k ní vzhlédli s výrazem mírného překvapení.

„Jo, máš pravdu,“ přikývl souhlasně George, „tahle dávka je zřejmě dost silná, že?“

„Říkala jsem vám už ráno, že to svoje svinstvo nemůžete testovat na studentech!“

„Platíme jim!“ bránil se rozhořčeně Fred.

„To je mi jedno! Co když je to nebezpečné?“

„Nesmysl!“ odsekl Fred.

„Uklidni se, Hermiono, nic jim není!“ uklidňoval ji Lee, který přecházel od jednoho prvňáčka k druhému a vkládal jim do otevřených úst rudé cukroví.

„Jasně, vždyť se podívej, že už přicházejí k sobě,“ přidal se k němu George.

Několik prvňáčků se skutečně začínalo hýbat. Někteří se tvářili nesmírně překvapeně, když zjistili, že leží na podlaze nebo visí na opěrkách křesel. Harrymu bylo jasné, že je dvojčata nevarovala, co s nimi cukroví udělá.

„Jsi v pořádku?“ vyptával se George starostlivě malé tmavovlásky, která mu ležela u nohou.

„Snad… snad ano,“ odpověděla roztřeseně.

„Výborně!“ pochvaloval si Fred, v příští vteřině mu však Hermiona vytrhla z rukou poznámkový blok i sáček s omdlévacími oplatkami.

„ŽÁDNÉ výborně!“

„Ale ano, samozřejmě že výborně – jsou přece naživu, ne?“ rozčiloval se Fred.

„Tohle s nimi provádět nemůžete, co kdyby to někomu z nich doopravdy ublížilo?“

„Nikomu to neublíží, už jsme to všechno vyzkoušeli na sobě, tímhle si jen ověřujeme, jestli na to všichni reagují stejně…“

„Jestli s tím nepřestanete, tak…“

„Uložíš nám školní trest?“ zeptal se Fred vyzývavě.

„Necháš nás něco opisovat?“ ušklíbl se posměvačně George.

Přihlížející v celé společenské místnosti se hlasitě smáli. Hermiona se vytáhla co nejvíc do výšky, oči se jí zúžily a husté vlasy jako by jiskřily elektřinou.

„To ne,“ odsekla třesoucím se hlasem, „ale napíšu vaší mamce.“

„To bys neudělala!“ vyděsil se George a ustoupil před ní o krok zpět.

„Ale ano, udělala,“ ujistila ho nekompromisně. „Nemůžu vám bránit, abyste to pitomé cukroví jedli vy sami, ale prvňákům ho dávat nebudete!“

Fred s Georgem se tvářili, jako by do nich uhodilo. Bylo zřejmé, že Hermioninu hrozbu oba považují za úder hluboko pod pás. Hermiona je naposledy zpražila výhružným pohledem, prudce strčila Fredovi poznámkový blok i sáček s oplatkami do ruky a důstojně odkráčela ke svému křeslu u krbu.

Ron se teď v křesle krčil tak, že měl nos přibližně v úrovni kolen.

„Díky za podporu, Rone,“ utrousila ledově.

„Zvládlas to perfektně i beze mě,“ zamumlal.

Hermiona se několik vteřin vpíjela očima do prázdného pergamenu před sebou. „Ale ne, nemá to smysl,“ prohlásila nakonec podrážděně, „nedokážu se teď soustředit. Jdu si lehnout.“

Popadla školní brašnu a otevřela ji. Harry čekal, že do ní začne ukládat své knihy, Hermiona však místo toho vytáhla dva zmuchlané kousky vlněné pleteniny, pečlivě je naaranžovala na jeden stolek u krbu, překryla je kousky otrhaného počmáraného pergamenu, přidala zlomený brk, o krok ustoupila a obdivovala své dílo.

„U Merlinových vousů, co to provádíš?“ kulil na ni oči Ron, jako by se bál, že jí přeskočilo.

„To jsou čepičky pro domácí skřítky,“ odpověděla stroze a konečně si začala skládat učebnice do brašny. „Upletla jsem je v létě. Bez kouzel mi jde pletení hrozně pomalu, ale teď, když jsem zase ve škole, počítám, že jich dokážu nadělat mnohem víc.“

„Ty tu necháváš válet čepičky pro domácí skřítky?“ protáhl Ron. „A strkáš je pod krámy na vyhození?“

„Jasně že,“ potvrdila vzdorovitě Hermiona a hodila si brašnu na záda.

„Tak to tedy ne,“ rozčilil se Ron. „Chceš je podvodně přimět, aby si ty čepičky vzali. Daruješ jim svobodu, i když oni sami nejspíš svobodní být nechtějí.“

„Samozřejmě že chtějí být svobodní!“ vyhrkla překotně, tváře jí však zrůžověly. „Neopovažuj se na ty čepičky sáhnout, Rone!“

Otočila se na podpatku a odešla. Ron počkal, dokud nezmizela ve dveřích k dívčím ložnicím, a pak z čepiček odstranil všechen drobný odpad.

„Měli by aspoň vidět, co uklízejí,“ prohlásil rozhodným tónem. „Takže…“ povzdechl si a stočil pergamen, na který napsal zadání domácího úkolu pro Snapea, „nemá smysl, abych se to teď snažil dopsat, protože bez Hermiony to nedokážu. Nemám sebemenší představu, k čemu by měly být měsíční kameny dobré. Ty snad ano?“

Harry zavrtěl hlavou a přitom zaznamenal, že se bolest v jeho pravém spánku stupňuje. Pomyslel na dlouhé pojednání o válkách s obry a hlavou mu projelo palčivé bodnutí. Přestože mu bylo naprosto jasné, že až přijde ráno, bude trpce litovat, že si domácí úkoly neudělal dnes večer, zastrčil učebnice do brašny.

„Jdu taky spát.“

Cestou ke dveřím do chlapeckých ložnic prošel kolem Seamuse, ale nepodíval se na něj. Při kradmém pohledu koutkem oka měl na okamžik dojem, jako by Seamus otevřel pusu a chtěl něco říct, než by se však vystavoval dalším provokacím, raději přidal do kroku a zmizel v konejšivě tichém útočišti točitého kamenného schodiště.

Ráno byla obloha stejně zamračená a deštivá jako předchozího dne. Když přišli na snídani, Hagrid u učitelského stolu stále chyběl.

„Aspoň dnes nemáme Snapea,“ podotkl povzbudivě Ron.

Hermiona široce zazívala a nalila si trochu kávy. Tvářila se, jako by ji po ránu něco docela potěšilo, a když se jí Ron zeptal, z čeho má takovou radost, jednoduše to vysvětlila: „Čepičky jsou pryč,“ řekla. „Zdá se, že domácí skřítkové přece jen chtějí svobodu.“

„Na to bych raději nesázel,“ ušklíbl se jedovatě Ron. „Možná nepoznali, že jde o oblečení. Mně aspoň spíš než jako čepičky připadaly jako vlněné puchýře.“

Hermiona s ním po zbytek dopoledne nepromluvila.

Po dvouhodinovce kouzelných formulí následovala dvouhodinovka přeměňování. Profesor Kratiknot i profesorka McGonagallová věnovali prvních patnáct minut vyučování tomu, že třídu poučovali o důležitosti NKÚ.

„Musíte mít na paměti,“ vykládal pisklavým hlasem maličký profesor Kratiknot, který jako vždy seděl na hromádce knih, aby na ně přes katedru viděl, „že jsou to zkoušky, které mohou ovlivnit vaši budoucnost po mnoho nadcházejících let! Pokud jste ještě vážně neuvažovali o tom, jaké si chcete vybrat povolání, je načase s tím začít. A mezitím se obávám, že budeme pracovat usilovněji než kdy dřív, abychom zajistili, že u zkoušek všichni čestně obstojíte!“

Víc než hodinu pak strávili opakováním přivolávacích kouzel, o nichž profesor Kratiknot prohlásil, že při NKÚ určitě budou mezi zkušebními otázkami. Na závěr jim pak z kouzelných formulí uložil ten nejdelší domácí úkol, jaký od něj kdy dostali.

Přeměňování bylo stejné, ne-li ještě horší.

„U zkoušky NKÚ nemůžete obstát,“ vysvětlovala jim přísně profesorka McGonagallová, „nebudete-li se usilovně věnovat praktickému cvičení i teoretickému studiu. Nevidím důvod, proč by všichni studenti v této třídě neměli zkoušku NKÚ z přeměňování úspěšně absolvovat, budou-li se dostatečně snažit.“ Nevillovi se při těchto slovech vydralo z úst tiché a smutné pochybovačné povzdechnutí. „Ano, pro vás to platí také, Longbottome,“ otočila se k němu profesorka McGonagallová. „Vaší práci nechybí nic jiného než dostatek sebedůvěry. Tak tedy… dnes začneme probírat odstraňovací kouzla. Jsou jednodušší než kouzla vyvolávací, o která se studenti obvykle nepokoušejí, dokud nepostoupí na vyšší úroveň a neskládají OVCE, přesto však patří k nejobtížnějším kouzlům, jež se od vás budou při NKÚ požadovat.“

Měla úplnou pravdu; Harry zjistil, že odstraňovací kouzla jsou příšerně těžká. Do konce dvouhodinovky se jemu ani Ronovi nepodařilo nechat zmizet hlemýždě, na nichž se cvičili, přestože Ron s nadějí v hlase tvrdil, že ten jeho mu připadá o něco bledší. Hermiona naproti tomu nechala svého hlemýždě na třetí pokus úspěšně zmizet a získala tak od profesorky McGonagallové deset bodů pro Nebelvír. Byla také jediná z celé třídy, která nedostala domácí úkol; všem ostatním profesorka McGonagallová nařídila, aby si kouzlo večer procvičovali a byli tak připraveni druhý den odpoledne to se svými hlemýždi zkusit znovu.

Harryho a Rona se teď při pomyšlení na spoustu domácích úkolů, které je čekaly, začala mírně zmocňovat panika, takže polední přestávku strávili v knihovně a poučovali se o využití měsíčních kamenů při přípravě lektvarů. Hermiona, která dosud Ronovi neodpustila, jak zesměšňoval její vlněné čepičky, se k nim nepřipojila. Když odpoledne přišli na hodinu péče o kouzelné tvory, Harryho už zase bolela hlava.

Venku se ochladilo a začal vát čerstvý vítr. Když scházeli po svažujícím se trávníku k Hagridovu srubu na okraji Zapovězeného lesa, dopadaly jim do tváří občasné dešťové kapky. Profesorka Červotočková už na třídu čekala; stála asi deset metrů od Hagridových předních dveří a před sebou měla dlouhý prkenný stůl plný drobných větviček. Když k ní Harry s Ronem přicházeli, ozval se za nimi hlasitý výbuch smíchu. Otočili se a viděli, že k nim míří Draco Malfoy se svou obvyklou zmijozelskou bandou. Zjevně právě řekl nějakou nesmírně vtipnou poznámku, protože Crabbe, Goyle, Pansy Parkinsonová a všichni ostatní se pořád pobaveně chechtali, ještě když si stoupali kolem prkenného stolu. Podle toho, jak přitom pokukovali po Harrym, nebylo těžké uhádnout, kdo byl terčem Malfoyova posměchu.

„Jsme tu všichni?“ vyštěkla profesorka Červotočková, jakmile dorazili poslední zmijozelští i nebelvírští studenti. „Tak tedy do práce. Kdo z vás mi poví, jak se jmenují tihle tvorové?“ ukázala na hromádku větviček před sebou.

Jakmile Hermionina ruka vystřelila do vzduchu, Malfoy za jejími zády komicky vycenil zuby a nedočkavým poskakováním napodoboval její horlivou snahu na otázku odpovědět. Pansy Parkinsonová hlasitě vyprskla, její smích se však téměř okamžitě změnil v poděšený výkřik, protože větvičky na stole se vymrštily do vzduchu. Ukázalo se, že jsou to drobní raráškovití tvorečkové, jejichž těla byla ze dřeva: měli sukovité hnědé paže a nohy, na konci rukou dva prsty podobné větvičkám a legrační plochý kůrovitý obličej, v němž svítily oči, připomínající leskle hnědé krovky nějakého brouka.

„Páááni!“ vzdechly ohromeně Parvati a Levandule, což Harryho nesmírně popudilo. Podle toho, jak se divily, by si každý pomyslel, že jim Hagrid nikdy neukázal nic tak přitažlivého. Pravda, tlustočervi byli trochu nudní, ale salamandři a hipogryfové byli opravdu zajímaví a třaskaví skvorejši možná až moc.

„Nedělejte prosím takový rámus, děvčata!“ napomenula je přísně profesorka Červotočková a nasypala mezi větvičkovité tvory hrst něčeho, co vypadalo jako zrnka hnědé rýže. Tvorečkové se okamžitě začali krmit. „Tak tedy – ví někdo, co je to za tvory? Slečno Grangerová?“

„Kůrolezové,“ odpověděla Hermiona. „Jsou to strážci stromů, obvykle žijí ve stromech, z nichž se bere dřevo na hůlky.“

„Pět bodů pro Nebelvír,“ pochválila ji profesorka Červotočková. „Ano, jsou to kůrolezové, a jak slečna Grangerová správně uvádí, žijí většinou ve stromech, jejichž dřevo je vhodné pro výrobu hůlek. Ví někdo z vás, čím se živí?“

„Stínkami,“ zareagovala okamžitě Hermiona, čímž se vysvětlovalo, proč se ta zrnka, která Harry považoval za hnědou rýži, pohybují. „A také vílími vajíčky, když se k nim dostanou.“

„Velmi správně, dostáváte dalších pět bodů. Potřebujete-li tedy listí nebo dřevo ze stromu, v němž sídlí kůrolez, uděláte nejlépe, když mu přinesete darem pár stínek, abyste ho odlákali nebo udobřili. Možná vám nepřipadají nebezpeční, ale když se rozzlobí, pokoušejí se svými prsty vyškrábat lidem oči, a jak vidíte, jsou to prsty velice ostré, mít je v blízkosti očí není rozhodně žádoucí. Přistupte tedy laskavě blíž, vezměte si pár stínek a jednoho kůroleza – mám jich tu dost, aby na každou trojici vyšel jeden – a můžete si je důkladněji prohlédnout. Na konci hodiny od vás od každého chci nákres s popisem všech částí kůrolezova těla.“

Celá třída se nahrnula blíž a obklopila prkenný stůl. Harry se úmyslně zdržel vzadu a obešel ostatní, takže se ocitl přímo vedle profesorky Červotočkové.

„Kde je Hagrid?“ zeptal se jí, zatímco si všichni ostatní vybírali kůrolezy.

„O to se nestarejte,“ zarazila ho profesorka Červotočková nepřístupně; byl to stejný postoj, jaký zaujala minule, když se k nim Hagrid také nedostavil na vyučování. Draco Malfoy se se škodolibým úsměvem přes celý špičatý obličej protáhl kolem Harryho a popadl největšího kůroleza.

„Možná,“ zašeptal tlumeně, aby ho kromě Harryho nikdo neslyšel, „ten přitroublý kolohnát někde přišel k nějakému ošklivému úrazu.“

„Možná přijdeš k ošklivému úrazu ty, jestli nezavřeš zobák,“ utrousil Harry koutkem úst.

„Třeba se zapletl do něčeho, na co prostě nestačil, jestli chápeš, jak to myslím.“

Malfoy odcházel a přes rameno na Harryho posměšně pomrkával. Harryho se zmocnila náhlá slabost. Že by Malfoy něco věděl? Jeho otec byl koneckonců Smrtijed, co když má o Hagridovi nějaké zprávy, které se k Řádu dosud nedonesly? Pospíšil si kolem stolu zpět k Ronovi a Hermioně, kteří se kousek dál krčili na bobku v trávě a pokoušeli se jednoho kůroleza přesvědčit, aby sebou na chviličku přestal mrskat a oni si ho mohli nakreslit. Harry vytáhl pergamen a brk, přidřepl si k nim a šeptem jim sdělil, co mu Malfoy právě řekl.

„Kdyby se Hagridovi něco stalo, Brumbál by o tom věděl,“ začala ho ihned přesvědčovat Hermiona. „A netvař se tak ustaraně, jen tím Malfoyovi nahráváš. Dojde mu tak, že nevíme, co se přesně děje. Prostě si ho nebudeme všímat, Harry. Tumáš, podrž na chvilku toho kůroleza, ať můžu nakreslit jeho obličej…“

„Ano,“ ozval se z nejbližší skupinky zcela zřetelně Malfoyův afektovaný hlas. „Abyste věděli, otec zrovna před několika dny mluvil s ministrem, a vypadá to, že ministerstvo má naprosto vážně v úmyslu zabývat se nevyhovujícími výukovými metodami v téhle škole. Takže i kdyby se tu ten přerostlý idiot zase objevil, nejspíš by si stejně musel okamžitě sbalit fidlátka a vypadnout.“

„AU!“

Harry stiskl kůroleza takovou silou, že ho málem přelomil vejpůl, a kůrolez se na oplátku rozmáchl a zaryl mu ostré prsty do ruky, na níž se objevily dva dlouhé a hluboké škrábance. Harry ho upustil na zem. Crabbe a Goyle, kteří se už tak pochechtávali při představě, že Hagrid dostane výpověď, se rozesmáli ještě hlasitěji, když kůrolez vyrazil k lesu, jako by mu za patami hořelo; upalující hůlkovitý mužíček se vmžiku ztratil mezi kořeny stromů. Když se nad školními pozemky rozlehla ozvěna vzdáleného zazvonění, Harry stočil svou zakrvácenou kresbu kůroleza a odešel na hodinu bylinkářství. Ruku měl zavázanou Hermioniným kapesníkem a v uších mu stále zvonil Malfoyův posměšný smích.

Jestli ještě jednou bude mluvit o Hagridovi jako o idiotovi…“ výhružně procedil zaťatými zuby.

„Nepouštěj se s ním do žádných hádek, Harry, nezapomínej, že Malfoy je teď prefektem, mohl by ti pořádně znepříjemnit život…“

„No ne, to by mě tedy zajímalo, jaké by to bylo, kdyby mi něco znepříjemňovalo život,“ zavrčel ironicky Harry. Ron se rozesmál, ale Hermiona se zamračila. Pomalu se courali zelinářskou zahradou. Obloha stále jako by se nemohla rozhodnout, jestli se rozprší nebo ne.

„Byl bych prostě rád, kdyby sebou Hagrid hodil a už se vrátil, to je všechno,“ zahučel Harry tiše, když se blížili ke skleníkům. „A neříkej, že je ta Červotočková lepší učitelka,“ dodal s hrozbou v hlase.

„Já jsem to tak nemyslela,“ ujistila ho chladně Hermiona.

„Ona totiž nikdy nebude tak dobrá jako Hagrid,“ prohlásil zatvrzele Harry, který si dobře uvědomoval, že má právě za sebou přímo vzorovou hodinu péče o kouzelné tvory, a nemohl to přenést přes srdce.

Vtom se otevřely dveře nejbližšího skleníku. Vyšlo z nich několik studentů čtvrtého ročníku, mezi nimi i Ginny.

„Ahoj,“ pozdravila vesele, když je míjela. O několik vteřin později se objevila Lenka Láskorádová, která zůstávala pár kroků za zbytkem třídy, na nose měla šmouhu od hlíny a vlasy měla nahoře na hlavě svázané do drdolu. Když spatřila Harryho, jako by ještě víc vykulila velké oči a vzrušeně zamířila rovnou k němu. Mnozí Harryho spolužáci se otočili a zvědavě je pozorovali. Lenka se zhluboka nadechla a aniž by se zdržovala pozdravem, okamžitě ze sebe vychrlila: „Já věřím, že Ten, jehož jméno nesmíme vyslovit, se vrátil, a taky věřím, že jsi s ním bojoval a unikl jsi mu!“

„Hmm… to je fajn,“ zahuhlal rozpačitě Harry. Lenka měla v uších místo náušnic cosi jako dvě oranžové ředkvičky, čehož si zřejmě všimly Parvati a Levandule, protože se obě pochichtávaly a ukazovaly si na Lenčiny ušní lalůčky.

„Jen se klidně smějte,“ zvýšila Lenka hlas – zjevně se domnívala, že se Parvati a Levandule nesmějí tomu, co má v uších, ale tomu, co říká. „Lidé dřív taky odmítali věřit, že existují tvorové jako bláboliví sekáči nebo muchlorozí chropotalové!“

„Však taky měli pravdu, ne?“ zarazila ji nedůtklivě Hermiona. „Nic takového jako bláboliví sekáči a muchlorozí chropotalové neexistuje.“

Lenka ji sežehla opovržlivým pohledem a hrdě odkráčela; ředkvičky v uších jí přitom poskakovaly sem a tam. Parvati a Levandule už nebyly samy, kdo se prohýbal smíchy.

„Byla bys tak laskavá a neurážela jednoho z mála lidí, kdo mi věří?“ vyjel na Hermionu Harry, když pokračovali v cestě na hodinu.

„Prokristapána, Harry,“ odsekla Hermiona, „to už nevíš o nikom lepším? Ginny mi vykládala, co je to za holku – očividně je ochotná věřit jen tomu, pro co neexistuje jediný důkaz. Od někoho, kdo má otce šéfredaktorem Jinotaje, bych ostatně nic jiného ani nečekala.“

Harry si vzpomněl na zlověstné okřídlené koně, které spatřil večer po svém příjezdu, i na to, jak Lenka tvrdila, že je také vidí. Trochu mu to ubralo na náladě. Lhala mu snad? Než se nad tím však stačil důkladněji zamyslet, přistoupil k němu Ernie Macmillan.

„Chci, abys věděl, Pottere,“ promluvil znělým a rozléhajícím se hlasem, „že se tě nezastávají jenom různí podivíni. Já osobně ti stoprocentně věřím. Celá naše rodina odjakživa plně stála při Brumbálovi a já při něm stojím taky.“

„Ehm… mockrát ti děkuju, Ernie,“ vykoktal Harry, kterého to zaskočilo, ale zároveň i potěšilo. Ernie si někdy při podobných příležitostech počínal poněkud teatrálně, avšak Harry si ve svém současném rozpoložení hluboce cenil každého, kdo mu vyjádřil důvěru a komu se na uších nehoupaly ředkvičky. Ernieho slova nepochybně setřela úsměv z obličeje Levandule Brownové, a když se Ernie otočil, aby si promluvil s Ronem a s Hermionou, všiml si Harry Seamusova výrazu, který se zdál být zmatený a vzdorovitý zároveň.

Nikoho už nepřekvapilo, když profesorka Prýtová zahájila hodinu přednáškou o důležitosti NKÚ. Harryho by bylo upřímně potěšilo, kdyby toho všichni učitelé nechali; v břiše jako by se mu něco nervózně zkroutilo pokaždé, když si vzpomněl, jaká spousta domácích úkolů na něj čeká. Žaludkem mu to kroutilo ještě výrazněji na konci hodiny, kdy jim profesorka Prýtová zadala další dlouhé pojednám. Když se pak nebelvírští, unavení a pronikavě páchnoucí dračím trusem, což bylo oblíbené hnojivo profesorky Prýtové, společně vraceli nahoru do hradu, nebylo nikomu příliš do řeči. Měli za sebou další dlouhý den.

Protože Harry umíral hlady a od pěti hodin ho čekal první školní trest s profesorkou Umbridgeovou, nedošel si ani odložit brašnu do nebelvírské věže a zamířil rovnou na večeři. Chtěl ze všeho nejdřív něco sníst, aby nabral síly a mohl čelit tomu, co si pro něj Umbridgeová nachystá. Sotva však došel ke dveřím Velké síně, zaslechl něčí hlasité a rozčilené volání: „Hej, Pottere!“

„Co je zase?“ zamumlal sklesle, otočil se a spatřil Angelinu Johnsonovou, která se tvářila, jako by se po něm chystala metat blesky.

„Já ti povím, co je zase!“ vyjela na něj, přistoupila těsně k němu a nelítostně ho píchla prstem do prsou. „Jak je to možné, že sis na pátek na pátou nechal napařit školní trest?“

„Cože?“ podivil se Harry. „Proč tě… aha, no jo, konkurz na nového brankáře!“

„Teď si pán vzpomene!“ rozčilovala se Angelina. „Neříkala jsem ti, že chci, aby u toho konkurzu bylo celé mužstvo, abychom mohli vybrat někoho, kdo bude vyhovovat všem? Neříkala jsem ti, že jsem speciálně kvůli tomu zamluvila famfrpálové hřiště? A ty si teď usmyslíš, že tam nebudeš!“

„Já jsem si neusmyslel, že tam nebudu!“ bránil se Harry, dotčený nespravedlivostí jejích slov. „Ta pitomá Umbridgeová mi napařila školní trest jen proto, že jsem jí Ty–víš–o–kom řekl pravdu!“

„Tak za ní honem běž a pěkně ji popros, jestli by tě na pátek neuvolnila,“ nařídila mu vztekle Angelina, „a je mi úplně jedno, jak si to zařídíš. Řekni jí třeba, že Ty–víš–kdo je jen výplod tvé fantazie, ale hlavně koukej přijít!“

Prudce se otočila na podpatku a odběhla.

„Tak mám dojem,“ obrátil se Harry k Ronovi a k Hermioně, když vcházeli do Velké síně, „že bychom se měli zeptat Puddlemerských spojenců, jestli se Oliver Wood na některém z jejich tréninků nezabil, protože se mi zdá, jako by do Angeliny vstoupil jeho duch.“

„Jakou myslíš, že máš naději, že tě Umbridgeová v pátek nechá na ten konkurz jít?“ zeptal se skepticky Ron, když si sedali k nebelvírskému stolu.

„Míň než nulovou,“ odpověděl zasmušile Harry, naložil si na talíř několik jehněčích kotlet a dal se do jídla. „Zkusit bych to ale měl, co říkáš? Nabídnu jí, že to vyměním za dva dny trestu jindy nebo něco takového, já nevím…“ Spolkl sousto brambor a dodal: „Doufám, že mě tam dneska večer nebude držet moc dlouho. Uvědomuješ si, že musíme sepsat tři domácí úkoly, procvičit se v odstraňovacích kouzlech pro McGonagallovou, vypracovat protikouzlo pro Kratiknota, dokreslit obrázek toho kůroleza a začít s tím pitomým deníkem snů pro Trelawneyovou?“

Ron zasténal a z jakéhosi důvodu se zadíval do stropu.

„A ještě ke všemu to vypadá, že bude pršet.“

„Co to má společného s našimi domácími úkoly?“ podivila se Hermiona a pozvedla obočí.

„Nic,“ vyhrkl okamžitě Ron a zčervenaly mu uši.

Pět minut před pátou se Harry s oběma kamarády rozloučil a vydal se do kabinetu profesorky Umbridgeové ve třetím patře. „Dále,“ zacukroval její hlásek, když Harry zaklepal na dveře. Opatrně vešel a rozhlížel se kolem sebe.

Znal tenhle kabinet z dob tří jeho předchozích majitelů. Toho roku, kdy v něm přebýval Zlatoslav Lockhart, byly všechny stěny přeplněné jeho široce se usmívajícími podobiznami. Pokud jste přišli na návštěvu v době, kdy tu sídlil Lupin, velice pravděpodobně jste narazili na nějaké fascinující stvoření zla, jež bylo zavřené v kleci nebo v nádrži s vodou. V dobách podvodníka, který se vydával za Moodyho, byl kabinet přecpaný všemožnými nástroji a pomůckami na odhalování zla a vlastní maskování.

Teď byl však kabinet změněn naprosto k nepoznání. Všechny volné plochy byly překryty krajkovými dečkami a přehozy. Stálo tu několik váz plných suchých květů, každá na vlastní dekorativní podložce, a na jedné stěně byla sbírka ozdobných talířů. Na každém talíři byl velký křiklavý obrázek kotěte s různobarevnými mašlemi kolem krku. Obrázky byly tak ohavné, že od nich Harry nedokázal odtrhnout oči, dokud profesorka Umbridgeová znovu nepromluvila.

„Dobrý večer, pane Pottere.“

Harry sebou škubl a znovu se rozhlédl. Při prvním pohledu si profesorky nevšiml, protože na sobě měla hábit s krvavě rudým květinovým vzorem, který téměř dokonale splýval s ubrusem na stole za ní.

„Dobrý večer, paní profesorko,“ opětoval Harry škrobeně její pozdrav.

„Prosím, posaďte se,“ vybídla ho a ukázala k malému stolku s krajkovým přehozem, u něhož stála obyčejná dřevěná židle. Na stolku ležel prázdný list pergamenu, který očividně čekal na něj.

„Hmm, hmm,“ zamumlal Harry a nepohnul se. „Paní profesorko. Totiž… než začneme, chtěl jsem… chtěl jsem vás požádat o jednu… laskavost.“

Její vypoulené oči se zúžily.

„Ano?“

„Totiž, já… jsem členem nebelvírského famfrpálového mužstva. A v pátek v pět hodin bych měl být přítomen při výběru nového brankáře a chtěl jsem… chtěl jsem se zeptat, jestli bych ten večer nemohl vynechat trest a nahradit si ho… nahradit si ho někdy… jindy…“

Dávno předtím, než svoji prosbu dořekl, mu bylo jasné, že to k ničemu nebude.

„To tedy ne,“ ujistila ho Umbridgeová a usmála se tak zeširoka, že vypadala, jako by právě spolkla obzvlášť šťavnatou mouchu. „Kdepak, ne, ne, ne. Tohle je váš trest za to, že šíříte ošklivé, zlovolné báchorky, kterými na sebe chcete upoutat pozornost, pane Pottere, a tresty rozhodně nelze upravovat tak, aby to provinilci vyhovovalo. Ne, přijdete sem pěkně v pět hodin jak zítra, tak pozítří i v pátek, zkrátka si svůj školní trest odpykáte přesně podle plánu. Řekla bych, že vám to jen prospěje, když přijdete o něco, na čem vám doopravdy záleží. Poučení, které se vám tím trestem snažím vštípit, bude o to účinnější.“

Harry cítil, jak se mu do hlavy hrne krev, a v uších se mu rozlehlo dunivé bušení. Tak on tedy šíří ošklivé, zlovolné báchorky?

Profesorka Umbridgeová ho pozorovala s hlavou lehce nakloněnou na stranu a stále se široce usmívala, jako by přesně věděla, co se mu honí hlavou, a čekala, jestli na ni znovu nezačne křičet. Harry od ní s největším sebezapřením odvrátil oči, položil si školní brašnu vedle židle a posadil se.

„No vida,“ poznamenala sladce Umbridgeová, „už jsme se naučili trochu lepšímu sebeovládání, že ano? Tak mi tu teď za trest něco napíšete, pane Pottere. Ne, nebudete psát svým brkem,“ zarazila ho, když se chystal otevřít brašnu. „Vezmete si jeden z mých brků, zvlášť upravených k tomuto účelu. Tady máte.“

Podala mu dlouhý a tenký černý brk s neobyčejně ostrým hrotem.

„Budete laskavě opisovat větu Nemám vykládat lži,“ nařídila mu tiše.

„Kolikrát ji mám napsat?“ zeptal se Harry s celkem zdařilou nápodobou zdvořilého tónu.

„No, budete psát tak dlouho, dokud si to doopravdy nevštípíte,“ sdělila mu sladce Umbridgeová. „Tak se do toho pusťte.“

Přešla ke svému stolu, posadila se a sklonila se k hromádce pergamenů, které vypadaly jako domácí úkoly k oznámkování. Harry zvedl ostrý černý brk a teprve v tom okamžiku si uvědomil, že mu něco chybí.

„Nedala jste mi inkoust,“ ozval se.

„Ne, inkoust nebudete potřebovat,“ odpověděla profesorka Umbridgeová se sotva znatelným podbarvením smíchu v hlase.

Harry tedy přiložil hrot brku k papíru a napsal: Nemám vykládat lži.

Překvapeně vyjekl bolestí. Slova se na pergamenu objevila, jako by byla napsána zářivě červeným inkoustem. Současně se tatáž slova objevila na hřbetu Harryho pravé ruky, vrytá do jeho kůže, jako by mu po ní někdo přejel skalpelem – když však na krvavě rozškrábanou kůži pohlédl, přímo před očima se mu opět zacelila a místo, kde byla slova, zůstalo jen o něco červenější než předtím, jinak ale zcela neporušené.

Harry se ohlédl na Umbridgeovou. Upřeně ho pozorovala a široká ropuší ústa měla roztažená v úsměvu.

„Copak?“

„Nic,“ hlesl Harry tiše.

Pohlédl znovu na pergamen, přiložil k němu opět hrot brku, napsal Nemám vykládat lži a podruhé pocítil, jak mu hřbetem na ruce projela palčivá bolest. Slova se mu i tentokrát vryla do kůže a také tentokrát se kůže po několika vteřinách zhojila.

A tak to šlo pořád dál. Harry znovu a znovu psal tatáž slova na pergamen, kde se objevovala – jak si brzy uvědomil – napsaná nikoli inkoustem, ale jeho vlastní krví. A znovu a znovu se tatáž slova vrývala do hřbetu jeho ruky, mizela a opět se objevovala, jakmile přiložil brk k pergamenu.

Venku za okny kabinetu profesorky Umbridgeové se setmělo. Harry se neptal, kdy bude smět skončit, a nedíval se ani na hodinky. Věděl, že ho Umbridgeová pozoruje a slídí po známkách jeho slabosti, a byl odhodlán nedat na sobě nic znát, i kdyby tam měl prosedět celou noc a zařezávat se tím brkem do své vlastní ruky…

„Pojďte sem,“ vyzvala ho po době, která mu připadala jako několik hodin.

Vstal. Ruka ho bolestivě pálila, a když si ji prohlédl, viděl, že pořezaná kůže je sice zacelená, ale rozedřená doruda.

„Ruku,“ poručila.

Natáhl ruku k ní a Umbridgeová ji vzala do své. Harry potlačil záchvěv odporu, když se ho dotkla tlustými špalkovitými prsty, na nichž měla několik ošklivých starých prstenů.

„Ale, ale, zdá se, že příliš hluboko se to ještě nevštípilo,“ poznamenala s úsměvem. „Nevadí, prostě to budeme muset zítra večer zkusit znovu, že? Můžete jít.“

Harry beze slova vyšel z jejího kabinetu. Škola byla liduprázdná, určitě už bylo po půlnoci. Pomalu kráčel chodbou, a teprve když zabočil za roh a byl si jistý, že ho Umbridgeová neuslyší, rozběhl se.

Na to, aby se pocvičil v odstraňovacích kouzlech, už neměl čas, zrovna tak si do deníku nezapsal ani jediný sen, nedokončil kresbu kůroleza a nenapsal si žádný domácí úkol. Druhý den ráno nešel na snídani, aby aspoň narychlo sepsal pár vymyšlených snů pro jasnovidectví, které měli první hodinu, a překvapilo ho, když se k němu přidal celý rozespalý a neupravený Ron.

„Jak to, že sis to nenapsal včera večer?“ zeptal se Harry, když viděl, jak se Ron zoufale rozhlíží po společenské místnosti a hledá inspiraci. Ron, který už tvrdě spal, když se Harry v noci vrátil do ložnice, zamumlal něco v tom smyslu, že měl „jiné věci na starosti“, sklonil se nad pergamenem a naškrábal několik slov.

„Tohle bude muset stačit,“ prohlásil a zaklapl deník. „Napsal jsem, že se mi zdálo, jak si jdu koupit nové boty, na tom snad nemůže najít nic zvláštního, co myslíš?“

Společně si pospíšili do severní věže.

„Jak vlastně probíhal ten trest u Umbridgeové? Cos musel dělat?“

Harry na zlomek vteřiny zaváhal. „Psal jsem,“ řekl pak.

„Tak to ještě není nejhorší, co?“ mínil Ron.

„Ne,“ potvrdil Harry.

„Mimochodem, úplně jsem zapomněl, uvolní tě v pátek?“

„Ne,“ zabručel Harry.

Ron soucitně zamručel.

Pro Harryho to byl další mizerný den. Při hodině přeměňování patřil k nejhorším, protože se v odstraňovacích kouzlech vůbec nepocvičil. V poledne se musel vzdát oběda, aby stihl dokreslit obrázek kůroleza, a profesorky McGonagallová, Červotočková a Sinistrová jim během dne zadaly ještě další domácí úkoly, které neměl šanci ten večer stihnout, protože ho čekal druhý trest s Umbridgeovou. A k dovršení všeho si ho u večeře znovu našla Angelina Johnsonová. Když se dozvěděla, že se pátečního výběru nového brankáře nebude moci zúčastnit, prohlásila, že se jí jeho přístup ani trochu nelíbí a že od hráčů, kteří si chtějí udržet místo v jejím mužstvu, očekává, že budou tréninku dávat přednost před všemi svými ostatními povinnostmi.

„Vždyť jsem dostal školní trest!“ hulákal za ní Harry, když se otočila k odchodu. „Myslíš si snad, že radši trčím v kabinetu s tou starou ropuchou, místo abych hrál famfrpál?“

„Aspoň že je to jen psaní,“ utěšovala ho Hermiona, když klesl zpět na lavici a sklopil oči k nákypu s hovězím masem a ledvinkami, na který ho mezitím skoro přešla chuť. „Horší by byl nějaký opravdu nepříjemný trest…“

Harry otevřel ústa, pak je ale znovu zavřel a přikývl. Sám docela jistě nevěděl, proč vlastně Ronovi a Hermioně neřekne, co přesně se s ním v kabinetu profesorky Umbridgeové děje. Věděl jen, že nestojí o jejich zděšené pohledy, protože pak by mu celá ta záležitost připadala ještě horší a o to obtížněji by se s ní vyrovnával. Měl také nejasný pocit, že je to jakýsi souboj vůle jen mezi ním a Umbridgeovou, a nehodlal jí udělat tu radost, kterou by jistě měla, kdyby se jí doneslo, že si na ni stěžuje.

„To snad ani není pravda, co máme domácích úkolů,“ postěžoval si Ron sklesle.

„Tak proč sis nějaké nenapsal včera večer?“ vytkla mu Hermiona. „Kdes vůbec byl?“

„Byl jsem… šel jsem se projít,“ odpověděl vyhýbavě.

Harry měl dojem, že není sám, kdo v té chvíli před ostatními něco tají.

Druhý den školního trestu byl stejně zlý jako první. Harrymu se teď kůže na hřbetu ruky podráždila mnohem rychleji a za malou chvíli byla celá červená a zanícená. Napadlo ho, že ta schopnost okamžitě se zahojit pravděpodobně nepotrvá dlouho. Brzy už slova zůstanou navždy vrytá do jeho ruky a Umbridgeová snad bude konečně spokojená. Nedovolil však, aby mu uniklo jediné bolestné zasténání, a od okamžiku, kdy vešel do kabinetu, do chvíle, kdy ho opět až po půlnoci propustila, neřekl nic jiného než „Dobrý večer“ a „Dobrou noc“.

S jeho domácími úkoly to už ovšem bylo naprosto zoufalé. Proto když se vrátil do nebelvírské společenské místnosti, nešel si lehnout, přestože byl zcela vyčerpaný, ale otevřel učebnice a začal pro Snapea sepisovat pojednání o měsíčním kameni. Když s ním byl hotov, bylo půl třetí. Věděl, že výsledek za mnoho nestojí, ale s tím se prostě nedalo nic dělat – kdyby neodevzdal alespoň něco, vysloužil by si ještě školní trest od Snapea. Pak v rychlosti zpracoval také odpovědi na otázky, které jim zadala profesorka McGonagallová, sepsal pár řádek na téma správného zacházení s kůrolezy pro profesorku Červotočkovou, a když se odvlekl nahoru do ložnice, padl oblečený na ustlanou postel a okamžitě usnul.

Čtvrtek uplynul v mlhavém oparu únavy. Ron se také zdál být velice nevyspalý, přestože Harry pro to neviděl jediný důvod. Třetí večer jeho školního trestu proběhl stejně jako první dva, jen s tím rozdílem, že po dvou hodinách už slova Nemám vykládat lži ze hřbetu jeho ruky nezmizela, ale zůstala tam vyrytá a vytékaly z nich drobné kapičky krve. Když profesorka Umbridgeová slyšela, že škrábání ostrého brku po pergamenu ustalo, vzhlédla.

„No vida,“ zašeptala spokojeně, když obešla svůj stůl a ruku si prohlédla zblízka. „Výborně! Tohle vám bude sloužit jako připomínka, víte? Pro dnešek můžete jít.“

„A platí, že zítra musím přijít zase?“ zeptal se Harry a sbíral školní brašnu ze země raději levou rukou než bolavou pravou.

„Ale samozřejmě,“ ujistila ho profesorka Umbridgeová se stejně širokým úsměvem. „Ano, myslím, že další večer vám to poučení vštípí ještě o něco hlouběji.“

Harryho do té doby nikdy nenapadlo, že by se na celém světě mohl najít učitel, kterého by z celého srdce nenáviděl víc než Snapea, když se teď však vracel k nebelvírské věži, musel si přiznat, že Snape získal silného konkurenta. Je to zlá baba, říkal si, když stoupal po schodišti do sedmého patra, zlá, zvrácená, šílená stará…

„Rone?“

Byl právě na konci schodiště, otočil se doprava a málem vrazil do Rona, který se s koštětem v ruce krčil za sochou Valeriána Vyzáblého. Když spatřil Harryho, vylekaně sebou škubl a honem se snažil schovat svůj nový Zameták Jedenáct za zády.

„Co tu děláš?“

„Ehm… nic. Co tu děláš ty?“

Harry se na něj zamračil. „No tak, mně to přece můžeš říct. Před kým se tady schováváš?“

„Já… schovávám se před Fredem a Georgem, když to musíš vědět,“ přiznal Ron. „Zrovna tudy prošli s bandou prvňáků, vsadím se, že na nich jdou zase něco testovat. To víš, ve společenské místnosti už to teď dělat nemůžou, aspoň když je tam Hermiona.“

Drmolil tak rychle, jako by mluvil v horečce.

„Proč máš ale s sebou koště, snad jsi nebyl létat, nebo snad ano?“ vyptával se Harry.

„Já… totiž… no tak dobře, povím ti to, ale slib, že se mi nebudeš smát,“ uvolil se zdráhavě Ron a každou vteřinou byl červenější a červenější. „Víš… napadlo mě, že když teď mám slušné koště, zkusím se kvalifikovat na nebelvírského brankáře. Tak, a už to víš. No dělej, směj se mi!“

„Proč bych se smál?“ podivil se Harry a Ron překvapeně zamrkal. „To je skvělý nápad! Bylo by úplně senzační, kdyby ses dostal do mužstva! Ještě nikdy jsem tě na postu brankáře neviděl, jak ti to jde?“

„Není to nejhorší,“ odpověděl Ron, kterému se zjevně obrovsky ulevilo, když viděl Harryho reakci. „Bráchové Charlie, Fred a George mě vždycky nechávali hrát brankáře, když o prázdninách trénovali.“

„Takže jsi byl dneska večer cvičit?“

„Cvičím každý večer už od úterka… ale jen sám. Snažil jsem se očarovat Camrál, aby proti mně létal, ale nebylo to jednoduché a nevím, jestli mi to k něčemu bude,“ říkal ustaraně a nervózně pomrkával. „Fred s Georgem puknou smíchy, až se na tom konkurzu objevím. Od té doby, co mě jmenovali prefektem, si ze mě pořád utahují.“

„Mrzí mě, že u toho nebudu,“ zalitoval hořce Harry, když vykročili ke společenské místnosti.

„Jo, to mě taky… Harry, co to máš na ruce?“

Harry, který se právě volnou pravou rukou poškrábal na nose, se ji honem snažil schovat, měl ale stejně malý úspěch jako Ron se svým Zametákem.

„To je jen škrábnutí… nic to není… jen…“

Ron ho však popadl za předloktí a přitáhl si hřbet jeho pravačky k očím. Chvíli nic neříkal a upřeně se díval na slova vrytá do kůže, pak se zatvářil, jako by se mu udělalo nanic, a Harryho pustil.

„Mám dojem, žes říkal, že tě jen nechává psát!“

Harry zaváhal, Ron však k němu koneckonců byl upřímný, takže mu také otevřeně prozradil pravdu o hodinách, které trávil v kabinetu profesorky Umbridgeové.

„Ta babice hnusná!“ zašeptal Ron pobouřeně, když se zastavili před Buclatou dámou, která pokojně podřimovala s hlavou opřenou o rám podobizny. „Určitě není normální. Běž za McGonagallovou, řekni jí něco!“

„Ne!“ naježil se okamžitě Harry. „Tu radost babě neudělám, aby věděla, že se mi dostala pod kůži.“

„Pod kůži? Nesmíš dovolit, aby jí to prošlo!“

„Nevím, jak velkou má nad ní McGonagallová pravomoc,“ vymlouval se Harry.

„Tak Brumbál, běž za Brumbálem!“

„Ne,“ odmítl rozhodně Harry.

„Proč ne?“

„Ten má svých starostí dost,“ prohlásil, ačkoli to nebyl ten pravý důvod. Nehodlal jít prosit Brumbála o pomoc, když s ním od června nepromluvil jediné slovo.

„No, já tedy myslím, že bys měl…“ začal Ron, přerušila ho však Buclatá dáma, která je už chvíli ospale pozorovala a nyní rozhořčeně vybuchla: „Tak povíte mi už konečně heslo, nebo budu muset zůstat vzhůru celou noc a čekat, až se vymluvíte?“

V pátek ráno bylo stejně pošmourno a mokro jako dosud celý týden. Když Harry vcházel do Velké síně, opět automaticky pohlédl k učitelskému stolu, nedělal si ale opravdovou naději, že tam Hagrida uvidí, a okamžitě začal myslet na palčivější problémy – na haldu domácích úkolů, které musel napsat, a na poslední večer školního trestu s Umbridgeovou.

Toho dne ho při životě udržovaly dvě věci. Za prvé vědomí, že už je skoro víkend, a pak naděje, že i když bude jeho poslední trestné sezení s Umbridgeovou nepochybně strašné, z okna jejího kabinetu by měl mít výhled na famfrpálové hřiště, takže s trochou štěstí možná uvidí něco z Ronovy zkoušky. Byla to sice jen taková blikátka, Harry však byl vděčný za všechno, co mohlo aspoň trochu projasnit temnotu, jež ho obklopovala. Horší první týden školního roku ještě v Bradavicích nezažil.

V pět hodin odpoledne (upřímně doufal, že to je naposledy) zaklepal na dveře kabinetu profesorky Umbridgeové a dostal pokyn, aby vstoupil. Nepopsaný list pergamenu ležel připravený na stolku s krajkovým přehozem a ostrý černý brk čekal vedle něj.

„Víte, co máte dělat, pane Portere,“ usmála se na něj profesorka sladce.

Harry uchopil brk a podíval se oknem ven. Kdyby tak mohl posunout židli o pár centimetrů doprava… Pod záminkou, že se přisunuje blíž ke stolku, se mu to podařilo. V dáli za oknem teď viděl, jak nebelvírské mužstvo krouží sem a tam nad famfrpálovým hřištěm. U paty tří vysokých brankových tyčí postával půltucet černých postaviček, které zjevně čekaly, až na ně přijde řada, aby si vyzkoušely post brankáře. Z té vzdálenosti se nedalo rozeznat, kdo z nich je Ron.

Nemám vykládat lži – napsal Harry. Rána na hřbetu pravé ruky se otevřela a začala znovu krvácet.

Nemám vykládat lži. Rána se prohloubila, bolelo to a pálilo.

Nemám vykládat lži. Pramínek krve stékal Harrymu až na zápěstí.

Odhodlal se k dalšímu pohledu z okna. Ať to byl kdokoli, kdo momentálně hájil brankové obruče, podával pozoruhodně mizerný výkon. Katie Bellová v těch několika málo vteřinách, které se Harry odvážil dívat, dala dvě branky. Harry upřímně zadoufal, že ten břídil není Ron, a opět sklopil oči k pergamenu, který zářil jeho krví.

Nemám vykládat lži.

Nemám vykládat lži.

Zvedl oči pokaždé, když si myslel, že to může risknout, kdykoli slyšel zaškrábat brk profesorky Umbridgeové nebo otevírat zásuvku jejího stolu. Třetí kandidát, který zkoušel štěstí, byl docela dobrý, čtvrtý byl příšerný, pátý se neobyčejně šikovně vyhnul jednomu z Potlouků, pak ale dostal úplně lacinou branku. Obloha se zatmívala a Harry pochyboval, jestli šestého a sedmého kandidáta vůbec uvidí.

Nemám vykládat lži.

Nemám vykládat lži.

Pergamen byl už celý zkropený kapkami krve, v hřbetu ruky mu pulzovala palčivá bolest. Když znovu vzhlédl, byla venku úplná tma a na famfrpálové hřiště nebylo vůbec vidět.

„Tak se přesvědčíme, jestli se vám to už vštípilo dost hluboko, dobře?“ ozvala se tiše Umbridgeová o půl hodiny později.

Zamířila k Harrymu, natáhla své krátké prsty plné prstenů, a v okamžiku, kdy ho uchopila za paži, aby prozkoumala slova, jež měl teď vrytá hluboko do kůže, ho znovu zaplavila bolest, tentokrát ale v jizvě na čele. A někde kolem bránice pocítil v té samé chvíli velice zvláštní chvění.

Vytrhl se z jejího stisku, vyskočil a upřeně na profesorku zazíral. Opětovala jeho pohled a její široká povadlá ústa se roztáhla úsměvem.

„Ano, ano, bolí to, že?“ zamumlala tiše.

Harry neodpověděl. Srdce mu bušilo o překot a hlasitě jako zvon. Mluví o jeho ruce, nebo snad ví o tom, jaká bolest ho právě přepadla na čele?

„No, řekla bych, že už jsem vám to vysvětlila dostatečně, pane Pottere. Můžete jít.“

Harry popadl svou školní brašnu a vyběhl z kabinetu tak rychle, jak to jen dokázal.

Neztrácej nervy, domlouval si, když uháněl po schodech nahoru. Neztrácej nervy, nemusí to přece znamenat to, co si myslíš…

„Mimbulus mimbletonia!“ vyhrkl udýchaně na Buclatou dámu a podobizna mu uvolnila cestu.

Uvítala ho záplava hluku. Ron se mu rozběhl naproti, obličej měl roztažený ve šťastném úsměvu a na hruď mu šplíchal máslový ležák z poháru, který třímal v ruce.

„Povedlo se to, Harry! Vzali mě, jsem nebelvírský brankář!“

„Cože? No jasně… skvělé!“ řekl Harry a pokusil se normálně usmát, přestože mu srdce nadále splašeně bušilo a ruku mu zalévala pulzující bolest a krev.

„Dej si ležák,“ vtiskl mu Ron do ruky láhev. „Ani tomu nemůžu uvěřit… Kam se poděla Hermiona?“

„Tamhle je,“ ozval se Fred, který také popíjel máslový ležák, a ukázal ke krbu. Hermiona tam dřímala v křesle a v ruce držela nebezpečně nakloněnou láhev.

„Když jsem jí to ale říkal, tvrdila, že z toho má radost,“ prohlásil poněkud zklamaně Ron.

„Nech ji spát,“ vložil se honem do hovoru George. Harry si až po další chvilce všiml, že několik studentů prvního ročníku, kteří se kolem nich tlačili, mají nosy neklamně poznamenané nedávným krvácením.

„Pojď sem, Rone,“ zavolala Katie Bellová, „vyzkoušej si, jestli ti bude Oliverův starý hábit. Můžeme z něj odpárat jeho jméno a dát tam místo něj tvoje…“

Když se Ron vydal za ní, přistoupila k Harrymu rázným krokem Angelina.

„Promiň, že jsem na tebe byla tak trochu nerudná,“ omluvila se stroze. „Víš, tahle kapitánská funkce mi dává zabrat. Začínám mít dojem, že jsem Wooda někdy soudila moc tvrdě.“ Sledovala Rona přes okraj svého poháru a nepatrně se mračila.

„Poslyš, já vím, že je to tvůj nejlepší kamarád, ale žádný zázrak to není,“ prohlásila bez okolků. „Na druhou stranu bych ale řekla, že s trochou cviku to zvládne. Má v rodině skvělé hráče famfrpálu. Mám-li být upřímná, tak sázím na to, že je v něm o něco víc talentu, než předvedl. Vicky Frobisherová i Geoffrey Hooper dnes večer létali líp než on, jenže Hooper je strašlivý fňukal, pořád si na něco stěžuje, a Vicky má zase spoustu jiných aktivit. Přiznala, že kdyby jí tréninky kolidovaly s kroužkem kouzelných formulí, dala by přednost formulím. Každopádně máme zítra ve dvě trénink, tak tam tentokrát koukej přijít. A udělej pro mě něco a snaž se Ronovi pomáhat, jak to jen půjde, dobře?“

Harry přikývl a Angelina se vrátila k Alici Spinnetové. Harry zamířil ke krbu a přisedl si k Hermioně, která se s trhnutím probudila, když si vedle ní položil brašnu.

„Á, to jsi ty, Harry… s Ronem se to povedlo, co?“ zabručela rozespale. „Jsem hrozně… hrozně… utahaná,“ zívla. „Byla jsem vzhůru až do jedné hodiny a pletla jsem další čepičky. Vždycky se po nich jen zapráší!“

A skutečně, když se Harry rozhlédl, zjistil, že po celé místnosti jsou zamaskovány vlněné čepičky na místech, kde je neopatrní domácí skřítkové mohli bezděčně zvednout.

„Skvělé,“ přikývl nepřítomně Harry; měl pocit, že jestli se rychle někomu nesvěří, pukne. „Poslyš, Hermiono, byl jsem před chviličkou v kabinetu u Umbridgeové, a když mi sáhla na paži…“

Hermiona ho pozorně vyslechla. Když Harry domluvil, rozvážně se zeptala: „A ty máš strach, že ji Ty–víš–kdo ovládá stejně, jako ovládal Quirrela?“

„No,“ ztišil hlas Harry, „možné by to bylo, nemyslíš?“

„Nejspíš ano,“ připustila Hermiona, neznělo to však příliš přesvědčeně. „Řekla bych ale, že v ní nemůže být usídlený tak, jako byl v Quirrelovi. Je teď přece zase normálně naživu, že ano, a má vlastní tělo, o které se nemusí dělit s nikým jiným. Mohl by ji nejspíš ovládat třeba kletbou Imperius…“

Harry chvíli sledoval Freda, George a Leeho Jordana, kteří žonglovali prázdnými lahvemi od máslového ležáku. Pak se Hermiona znovu ozvala. „Loni tě ale ta jizva bolela, když se tě nikdo nedotýkal. A neříkal snad Brumbál, že to má něco společného s tím, jak se v danou chvíli cítí Ty–víš–kdo? Chci říct, že to třeba nemá vůbec nic společného s Umbridgeovou, je to možná čistě jen shoda okolností, že se to stalo, když jsi byl s ní.“

„Je to zlá ženská,“ prohlásil rozhodně Harry. „Zlá a zvrácená.“

„Je příšerná, to ano, ale… Harry, myslím, že bys měl o tom, že tě ta jizva bolí, povědět Brumbálovi.“

Bylo to už podruhé během dvou dnů, co mu někdo radil, aby šel za Brumbálem, a Hermiona od něj dostala přesně stejnou odpověď jako Ron.

„Nechci ho s tím obtěžovat. Jak jsi zrovna řekla, není to žádná kdovíjaká věc. Ta jizva mě sem a tam pobolívala celé léto, dnes večer to jen bylo o něco horší než obvykle, to je všechno…“

„Harry, jsem si jistá, že by Brumbál chtěl, abys ho s tím obtěžoval…“

„No jasně,“ vyhrkl Harry dřív, než se stačil zarazit. „To je na mně taky to jediné, co Brumbála zajímá, že ano? Moje jizva…“

„To neříkej, to není pravda!“

„Myslím, že napíšu Siriusovi a povím mu o tom, uvidíme, co tomu řekne on…“

„Něco takového přece nemůžeš do dopisu napsat, Harry!“ vyjela na něj Hermiona a zatvářila se vyplašeně. „Copak se nepamatuješ, jak Moody říkal, že máme být opatrní na to, co budeme psát? Nemůžeme už prostě zaručit, že sovy někdo cestou nekontroluje!“

„No dobře, dobře, tak já mu o tom psát nebudu!“ odsekl Harry podrážděně a vstal. „Jdu spát. Pověz to Ronovi, až ho uvidíš, buď tak hodná.“

„Ne, to ne,“ zavrtěla hlavou Hermiona a zjevně se jí ulevilo. „Když odcházíš, znamená to, že můžu jít taky a nebude to vypadat nezdvořile. Jsem úplně vyčerpaná a zítra bych chtěla uplést pár dalších čepiček. Poslyš, třeba bys mi s tím mohl pomáhat, je to docela legrace! Už jsem se hodně zlepšila, umím plést vzory, dělat bambule a všechny možné další ozdoby.“

Harry jí pohlédl do tváře rozzářené nadšením a snažil se nasadit výraz, kterým by jí naznačil, že ho její nabídka alespoň trochu zaujala.

„Hmm… díky, ale to asi nepůjde,“ zahučel. „Totiž… aspoň ne zítra. Mám hromadu domácích úkolů…“

Vyrazil ke schodům do chlapeckých ložnic a poněkud rozčarovanou Hermionu nechal o samotě.

Kapitola čtrnáctá

Percy a Tichošlápek

Druhý den ráno se Harry v ložnici probudil jako první. Chvíli zůstal ležet, pozoroval prach vířící v pruhu slunečních paprsků, které pronikaly dovnitř mezerou v závěsech jeho postele s nebesy, a vychutnával si, že je sobota. Připadalo mu, že se první týden školního roku nekonečně vlekl, asi jako jedna gigantická hodina dějin čar a kouzel.

Soudě podle ospalého ticha a panensky svěžích slunečních paprsků bylo krátce po rozednění. Harry roztáhl závěsy kolem postele, vstal a začal se oblékat. Kromě vzdáleného švitoření ptáků bylo slyšet jen pomalé a hluboké oddechování jeho nebelvírských spolužáků. Opatrně otevřel školní brašnu, vytáhl z ní pergamen a brk, vyšel z ložnice a sestoupil do společenské místnosti.

Zamířil rovnou ke svému oblíbenému měkoučkému křeslu u nyní vyhaslého krbu, pohodlně se v něm usadil, rozvinul roličku pergamenu a rozhlédl se po místnosti. Změť pomačkaných nepotřebných pergamenů, starých tchoříčkových figurek, prázdných sklenic od čarodějných přísad a pohozených obalů od cukroví, kterou byla společenská místnost na konci každého dne obvykle posetá, byla poklizená a spolu s nepořádkem zmizely i všechny Hermioniny skřítkovské čepičky. Harry roztržitě přemýšlel, kolik domácích skřítků už bylo asi propuštěno na svobodu, aniž by o to doopravdy stáli, odzátkoval lahvičku s inkoustem, namočil do ní brk, přidržel ho připravený pár centimetrů nad hladkým zažloutlým pergamenem a hluboce se zadumal… Asi po minutě se však přistihl, že upřeně civí do prázdného krbu a vůbec neví, jak začít.

Teď už chápal, jak těžké to muselo být pro Rona a Hermionu, když mu v létě chtěli napsat. Jak měl asi vylíčit Siriusovi všechny události uplynulého týdne a vyptat se ho na všechno to, co ho tolik pálilo na duši, a přitom aby případným zlodějům svého dopisu neposkytl spoustu informací, které jim dát nechtěl?

Chvíli zcela nehybně seděl a soustředěně zíral do krbu; pak konečně dospěl k rozhodnutí, ještě jednou namočil brk do lahvičky s inkoustem a rozhodným gestem ho přiložil k pergamenu.

Milý Čmuchale,

Doufám, že jsi v pořádku. První týden tady ve škole byl příšerný, jsem vážně rád, že už je víkend. Máme novou učitelku obrany proti černé magii, je to profesorka Umbridgeová. Je skoro tak milá jako Tvoje maminka. Píšu Ti, protože ta věc, o které jsem Ti psal v létě, se mi stala zas – bylo to včera večer, když jsem si u Umbridgeové odbýval školní trest.

Všem nám moc chybí náš největší přítel a doufáme, že se brzo vrátí.

Odepiš mi prosím co nejdřív.

Vše nejlepší přeje

Harry

Několikrát po sobě si dopis přečetl a snažil se vnímat ho jako někdo, komu nebyl určen. Nedokázal si představit, že by takový člověk jen po přečtení tohoto dopisu mohl pochopit, o čem pojednává nebo komu je určen. Doufal, že Sirius porozumí jeho narážce na Hagrida a napíše jim, kdy se asi vrátí. Nechtěl se ptát přímo – bál se, aby nepřilákal přílišnou pozornost k tomu, co asi Hagrid dělá, když není v Bradavicích.

Na to, jak krátký to byl dopis, mu zabral hrozně dlouhou dobu; zatímco jej sepisoval, přikradly se k němu sluneční paprsky přes polovinu místnosti a z ložnic v patře nad sebou teď zaslechl tlumené pohyby. Pečlivě pergamen zapečetil, vylezl ven otvorem v podobizně a zamířil do sovince.

„Na tvém místě bych tudy raději nechodil,“ varoval ho Skoro bezhlavý Nick; poněkud ho totiž vylekal, jak nečekaně se vynořil těsně před ním ze zdi, když procházel chodbou. „Protiva chystá kanadský žertík na toho, kdo půjde kolem bysty Paracelsa v polovině téhleté chodby.“

„A nemá při tom žertíku spadnout Paracelsus na hlavu tomu, kdo kolem něj půjde?“ zajímal se Harry.

„Kupodivu má,“ potvrdil Skoro bezhlavý Nick znuděným hlasem. „Protiva nikdy nevynikal nápaditostí. Půjdu a zkusím najít Krvavého barona… ten by ho snad dokázal zarazit… Zatím ahoj, Harry…“

„Jo, ahoj,“ opětoval jeho pozdrav Harry, a místo aby zabočil doprava, vybral si chodbu vlevo, která do sovince vedla delší, ale bezpečnější trasou. Nálada se mu zlepšovala, když míjel jedno okno po druhém a za všemi viděl zářivě modrou oblohu. Odpoledne měl trénink a těšil se, že se konečně dostane na famfrpálové hřiště.

Vtom se mu něco otřelo o kotníky. Sklopil oči a zjistil, že se kolem něj protáhla paní Norrisová, školníkova na kost vyzáblá kočka. Na okamžik na něj upřela oči zářící jako dvě žluté svítilny a zmizela za sochou Zachariáše Zadumaného.

„Nedělám tu nic nepatřičného,“ volal za ní Harry. Tvářila se jednoznačně jako kočka, která jde žalovat svému pánovi, Harry však nechápal, proč by to dělala; měl přece plné právo jít v sobotu ráno do sovince.

Slunce už stálo vysoko na obloze, a když Harry do sovince vstoupil, záře nezasklených oken ho téměř oslepila. Silné stříbřité pruhy slunečních paprsků protínaly kruhovitou místnost, v níž na dřevěných trámech hřadovaly stovky sov, trochu nepokojných v časném dopoledním světle; některé se zjevně právě vrátily z nočního lovu. Slámou posypaná podlaha trochu křupala, když šlapal na drobné zvířecí kůstky a natahoval krk, aby našel Hedviku.

„Támhle jsi,“ řekl nahlas, když ji spatřil někde téměř pod vrcholem klenutého stropu. „Poleť sem dolů, mám pro tebe dopis.“

Hedvika tlumeně zahoukala, roztáhla velká bílá křídla a krouživě se mu snesla na rameno.

„Tak poslyš, já vím, že je na tom napsáno Čmuchal,“ podal jí dopis tak, aby ho mohla popadnout do zobáku, a šeptal, aniž sám věděl, proč to dělá, „ale je to pro Siriuse, rozumíš?“

Hedvika mrkla jantarově žlutýma očima na znamení, že pochopila.

„Tak tedy bezpečný let,“ popřál jí Harry a odnesl ji k oknu; tam se Hedvika na okamžik opřela o jeho ruku a vznesla se vzhůru k oslnivě jasnému nebi. Harry ji sledoval pohledem, dokud se neproměnila v drobounkou černou tečku a nezmizela, pak se zadíval na Hagridův srub, který byl z tohoto okna zřetelně viditelný a stejně zřetelně opuštěný – z komína se nekouřilo a záclony byly zatažené.

Vrcholky stromů Zapovězeného lesa se kymácely v lehkém vánku. Harry je chvíli pozoroval, vychutnával, jak mu čerstvý vzduch laská tvář, přemýšlel o famfrpálu, který ho čekal odpoledne… a pak to uviděl. Z pokrývky stromů se do vzduchu jako nějaký groteskní gigantický pták vznesl ohromný hadovitý okřídlený kůň, úplně stejný jako ti, kteří táhli bradavické kočáry. Kožnatá černá křídla měl roztažená jako pterodaktyl, opsal ve vzduchu jeden velký kruh a pak se znovu střemhlav snesl mezi stromy. Všechno se to odehrálo tak rychle, že Harry sotva věřil vlastním očím; věděl jen, že mu srdce tluče jako splašené.

Dveře sovince se za jeho zády otevřely. Polekaně nadskočil, rychle se otočil a spatřil Cho Changovou, která v ruce držela dopis a balíček.

„Ahoj,“ pozdravil ji automaticky.

„Jejda… ahoj,“ odpověděla překvapeně. „Nenapadlo mě, že tady nahoře takhle brzo někdo bude… Zrovna před pěti minutami jsem si vzpomněla, že má dnes máma narozeniny,“ zvedla balíček, který držela v ruce.

„Jasně,“ přikývl Harry. Měl pocit, jako by se mu zadřel mozek. Chtěl říct něco legračního a zajímavého, ale ještě se nevzpamatoval z toho příšerného okřídleného koně, kterého právě viděl.

„Hezký den, co?“ mávl rukou směrem k oknům. Vnitřnosti jako by se mu v rozpacích scvrkly. Počasí! Mluví s ní o počasí…

„Jo,“ přitakala Cho a rozhlížela se po vhodné sově. „Skvělé podmínky pro famfrpál. Já jsem celý týden nebyla venku, co ty?“

„Já taky ne,“ zavrtěl hlavou Harry.

Cho si vybrala jednu školní sovu pálenou. Přilákala ji k sobě dolů na nataženou paži a sova jí úslužně přidržela zdviženou nohu, aby k ní Cho mohla přivázat balíček.

„Poslyš, už má Nebelvír nového brankáře?“ vyptávala se.

„Má,“ přisvědčil Harry. „Rona Weasleyho, mého kamaráda. Znáš ho?“

„To je ten, co nemá rád Tornáda?“ zeptala se poněkud chladně Cho. „A je dobrý?“

„Ale jo,“ ujistil ji Harry. „Myslím, že ano. Při zkouškách jsem ho ale neviděl, měl jsem školní trest.“

Cho, která měla balíček teprve napůl přivázaný k soví noze, zvedla k Harrymu oči.

„Ta Umbridgeová je odporná,“ řekla tiše. „Dát ti školní trest jen proto, že jsi řekl pravdu o tom, jak… jak… jak umřel. Všichni o tom slyšeli, byla toho plná škola. Bylo od tebe opravdu statečné, že ses jí postavil.“

Harry se uvnitř nafoukl tak rychle, že by se mohl vznést několik centimetrů nad podlahu posypanou slámou. Co záleželo na nějakém pitomém létajícím koni? Cho si o něm myslí, že se zachoval opravdu statečně. Blesklo mu, že by se mohl nabídnout, že jí pomůže s přivazováním balíčku, a přitom jí jako náhodou ukáže pořezanou ruku… jenže v tomtéž okamžiku, kdy tenhle vzrušující nápad dostal, se dveře sovince znovu otevřely.

Do místnosti s vyčerpaným sípotem vpadl školník Filch. Na propadlých a žilkami protkaných tvářích měl nachově rudé skvrny, brada se mu třásla a řídké šedivé vlasy měl celé rozcuchané; bylo vidět, že celou cestu do sovince utíkal. Těsně v patách mu běžela paní Norrisová, žádostivě vzhlížela k sovám nad sebou a hladově mňoukala. Seshora se ozvalo neklidné šustění křídel a jeden z velkých kalousů hrozivě zacvakal zobákem.

„Tu tě máme!“ vyhrkl Filch, s hlasitým plesknutím postoupil o krok blíž k Harrymu a povislé tváře se mu chvěly zuřivostí. „Dostal jsem hlášku, že se chystáš objednat obrovské množství bomb hnojůvek!“

Harry si založil ruce na prsou a upřeně se na školníka zadíval.

„Kdo vám řekl, že si objednávám hnojůvky?“

Cho těkala pohledem z Harryho na Filche a zpět a také se mračila. Sova pálená, kterou už unavovalo stát na jedné noze, na ni káravě zahoukala, Cho ji však ignorovala.

„Mám svoje zdroje,“ zasyčel samolibě Filch. „Ať chceš odeslat cokoli, hned teď mi to dej.“

S pocitem obrovského uspokojení, že s odesláním dopisu neotálel, se Harry usmál. „To nemůžu, už je to pryč.“

„Pryč?“ zasípěl Filch s tváří zkřivenou vztekem.

„Pryč,“ opakoval klidně Harry.

Filch zuřivě otevřel ústa, několik vteřin zůstal neschopen slova a pak přejel pohledem Harryho hábit.

„Jak mám vědět, že to nemáš v kapse?“

„Protože…“

„Viděla jsem ho to odesílat,“ ozvala se rozhořčeně Cho.

„Tys ho viděla…“

„Ano, viděla jsem ho,“ opakovala Cho nazlobeně.

Následovala chvíle ticha, během níž Filch na Cho zlostně zahlížel a Cho jeho pohled stejně zamračeně opětovala. Pak se otočil na podpatku a šouravě zamířil ke dveřím. Zastavil se s rukou položenou na klice.

„Jestli ucítím jen závan hnojůvky…“ ohlédl se výhružně na Harryho, než začal hlasitě dusat po schodech dolů. Paní Norrisová vrhla po sovách poslední toužebný pohled a vyběhla za ním.

Harry a Cho se po sobě podívali.

„Díky,“ řekl jí.

„Nemáš zač,“ zamumlala Cho a lehce uzardělá konečně sově přivázala balíček k druhé noze. „Neobjednával sis přece hnojůvky, že ne?“

„Ne,“ ujistil ji.

„Proč si ale myslel, že si je objednáváš?“ přemítala, když odnášela sovu k oknu.

Harry pokrčil rameny. Byla to pro něj stejná záhada jako pro ni, i když kupodivu mu to nedělalo v té chvíli žádné velké starosti.

Ze sovince odešli společně. Na začátku chodby, která vedla do západního hradního křídla, se Cho rozloučila. „Já jdu tudy. Takže zatím… zatím ahoj, Harry,“ usmála se a odpojila se od něj.

„Jo… ahoj.“

Dál šel Harry sám a překypoval tichou radostí. Dokázal to! Mluvil s ní a ani jednou se přitom neztrapnil… Bylo od tebe opravdu statečné, že ses jí postavil… Cho o něm řekla, že je statečný! Necítila k němu nenávist za to, že přežil…

Samozřejmě – Cedrikovi před ním dávala přednost, toho si byl vědom… I když… kdyby ji na ten ples stihl pozvat dřív než Cedric, možná by všechno dopadlo úplně jinak… Vypadala tenkrát, že je jí upřímně líto, že ho musí odmítnout, když ji zval…

„Dobré ráno,“ pozdravil zvesela Rona a Hermionu, když se k nim připojil u nebelvírského stolu ve Velké síni.

„Cože se tváříš tak spokojeně?“ zeptal se Ron a překvapeně si Harryho prohlížel.

„No… to víš, těším se na famfrpál,“ zamumlal šťastně Harry a přitáhl si velký talíř slaniny s vejci.

„No jo… jasně…“ zahučel Ron. Odložil topinku, kterou právě jedl, a zhluboka se napil dýňové šťávy. „Poslyš,“ vyhrkl pak, „nevadilo by ti, kdybychom tam spolu vyrazili o něco dřív, co říkáš? Jen abych… no… abych se před tréninkem ještě maličko procvičil. Znáš to, abych do toho trochu přišel.“

„Jo, jasně,“ přikývl Harry.

„Hele, já myslím, že to byste neměli,“ ozvala se vážným hlasem Hermiona. „Už takhle jste oba hrozně pozadu s domácími úkoly…“

Nedořekla to však, protože právě přicházela ranní pošta a jako obvykle k ní vzduchem připlouval Denní věštec: výreček, který ho držel v zobáku, přistál v nebezpečné blízkosti cukřenky a natáhl nohu. Hermiona mu do koženého váčku zastrčila jeden svrček, noviny si vzala, a ještě než výreček stačil odletět, kriticky přejížděla titulní stranu očima.

„Něco zajímavého?“ zeptal se Ron. Harry se ušklíbl, protože mu bylo jasné, že se ji Ron snaží odlákat od tématu domácích úkolů.

„Ne,“ povzdechla si Hermiona, „jen nějaké žvásty o tom, že se baskytarista Sudiček bude ženit.“

Pak si noviny rozložila a zmizela za nimi. Zatímco Harry se pustil se zaujetím do další porce slaniny a vajec, Ron civěl na vysoká okna nad sebou a tvářil se lehce znepokojeně.

„Počkat!“ vyhrkla najednou Hermiona. „Ale ne… Sirius!“

„Co se stalo?“ polekal se Harry a popadl noviny tak prudce, že se přetrhly a každému zůstala v ruce jen půlka.

„Poslouchejte: Ministerstvo kouzel dostalo z jistého spolehlivého zdroje upozornění, že Sirius Black, notoricky známý masový vrah… bla bla bla… se v současné době skrývá v Londýně!“ předčítala Hermiona ze své půlky Věštce úzkostlivým šepotem.

„Vsadím všechno, co mám, že je tím zdrojem Lucius Malfoy,“ komentoval to tiše, ale vztekle Harry. „Přece jen Siriuse tam na nástupišti poznal…“

„Cože?“ vyjekl Ron a zatvářil se poplašeně. „Neřekli jste mi…“

„Psst!“ tišili ho oba.

„…Ministerstvo varuje kouzelnické společenství, že Black je nesmírně nebezpečný… zabil třináct lidí… uprchl z Azkabanu… obvyklé třesky plesky,“ dočetla Hermiona, odložila noviny přetržené vejpůl a bázlivě pohlédla na Harryho a na Rona. „No, prostě už nebude smět znova vyjít z domu, to je všechno,“ zašeptala. „Brumbál ho přece varoval, aby to nedělal.“

Harry zasmušile zíral do půlky Denního věštce, kterou si urval. Většina stránky byla věnována reklamě obchodu madame Malkinové Hábity pro každou příležitost, kde se zjevně konal výprodej.

„Hele!“ vyhrkl a urovnal noviny na stole, aby se Hermiona s Ronem mohli podívat. „Koukněte!“

„Mám už všechny hábity, které potřebuju,“ zavrtěl hlavou Ron.

„To nemyslím,“ zarazil ho Harry. „Podívej… tady ten článeček…“

Ron s Hermionou se nahnuli blíž, aby si ho přečetli. Byla to noticka sotva tři centimetry dlouhá, umístěná ve sloupci úplně dole:

PORUŠENÍ ZÁKAZU VSTUPU NA MINISTERSTVU

Osmatřicetiletý Sturgis Tobolka, bydlištěm Laburnum Gardens číslo dva, Clapham, čelil před Starostolcem obvinění z porušení zákazu vstupu a z pokusu o loupež, k čemuž došlo na Ministerstvu kouzel 31. srpna. Tobolka byl zatčen členem kouzelnické Bezpečnostní stráže Ministerstva kouzel Erikem Munchem, který ho přistihl při pokusu o násilné vloupání do dveří k přísně utajeným prostorám v jednu hodinu po půlnoci. Tobolka, který odmítl uvést cokoli na svou obhajobu, byl usvědčen z obou obvinění a odsouzen na šest měsíců do Azkabanu.

„Sturgis Tobolka?“ protáhl zamyšleně Ron. „To je ten chlapík, co má hlavu jako doškovou střechu, že ano? Je jedním z členů Féni…“

„Psst, Rone!“ okřikla ho Hermiona a vyděšeně se rozhlédla kolem.

„Šest měsíců v Azkabanu!“ zašeptal ohromeně Harry. Jen za to, že se snažil otevřít nějaké dveře!“

„Nebuď trouba, to nedostal jen za to, že se snažil otevřít nějaké dveře. Co proboha dělal v jednu v noci na ministerstvu?“ vydechla Hermiona.

„Myslíte, že tam vyřizoval nějakou záležitost Řádu?“ zamumlal tiše Ron.

„Počkejte…“ ozval se zamyšleně Harry. „Sturgis nás měl přece doprovázet při odjezdu, vzpomínáte?“

Oba na něj ohromeně pohlédli.

„Jasně, měl být v naší eskortě, když jsme šli na nádraží King’s Cross, pamatujete? A Moody byl pěkně rozčilený, že se neukázal. To ale znamená, že pro ně určitě nepracoval, nemyslíte?“

„No, asi se nepředpokládalo, že ho chytnou,“ uvažovala Hermiona.

„Třeba na něj ušili boudu!“ vyhrkl rozčileně Ron. „Ne, poslouchejte!“ ztlumil dramaticky hlas, když uviděl výhružný výraz v Hermionině obličeji. „Ministerští měli podezření, že patří k Brumbálovým lidem, takže… já nevím… třeba ho na ministerstvo nalákali a on se vůbec do žádných dveří nechtěl vloupat! Třeba prostě všechno navlékli tak, aby ho dostali!“

Následovala chvíle ticha, v níž Harry s Hermionou zvažovali Ronovu domněnku. Harry ji pokládal za poněkud přitaženou za vlasy, zatímco na Hermionu zjevně udělala dost velký dojem.

„Abyste věděli, vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby to tak doopravdy bylo,“ zamyšleně složila svou půlku Denního věštce. Když Harry odložil vidličku a nůž, jako by se vytrhla z hlubokého zadumání. „Tak dobrá, myslím, že nejdřív bychom se měli pustit do toho pojednání pro Prýtovou o samohnojících křovinách, a když budeme mít štěstí, můžeme ještě před obědem zvládnout to zaklínadlo Inanimatus Conjurus pro McGonagallovou…“

Harry pocítil maličké provinilé bodnutí, když si vzpomněl na hromadu domácích úkolů, která na něj nahoře čeká, obloha ale byla jasně a povzbudivě modrá a on na svém Kulovém blesku neseděl celý týden…

„Můžeme to přece udělat večer,“ ubezpečoval ho Ron, když sestupovali s košťaty na ramenou po travnatých stráních k famfrpálovému hřišti a v uších jim pořád zněla varovná Hermionina slova, že takhle propadnou ze všech NKÚ. „A ještě máme zítřek. Ona se tím učením nechává moc vytočit, to je její problém…“ Na okamžik se odmlčel a pak mírně znepokojeným tónem dodal: „Co říkáš, myslela to vážně, když tvrdila, že nám nedá nic opsat?“

„Jo, řekl bych, že myslela,“ přisvědčil Harry. „Jenže tohle je taky důležité, musíme cvičit, jestli se chceme ve famfrpálovém mužstvu udržet…“

„Jasně, to je pravda,“ přitakal Ron povzbuzené. „A máme spoustu času na to, abychom to všechno stihli…“

Když se blížili k famfrpálovému hřišti, pohlédl Harry doprava, kde se ve větru vlnily temné stromy Zapovězeného lesa. Nic z nich nevylétlo; obloha byla až na několik vzdálených sov, které kroužily kolem věže sovince, úplně prázdná. Ostatně měl dost jiných starostí, okřídlený kůň mu nijak neškodil, a tak myšlenky na něj rozhodně zahnal.

Ze skříně v šatně vytáhli míče a pustili se do tréninku: Ron hájil tři vysoké brankové tyče, zatímco Harry hrál střelce a snažil se prohodit Camrál kolem něj. Připadalo mu, že si Ron vede docela dobře – odvrátil tři čtvrtiny střel, které na něj vyslal, a čím déle cvičili, tím hrál lépe. Po několika hodinách se vrátili do hradu na oběd (Hermiona jim při něm dala jednoznačně najevo, že je považuje za naprosto nezodpovědné) a pak se znovu vydali na famfrpálové hřiště, tentokrát na oficiální trénink. Když vešli do šatny, byli tam už s výjimkou Angeliny všichni jejich spoluhráči.

„Všechno dobrý, Rone?“ mrkl na bratra George.

„Jo,“ přisvědčil Ron, kterému bylo cestou na hřiště stále méně do řeči.

„Náš prefektský mazánek nám všem ukáže, jak se to má hrát!“ uchechtl se Fred, který si přehodil přes hlavu famfrpálový hábit a vynořil se z něj s vlasy rozcuchanými a s poněkud zlomyslným úšklebkem v obličeji.

„Sklapni,“ okřikl ho s kamennou tváří Ron, který si poprvé navlékal hábit nebelvírského mužstva. Na to, že původně patřil Oliveru Woodovi, který byl o něco širší v ramenou, mu padl docela dobře.

„Tak mě všichni poslouchejte,“ vyzvala je Angelina, která se už převlečená vynořila z kapitánské kabiny. „Jdeme na to. Alice, Frede – buďte tak laskaví a doneste bednu s míči. Mimochodem, budeme tam venku mít pár diváků, chtěla bych ale, abyste si jich prostě nevšímali, jasné?“

Něco v jejím rádoby nenuceném tónu Harrymu napovědělo, že nejspíš ví, kdo jsou ti nezvaní čumilové, a také se ukázalo, že má pravdu. Když vyšli z šatny na hřiště ozářené jasným slunečním svitem, přivítala je bouře pískotu a posměšných výkřiků zmijozelského famfrpálového mužstva i několika jeho dalších přívrženců, kteří se shromáždili uprostřed prázdné tribuny a jejichž komentáře se po stadionu nesly hlasitou ozvěnou.

„Na čem to ten Weasley sedí?“ hulákal Malfoy svým posměšně protáhlým přízvukem. „Že by někdo očaroval létajícím kouzlem takové shnilé staré poleno?“

Crabbe, Goyle a Pansy Parkinsonová hlasitě vyprskli a řehtali se, div nepukli. Ron nasedl na koště, odrazil se od země, Harry se rozlétl za ním a zezadu sledoval, jak mu rudnou uši.

„Nevšímej si jich,“ uklidňoval ho a zrychlil, aby ho dostihl. „Uvidíme, kdo se bude smát, až proti nim budeme hrát…“

„Přesně takový přístup od vás chci, Harry,“ ozvala se pochvalně Angelina, která je s Camrálem pod paží obloukem oblétla, zpomalila a vznášela se na místě před mužstvem, které se už celé vzneslo do vzduchu. „Teď mě všichni poslouchejte, začneme s pár přihrávkami, abychom se trochu rozehřáli, a prosím celé mužstvo…“

„Hej, Johnsonová, co to máš vlastně za účes?“ zaječela zdola Pansy Parkinsonová. „Nechápu, proč chce někdo vypadat, jako by mu z hlavy lezli červi.“

Angelina si odhrnula dlouhé, do copánků spletené vlasy z obličeje a klidně pokračovala. „Takže se roztáhněte do šířky a podíváme se, jak nám to půjde…“

Harry pozpátku odlétl od ostatních na vzdálenější stranu hřiště a Ron se stáhl k brankám na opačné straně. Angelina jednou rukou zvedla Camrál a prudce ho hodila Fredovi, který přihrál Georgeovi, ten ho poslal dál Harrymu a Harry zase Ronovi, který ho upustil.

Zmijozelští, vedení Malfoyem, zaburáceli a rozeřvali se smíchy. Ron, který se střemhlav spustil k zemi, aby Camrál zachytil ještě před dopadem, jen taktak stačil svůj let vyrovnat, takže se na koštěti svezl na jednu stranu, a vrátil se do herní výšky rudý jako rak. Harry viděl, jak si Fred s Georgem vyměnili pohled, proti svým zvyklostem však ani jeden z nich nic neřekl, za což jim byl Harry vděčný.

„Tak nahraj, Rone,“ zavolala Angelina, jako by se nic nestalo.

Ron hodil Camrál Alici, která ho vrátila Harrymu, ten ho poslal Georgeovi…

„Hej, Pottere, co dělá ta tvoje jizva?“ zakřičel Malfoy. „Nepotřebuješ si náhodou na chviličku lehnout? Už je to určitě… kolik? Celý týden, cos byl naposledy na ošetřovně! To je pro tebe rekord, co?“

George poslal Camrál Angelině, ta ho přes rameno hodila dozadu Harrymu, který to nečekal, zachytil ho však špičkami prstů a rychle ho přihrál Ronovi, který se po něm vrhl a o několik centimetrů ho minul.

„No tak, Rone,“ napomenula ho podrážděně Angelina, když se v honbě za Camrálem znovu střemhlav spustil k zemi. „Dávej přece pozor!“

Když se Ron opět vrátil do herní výšky, jen stěží se dalo říct, zda má sytější rudou barvu jeho obličej, nebo Camrál. Malfoy a celý zbytek zmijozelského mužstva hlasitě hýkali smíchem.

Na třetí pokus se Ronovi podařilo Camrál chytit; snad úlevou nad tím úspěchem vyslal tak prudkou přihrávku, že míč prolétl přímo mezi Katiinýma nataženýma rukama a tvrdě ji udeřil do obličeje.

„Promiň!“ zasténal Ron a rychle se k ní rozlétl, aby se podíval, jestli jí neublížil.

„Vrať se na místo, nic jí není!“ vyštěkla Angelina. „Až ale budeš příště přihrávat spoluhráčce, buď tak laskav a snaž se ji neshodit z koštěte. Od toho máme Potlouky!“

Katie krvácela z nosu. Dole pod nimi zmijozelští rozjařeně dupali a vykřikovali posměšné poznámky. Fred s Georgem přilétli ke Katie.

„Na, vezmi si tohle,“ podal jí Fred něco malého a purpurově červeného, co vytáhl z kapsy, „to by ti mělo tu krev hned zastavit.“

„Tak prosím!“ zvolala Angelina. „Frede, Georgi – zaleťte si pro hole a pro jeden Potlouk. Rone, ty leť k brankám. Harry, až ti řeknu, vypusť Zlatonku. Budeme samozřejmě hrát na Ronovu branku.“

Harry se rozlétl za dvojčaty pro Zlatonku.

„Ron z toho dělá pěknou bramboračku, co?“ zamumlal George, když všichni tři přistáli u bedny, v níž byly uložené míče, a otevřeli ji, aby vytáhli jeden z Potlouků a Zlatonku.

„Je jen nervózní,“ bránil ho Harry. „Když jsem s ním dnes dopoledne trénoval, šlo mu to dobře.“

„No fajn, tak musíme doufat, že nevystřílel všechen prach moc brzo,“ poznamenal pochmurně Fred.

Vrátili se do vzduchu. Jakmile Angelina zahvízdala na píšťalku, Harry vypustil Zlatonku a Fred s Georgem uvolnili Potlouk. Od toho okamžiku si byl Harry sotva vědom toho, co všichni ostatní dělají. Jeho úkolem bylo znovu se zmocnit titěrného třepotavého zlatého míčku, který měl pro chytačovo mužstvo hodnotu sto padesáti bodů a jehož polapení vyžadovalo obrovskou rychlost a zručnost. Zrychlil, vyhýbal se střelcům a kličkoval mezi nimi sem a tam; teplý podzimní vzduch ho šlehal do tváří a vzdálené výkřiky zmijozelských se v jeho uších proměnily v pouhý bezvýznamný hukot… příliš brzy se však opět ozvala píšťalka, která ho zastavila.

„Stop – stop – STOP!“ ječela Angelina. „Rone, nemáš pokrytou střední tyč!“

Harry se ohlédl po Ronovi, který se vznášel na místě před levou brankovou obručí a zbývající dvě nechal naprosto nechráněné.

„No jo… promiň…“

„Zatímco se díváš na střelce, kloužeš v jednom kuse sem a tam!“ rozčilovala se Angelina. „Máš se buď držet uprostřed, dokud se nebudeš muset pohnout, abys pokryl některou z obručí, nebo kroužit kolem dokola. Nesmíš se ale nechat bezmyšlenkovitě unést k jedné straně, tak jsi pustil poslední tři góly!“

„Promiň…“ opakoval Ron a jeho rudý obličej zářil na pozadí jasně modré oblohy jako maják.

„A Katie, nemůžeš něco udělat s tím krvácením?“

„Je to čím dál horší,“ stěžovala si huhňavě Katie a snažila se zarazit proud krve rukávem.

Harry se ohlédl na Freda, který se tvářil rozpačitě a prohledával si kapsy. Viděl, jak z jedné vytáhl něco purpurově červeného, okamžik si to prohlížel a pak se se zjevně zhrozeným výrazem v očích otočil ke Katie.

„Tak to zkusíme ještě jednou,“ zavelela Angelina. Okázale ignorovala zmijozelské, kteří teď začali skandovat: „Nebelvír jsou srabi, Nebelvír jsou srabi!“ Přesto však bylo vidět, že na koštěti sedí poněkud prkenně.

Tentokrát byli v pohybu sotva tři minuty, než se znovu ozvala Angelinina píšťalka. Harry, který právě zahlédl Zlatonku, jak krouží kolem protějších brankových tyčí, zarazil koště vysloveně naštvaně.

„Co je zase?“ vyjel rozčileně na Alici, kterou měl nejblíž.

„Katie,“ odpověděla stručně.

Harry se otočil a spatřil, že Angelina, Fred i George letí ke Katie, jak nejrychleji mohou. Harry s Alicí k ní okamžitě také pospíšili. Bylo víc než zřejmé, že Angelina trénink ukončila v poslední možné chvíli; Katie byla bílá jako křída a celá zalitá krví.

„Musí na ošetřovnu,“ konstatovala Angelina.

„Vezmeme ji tam,“ nabídl se Fred. „Asi totiž… no… nejspíš omylem spolkla krvavou kapsli…“

„No, bez odrážečů a jednoho střelce nemá smysl pokračovat,“ usoudila pochmurně Angelina, když se Fred s Georgem rozlétli k hradu a mezi sebou přidržovali Katie. „Tak pojďte, jdeme se převléct.“

Zmijozelští dál skandovali své heslo, zatímco zbytek nebelvírského mužstva se pomalu vracel k šatnám.

„Jaký byl trénink?“ zeptala se Hermiona dosti chladně o půl hodiny později, když Harry s Ronem prolezli otvorem v podobizně do nebelvírské společenské místnosti.

„Byl to…“ zaváhal Harry.

„Absolutní propadák,“ dokončil za něj Ron dutým hlasem a padl do křesla vedle Hermiony. Ta se na něj zadívala pozorněji a její ledový odstup jako by roztál.

„Vždyť to byl teprve tvůj první trénink,“ řekla chlácholivě. „Určitě bude chvíli trvat, než…“

„Kdo říkal, že to byl propadák kvůli mně?“ vyjel okamžitě.

„Nikdo,“ připustila zaraženě. „Já jen, že…“

„Jen žes čekala, že to nezvládnu?“

„Ne, to jsem samozřejmě nečekala. Hele, říkal jsi, že to byl propadák, tak jsem prostě…“

„Pustím se do nějakých domácích úkolů,“ přerušil ji Ron vztekle, s mocným dupáním vyrazil ke schodišti do chlapeckých ložnic a zmizel jim z očí.

Hermiona se otočila k Harrymu. „vážně to nezvládl?“

„Ale jo,“ hájil ho kamarádsky Harry.

Hermiona pozvedla obočí.

„No, nejspíš mohl hrát líp,“ zamumlal Harry, „ale jak jsi říkala, byl to teprve náš první trénink.“

Harrymu ani Ronovi zřejmě nebylo souzeno, aby ten večer se svými domácími úkoly výrazněji pohnuli. Harry věděl, že Ron musí stále myslet na to, jak mizerný výkon na famfrpálovém tréninku odvedl, a sám se jen těžko zbavoval posměšného skandování Nebelvír jsou srabi, které mu neodbytně znělo v hlavě.

Celou neděli strávili ve společenské místnosti zahrabaní do učebnic, počáteční hemžení kolem nich však záhy pominulo. Udělal se další jasný, pohodový den a většina jejich nebelvírských spolužáků ho strávila venku, kde si užívala možná poslední sluneční paprsky toho roku. Když nastal večer, měl Harry pocit, že mu někdo třese mozkem sem a tam a otlouká mu ho o vnitřek lebky.

„Hele, Rone, asi bychom se příště měli snažit zvládnout víc domácích úkolů už během týdne,“ zahučel rozmrzele, když konečně dodělali dlouhé pojednání o kletbě Inanimatus Conjurus pro profesorku McGonagallovou a ztrápeně se pustili do stejně dlouhého a obtížného pojednání o četných měsících Jupitera pro profesorku Sinistrovou.

„To jo,“ přikývl Ron, promnul si oči, které už měl lehce podlité krví, a hodil do ohně v krbu pátý zkažený pergamen. „Harry… a co kdybychom poprosili Hermionu, jestli bychom se nemohli podívat, co napsala ona?“

Harry se po ní rozhlédl: seděla s Křivonožkou na klíně a bavila se vesele s Ginny. Ve vzduchu před ní kmital pár jehlic, které teď pro změnu pletly beztvaré skřítčí ponožky.

„Ale ne,“ vzdychl smutně, „víš přece, že nám to nepůjčí.“

A tak pracovali dál, zatímco obloha za okny nabývala stále temnější odstín černi. Společenská místnost se pozvolna začala vyprazdňovat. O půl dvanácté Hermiona zívla a zamířila k nim.

„Už budete hotoví?“

„Ne,“ odsekl stroze Ron.

„Největší Jupiterův měsíc je Ganymédes a ne Kallistó,“ poznamenala Hermiona a ukázala mu přes rameno na jednu řádku jeho pojednání z astronomie, „a ty sopky jsou na Ió.“

„Díky,“ zavrčel Ron a začal chybné věty přeškrtávat.

„Promiň, ale jen jsem…“

„Jo, jasně, jestli jsi sem přišla jen proto, abys kritizovala…“

„Rone…“

„Nemám teď čas na nějaké kázání, Hermiono, rozumíš? Jsem až po krk…“

„Jé – podívej se!“

Hermiona ukazovala k nejbližšímu oknu. Harry i Ron vzhlédli: na okenním parapetu stál roztomilý výreček a skrze sklo upíral oči na Rona.

„Není to Hermes?“ zeptala se užasle Hermiona.

„U všech všudy, to víš, že ano!“ vydechl Ron, odhodil brk a vyskočil. „Co mi může Percy psát?“

Přešel k oknu, otevřel je a Hermes vlétl dovnitř, přistál na Ronově rozepsaném pojednání a zvedl nohu, k níž měl přivázaný dopis. Ron si od něj dopis vzal a výreček okamžitě odlétl; na Ronově kresbě měsíce Ió po něm zůstaly jen inkoustové ťápoty.

„To písmo je jasně Percyho,“ konstatoval Ron, když se znovu usadil v křesle a zadíval se na adresu na vnější straně svitku: Ronald Weasley, nebelvírská kolej, Bradavice. Vzhlédl k oběma kamarádům. „Co myslíte, že to bude?“

„Otevři to!“ vyhrkla dychtivě Hermiona a Harry přikývl.

Ron rozvinul svitek a začal číst. Čím dál přejížděl očima po pergamenu, tím víc se kabonil. Když dočetl, tvářil se naprosto znechuceně. Hodil dopis Harrymu a Hermioně, kteří sklonili hlavy k sobě a dali se do čtení.

Milý Rone,

Právě jsem se doslechl (od nikoho jiného než osobně od samotného ministra kouzel, kterého o tom zase informovala Tvoje nová učitelka, profesorka Umbridgeová), že jsi byl jmenován bradavickým prefektem.

Když jsem se tuto novinu dozvěděl, byl jsem velice příjemně překvapen a ze všeho nejdříve Ti chci poblahopřát. Musím přiznat, že jsem se vždy obával, že se spíš přikloníš k tomu, co bych nazval „Fredovou a Georgeovou cestou“, místo abys šel v mých stopách. Dokážeš si tedy představit moje pocity, když jsem slyšel, žes přestal ohrnovat nos nad prestižním postavením a rozhodl ses vzít na svá bedra trochu skutečné odpovědnosti.

Chci Ti však nabídnout něco víc než pouhé blahopřání, Rone, chci Ti něco poradit, což je důvod, proč tenhle dopis posílám večer a ne obvyklou ranní poštou. Doufám, že si ho budeš moct přečíst nerušen žádnýma slídivýma očima a vyhneš se tak nepříjemným otázkám.

Z jisté poznámky, která panu ministrovi uklouzla, když mi sděloval, že jsi nyní prefektem, usuzuji, že se stále často pohybuješ ve společnosti Harryho Pottera. Musím Ti říci, Rone, že nic pro Tebe neznamená větší nebezpečí, že bys mohl o prefektský odznak přijít, než když se budeš dál bratříčkovat s tím chlapcem. Já vím, že Tě tohle určitě překvapí – bezpochyby namítneš, že Potter je odjakživa Brumbálovým oblíbencem – ale cítím se povinován prozradit Ti, že Brumbál už pravděpodobně dlouho v čele Bradavic nezůstane a že lidé na nichž záleží, mají na Potterovo vystupování zcela odlišný (a nejspíš mnohem přesnější) názor. Víc už Ti teď k tomu nepovím, ale jestli zítra nahlédneš do Denního věštce, budeš si moci udělat správnou představu o tom, jak se věci mají – hledej zmínku i o pisateli tohoto dopisu!

Zcela vážně, Rone, nebylo by dobré, kdyby Tě s Potterem házeli do jednoho pytle, mohlo by to velice poškodil Tvou budoucnost, mám na mysli Tvůj život po ukončení školy. Jelikož náš otec doprovázel Pottera k soudu, jsi bezpochyby informován o tom, že ten chlapec měl letos v létě disciplinární řízení před celým Starostolcem a že z něj nevyšel právě nejlépe. Chceš-li znát můj názor, byl zproštěn obžaloby čistě z procedurálních důvodů a mnozí lidé, s nimiž jsem mluvil, jsou i nadále přesvědčeni o jeho vině.

Je docela možné, že se bojíš svá pouta s Potterem zpřetrhat: vím, že občas bývá duševně nevyrovnaný a možná i násilnický. Budeš-li ale v tomto ohledu mít nějaké obavy nebo zpozoruješ-li v jeho chování něco, co by Tě znepokojovalo, důrazně Ti radím, aby sis promluvil s Dolores Umbridgeovou. Je to skutečně skvělá žena a já jsem přesvědčen, že Ti velice ráda poradí.

Tím se dostávám ke své druhé radě. Jak jsem už naznačil výše, Brumbál v Bradavicích pravděpodobně brzy s ředitelováním skončí. Svou oddanost, Rone, bys měl projevovat nikoli Brumbálovi, ale škole a ministerstvu. Velice lituji, že podle toho, co jsem se doslechl, se profesorce Umbridgeové dostává ze strany profesorského sboru jen chabé součinnosti v jejím úsilí o provedení potřebných změn, které ministerstvo tak upřímně hodlá v Bradavicích prosadit (i když počínaje příštím týdnem by to také měla mít jednodušší – opět Tě odkazuji na zítřejšího Denního věštce!). Povím Ti jen jedno: student, který teď projeví ochotu být profesorce Umbridgeové nápomocen, bude mít možná za pár let skvělou šanci stát se primusem!

Je mi líto, že jsem v létě neměl možnost častěji se s Tebou vidět. Jen velice nerad kritizuji naše rodiče, obávám se však, že s nimi nemohu žít pod jednou střechou, dokud se budou stýkat s těmi nebezpečnými živly kolem Brumbála. (Kdybys náhodou psal matce, můžeš se zmínit o tom, že jistý Sturgis Tobolka, veliký Brumbálův přítel, byl nedávno za porušení zákazu vstupu do utajených prostor na ministerstvu poslán do Azkabanu. To jim možná ukáže, s jakými kriminálníky se momentálně stýkají.) Já osobně považuji za obrovské štěstí, že jsem podezření ze spolků s lidmi tohoto druhu unikl – ministr se ke mně chová skutečně nesmírně laskavě – a doufám, Rone, že ani Ty slepě nepodlehneš rodinným poutům a uvědomíš si scestnou povahu názorů a jednání našich rodičů. Upřímně doufám, že i oni si časem uvědomí, jak byli pomýlení, a až ten čas nastane, budu samozřejmě připraven přijmout jejich omluvu.

Žádám Tě, aby ses nad mými slovy co nejdůkladněji zamyslel, zejména nad tím, co píšu o Harrym Potterovi, a ještě jednou Ti blahopřeji k získání funkce prefekta.

Tvůj bratr

Percy

Harry vzhlédl k Ronovi.

„No,“ promluvil a snažil se, aby to vyznělo, že to celé bere s humorem, „jestli se mnou chceš… hmm… jakže to píše?“ Pohlédl do Percyho dopisu: „Ano, tady je to… zpřetrhat pouta, slibuju, že se nebudu chovat násilnicky.“

„Dej to sem!“ vyštěkl Ron a natáhl ruku. „Je to…“ vyrážel ze sebe přerývaně a roztrhl Percyho dopis na dvě půlky, „…největší…“ roztrhl ho na čtvrtiny, „…idiot…“ roztrhl dopis na osminy, „…na světě!“ Pak hodil útržky dopisu do ohně.

„A dělej, musíme to dopsat, než začne svítat,“ vyzval rozhodným tónem Harryho a přitáhl si znovu pojednání pro profesorku Sinistrovou.

Hermiona se na Rona dívala se zvláštním výrazem v obličeji.

„Ach jo, dejte to sem!“ vyhrkla nečekaně.

„Cože?“ nechápal Ron.

„Dejte mi ty úkoly,“ opakovala Hermiona, „já vám je projdu a opravím.“

„To myslíš vážně? Teda, Hermiono, tys nás zachránila,“ žasl Ron. „Ani nevím, co…“

„Mohli byste třeba říct: Slibujeme, že už nikdy nebudeme domácí úkoly odkládat takhle na poslední chvíli!“ navrhla jim Hermiona a natáhla ruce pro jejich pojednání a v očích jí přitom pobaveně zablesklo.

„Tisíceré díky, Hermiono,“ vydechl zemdleně Harry, podal jí své pojednání, pak se znovu zhroutil do křesla a mnul si oči.

Bylo už po půlnoci a společenská místnost byla s výjimkou jich tří a Křivonožky liduprázdná. Jediným zvukem, který se v ní ozýval, bylo škrábání Hermionina brku, jak v jejich pojednáních tu a tam vyškrtávala jednotlivé věty, a šustění stránek, když si ověřovala různá fakta v příručkách rozházených po stole. Harry byl zcela vyčerpaný. Cítil i v žaludku podivnou nevolnost a prázdnotu, která neměla nic společného s únavou, naopak plně souvisela s dopisem, který teď celý zkroucený a zčernalý ležel uprostřed plamenů.

Věděl, že nejmíň polovina lidí v Bradavicích ho považuje za podivína či možná dokonce za šílence, věděl, že Denní věštec se do něj už celé měsíce posměšně strefuje, když však teď totéž viděl napsané Percyho rukou, když si přečetl, jak Ronovi radí, aby ho nechal být a dokonce aby na něj chodil donášet Umbridgeové, z jakéhosi důvodu mu to celou situaci ukázalo v mnohem reálnějším světle než všechno ostatní. Znal se s Percym čtyři roky, během letních prázdnin s ním bydlel pod jednou střechou u jeho rodičů, na famfrpálovém mistrovství světa spolu spali v jednom stanu, v loňském školním roce od něj dokonce dostal plné bodové hodnocení za splnění druhého úkolu turnaje tří kouzelníků, a přece ho teď Percy považoval za duševně nevyrovnaného jedince s potenciálními násilnickými sklony.

Harry náhle pocítil příval sympatií ke svému kmotrovi a napadlo ho, že Sirius je pravděpodobně ze všech lidí, které zná, jediný, kdo by dokázal doopravdy pochopit, jak mu v tomto okamžiku je. Byl totiž ve stejné situaci; prakticky každý v kouzelnickém světě ho považoval za nebezpečného vraha a velkého Voldemortova přívržence a Sirius s tímto vědomím musel žít už čtrnáct let…

Harry zamrkal. Právě v ohni krbu zahlédl něco, co tam prostě nemohlo být. Na okamžik se to objevilo a hned to zase zmizelo. Ne… to přece nemohla být pravda… musela to být vidina, protože v tom okamžiku zrovna myslel na Siriuse…

„Tak na, takhle to přepiš,“ říkala právě Hermiona Ronovi a přistrčila mu jeho pojednání ještě s dalším listem popsaným jejím písmem, „a připoj k tomu tenhle závěr, co jsem ti napsala.“

„Hermiono, ty jsi vážně ta nejbáječnější osoba, jakou jsem kdy poznal,“ děkoval jí zemdlelým hlasem Ron, „a jestli se k tobě ještě někdy budu chovat hrubě…“

„…budu aspoň vědět, že už jsi zase normální,“ dořekla za něj Hermiona. „Harry, tvoje práce je v pořádku, až na tenhle kousek na konci. Asi jsi profesorce Sinistrové špatně rozuměl, Európa je pokrytá ledem a ne medem… Harry?“

Harry sklouzl ze židle na kolena a s nahrbenými zády se teď krčil na propálené a ošlapané rohožce před krbem a upřeně hleděl do plamenů.

„Ehm… Harry?“ zeptal se nejistě Ron. „Co to tam dole děláš?“

„Zrovna jsem v ohni viděl Siriusovu hlavu,“ vysvětloval.

Řekl to naprosto klidně; koneckonců v tomtéž krbu už Siriusovu hlavu viděl v ohni v minulém školním roce, a dokonce s ní mluvil. Tentokrát si ovšem nemohl být jistý, jestli ji viděl doopravdy, protože strašně rychle zmizela…

„Siriusovu hlavu?“ opakovala po něm Hermiona. „Myslíš jako tehdy, když s tebou potřeboval mluvit při turnaji tří kouzelníků? Teď by ale něco takového neudělal, bylo by to příliš… Siriusi!“

Zalapala po dechu a zadívala se do ohně. Ron upustil brk. Uprostřed tančících plamínků ležela Siriusova hlava a dlouhé tmavé vlasy lemovaly usmívající se obličej.

„Už jsem si začínal myslet, že půjdete spát dřív, než ostatní zmizí,“ ozval se Sirius. „Kontroloval jsem to každou hodinu.“

„To jsi každou hodinu strkal hlavu do ohně?“ zeptal se Harry napůl se smíchem.

„Jen na pár vteřin, abych se podíval, jestli už je vzduch čistý.“

„Co kdyby tě ale někdo viděl?“ trnula Hermiona.

„No, mám dojem, že jedno děvče – řekl bych, že to byla prvňačka – mě možná letmo zahlédla, ale nedělejte si starosti,“ uklidňoval je honem Sirius, když si Hermiona vyděšeně přitiskla ruku k ústům. „Zmizel jsem, jakmile se po mně ohlédla, a vsadím se, že si myslela, že viděla jen nějaké divné poleno nebo něco takového.“

„Ale, Siriusi, to je přece strašlivé riziko…“ začala Hermiona.

„Mluvíš úplně jako Molly,“ zarazil ji. „Tohle byl jediný způsob, který mě napadl, jak odpovědět Harrymu na dopis a nemuset přitom použít žádnou šifru – tu by navíc mohl někdo rozluštit.“

Když se zmínil o dopisu, Hermiona i Ron se k Harrymu otočili a zadívali se na něj.

„Neřekls nám, že jsi Siriusovi napsal!“ řekla vyčítavě Hermiona.

„Zapomněl jsem,“ omlouval se Harry a byla to naprostá pravda; setkání s Cho v sovinci mu vypudilo všechno ostatní z hlavy. „Nekoukej se na mě takhle, Hermiono, z toho dopisu rozhodně nikdo nemohl žádnou tajnou zprávu získat, že ne, Siriusi?“

„Ne, napsal jsi to velice dobře,“ usmál se. „No nic, raději si pospěšme, co kdyby nás někdo vyrušil. Takže k té jizvě.“

„Co s ní…“ chtěl se vyptávat Ron, ale Hermiona ho zarazila.

„Řekneme ti to pak. Mluv, Siriusi.“

„Totiž – vím, že to nemůže být nic příjemného, když tě bolí, ale nemyslíme si, že by to bylo něco, s čím by sis musel lámat hlavu. Pobolívala tě přece celý minulý rok, ne?“

„To ano, a Brumbál říkal, že k tomu dochází pokaždé, když Voldemort něco mimořádně silně prožívá,“ odpověděl Harry a jako obvykle si nevšímal, jak sebou Ron i Hermionina vyplašeně škubli. „Takže ho možná ten večer, co jsem měl školní trest, jen něco – já nevím – pořádně naštvalo nebo tak nějak.“

„Víš, teď, když se vrátil, tě ta jizva určitě bude bolet častěji,“ pokračoval Sirius.

„Takže ty nemyslíš, že to mělo něco společného s tím, jak na mě Umbridgeová sáhla, když jsem si u ní odbýval svůj trest?“ vyptával se Harry.

„Pochybuji o tom,“ zavrtěl hlavou Sirius. „Ledacos jsem o ní slyšel, ale jsem přesvědčený, že nepatří k Smrtijedům…“

„Hnusná je na to dost, aby k nim patřila,“ prohlásil zachmuřeně Harry a Ron s Hermionou jeho slova potvrdili důrazným přikývnutím.

„Jistě, jenže svět se nedělí jen na slušné lidi a Smrtijedy,“ usmál se ironicky Sirius. „Vím ale, že je to odporná stvůra – měli byste slyšet, jak o ní mluví Remus.“

„Lupin se s ní zná?“ zeptal se bleskově Harry, který si právě vzpomněl, jak Umbridgeová na své první hodině mluvila o nebezpečných křížencích.

„Ne,“ odpověděl Sirius, „před dvěma lety ale sepsala předlohu jednoho zákona proti vlkodlakům, díky kterému Lupin prakticky nemá šanci najít práci.“

Harry si připomněl, jak mnohem víc ošuměle Lupin v poslední době vypadal, a jeho odpor vůči Umbridgeové se ještě prohloubil.

„Co má proti vlkodlakům?“ zajímala se rozzlobeně Hermiona.

„Nejspíš z nich má strach,“ odpověděl Sirius a pousmál se jejímu rozhořčení. „Očividně nemůže vystát žádného jen částečně lidského tvora. Loni vedla kampaň za to, aby byli sepsáni a odděleni od ostatních i jezerní lidé. Jen si představte, že někdo plýtvá časem a energií na pronásledování jezerních lidí, zatímco po světě volně pobíhají takové odporné hnidy, jako je Krátura.“

Ron se zasmál, Hermiona se však zatvářila pohoršené.

„Ale Siriusi!“ ozvala se káravě. „Jsem fakt přesvědčená, že kdyby sis dal s Kráturou jen trochu víc námahy, hned by se choval líp. Jsi koneckonců jediný, kdo mu z celé rodiny Blacků zbývá, a profesor Brumbál říkal…“

„Tak jak vypadá vyučování s Umbridgeovou?“ skočil jí do řeči Sirius. „Cvičí vás všechny v zabíjení kříženců?“

„Ne,“ odpověděl Harry a nevšímal si Hermiony, která se tvářila dotčeně, že nemohla svou obhajobu Krátury dokončit. „Vůbec nám nedovolí používat kouzla!“

„Celou dobu jen čteme v té pitomé učebnici,“ postěžoval si Ron.

„No jistě, to se dalo čekat,“ přikývl Sirius. „Podle informací, které získáváme z ministerstva, Popletal nechce, abyste se vycvičili v boji.“

„Vycvičili se v boji?“ opakoval nevěřícně Harry. „Co si myslí, že tady děláme? Že tu dáváme dohromady nějakou kouzelnickou armádu?“

„To je přesně to, co si myslí,“ přisvědčil Sirius, „nebo spíš se obává, že přesně tohle dělá Brumbál – buduje vlastní soukromou armádu, se kterou se dokáže postavit proti ministerstvu kouzel.“

Krátkou chvíli ticha, která následovala, přerušil Ron. „To je ta největší pitomost, jakou jsem kdy slyšel, a to k nim počítám i všechny ty nesmysly, co si vymýšlí ta střelená Lenka Láskorádová.“

„Chceš říct, že se nesmíme učit obranu proti černé magii, protože má Popletal strach, že ta kouzla použijeme proti ministerstvu?“ zatvářila se rozzuřeně Hermiona.

„Přesně tak,“ potvrdil Sirius. „Popletal si myslí, že se Brumbál nezastaví před ničím, jen aby se chopil moci, a je z něho den ze dne víc a víc chorobně podezíravý. Je to jen otázka času, kdy nechá Brumbála zatknout a obvinit z nějakého vymyšleného zločinu.“

To Harrymu připomnělo Percyho dopis.

„Nevíš, jestli se o Brumbálovi nebude něco psát v zítřejším Denním věštci? Ronův bratr Percy si myslí, že tam bude něco…“

„Nevím,“ zavrtěl hlavou Sirius. „Celý víkend jsem nikoho z Řádu neviděl, všichni mají spoustu práce. Zůstal jsem sám s Kráturou…“ Z jeho hlasu zřetelně zaznívala hořkost.

„Takže nemáš ani žádné zprávy o Hagridovi?“

„Hmm,“ zamyslel se Sirius. „Vím, že už měl být touhle dobou zpátky, a nikdo neví jistě, co s ním je…“ Vtom si všiml jejich zděšení a honem dodal: „Brumbál si o něj ale starosti nedělá, tak si s tím taky nelamte hlavu. Hagrid je určitě v pořádku.“

„Jestli už teď ale měl být zpátky…“ špitla Hermiona tichým, ustrašeným hláskem.

„Doprovázela ho madame Maxime, s tou už jsme se stačili spojit a řekla nám, že se rozdělili až na zpáteční cestě – nic ale nenasvědčuje tomu, že by se mu něco stalo nebo že by… prostě nemáme žádné signály o tom, že by nebyl naprosto v pořádku.“

Harry, Ron a Hermiona si nepřesvědčeně vyměnili ustarané pohledy.

„Poslyšte, raději se ale na Hagrida moc nevyptávejte,“ varoval je spěšně Sirius, „nebo jen ještě další lidi upozorníte na to, že se nevrátil, a já vím, že o to Brumbál nestojí. Hagrid je tvrdý chlap, toho nedostanou.“ A když nevypadali, že by jim tím nějak pozvedl náladu, dodal: „Mimochodem, kdy máte příští víkendovou návštěvu Prasinek? Říkal jsem si, že s tou přeměnou v psa nám to na nádraží prošlo, co vy na to? Tak mě napadlo, že bych…“

„NE!“ vyjekli Harry s Hermionou.

„Tys nečetl Denního věštce, Siriusi?“ zeptala se ustaraně Hermiona.

„Ach tak, ty myslíš tohle,“ ušklíbl se Sirius. „Vždyť ti přece pořád hádají, kde asi jsem, ale nemají žádnou skutečnou sto…

„Jistě, jenže my si myslíme, že tentokrát ji mají,“ přerušil ho Harry. „Z něčeho, co Malfoy říkal ve vlaku, jsme usoudili, že tě poznal, a jeho otec tam na nástupišti byl taky, Siriusi – znáš přece Luciuse Malfoye – proto se tady v žádném případě neobjevuj. Kdyby tě Malfoy znova poznal.

„Dobrá, dobrá, je mi to jasné,“ nenechal ho domluvit Sirius. Tvářil se nesmírně dotčeně. „Byl to jen takový nápad, myslel jsem, že bys mě rád viděl.“

„To bych opravdu rád,“ zdůraznil Harry, „jen nechci, aby tě znova strčili do Azkabanu!“

V nastalé odmlce Sirius hleděl z ohně na Harryho a čelo mezi zapadlýma očima mu zbrázdila hluboká vráska.

„Podobáš se otci míň, než jsem si myslel,“ zahuhlal nakonec a z jeho hlasu čišel chlad. „Právě to riziko by Jamese bavilo.“

„Poslyš…“

„Promiň, ale už musím pryč. Slyším Kráturu, jak jde dolů ze schodů,“ prohlásil Sirius, Harry si však byl jistý, že lže. „Takže ti napíšu, kdy se ti zase budu moci v tom ohni objevit, ano? Pokud ovšem to riziko uneseš.“

Pak se ozvalo tiché prsknutí a tam, kde ještě před chvílí byla Siriusova hlava, zase už jen tančily plameny.

Kapitola patnáctá

Bradavická vrchní vyšetřovatelka

Čekali, že budou muset v Hermionině Denním věštci druhý den ráno důkladně pátrat, aby našli článek, o kterém se Percy ve svém dopise zmiňoval. Navracející se roznášková sova však sotva stačila přeletět džbán s mlékem, když Hermiona hlasitě zalapala po dechu a rozložila noviny na stole, aby viděli velkou fotografii Dolores Umbridgeové, která se na ně zpod palcového titulku široce usmívala a pomalu pomrkávala.

MINISTERSTVO ZKOUŠÍ

VÝUKOVOU REFORMU

DOLORES UMBRIDGEOVÁ JMENOVÁNA

HISTORICKY PRVNÍ

VRCHNÍ VYŠETŘOVATELKOU

„Umbridgeová… vrchní vyšetřovatelkou?“ zahučel znepokojeně Harry a nedojedená topinka mu vyklouzla z prstů. „Co má tohle znamenat?“

Hermiona začala předčítat nahlas.

Ministerstvo kouzel včera večer učinilo překvapivý krok, když schválilo nové zákonné opatření, které mu poskytuje dosud bezprecedentní možnost kontroly nad Školou čar a kouzel v Bradavicích.

„V panu ministrovi už události, k nimž v Bradavicích docházelo, nějakou dobu vyvolávaly rostoucí zneklidnění,“ řekl nám jeho mladší poradce Percy Weasley. „Jeho nynější opatření je reakcí na obavy vyjadřované znepokojenými rodiči, kteří mají pocit, že se škola ubírá směrem, s nímž nemohou souhlasit.“

Za poslední týdny to není první případ, kdy ministr Kornelius Popletal využil nového zákonodárství k prosazení lepšího chodu kouzelnické školy. Teprve 30. srpna letošního roku byl schválen vzdělávací výnos číslo dvacet dva, který zajišťuje, že v případě, že současný ředitel nedokáže sehnat uchazeče o volné místo učitele, může vhodnou osobu vybrat ministerstvo.

„Právě díky tomu byla členkou bradavického profesorského sboru jmenována Dolores Umbridgeová,“ uvedl včera večer Weasley. „Brumbál nebyl schopen nikoho najít, pan ministr tam proto poslal profesorku Umbridgeovou a ta samozřejmě okamžitě zaznamenala obrovské úspěchy…“

„COŽE zaznamenala?“ zeptal se hlasitě Harry.

„Počkej, to ještě není všechno,“ dodala chmurně Hermiona.

„…okamžitě zaznamenala obrovské úspěchy, revolučním způsobem změnila výuku obrany proti černé magii a zabezpečila panu ministrovi bezprostřední zpětnou vazbu o tom, co se v Bradavicích skutečně děje.“

Je to právě posledně jmenovaná oblast činnosti, kterou nyní ministerstvo formálně uzákonilo přijetím vzdělávacího výnosu číslo dvacet tři, jímž byla vytvořena nová funkce vrchního bradavického vyšetřovatele.

„Jde o vzrušující novou fázi plánu pana ministra, jehož cílem je vyřešení problému, který někteří lidé nazývají upadajícími standardy výuky v Bradavicích,“ uvedl Weasley. „V pravomoci vyšetřovatele bude provádět inspekce u ostatních pedagogů a ověřovat si, zda odpovídají nárokům, jež jsou na ně kladeny. Zmíněná funkce byla nabídnuta profesorce Umbridgeové přídavkem k jejímu vlastnímu učitelskému úvazku a s potěšením můžeme konstatovat, že ji profesorka Umbridgeová přijala.“

Nová opatření ministerstva se setkala s nadšenou podporou bradavických studentů.

„Cítím se mnohem klidnější, když nyní vím, že bude Brumbál podroben spravedlivému a objektivnímu hodnocení,“ prohlásil jedenačtyřicetiletý pan Lucius Malfoy, s nímž jsme včera večer mluvili v jeho sídle ve Wiltshiru. „Mnohým z nás leží zájmy našich dětí na srdci a v posledních letech nás znepokojovala některá Brumbálova výstřední rozhodnutí. Jsme proto rádi, když se dozvídáme, že ministerstvo situaci sleduje.“

K zmíněným výstředním rozhodnutím nepochybně patří kontroverzní obsazování profesorských postů, o němž již tento list referoval, jako bylo přijetí vlkodlaka Remuse Lupina, poloobra Rubeuse Hagrida a chorobně podezíravého bývalého bystrozora „Pošuka“ Moodyho. Kolují samozřejmě četné nepotvrzené zprávy, podle nichž Albus Brumbál, někdejší vrchní předseda Mezinárodního sdružení kouzelníků a nejvyšší divotvorce Starostolce přestává být schopen řádně vykonávat funkci ředitele prestižní bradavické školy.

„Myslím, že ustanovení funkce vrchního vyšetřovatele je prvním krokem k zajištění toho, že budou mít Bradavice ředitele, v něhož budeme moci všichni vložit svou důvěru,“ komentoval to včera večer jeden ze zdrojů blízkých ministerstvu.

Dva ze starších členů Starostolce, Griselda Marchbanksová a Tiberius Ogden, podali na protest proti zřízení funkce bradavického vyšetřovatele demisi.

„Bradavice jsou škola a ne filiálka úřadu Korneliuse Popletala,“ vyjádřila se madame Marchbanksová. „Jde o další nechutný pokus o diskreditaci Albuse Brumbála.“

(Podrobnou zprávu o údajném spojení madame Marchbanksové s podvratnými skupinami skřetů najdete na straně sedmnáct.)

Hermiona dočetla a pohlédla přes stůl na Harryho a Rona.

„Teď tedy víme, jak se sem Umbridgeová dostala! Popletal si nechal schválit tenhle vzdělávací výnos a prostě nám ji vnutil! A teď jí dal pravomoc k tomu, aby prováděla inspekce ostatních učitelů!“ Hermiona lapala zlostí po dechu a v očích jí jen blýskalo. „To je neuvěřitelné. Naprosto skandální!“

„To tedy ano,“ přikývl Harry a sklouzl očima na svou pravici položenou na stole a zaťatou v pěst. Vystupovala na ní nezřetelná bělavá linka slov, která ho Umbridgeová přinutila vrýt si do kůže.

Zato Ronův obličej se pomalu křivil ve škodolibý úsměšek.

„Co je?“ zeptali se zvědavě Harry s Hermionou.

„Nic, jen se nemůžu dočkat, až bude dělat inspekci u McGonagallové,“ šklebil se spokojeně Ron. „U té pěkně narazí.“

„Tak pojďte,“ vyzvala oba Hermiona a vyskočila. „Měli bychom to raději vzít poklusem. Jestli přijde na inspekci na Binnsovu hodinu, nesmíme přijít pozdě…“

Profesorka Umbridgeová se však na inspekci nedostavila a jejich hodina dějin čar a kouzel proběhla stejně nudně jako minulé pondělí. Neobjevila se ani, když dorazili na dvouhodinovku lektvarů do Snapeova sklepení. Při ní Harry dostal zpět své pojednání o měsíčním kameni, ohodnocené v horním rohu velkým, rozmáchle naškrábaným černým H.

„Ohodnotil jsem vás známkami, které byste dostali, kdybyste tuto práci předložili při zkouškách NKÚ,“ vysvětloval jim Snape s potměšilým úsměškem, když mezi nimi procházel a rozdával jim oznámkovaný domácí úkol. „Mělo by vám to dát reálnou představu o tom, co u zkoušek můžete čekat.“

Snape došel před lavice, otočil se na podpatku a postavil se k nim čelem.

„Všeobecná úroveň této domácí práce byla zoufalá. Většina z vás by u opravdové zkoušky neobstála. Očekávám, že tento týden věnujete pojednání o různých druzích protijedů neutralizujících hadí jedy podstatně větší úsilí; v opačném případě budu muset začít neumětelům, kteří dostanou H, udělovat školní tresty.“

Znovu se pousmál, zatímco Malfoy posměšně vyprskl a tlumeně vykřikl: „Někdo dostal háčko? Hohó!“

Harry si uvědomil, že se Hermiona koutkem oka snaží zahlédnout, jakou dostal známku, a zastrčil pojednání o měsíčním kameni co nejrychleji do brašny; cítil totiž potřebu nechat si tuhle informaci raději pro sebe.

Pevně odhodlán neposkytnout Snapeovi příležitost, aby mu při téhle hodině dal další špatnou známku, si Harry přečetl a přinejmenším třikrát zopakoval každou řádku pokynů napsaných na tabuli, než se dal do práce. Jeho posilovací roztok neměl sice jasně tyrkysový odstín jako Hermionin, alespoň však byl modrý a ne růžový jako Nevillův; když hodina končila, přinesl Harry lahvičku se vzorkem roztoku Snapeovi ke katedře se smíšeným pocitem vzdoru a úlevy.

„Tentokrát to nebylo tak hrozné jako minulý týden, že?“ zhodnotila to Hermiona, když vycházeli po schodišti ze sklepení a procházeli vstupní síní na oběd. „A s domácími úkoly to taky nedopadlo nejhůř, co říkáte?“

Když jí Ron ani Harry neodpověděli, dotírala dál. „Chci říct, že jsem nečekala nejlepší známku, to určitě ne, když známkuje jako u NKÚ, ale každá dostatečná je v téhle fázi dobrá, nemyslíte?“

Harry se omezil na jakési nicneříkající zabručení.

„Samozřejmě, do zkoušek se ještě může stát hodně věcí, máme spoustu času, abychom si známky vylepšili, ale to, jak jsme hodnocení teď, je svým způsobem odrazový můstek, co vy na to? Základ, na kterém můžeme dál stavět…“

Posadili se společně k nebelvírskému stolu.

„Pochopitelně by mi udělalo hroznou radost, kdybych dostala V…“

„Hermiono,“ skočil jí nerudně do řeči Ron, „jestli chceš vědět, jakou jsme dostali známku, tak se zeptej rovnou.“

„Já nechci… Nemyslela jsem to… ale jestli mi to chcete říct…“

„Já dostal emko,“ oznámil Ron a nabíral si přitom do misky polévku. „Spokojená?“

„No, to není nic, za co by ses musel stydět,“ upokojoval ho Fred, který právě dorazil ke stolu s Georgem a Leem Jordanem a posadil se po Harryho pravici. „Takové pěkné velké M není špatné.“

„Ale prosím tě,“ podivila se Hermiona, „copak M neznamená…“

„Mizerné, to ano,“ přikývl Lee Jordan. „Pořád je to ale lepší než háčko, ne? Hrozné.“

Harry cítil, jak mu obličej zalila horkost, a honem se rozkašlal, jako by mu v krku uvázl kus rohlíku. Když přestal kašlat, musel ke své nelibosti konstatovat, že Hermiona pořád ještě pilně rozebírá známkování NKÚ.

„Takže nejlepší známka je V jako vynikající“ říkala právě, „pak následuje P…“

„Ne, pak je N,“ opravil ji George, „jako nad očekávání. A já odjakživa tvrdím, že jsme s Fredem měli za všechno dostat enka, protože všechna očekávání jsme překonali už tím, že jsme vůbec přišli ke zkouškám!“

Všichni se rozesmáli, jedině Hermiona úporně pokračovala. „Takže po N následuje P jako přijatelné a to je poslední dostatečná známka, že ano?“

Jasně,“ potvrdil Fred, namočil si do polévky celý rohlík, strčil si ho po pusy a rázem ho spolkl.

„Pak můžeš dostat M jako mizerné,“ Ron zvedl ruce v předstíraném vítězoslavném gestu, „a H jako hrozné.“

„A pak ještě T,“ připomněl mu George.

„T?“ podivila se Hermiona a zatvářila se vyděšeně. „Ona existuje ještě horší známka než M? Co proboha téčko znamená?“

„Troll,“ vysvětlil pohotově George.

Harry se znovu rozesmál, přestože si nebyl zcela jistý, jestli si George opravdu dělá legraci. Představil si sám sebe, jak se snaží před Hermionou utajit, že ze všech svých NKÚ dostal T, a okamžitě si umínil, že odteď se bude víc snažit.

„Už jste měli na některé hodině inspekci?“ zajímal se Fred.

„Ne,“ odpověděla okamžitě Hermiona. „Vy ano?“

„Zrovna teď, před obědem,“ sdělil George. „Na kouzelných formulích.“

„Jaké to bylo?“ zeptali se Harry s Hermionou.

Fred pokrčil rameny.

„Nebylo to tak zlé. Umbridgeová prostě posedávala v koutku a dělala si poznámky do notesu. Znáte přece Kratiknota, choval se k ní jako k hostovi a zdálo se, že se o ni vůbec nestará. Moc toho nenapovídala. Položila Alici pár otázek, jak hodiny obvykle probíhají, Alice jí řekla, že jsou docela fajn, a tím to skončilo.“

„Nedokážu si představit, že by na starouši Kratiknotovi našla něco špatného,“ poznamenal George, „obvykle dokáže všechny na zkoušky perfektně připravit.“

„Koho máte odpoledne?“ zeptal se Harryho Fred.

„Trelawneyovou…“

„To je ovšem jasné téčko.“

„…a pak samotnou Umbridgeovou.“

„No, tak se chovej slušně a nenech se dneska od ní vytočit,“ napomenul ho George. „Angelina by se nejspíš zbláznila, kdybys chyběl na dalším tréninku.“

Harry však na další setkání s profesorkou Umbridgeovou nemusel čekat až na obranu proti černé magii. Posadil se v potemnělé učebně jasnovidectví úplně dozadu a právě z brašny vytahoval svůj deník snů, když ho Ron šťouchl loktem do žeber. Rozhlédl se a zjistil, že se z padacích dveří v podlaze vynořila profesorka Umbridgeová. Třída, která se do té doby vesele bavila, okamžitě zmlkla. Náhlé ztišení přimělo profesorku Trelawneyovou, která právě procházela mezi stolky a rozdávala Orákulum snů, aby se ohlédla.

„Dobré odpoledne, paní profesorko,“ pozdravila ji profesorka Umbridgeová se svým širokým úsměvem. „Předpokládám, že jste dostala můj vzkaz? Ten, ve kterém jsem vám sdělovala datum a hodinu inspekce?“

Profesorka Trelawneyová krátce přikývla, s nesmírně rozladěným výrazem se k profesorce Umbridgeové otočila zády a pokračovala v rozdávání učebnic. Profesorka Umbridgeová stále s úsměvem uchopila opěradlo nejbližšího křesla a přitáhla si je do čela třídy, takže stálo jen pár centimetrů za židlí profesorky Trelawneyové. Pak se posadila, z tašky s květinovým vzorem vytáhla notes a s napjatým výrazem čekala na začátek hodiny.

Profesorka Trelawneyová se lehce roztřesenýma rukama pevněji zabalila do svých šál a nesmírně tlustými čočkami svých brýlí se rozhlédla po třídě.

„Budeme dnes pokračovat ve studiu prorockých snů,“ oznámila a statečně se přitom snažila zachovat obvyklý mystický tón, přestože se jí nepatrně třásl hlas. „Rozdělte se prosím do dvojic a s pomocí Orákula se pokuste o vzájemný výklad svých posledních nočních vidin.“

Otočila se, jako by chtěla zamířit zpět ke své židli, zjistila však, že se profesorka Umbridgeová posadila těsně vedle ní, a okamžitě zahnula doleva k Parvati a Levanduli, které už byly zabrány do vážné diskuse o Parvatině nejnovějším snu.

Harry otevřel svoje Orákulum snů a nenápadně přitom Umbridgeovou pozoroval. Zapisovala si už do notesu nějaké poznámky. Po několika minutách vstala a začala přecházet po učebně; držela se profesorce Trelawneyové v patách, naslouchala, jak hovoří se studenty, a tu a tam někomu sama položila nějakou otázku. Harry se zas sklonil k učebnici.

„Honem si vymysli nějaký sen,“ pobídl Rona, „kdyby ta stará ropucha přišla k nám.“

„Já si vymýšlel posledně,“ protestoval Ron. „Teď je řada na tobě, vymysli si něco ty.“

„No, já nevím…“ zamumlal zoufale Harry, který si nevzpomínal, že by se mu v posledních několika dnech vůbec něco zdálo. „Dejme tomu, že se mi zdálo, jak… jak topím Snapea ve svém kotlíku. Jo, to by šlo…“

Ron se uchechtl, když otevíral své Orákulum snů.

„Fajn, teď musíme přičíst tvůj věk k datu, kdy se ti to zdálo, k tomu počet písmen příslušného hesla… to má být topit, kotlík nebo Snape?“

„To je jedno, vyber si, co chceš,“ zamumlal Harry a odvážil se pohlédnout přes rameno. Profesorka Umbridgeová teď stála profesorce Trelawneyové za zády a dělala si poznámky, zatímco se učitelka jasnovidectví vyptávala Nevilla na jeho deník snů.

„A kdy že se ti to vlastně zdálo?“chtěl vědět Ron, pohroužený do výpočtů.

„Já nevím, třeba dnes v noci, dej tam, co chceš,“ odbyl ho Harry, který se snažil zachytit, co Umbridgeová říká profesorce Trelawneyové. Obě teď stály hned u vedlejšího stolku. Profesorka Umbridgeová si do notesu zapisovala nějakou další poznámku a profesorka Trelawneyová se zdála být nanejvýš vyvedená z míry.

„Tak tedy,“ ozvala se Umbridgeová a zvedla oči k Trelawneyové, „jak dlouho že už přesně tohle místo zastáváte?“

Profesorka Trelawneyová na ni zlostně zahlížela s rukama zkříženýma na prsou a s nahrbenými rameny, jako by se chtěla před ponižující inspekcí co možná nejvíc chránit. Po krátké odmlce, během níž zřejmě usoudila, že nejde o otázku natolik urážlivou, aby měla důvod ji úplně ignorovat, nesmírně dotčeným tónem odpověděla: „Skoro šestnáct let.“

„To je hodně dlouhá doba,“ utrousila profesorka Umbridgeová a udělala si poznámku do notesu. „Jmenoval vás tedy profesor Brumbál?“

„Přesně tak,“ potvrdila stroze profesorka Trelawneyová.

Profesorka Umbridgeová si zapsala další poznámku.

„A jste prapravnučkou slavné a všemi vážené vědmy Kasandry Trelawneyové?“

„Ano,“ přitakala profesorka Trelawneyová a zvedla hlavu o něco výš.

V notesu přibyla další poznámka.

„Mám ale dojem – opravte mě, pokud se mýlím – že jste od Kasandřiných dob ve své rodině první, kdo je nadán věšteckým zrakem?“

„Tyhle vlohy se často objevují až… hmm… po třech generacích,“ vysvětlovala profesorka Trelawneyová.

Ropuší úsměv profesorky Umbridgeové byl čím dál širší.

„Samozřejmě,“ přisvědčila sladce a zapsala si ještě jednu poznámku. „Byla byste tedy tak laskavá a předpověděla něco mně?“ S těmito slovy a s tímtéž úsměvem ve tváři tázavě vzhlédla.

Profesorka Trelawneyová ztuhla, jako by nevěřila vlastním uším. „Nerozumím,“ zachroptěla a křečovitě sevřela šálu, kterou měla omotanou kolem vyzáblého krku.

„Chtěla bych, abyste mi něco předpověděla,“ opakovala velice zřetelně profesorka Umbridgeová.

Harry s Ronem už nebyli jediní, kteří je skryti za učebnicemi potají sledovali a poslouchali. Většina třídy fascinovaně zírala na profesorku Trelawneyovou, která se narovnala do plné výše, až její korálky a přívěsky zacinkaly.

„Vnitřní oko nevěští na povel!“ prohlásila pohoršeně.

„Ach ano,“ zahuhlala profesorka Umbridgeová a přidala si do notesu další poznámku.

„Já – ale – ale… Počkejte.“ vykřikla náhle profesorka Trelawneyová a pokoušela se nasadit svůj obvyklý nadpozemský tón, jehož mystický účinek byl ovšem poněkud narušen tím, že se jí hlas třásl zlostí. „Myslím… myslím, že přece jen něco vidím… něco, co se týká právě vás… Ano, ano, cítím něco… něco temného… nějaké vážné nebezpečí…“ ukázala třesoucím se prstem na profesorku Umbridgeovou, která se na ni dál nevzrušeně usmívala se zvednutým obočím. „Obávám se… obávám se, že jste ve vážném nebezpečí!“ dodala dramaticky a pak se odmlčela.

Profesorka Umbridgeová si učitelku jasnovidectví měřila pohledem. „Dobrá,“ poznamenala nakonec tiše a opět si něco načmárala do notesu. „Pokud je tohle to nejlepší, na co se zmůžete…“ odvrátila se od ní a profesorka Trelawneyová zůstala s dmoucí se hrudí stát jako přimrazená.

Harry zachytil Ronův pohled a bylo mu jasné, že si myslí přesně totéž: oba dobře věděli, že profesorka Trelawneyová je stará podvodnice, ovšem Umbridgeovou nenáviděli tak upřímně, že se jejich sympatie klonily mnohem víc na stranu Trelawneyové – dokud se o několik vteřin později neobula právě do nich.

„Tak co?“ zeptala se neobvykle rázně a luskla dlouhými prsty Harrymu přímo pod nosem. „Ukažte mi prosím, jak jste si začal vést svůj deník snů!“

A úměrně tomu, jak stále vyšším hlasem vykládala Harryho sny (které mimochodem vesměs – dokonce i ten, v němž jedl ovesnou kaši – mu zjevně předpovídaly strašlivou a předčasnou smrt), jeho sympatie vůči ní klesaly stále hlouběji. Po celou tu dobu stála profesorka Umbridgeová jen pár kroků od nich, psala si do svého notesu a po zazvonění se jako první spustila po stříbrném žebříku dolů. Když o deset minut později dorazili na hodinu obrany proti černé magii, už na ně čekala.

Když vcházeli do učebny, usmívala se a pobrukovala si nějakou melodii. Zatímco si všichni vytahovali Teorii obranných kouzel, Harry s Ronem podrobně líčili Hermioně, která přišla z hodiny věštění z čísel, co se při jasnovidectví dělo; než se jich však Hermiona stačila na cokoli zeptat, profesorka Umbridgeová vyzvala celou třídu k pozornosti a v učebně se rozhostilo ticho.

„Odložte hůlky,“ přikázala jim všem s úsměvem a studenti, kteří měli tolik optimismu, že své hůlky vytáhli, je zkormouceně zastrčili zpět do brašen. „Protože jsme minulou hodinu dokončili první kapitolu, chtěla bych, abyste si dnes všichni nalistovali stranu devatenáct a začali číst druhou kapitolu.

Nejčastější obranné teorie a jejich kořeny. A nemusíte se u toho bavit!“

Poté se posadila za katedru a nepřestala se přitom usmívat svým širokým, samolibým úsměvem. Z třídy se ozvalo slyšitelné povzdechnutí, když si všichni nalistovali stránku devatenáct. Harry otupěle přemýšlel, jestli má jejich učebnice dost kapitol, aby jim vystačila na čtení po celý školní rok, a právě se chtěl podívat do obsahu, když si všiml, že Hermiona opět mává rukou vysoko nad hlavou.

Profesorka Umbridgeová si toho také všimla, a co víc, zřejmě si právě pro tento případ připravila novou strategii. Místo aby se snažila předstírat, že Hermionu nevidí, jak se hlásí, vstala a přešla kolem přední řady lavic, až se ocitla přímo před ní, pak se k ní sklonila a zašeptala tak tiše, že ji zbytek třídy nemohl slyšet: „Co se zase děje, slečno Grangerová?“

„Já už mám druhou kapitolu přečtenou,“ oznámila Hermiona.

„Dobrá, tak pokračujte třetí kapitolou.“

„Tu už jsem taky četla. Mám přečtenou celou učebnici.“

Profesorka Umbridgeová zamrkala, téměř okamžitě se však znovu vzchopila.

„Dobrá, v tom případě mi jistě můžete sdělit, co Šmíral říká v patnácté kapitole o protikouzlech.“

„Říká, že protikouzla nejsou vlastně přesný název,“ odpověděla pohotově Hermiona. „Tvrdí, že protikouzlo je jen termín, kterým lidé označují svá zaříkadla, když chtějí, aby to ostatním znělo přijatelněji.“

Profesorka Umbridgeová zvedla obočí a Harrymu bylo jasné, že to na ni proti její vůli udělalo dojem.

„Já s tím ovšem nesouhlasím,“ pokračovala Hermiona.

Obočí profesorky Umbridgeové vyskočilo ještě o kousek výš a její pohled zřetelně ochladl.

„Vy s tím nesouhlasíte?“ opakovala.

„Ne, nesouhlasím,“ potvrdila Hermiona. Na rozdíl od Umbridgeové nešeptala, ale naopak mluvila jasným a znělým hlasem, který už přilákal pozornost celého zbytku třídy. „Pan Šmíral nemá zaříkadla rád, že? Já se ale domnívám, že mohou být velice užitečná, používají-li se z důvodu obrany.“

„Tak vy se domníváte, ano?“ ušklíbla se profesorka Umbridgeová, která už zapomněla mluvit šeptem a napřímila se. „Bohužel se obávám, že v této třídě záleží spíše na názorech pana Šmírala než na vašich, slečno Grangerová.“

„Ale…“ nadechla se Hermiona.

„To by stačilo,“ zarazila ji profesorka Umbridgeová. Vrátila se před lavice a postavila se k třídě čelem. Veškerá předstíraná bodrost, kterou dávala na začátku hodiny najevo, byla tatam. „Odebírám nebelvírské koleji pět bodů, slečno Grangerová.“

Mezi studenty to zašumělo.

„Proč?“ zeptal se rozhořčeně Harry.

„Ty se do toho nepleť!“ napomenula ho šeptem důrazně Hermiona.

„Za narušování mé výuky nesmyslnými připomínkami,“ odpověděla pohotově profesorka Umbridgeová. „Mým úkolem je používat při výuce metod schválených ministerstvem a k těm rozhodně nepatří vést studenty k tomu, aby se vyjadřovali k záležitostem, o nichž prakticky nic nevědí. Vaši předchozí učitelé tohoto předmětu vám možná poskytovali větší volnost, ale vzhledem k tomu, že ani jeden z nich – snad jen s výjimkou profesora Quirrella, který se alespoň očividně omezil na výuku problematiky přiměřené vašemu věku – by při ministerské inspekci neobstál…“

„No jasně!“ rozkřikl se Harry. „Quirrell byl vynikající učitel, až na tu nepodstatnou drobnost, že mu zezadu z hlavy trčel lord Voldemort!“

Po tomto prohlášení šum ve třídě umlkl tak ohlušivě, jak to Harry dosud nikdy nezažil. A pak…

„Řekla bych, že vám prospěje další týden školního trestu, pane Pottere,“ poznamenala profesorka Umbridgeová slizkým hlasem.

Poranění na hřbetu ruky se Harrymu sotva stačilo zahojit – a hned druhý den ráno už zase krvácelo. Ten večer si Harry během školního trestu ani jednou nepostěžoval; byl pevně odhodlán tuhle radost Umbridgeové neudělat, takže znovu a znovu psal Nemám vykládat lži a ze rtů mu neunikl ani hlásek, přestože rána se s každým písmenem prohlubovala.

Zdaleka nejhorší na druhém týdnu školního trestu ovšem byla – přesně jak George předpověděl – Angelinina reakce.

Jakmile se Harry v úterý ráno objevil na snídani u nebelvírského stolu, vrhla se na něho s takovým řevem, že k nim od učitelského stolu přispěchala profesorka McGonagallová.

„Slečno Johnsonová, jak se opovažujete dělat ve Velké síni takový kravál? Srážím Nebelvíru pět bodů!“

„Ale, paní profesorko… Harry si už zase nedal pokoj a vykoledoval si školní trest…“

„Co to slyším, Pottere?“ vyštěkla profesorka McGonagallová a otočila se k Harrymu. „Školní trest? Od koho?“

„Od profesorky Umbridgeové,“ zamumlal Harry a netroufl si pohlédnout profesorce McGonagallové do přísných očí za hranatými obroučkami brýlí.

„Chcete snad říct,“ ztišila profesorka McGonagallová hlas, aby ji neslyšela skupinka zvědavých havraspárských, kteří stáli za ní, „že ani po tom varování, které jsem vám dala minulé pondělí, jste se při hodině profesorky Umbridgeové opět neovládl?“

„Ano,“ zahuhlal Harry směrem k podlaze.

„Pottere, vy se musíte vzpamatovat! Takhle se dostanete do vážného maléru! Beru Nebelvíru dalších pět bodů!“

„Ale – proč…? To ne, paní profesorko!“ protestoval Harry proti této zjevné nespravedlivosti. „Dostal jsem už přece trest od ní, tak proč ještě musíte brát body celé naší koleji?“

„Protože školní trest na vás zjevně ani v nejmenším nepůsobí!“ odsekla kousavě profesorka McGonagallová. „Ne, nechci už slyšet ani slovo, konec stížností, Pottere! A pokud jde o vás, slečno Johnsonová, propříště si to své hulákání laskavě schovejte na famfrpálové hřiště, nechcete-li přijít o kapitánskou pásku!“

Profesorka McGonagallová se rázným krokem vrátila k učitelskému stolu, Angelina šlehla po Harrym očima plnýma znechucení a také odkráčela. Harry se posadil na lavici vedle Rona a zalykal se vztekem.

„Tak ona sebere Nebelvíru body za to, že si každý večer rozdírám ruku do krve! To má být fér? No řekni!“

„Já vím, Harry,“ zabručel soucitně Ron a naložil mu na talíř porci slaniny. „Tentokrát fakt přestřelila.“

Hermiona však jen zašustila stránkami Denního věštce a neřekla ani popel.

„Ty si určitě myslíš, že má McGonagallová pravdu, co?“ vyjel Harry útočně na fotografii Korneliuse Popletala, která zakrývala Hermionin obličej.

„Je mi líto, že nám kvůli tobě strhla body, ale myslím si, že má pravdu, když ti říká, že bys před Umbridgeovou neměl ztrácet hlavu,“ odpověděl mu Hermionin hlas, zatímco Popletal na titulní straně zuřivě gestikuloval, zjevně uprostřed nějakého projevu.

Harry na Hermionu nepromluvil po celou hodinu kouzelných formulí, když však vešli do učebny přeměňování, zapomněl, že se na ni má zlobit. V koutě totiž seděla profesorka Umbridgeová se svým notesem a pohled na ni mu vyhnal z hlavy všechno, co se u snídaně stalo.

„Výborně,“ zašeptal Ron, když si sedali na obvyklé místo. „Teď Umbridgeová dostane, co si zaslouží, uvidíte!“

Profesorka McGonagallová vešla do učebny rázným krokem a ani v nejmenším nedala najevo, že si je přítomnosti profesorky Umbridgeové vědoma.

„Tak do toho,“ ozvala se a okamžitě zavládlo ticho. „Pane Finnigane, pojďte laskavě sem a rozdejte opravené domácí úkoly… slečno Brownová, vezměte prosím tuhle krabici – no tak, děvče, nedělejte hlouposti, myši vám přece neublíží – každému dáte po jedné myši…“

„Ehm, ehm,“ zakašlala nevinně profesorka Umbridgeová, úplně stejně, jako když první večer nového školního roku přerušila Brumbála. Profesorka McGonagallová to přešla bez povšimnutí. Seamus podal Harrymu domácí úkol, Harry si ho vzal, aniž se na Seamuse podíval, a s úlevou zjistil, že se mu podařilo získat P.

„Tak dobrá, teď mě všichni pozorně poslouchejte… Deane Thomasi, ještě jednou té myši něco takového uděláte a uložím vám školní trest! Ale k věci – většina z vás už nechala úspěšně zmizet své hlemýždě a dokonce i ti, kterým se nepodařilo odstranit poslední kousky ulity, už podstatu kouzla pochopili. Dnes tedy začneme…“

„Ehm, ehm,“ znovu se ozvala profesorka Umbridgeová.

„Ano?“ obrátila se k ní profesorka McGonagallová a obočí měla stažené k sobě tak přísně, že se zdálo, jako by tvořilo jednu dlouhou strohou linku.

„Jen jsem se chtěla zeptat, paní profesorko, jestli jste dostala můj vzkaz, v němž jsem vám sdělovala datum a čas inspek…“

„Evidentně jsem ho dostala, protože v opačném případě bych se vás zeptala, co děláte v mé třídě,“ konstatovala profesorka McGonagallová a rozhodným pohybem se k profesorce Umbridgeové otočila zády. Mnozí studenti se po sobě škodolibě podívali. „Jak už jsem tedy řekla, začneme dnes prakticky nacvičovat mnohem obtížnější odstraňování myší. Tak tedy, odstraňovací kouzlo…“

„Ehm, ehm.“

„Zajímalo by mě,“ zeptala se profesorka McGonagallová ledovým hlasem přetékajícím zlostí a otočila se k profesorce Umbridgeové, „jak si asi chcete udělat představu o mých obvyklých vyučovacích metodách, budete-li mě neustále přerušovat. Aby bylo jasno, nedovoluji obvykle nikomu mluvit, když mluvím já.“

Profesorka Umbridgeová se zatvářila, jako by právě dostala políček. Neřekla ani slovo, jen uhladila pergamen ve svém notesu a začala něco zuřivě škrábat.

Profesorka McGonagallová znovu oslovila třídu, jako by ji to absolutně nezajímalo.

„Jak jsem říkala, odstraňovací kouzlo je tím obtížnější, čím vyššího živočicha chceme nechat zmizet. Hlemýžď jako zástupce bezobratlých nepředstavuje tak velký problém, zatímco myš jakožto savec může být dosti tvrdý oříšek. Nejde tudíž o kouzlo, které uděláte levou rukou, zatímco přemýšlíte, co budete mít k večeři. Tak tedy… příslušné zaříkadlo znáte, ukažte, co umíte…“

„Jak jen mi může dělat kázání, že nemám před Umbridgeovou ztrácet hlavu!“ postěžoval si Harry šeptem Ronovi, ale spokojeně se přitom šklebil – rozhořčení, které vůči profesorce McGonagallové cítil, zcela vyprchalo.

Umbridgeová nechodila profesorce McGonagallové po třídě v patách, jako to dělala v případě profesorky Trelawneyové; uvědomila si pravděpodobně, že McGonagallová by něco takového nepřipustila. Zůstala sedět v koutě, dělala si však četné poznámky, a když profesorka McGonagallová konečně nařídila, aby si všichni sbalili své pomůcky, s hrozivým výrazem ve tváři vstala.

„No, pro začátek to není nejhorší,“ poznamenal Ron, popadl dlouhý mrskající se myší ocásek a hodil ho zpět do krabice, kterou mu podala Levandule.

Když jeden po druhém vycházeli ze třídy, uviděl Harry, jak profesorka Umbridgeová přistupuje právě k učitelské katedře. Šťouchl do Rona, Ron do Hermiony a všichni tři se úmyslně zdrželi a poslouchali na prahu.

„Jak dlouho už vyučujete v Bradavicích?“ otázala se Umbridgeová.

„V prosinci to bude třicet devět let,“ odpověděla stroze profesorka McGonagallová a zaklapla svou brašnu.

Umbridgeová si to poznamenala a řekla: „Výborně! Výsledky inspekce dostanete do deseti dnů.“

„Už se nemůžu dočkat,“ utrousila profesorka McGonagallová chladně lhostejným tónem a zamířila ke dveřím. „Pospěšte si, vy tři,“ dodala a vystrčila Harryho, Rona a Hermionu ze dveří.

Harry se neudržel, nenápadně se na ni usmál a byl by přísahal, že mu jeho úsměv oplatila.

Domníval se, že příště Umbridgeovou uvidí, až si bude večer odpykávat školní trest, ale v tom se mýlil. Když scházeli přes trávník k lesu na hodinu péče o kouzelné tvory, zjistili, že už na ně i se svým notesem čeká ve společnosti profesorky Červotočkové.

„Vy obvykle tenhle předmět neučíte, nemýlím-li se?“ zaslechl ji Harry, když dorazili k prkennému stolu, na němž se převaloval chumel polapených kůrolezů podobných hromádce živých větviček, a hledal stínky.

„Máte úplnou pravdu,“ přisvědčila profesorka Červotočková, která se s rukama za zády pohupovala na špičkách. „Jen tady supluji za profesora Hagrida.“

Harry, Ron a Hermiona si vyměnili znepokojené pohledy. Malfoy si něco šeptal s Crabbem a Goylem; bylo zřejmé, že by této příležitosti s radostí využil, aby Hagrida před zástupkyní ministerstva očernil.

„Hmm,“ zabručela profesorka Umbridgeová a ztlumila hlas, Harry ji však přesto dál slyšel naprosto zřetelně. „Zajímalo by mě… ředitel mi v téhle věci připadá podivně neochotný poskytnout mi nějakou informaci… Můžete mi vy prozradit, jaká je příčina té neobvykle dlouhé dovolené profesora Hagrida?“

Harry viděl, že Malfoy dychtivě vzhlédl a pozorně Umbridgeovou i Červotočkovou sleduje.

„To bohužel nemohu,“ odpověděla dobromyslně profesorka Červotočková. „Nevím o tom o nic víc než vy. Dostala jsem od Brumbála sovu, ptal se, jestli by se mi nechtělo přijít na pár týdnů učit. Přijala jsem to. Nic dalšího o tom nevím. Tak co… mám začít?“

„Ano, prosím, začněte,“ přikývla profesorka Umbridgeová a psala si do notesu.

Pro tuto hodinu si zvolila jinou taktiku: chodila mezi studenty a vyptávala se jich na různé kouzelné tvory. Většina jí dokázala odpovědět správně a Harrymu se o trochu zlepšila nálada; vypadalo to, že třída neudělá Hagridovi ostudu.

Když se Umbridgeová po sáhodlouhém zpovídání Deana Thomase vrátila po bok profesorky Červotočkové, spustila: „Obecně vzato, jak se vy jako dočasná členka profesorského sboru – a dalo by se říci relativně nestranná osoba – díváte na poměry v Bradavicích? Domníváte se, že se vám ze strany vedení školy dostává dostatečné podpory?“

„Ale jistě, Brumbál je skvělý ředitel,“ ujistila ji zastupující profesorka upřímně. „Ano, jsem se zdejšími poměry velice spokojená, skutečně velice spokojená.“

Umbridgeová si se zdvořile nevěřícným výrazem zapsala do notesu jakousi kratičkou poznámku a vyptávala se dál. „A co se chystáte s touto třídou v letošním školním roce probírat – samozřejmě za předpokladu, že se profesor Hagrid nevrátí?“

„No, proberu s nimi všechny kouzelné tvory, kteří se při zkouškách NKÚ nejčastěji objevují v otázkách,“ odpověděla. „Už jich mnoho nezbývá, jednorožce a hrabáky už brali, takže jsem myslela, že s nimi ještě projdu huňáče a maguáry, postarám se, aby poznali hafoně a bodloše, znáte to…“

„Tak alespoň vy zřejmě víte, co děláte,“ prohlásila profesorka Umbridgeová a rozmáchlým gestem si v notesu něco odškrtla. Harrymu se vůbec nezamlouvalo, jak zdůraznila slůvko vy, a ještě podstatně méně se mu zamlouvalo, když se s další otázkou obrátila na Goyla. „Povězte mi, slyšela jsem, že v téhle třídě došlo k nějakým zraněním?“

Goyle se na ni jen přihlouple ušklíbl a s odpovědí místo něj přispěchal Malfoy.

„To se stalo mně,“ přihlásil se. „Podrápal mě hipogryf.“

„Hipogryf?“ opakovala užasle profesorka Umbridgeová. Tentokrát drápala do notesu přímo horečně.

„Jen proto, že jako idiot neposlouchal, co mu Hagrid říká,“ ozval se rozčileně Harry.

Ron i Hermiona tiše zasténali.

Profesorka Umbridgeová pomalu otočila k Harrymu hlavu. „Vidím, že to bude další večer školního trestu,“ poznamenala slizce. „Tak dobrá, mnohokrát vám děkuji, paní profesorko, řekla bych, že to je vše, co jsem tu potřebovala zjistit. Výsledky inspekce dostanete do deseti dnů.“

„No prima,“ pochválila si spokojeně profesorka Červotočková a profesorka Umbridgeová se vydala přes trávník zpět k hradu.

Když ten večer Harry odcházel z kabinetu profesorky Umbridgeové, byla už skoro půlnoc. Ruka mu nyní krvácela tak ošklivě, že krev prosakovala šátkem, jímž si ji ovázal. Čekal, že ve společenské místnosti už v tu dobu nikdo nebude, Ron s Hermionou tam však na něj čekali. Potěšilo ho to, zvlášť když zjistil, že Hermiona s ním spíš soucítí a neodsuzuje ho.

„Tumáš,“ řekla starostlivě a přistrčila mu misku s jakousi žlutou tekutinou. „Namoč si do toho ruku, je to roztok z přepasírovaných nakládaných chapadélek hrbouna, mělo by se ti ulevit.“

Harry ponořil krvácející bolavou ruku do tekutiny a okamžitě ho zaplavil báječný pocit úlevy. Křivonožka se mu s hlasitým předením otřel o nohy, pak si k němu vyskočil na kolena a stulil se do klubíčka. Harry ho levou rukou poškrábal za ušima a pohlédl dojatě na Hermionu.

„Díky,“ řekl upřímně.

„Stejně si pořád myslím, že by sis měl jít stěžovat,“ ozval se tiše Ron.

„Ne,“ odmítl rozhodně Harry.

„McGonagallová by vyletěla z kůže, kdyby věděla…“

„Jo, to by nejspíš vyletěla,“ přitakal dutě Harry. „Jenže jak dlouho si myslíš, že by asi Umbridgeové trvalo, než by prosadila další výnos, který by stanovil, že každý, kdo si bude na vrchního vyšetřovatele stěžovat, dostane okamžitě padáka?“

Ron chtěl pohotově odpovědět a otevřel ústa, nic ho však nenapadlo, takže je zase rezignovaně zavřel.

„Je to příšerná ženská,“ postýskla si Hermiona tenkým hláskem, „příšerná! Abys věděl, zrovna když jsi přišel, tak jsem Ronovi říkala… že s ní budem muset něco udělat.“

„Já navrhoval jed,“ utrousil sveřepě Ron.

„Ne… myslím dát někomu najevo, jak mizerná je to učitelka a že se od ní vůbec žádnou obranu nenaučíme,“ upřesnila Hermiona.

„No prosím, jenže co s tím můžeme dělat?“ zívl Ron. „Na to je pozdě, nemyslíš? Už to místo dostala a nikdo ji z něj nevyhodí. O to už se Popletal postará.“

„No…“ protáhla rozpačitě Hermiona. „Abyste věděli, tak jsem o tom dnes přemýšlela,“ střelila po Harrym trochu nervózním pohledem, „a napadlo mě, že… možná je načase, abychom se… prostě abychom se o to postarali sami!“

„O co abychom se postarali?“ zeptal se Harry podezřívavě a dál si koupal ruku ve výtažku z hrbouních chapadélek.

„No… abychom se obranu proti černé magii učili sami,“ vysvětlovala Hermiona.

„Dej pokoj, prosím tě!“ zasténal Ron. „Chceš, abychom si sami přidávali další učení? Uvědomuješ si, že už jsme s Harrym zase pozadu s úkoly, a to je teprve druhý týden školy?“

„Jenže tohle je mnohem důležitější než úkoly!“ namítla Hermiona.

Harry s Ronem na ni vyjeveně zírali.

„Nemyslel jsem, že by v celém vesmíru bylo něco důležitějšího než úkoly!“ užasl Ron.

„Nebuď trouba, samozřejmě že existují důležitější věci,“ odsekla Hermiona a Harry si s pocitem neblahé předtuchy uvědomil, že se jí obličej náhle rozzářil stejným nadšením, k jakému ji obvykle inspiroval SPOŽÚS. „Jde o to, abychom se – jak říkal Harry na první hodině s Umbridgeovou – připravili na to, co nás bude čekat tam venku. Musíme se postarat o to, že se doopravdy budeme umět bránit. Jestli se za celý rok nic nenaučíme…“

„Sami toho moc nenaděláme,“ namítl poraženecky Ron. „Chci říct, že sice můžeme kletby a zaříkadla hledat v knihovně a pak si je nejspíš i sami zkoušet…“

„Ne!“ skočila mu do řeči Hermiona. „Souhlasím s tím, že to studium, kdy nám stačilo učit se věci jen z knížek, jsme už překonali. Teď ale potřebujeme učitele, opravdového učitele, někoho, kdo nám ukáže, jak se ta kouzla používají, a kdo nás opraví, když je budeme dělat špatně.“

„Jestli máš na mysli Lupina…“ začal Harry.

„Ne, ne, nemám na mysli Lupina,“ zarazila ho Hermiona. „Ten je příliš vytížený prací pro Řád a každopádně bychom se s ním mohli vídat maximálně o víkendech v Prasinkách a to by ani zdaleka nestačilo.“

„Tak koho myslíš?“ zamračil se na ni Harry.

Hermiona si velice zhluboka povzdechla.

„Copak to není jasné?“ zeptala se. „Mluvím o tobě, Harry.“

Na okamžik se rozhostilo ticho. Okenní tabule za Ronem roztřásl lehký noční vánek a oheň v krbu zaprskal.

„Jak o mně?“ nechápal Harry.

„Mluvím o tom, že bys nás obranu proti černé magii mohl učit ty.“

Harry na ni ohromeně pohlédl. Pak se otočil k Ronovi, že si s ním vymění obvyklý zoufalý pohled, kterým se na sebe občas dívali, když se Hermiona nadchla pro nějaký za vlasy přitažený projekt, jako byl SPOŽÚS. Užasl ale, když se Ron vůbec netvářil zoufale. Byl trochu zamračený, nejspíš jak přemýšlel. „To je nápad,“ přikývl nakonec.

„Co jako?“ otázal se Harry.

„Jako že ty bys nám dělal učitele,“ odpověděl.

„Ale…“

Vzápětí se Harry pobaveně zašklebil – ti dva si z něj prostě utahují!

„Já ale nejsem učitel, neumím…“

Jsi v obraně proti černé magii z celého ročníku nejlepší, Harry,“ prohlásila Hermiona.

„Já?“ ušklíbl se ještě pobaveněji. „To tedy nejsem, tys byla u všech zkoušek lepší…“

„To není pravda, nebyla,“ opravila ho chladně Hermiona. „Ve třetím ročníku jsi byl lepší ty – a to byl jediný ročník, kdy jsme dělali zkoušku oba společně a měli jsme učitele, který o tom předmětu doopravdy něco věděl. Já ale nemluvím o výsledcích zkoušek, Harry. Jen si uvědom, co už jsi dokázal!“

„Jak to myslíš?“

„Tedy Hermiono, nejsem si zrovna jistý, jestli stojím o to, aby mě učil někdo tak zabedněný,“ šlehl po ní Ron pohledem a nepatrně na ni mrkl. Pak se otočil k Harrymu.

„Tak se na to podíváme,“ prohlásil a zdařile nasadil obličej pekelně se soustředícího Goyla. „Hmm… v prvním ročníku, to jsi před Ty–víš–kým zachránil Kámen mudrců.“

„To jsem ale měl štěstí,“ namítl Harry, „to nebylo mým uměním…“

„V druhém ročníku,“ přerušil ho Ron, „jsi zabil baziliška a zlikvidoval Raddlea.“

„Jo, jenže nebýt toho, že se tam objevil Fawkes, byl bych…“

„Ve třetím ročníku,“ Ron zvýšil hlas, „jsi zahnal asi stovku mozkomorů najednou…“

„Víš sám, že to byla čirá náhoda, nebýt toho Obraceče času…“

„A v loňském školním roce,“ Ron už skoro křičel, „ses znovu ubránil Ty–víš–komu.“

„Poslouchej mě přece!“ obořil se na něj Harry skoro vztekle, protože teď už se potutelně usmívali Ron i Hermiona. „Jen mě oba poslouchejte, ano? Zní to skvěle, když o tom takhle mluvíte, jenže ve všech těch případech jsem měl prostě z pekla štěstí – nejmíň polovinu té doby jsem vůbec nevěděl, co dělám, nic z toho jsem neplánoval, udělal jsem prostě, co mě zrovna napadlo, a skoro pokaždé mi někdo pomáhal…“

Ron s Hermionou se stále pobaveně uculovali a Harry cítil, jak se v něm začíná vařit krev; sám pořádně nevěděl, proč se tak vzteká.

„Neseďte tady a nešklebte se, jako byste o tom věděli víc než já, já jsem přece byl u toho, ne?“ vyjel na ně zuřivě. „Vím, co se doopravdy stalo, rozumíte? A z žádné té šlamastyky jsem se nedostal proto, že bych vynikal v obraně proti černé magii, dostal jsem se z toho proto, že… že mi v pravou chvíli někdo přišel na pomoc, nebo že jsem správně uhádl, co dělat… ale vším jsem se tím prokousal vlastně poslepu, sám jsem vůbec nevěděl, co dělám… PŘESTAŇTE SE CHECHTAT!“

Miska s hrbouním výtažkem spadla na podlahu a roztříštila se. Harry si uvědomil, že stojí, přestože si vůbec nevzpomínal, že by se zvedal z křesla. Křivonožka zajel pod jednu z pohovek a úsměvy zmizely Ronovi i Hermioně z obličeje.

„Vy vůbec nevíte, jaké to je! Vy jste mu – ani jeden z vás – nikdy nemuseli čelit, je to tak? Myslíte si, že stačí naučit se nazpaměť pár kouzel a pak je po něm prostě vrhat, jako byste byli ve třídě nebo co? Celou tu dobu naprosto bezpečně víte, že mezi vámi a smrtí nestojí nic než vaše vlastní… váš vlastní mozek, vaše odhodlání nebo co ještě… Myslíte, že můžete normálně uvažovat, když víte, že chybí asi tak jedna nanosekunda k tomu, aby vás zavraždili, umučili nebo abyste se museli dívat, jak umírají vaši kamarádi? Tohle nás na těch svých hodinách neučili, jaké to je, když se musíte vyrovnat s něčím takovým… a vy dva si tady sedíte a děláte, jako bych byl bůhvíjaký chytrák, že tady před vámi stojím živý, a jako by Diggory byl pitomec, jako by to zpackal… Vám prostě vůbec nedochází, že jsem to zrovna tak mohl odnést já a že bych to taky odnesl nebýt toho, že mě Voldemort potřeboval…“

„Ale my přece nic takového neříkali, Harry,“ bránil se Ron a tvářil se zděšeně. „Nechtěli jsme se dotknout Diggoryho, to vůbec ne… špatně jsi nás pochopil…“

Bezradně pohlédl na Hermionu, která vypadala, jako by do ní uhodilo.

„Copak to nechápeš, Harry?“ zeptala se zaraženě. „Tohle… přesně tohle je ten důvod, proč tě potřebujeme… Potřebujeme vědět, j–jaké to doopravdy je… když stojíš proti… proti V–Voldemortovi.“

Bylo to vůbec poprvé, co ji Harry slyšel vyslovit černokněžníkovo jméno, a právě to způsobilo, že se uklidnil. Stále ještě těžce oddechoval, klesl zpět do křesla a přitom si uvědomil, že mu v ruce opět pulzuje strašlivá bolest. Zalitoval, že rozbil misku s hrbouním výtažkem.

„No… přemýšlej o tom,“ vybídla ho tiše Hermiona. „Prosím.“

Harryho nenapadalo nic, co by na to řekl. Už teď se za svůj výbuch začínal stydět. Přikývl a sotva si uvědomoval, s čím vlastně souhlasí.

Hermiona vstala.

„Hmm, já jdu spát,“ oznámila zjevně co nejneutrálnějším tónem. „Takže… dobrou noc.“

Ron se také zvedl.

„Jdeš?“ zeptal se nejistě Harryho.

„Jo,“ přitakal, ale pak dodal: „Za… za minutku. Jen to tady uklidím,“ ukázal na rozbitou misku na podlaze. Ron mlčky přikývl.

„Reparo,“ zamumlal po jeho odchodu Harry a namířil hůlku na porcelánové střepy. V mžiku se spojily a miska byla opět jako nová, hrbouní výtažek do ní však už vrátit nedokázal.

Cítil se náhle tak unaveně, že se ho zmocnilo pokušení uvelebit se pohodlně v křesle a vyspat se v něm, nakonec se však přinutil vstát a šel nahoru za Ronem. Strávil další neklidnou noc plnou děsivých snů s dlouhými chodbami a zamčenými dveřmi, a když se druhého dne ráno probudil, jizva ho opět bolela.

Kapitola šestnáctá

U Prasečí hlavy

Svérázný nápad, že by hodiny obrany proti černé magii mohl ostatním dávat Harry, nepřipomněla Hermiona celé dva týdny. Po jejich uplynutí měl Harry školní trest s Umbridgeovou konečně za sebou (značně pochyboval, že slova, vyrytá teď do hřbetu ruky, někdy úplně vymizí), Ron absolvoval další famfrpálové tréninky a při posledních dvou už na něj nikdo nekřičel, a všichni tři dokázali při přeměňování úspěšně nechat zmizet svoje myši (Hermiona dokonce pokročila tak daleko, že nechávala zmizet i koťata). Když jednoho večera koncem září venku zuřila divoká bouře a všichni tři seděli v knihovně a hledali přísady do lektvarů pro Snapea, přišla na to znovu řeč.

„Chci se tě zeptat, Harry,“ ozvala se najednou Hermiona, „jestli jsi myslel na tu obranu proti černé magii.“

„Samozřejmě že ano,“ zabručel mrzutě Harry. „Dost dobře se na ni nedá nemyslet, když nás učí ta babizna…“

„Já mluvím o tom nápadu, co jsme s Ronem…“ Ron po ní střelil vyplašeným a zároveň výhružným pohledem. Zamračila se na něj. „No dobře, dobře, tak tedy ten nápad, co jsem měla já – že bys nás mohl učit.“

Harry neodpověděl hned. Předstíral, že cosi usilovně studuje na stránce Asijských protijedů, protože se mu nechtělo říct své mínění nahlas.

V uplynulých čtrnácti dnech o té záležitosti hodně přemýšlel. Občas to bral jako úplně šílený nápad, přesně jako toho večera, kdy s ním Hermiona vyrukovala poprvé, ale několikrát už se přistihl, jak myslí na kouzla, která mu při různých střetech se zplozenci zla a Smrtijedy dobře posloužila. V takových chvílích si uvědomoval, že už podvědomě plánuje jednotlivé hodiny výuky…

„No,“ protáhl pomalu, když už nemohl dál předstírat, že v Asijských protijedech vidí něco zajímavého, „tak trochu… trochu jsem o tom přemýšlel.“

„No a?“ vyhrkla dychtivě Hermiona.

„Já nevím,“ vymlouval se, aby získal čas, a podíval se na Rona.

„Mně to od samého začátku připadá jako dobrý nápad,“ ubezpečil ho Ron; zdálo se, že teď, když se přesvědčil, že na ně Harry zase nezačne hulákat, je ochotnější zapojit se do hovoru.

Harry se nervózně zavrtěl na židli.

„Poslouchali jste mě, když jsem říkal, že za velkou část toho, co se mi podařilo, vděčím jen obyčejnému štěstí?“

„Ano, Harry,“ přisvědčila opatrně Hermiona. „Stejně ale nemá smysl předstírat, že nejsi v obraně proti černé magii dobrý, protože ty dobrý doopravdy jsi. Loni jsi byl jediný, kdo se dokázal absolutně ubránit kletbě Imperius, umíš vykouzlit Patrona a dokonce umíš i spoustu jiných věcí, které nedokážou ani dospělí a už hotoví čarodějové. Viktor vždycky říkal…“

Ron k ní otočil hlavu tak prudce, že mu luplo za krkem. „Jo?“ protáhl a masíroval si bolavé místo. „Copak Viktorek říkal?“

„Ha ha,“ zareagovala otráveně Hermiona. „Říkal, že Harry umí věci, které nedokáže ani on, a to byl v Kruvalu v posledním ročníku.“

Ron si Hermionu podezřívavě měřil: „Neudržuješ s ním náhodou pořád ještě kontakt?“

„A kdyby, tak co?“ odsekla chladně, ale trochu přitom zrůžověla v obličeji. „Můžu si přece dopisovat, s kým chci…“

„Jenže on si s tebou nechtěl jenom dopisovat,“ provrtal ji Ron vyčítavým pohledem.

Hermiona podrážděně potřásla hlavou. Přestala si ho všímat, ačkoli ji nespustil z očí, a obrátila se k Harrymu. „Tak co, budeš nás učit?“

„Myslíš jen vás dva?“

„Totiž,“ zatvářila se už zase trochu nejistě, „víš… Jen prosím tě nezačni zase vyvádět, Harry… Já si vážně myslím, že bys měl pomáhat každému, kdo se chce něco naučit. Jde nám přece o to, abychom se uměli ubránit V–Voldemortovi. No tak, Rone, nedělej scény! Nepřipadalo by mi fér, kdybychom tu šanci nenabídli i ostatním.“

Harry se nad tím na okamžik zamyslel. „Dobrá,“ přikývl pak, „dost ale pochybuju o tom, že by se ode mě chtěl nechat učit ještě někdo jiný kromě vás dvou. Nezapomínej, že mě mají za cvoka.“

„No, možná by tě překvapilo, kolik lidí by bylo ochotno poslechnout si, co jim můžeš říct,“ přesvědčovala ho vážně Hermiona. „Poslyš,“ přiklonila se k němu a Ron, který se na ni pořád ještě kabonil, se k nim také přiklonil a pozorně poslouchal, „víš přece, že na první říjnový víkend se plánuje návštěva Prasinek? Co kdybychom všem, kdo mají zájem, řekli, aby se s námi v Prasinkách sešli?“

„Proč se máme scházet mimo školu?“ zajímalo Rona.

„Protože si myslím,“ nakousla Hermiona a začala se znovu věnovat nákresu čínského zubatého zelí, „že by Umbridgeovou moc nepotěšilo, kdyby zjistila, co chystáme.“

Harry se sice na víkendovou výpravu do Prasinek těšil, jedna věc mu však dělala starosti. Sirius od onoho večera na počátku září, kdy se objevil v krbu, zarputile mlčel. Harrymu bylo jasné, že ho naštvali, když mu řekli, že si nepřejí, aby se na ně chodil dívat, čas od času se ale neubránil obavám, aby Sirius nezapomněl na opatrnost a přece jen se neobjevil. Jak by se asi měli zachovat, kdyby jim v Prasinkách náhle vesele běžel ulicí v ústrety velký černý pes, možná přímo před nosem Draca Malfoye?

„Prosím tě, nemůžeš mu přece mít za zlé, že se chce občas dostat na vzduch,“ namítl Ron, když se s ním a s Hermionou o své obavy podělil. „Vždyť je už víc než dva roky na útěku, že jo, a já vím, že to pro něj určitě nebyla žádná slast, aspoň byl ale na svobodě, ne? Zatímco teď je celou dobu zavřený s tím příšerným domácím skřítkem.“

Hermiona se na Rona zamračila, jinak ale jeho urážlivou zmínku o Kráturovi nekomentovala.

„Problém je v tom,“ řekla Harrymu, „že dokud V–Voldemort – ale no tak, Rone, proboha – veřejně nevystoupí, bude muset Sirius zůstat schovaný, ne? Chci říct, že tomu pitomému ministerstvu nedojde, že je Sirius nevinný, dokud neuzná, že to, co Brumbál celou dobu tvrdí, je pravda. A jakmile ti omezenci začnou znovu chytat skutečné Smrtijedy, bude naprosto evidentní, že Sirius k nim nepatří… Vždyť přece ani nemá znamení zla.“

„Nemyslím, že by byl takový idiot, aby se tu ukazoval,“ uklidňoval Harryho Ron. „Kdyby to udělal, Brumbál by vyletěl z kůže, a Sirius Brumbála poslouchá, i když se mu to, co od něj slyší, někdy nelíbí.“

Když se Harry přesto dál tvářil ustaraně, změnila Hermiona téma. „Poslyš, oťukávali jsme s Ronem lidi, o kterých si myslíme, že by se rádi naučili něco z opravdové obrany proti černé magii, a našli jsme jich pár, co by zřejmě měli zájem. Řekli jsme, že se s nimi sejdeme v Prasinkách.“

„Fajn,“ přikývl nepřítomně Harry, který byl myšlenkami stále u Siriuse.

„Nedělej si s tím starosti, Harry,“ domlouvala mu tiše Hermiona. „Máš dost problémů i bez Siriuse.“

Měla samozřejmě pravdu – sotva stíhal všechny domácí úkoly, přestože teď, když už netrávil každý večer školním trestem s Umbridgeovou, měl přece jen podstatně víc času. Ron na tom byl s učením dokonce ještě hůř než on: oba sice měli dvakrát týdně famfrpálový trénink, Ron však ještě k tomu musel plnit své povinnosti prefekta. Hermiona, která měla zapsaných víc předmětů než oni, naproti tomu všechny domácí úkoly v pohodě zvládala a ještě si našla čas na pletení pro skřítky. Harry musel uznat, že se v tom zlepšuje – téměř ve všech případech už dokázal rozeznat čepičky od ponožek.

Ráno toho dne, kdy se konala výprava do Prasinek, bylo slunečné, ale větrné. Po snídani se postavili do fronty před Filchem, který podle dlouhého seznamu kontroloval, zda jim rodiče nebo poručníci návštěvu vesnice povolili. Harryho bodla lehká výčitka, když si vzpomněl, že nebýt Siriuse, nikam by nemohl jít.

Když se dostal až k Filchovi, školník okázale zavětřil, jako kdyby se snažil zachytit nějaký podezřelý zápach. Pak přikývl – krátce, ale tak prudce, že se mu znovu roztřásla brada – a Harry vyšel ven a sešel po kamenném schodišti do chladného, sluncem zalitého dne.

„Hele… proč tě Filch tak očichával?“ vyptával se Ron, když se spolu s Harrym a s Hermionou rychlým krokem vydali po široké příjezdové cestě směrem k bráně.

„Nejspíš kontroloval, jestli ze mě nejsou cítit bomby hnojůvky,“ odpověděl Harry a tiše se uchechtl. „Zapomněl jsem vám vyprávět…“

A pověděl jim o tom, jak několik vteřin poté, co odeslal svůj dopis Siriusovi, vpadl do sovince Filch a chtěl ho vidět. Poněkud ho překvapilo, že Hermionu tahle historka nesmírně zaujala; považovala ji zjevně za mnohem zajímavější než on sám.

„Říkal, že dostal hlášku, že si objednáváš hnojůvky? Kdo mu ale tu hlášku dal?“

„To nevím,“ pokrčil Harry rameny. „Možná Malfoy, ten by to nejspíš považoval za dobrý vtip.“

Prošli mezi vysokými kamennými sloupy, na jejichž vrcholcích byly sochy okřídlených kanců, a zabočili doleva na cestu do vesnice; vítr jim metal vlasy do očí.

„Malfoy?“ opakovala pochybovačně. „No… ano… možná…“ A celou cestu až na okraj Prasinek zůstala hluboce zamyšlená.

„Kam vlastně jdeme?“ zeptal se Harry. „Ke Třem košťatům?“

„Cože? Ne,“ vytrhla se Hermiona ze svého zadumání. „Ne, tam je vždycky moc lidí a hrozný rámus. Řekla jsem ostatním, aby za námi přišli k Prasečí hlavě, to je ten druhý hostinec, víte přece, ten, co není na hlavní ulici. Řekla bych, že je to tak trochu… no, špeluňka… ale studenti tam obvykle nechodí, takže si myslím, že nás tam nikdo nebude odposlouchávat.“

Procházeli hlavní ulicí, minuli Taškářovy žertovné čarodějné rekvizity a nijak je nepřekvapilo, když tam zahlédli Freda, George a Leeho Jordana, prošli kolem pošty, z níž v pravidelných intervalech vylétaly sovy, a zabočili do úzké postranní uličky, na jejímž konci stál malý hostinec. Na rezivé konzole nade dveřmi se houpal otlučený dřevěný štít s obrázkem uťaté hlavy divokého kance, z níž vytékala krev na rozprostřený bílý ubrus. Když se blížili k hostinci, slyšeli, jak štít vrzá ve větru. Přede dveřmi všichni tři na okamžik zaváhali.

„No tak jdem,“ pobídla je trochu nervózně Hermiona. Harry vešel dovnitř jako první.

Uvnitř se to ani trochu nepodobalo Třem košťatům, jejichž velká hostinská místnost působila dojmem třpytivé domácí pohody a čistoty. U Prasečí hlavy byl jen malý, omšelý a nesmírně špinavý lokál, který silně čpěl, pravděpodobně kozím pachem. Arkýřová okna byla tak zaprášená, že do místnosti pronikalo denní světlo jen poskrovnu; osvětlení zajišťovaly krátké oharky svíček přilepené na hrubých dřevěných stolech. Podlaha na první pohled vypadala jako udusaná hlína, když na ni však Harry šlápl, uvědomil si, že pod vrstvou odpadků, které se tu hromadily zřejmě už celá staletí, jsou kamenné dlaždice.

Harry si vzpomínal, že když byl v prvním ročníku, Hagrid se o tomhle hostinci jednou zmínil. „U Prasečí hlavy potkáte spoustu všelijakejch lidí,“ říkal tehdy, když líčil, jak tam nad nějakým cizincem v kápi vyhrál dračí vejce. Harry se tenkrát divil, proč Hagridovi nepřišlo zvláštní, že si cizinec po celou dobu jejich setkání nechal zahalenou tvář; teď zjišťoval, že zahalená tvář je U Prasečí hlavy jakousi všeobecně zavedenou módou. U barového pultu stál muž, který měl celou hlavu omotanou špinavými šedými obvazy, přesto se mu však štěrbinou u úst dařilo lít do sebe jakousi ohnivě planoucí a dýmající tekutinu sklenici za sklenicí. U stolu poblíž okna seděly dvě postavy zahalené kápěmi, které by Harry málem považoval za mozkomory nebýt toho, že spolu rozmlouvaly s výrazným yorkshirským přízvukem, a v temném koutě u krbu se krčila čarodějka s tlustým černým závojem, který jí spadal až na prsty u nohou. Viděli jen špičku jejího nosu, protože ten v závoji tvořil malou bouli.

„Tohle se mi nějak nechce líbit, Hermiono,“ zamumlal Harry, když přešli místností k barovému pultu. Zvlášť podezřívavě se díval na čarodějku s těžkým závojem. „Nenapadlo tě, že by se pod ním mohla schovávat Umbridgeová?“

Hermiona přejela postavu pod závojem zkoumavým pohledem.

„Umbridgeová je menší než tahle ženská,“ prohlásila tiše. „A i kdyby sem náhodou přišla, nemůže nám v tom, co děláme, nijak bránit, Harry. Pro jistotu jsem si několikrát přečetla školní řád. Neděláme nic zakázaného. Profesora Kratiknota jsem se výslovně ptala, jestli mají studenti dovoleno chodit k Prasečí hlavě, a on řekl, že ano, jen mi důrazně doporučil, abychom si přinesli vlastní sklenice. Pročetla jsem si taky všechno, co jsem našla o studijních skupinách a zájmových kroužcích, a vím naprosto jistě, že povoleny jsou. Jen si prostě nemyslím, že by bylo nejvhodnější, kdybychom to, co chceme dělat, příliš veřejně rozhlašovali.“

„To ne,“ přitakal suše Harry, „zvlášť když to, co máš v úmyslu, není právě zájmový kroužek, že ano?“

Ze zadní místnosti se k nim nepozorovaně přikradl hostinský, mrzutý stařík se spoustou dlouhých šedivých vlasů a plnovousem. Byl vysoký a hubený a Harrymu připadal matně povědomý.

„Co to bude?“ zabručel.

„Tři máslové ležáky, prosím,“ objednala Hermiona.

Stařík sáhl pod pult, vytáhl tři nesmírně zaprášené a špinavé láhve a třískl jimi před ně.

„Šest srpců,“ houkl.

„Já to zaplatím,“ nabídl se honem Harry a podal mu pár stříbrných mincí. Hospodský si ho změřil od hlavy až k patě a na zlomek vteřiny se pohledem zastavil u jeho jizvy. Pak se odvrátil a zachrastil penězi před prastarou dřevěnou pokladnou, jejíž zásuvka se při tom zvuku automaticky otevřela. Harry, Ron a Hermiona se uchýlili ke stolu, který stál nejdál od pultu, posadili se a rozhlédli se kolem. Muž se špinavým šedým obvazem zaklepal na pult a dostal od hostinského další kouřící sklenici.

„Teda,“ broukl Ron a nadšeně se díval k výčepu. „Tady bychom si mohli objednat, cokoli by se nám zachtělo. Vsadím se, že tenhle chlap by nám to prodal, bylo by mu to úplně fuk. A já si vždycky přál ochutnat ohnivou whisky…“

„Jsi – přece – prefekt,“ zavrčela Hermiona.

„No jo,“ povzdechl si Ron a úsměv se mu z obličeje vytratil. „Jasně…“

„Tak kdo jsi vlastně říkala, že by sem za námi měl přijít?“ zeptal se Harry, když otevřel rezavý uzávěr máslového ležáku a napil se.

„Jenom pár lidí,“ Hermiona se zadívala na hodinky a nervózně pohlédla ke dveřím. „Říkala jsem jim, aby sem přišli přibližně touhle dobou, a jsem si jistá, že všichni vědí, kde to je… Podívejte, to už asi budou oni.“

Dveře hostince se otevřely. Tlustý pruh slunečního světla plný zvířeného prachu na okamžik rozdělil místnost na dvě poloviny a pak zase zmizel, když ho zastínil dav hrnoucí se dovnitř.

Jako první vešel Neville s Deanem a Levandulí, v patách za nimi Parvati Patilová a její sestra Padma, po nich (Harrymu se zatřepetal žaludek) Cho a jedna z jejích uhihňaných kamarádek, jako další vstoupila Lenka Střelenka (samozřejmě sama a tvářila se tak zasněně, jako by sem zabloudila čirou náhodou), pak Katie Bellová, Alice Spinnetová a Angelina Johnsonová, Colin a Dennis Creeveyovi, Ernie Macmillan, Justin Finch–Fletchley, Hannah Abbottová, nějaká mrzimorská dívka s dlouhým copem na zádech, kterou Harry neznal jménem, tři chlapci z Havraspáru, kteří se téměř určitě jmenovali Anthony Goldstein, Michael Corner a Terry Boot, Ginny a těsně za ní vysoký hubený blonďák s nosem ohrnutým vzhůru, v němž Harry matně poznával člena mrzimorského farnfrpálového mužstva, a úplně nakonec Fred a George Weasleyovi se svým kamarádem Leem Jordanem; ti nesli tři velké papírové pytle nacpané zbožím od Taškáře.

„Pár lidí?“ zasípal Harry a otočil se k Hermioně. „Tomu ty říkáš pár lidí?“

„No… víš, on ten nápad měl docela širokou odezvu,“ přikývla spokojeně Hermiona. „Rone, nechtěl bys sem přitáhnout ještě pár židlí?“

Hostinský, který právě vytíral sklenici hadrem tak špinavým, že ho snad v životě nevymáchal ve vodě, strnul uprostřed pohybu. Nejspíš ještě nikdy neviděl ve svém hostinci tolik lidí najednou.

„Nazdárek,“ pozdravil Fred, který dorazil k výčepnímu pultu jako první a rychle spočítal svoje společníky. „Mohli bychom dostat… pětadvacet máslových ležáků, prosím?“

Hostinský po něm loupl očima, pak podrážděně odhodil hadr, jako by ho vyrušili z nějaké nadmíru důležité činnosti, a začal zpod pultu vytahovat a podávat Fredovi zaprášené láhve máslového ležáku.

„Na zdraví!“ zahlaholil Fred a rozdával je kolem. „Navalte každý prachy, na tohle všechno u sebe nemám dost zlata…“

Harry otupěle sledoval, jak si početná rozveselená parta bere od Freda láhve ležáku a hledá po kapsách potřebné mince. Nedokázal si představit, proč se tady ti všichni vlastně sešli, a až po chvíli ho napadla strašlivá myšlenka, jestli od něj snad nečekají nějakou řeč. Rychle se otočil k Hermioně.

„Co jsi těm lidem vlastně napovídala?“ zeptal se šeptem. „Co čekají?“

„Už jsem ti to přece říkala. Chtějí si prostě poslechnout, co jim povíš,“ chlácholila ho, když ale viděla, že ji dál probodává zuřivým pohledem, honem dodala: „Zatím nemusíš dělat vůbec nic, já k nim promluvím jako první.“

„Ahoj, Harry,“ pozdravil Neville a celý zářil, když si sedal proti němu.

Harry se pokusil oplatil mu alespoň úsměv; promluvit nedokázal, protože v ústech měl neobyčejné sucho. Cho se na něj prostě jen usmála a usadila se po Ronově pravici. Její kamarádka, která měla kudrnaté nazrzle blonďaté vlasy, se neusmála a naopak vrhla na Harryho veskrze nedůvěřivý pohled, kterým mu dala jasně najevo, že kdyby bylo po jejím, vůbec by tady nebyla.

Všichni se nakonec po dvojicích a po trojicích usadili kolem Harryho, Rona a Hermiony. Někteří se tvářili docela zaujatě, jiní zvědavě, a Lenka Láskorádová zasněně zírala do prázdna. Když si konečně každý přitáhl židli, veškerý hovor utichl a všichni spočinuli očima na Harrym.

„Hmm,“ začala Hermiona, které nervozitou trošičku přeskakoval hlas. „Tak tedy – no prostě – ahoj!“

Shromáždění přesunuli svou pozornost na ni, očima však neustále těkali k Harrymu.

„Totiž… no… všichni víte, proč jste se tu sešli. Hmm… tady… Harry přišel s nápadem… vlastně…“ (Harry ji probodl pohledem) „…chci říct, že to byl můj nápad… že by možná bylo dobré, kdyby ti, kdo chtějí studovat obranu proti černé magii – a tím myslím doopravdy ji studovat, rozumíte, ne se jen učit ty nesmysly, co do nás hustí Umbridgeová…“ (Hermionin hlas byl náhle mnohem silnější a jistější) „…protože těm obrana proti černé magii nikdo říkat nemůže…“ („Svatá pravda!“ ozval se Anthony Goldstein a Hermionu to patrně povzbudilo) „…takže mě napadlo, že by stálo za to, abychom tak nějak vzali věci do vlastních rukou.“

Odmlčela se, pohlédla koutkem oka na Harryho a pak pokračovala. „A tím mám na mysli, že bychom se měli naučit, jak se skutečně bránit, a to ne jenom teoreticky, ale s použitím opravdových kouzel…“

„Určitě chceš ale taky z obrany proti černé magii uspět u zkoušek NKÚ?“ přerušil ji Michael Corner, který ji celou dobu bedlivě sledoval.

„Samozřejmě že chci,“ ujistila ho bez zaváhání Hermiona. „Chci ale víc než to, chci být v obraně řádně vycvičená, protože… protože…“ zhluboka se nadechla, „protože lord Voldemort se vrátil.“

Studenti reagovali okamžitě a jak se dalo předpokládat. Kamarádka Cho Changové zaječela a polila se máslovým ležákem, Terry Boot sebou bezděčně trhl, Padma Patilová se otřásla a Neville tak nějak podivně vyštěkl a zamaskoval to zakašláním. Všichni ale upřeně a dokonce dychtivě zírali na Harryho.

„No… takhle jsem to aspoň vymyslela,“ pokračovala Hermiona. „Pokud se k nám chcete připojit, měli bychom se domluvit, jak na to…“

„Kde je důkaz, že se Ty–víš–kdo vrátil?“ zeptal se mírně útočným tónem blonďatý hráč famfrpálu z Mrzimoru.

„No, Brumbál tomu věří…“ začala Hermiona.

„Chceš říct, že Brumbál věří jemu,“ opravil ji blonďák a ukázal na Harryho.

„Co jsi ty zač?“ vyjel na něj nerudně Ron.

„Zachariáš Smith,“ představil se blonďák, „a myslím si, že máme právo vědět, co přesně ho vede k tomu, že tvrdí, že se Vy–víte–kdo vrátil.“

„Poslyš,“ vložila se do toho honem Hermiona, „tohle není ten pravý důvod, proč jsme se tady dnes sešli…“

„To je v pořádku, Hermiono,“ zarazil ji Harry.

Právě mu svitlo, proč je tu tolik lidí. Uvědomil si, že s něčím takovým měla Hermiona počítat. Někteří z nich – možná dokonce většina – doufali, že si tu přímo od něj vyslechnou, jak to všechno bylo.

„Co mě vede k tomu, že tvrdím, že se Vy–víte–kdo vrátil?“ opakoval a díval se Zachariášovi do očí. „Viděl jsem ho. Brumbál ale v červnu celé škole řekl, co se stalo, a jestli jste mu nevěřili, nebudete věřit ani mně a já tu nehodlám promarnit celé odpoledne tím, že se budu snažit někoho přesvědčovat.“

Všichni jako by zatajili dech, když promluvil. Harry měl dojem, že ho poslouchá dokonce i hostinský – ten totiž svým odporným hadrem otíral stále stejnou sklenici, takže byla čím dál špinavější.

„Brumbál nám neřekl nic víc než to,“ opáčil přezíravě Zachariáš, „že Vy–víte–kdo zabil Cedrika Diggoryho a že ty jsi jeho tělo přinesl zpátky do Bradavic. Neprozradil nám žádné podrobnosti, neřekl nám, jak přesně došlo k Diggoryho zavraždění, a já myslím, že bychom všichni rádi věděli…“

„Jestli jste sem přišli, abyste si poslechli, jak přesně to vypadá, když Voldemort někoho vraždí, tak vám nepomůžu,“ skočil mu do řeči Harry. Vztek, který mu poslední dobou neustále vřel těsně pod kůží, se už zase chystal vytrysknout. Nespustil z výbojného obličeje Zachariáše Smithe oči a byl pevně odhodlán nepodívat se na Cho. „O Cedrikovi Diggorym nechci mluvit, rozumíte? Takže pokud jste sem přišli jen kvůli tomu, můžete zase rovnou vypadnout!“

Vrhl přitom rozzlobený pohled Hermioniným směrem. Měl pocit, že je to všechno její vina; to ona se rozhodla, že ho bude veřejně vystavovat jako nějakou zrůdu, a výsledkem samozřejmě bylo, že se sem všichni nahrnuli, jen aby si poslechli, jaké nesmysly jim bude vykládat. Nikdo se však ze židle nezvedl, dokonce ani Zachariáš Smith ne, přestože si dál měřil Harryho pronikavým pohledem.

„Tak tedy,“ ujala se slova Hermiona už zase neuvěřitelně pisklavým hláskem. „Takže… jak jsem říkala… pokud se chcete něčemu z obrany naučit, musíme se domluvit, jak to udělat, jak často se budeme scházet a kde budeme…“

„Je to pravda,“ skočila jí do řeči dívka s dlouhým copem na zádech a upřeně se dívala na Harryho, „že umíš vyčarovat Patrona?“

Mezi přítomnými to zašumělo vyvolaným zájmem.

„Je,“ připustil poněkud rozpačitě Harry.

„Fyzického Patrona?“

Tenhle výraz Harrymu něco připomněl.

„Hele… neznáš náhodou madame Bonesovou?“ zeptal se.

Dívka se usmála. „To je moje teta,“ odpověděla. „Já jsem Susan Bonesová. Teta mi vyprávěla o tvém disciplinárním řízení. Takže… je to vážně pravda? Umíš vyčarovat Patrona v podobě jelena?“

„Ano,“ potvrdil Harry.

„Krucinál, Harry!“ vydechl Lee, jako by to na něj udělalo obrovský dojem. „To jsem vůbec netušil!“

„Mamka Ronovi přikázala, aby o tom nikde nemluvil,“ vysvětloval Fred a vesele se na Harryho ušklíbl. „Říkala, že i bez toho se o tobě dost mluví.“

„To se tedy nemýlila,“ zamumlal Harry a několik lidí se nahlas zasmálo.

Čarodějka v závoji, která seděla stranou, se nepatrně zavrtěla na židli.

„A zabil jsi baziliška tím mečem, co visí v Brumbálově pracovně?“ zajímal se Terry Boot. „Říkal mi to jeden z portrétů na stěně, když jsem tam vloni byl…“

„Hmm… jo, to taky,“ přikývl Harry.

Justin Finch–Fletchley hvízdl, bratři Creeveyové se po sobě ohromeně podívali a Levanduli Brownové uniklo tiché „Páni!“ Harry měl pocit, že se kolem límce začíná mírně potit; přesto se odhodlaně díval na všechno, jen ne na Cho.

„A když jsme byli v prvním ročníku,“ sdělil do prostoru Neville, „zachránil Kámen moudrých…“

„Mudrců,“ sykla Hermiona.

„Ano, ten… před Vy–víte–kým,“ dořekl Neville.

Hannah Abbottová měla vyvalené oči kulaté jako dva galeony.

„A to ještě nemluvíme,“ ozvala se Cho (Harry bezděčně přeskočil očima přímo k ní; a když zjistil, že se na něj s úsměvem dívá, žaludek mu udělal další kotrmelec), „o všech úkolech, které musel v loňském roce zvládnout při turnaji tří kouzelníků – vypořádat se s draky, jezerními lidmi, s akromantulí a bůhví s čím ještě.“

Kolem stolu to zašumělo obdivným a souhlasným šepotem a Harrymu se zkroutily i všechny ostatní vnitřnosti. Snažil se nasadit takový výraz, aby nevypadal, že je sám na sebe příliš pyšný. Skutečnost, že ho Cho právě veřejně pochválila, mu nesmírně ztěžovala úkol vyslovit to, co se zapřísáhl, že jim řekne.

„Podívejte se,“ začal a všichni se okamžitě utišili, „já… nechci, aby to vyznělo jako nějaká falešná skromnost nebo tak, ale… ve všech těch případech jsem hodně využíval cizí pomoci…“

„S tím drakem ne, to není pravda!“ zareagoval bleskově Michael Corner. „To byla ukázka fakt skvělé letecké techniky…“

„No dobře…“ uznal Harry, protože usoudil, že nesouhlasit by bylo nezdvořilé.

„A zbavit se těch mozkomorů ti letos v létě taky nikdo nepomáhal,“ připomněla Susan Bonesová.

„Ne,“ souhlasil Harry, „to ne, jasně, já vím, že tu a tam se mi něco málo povedlo i bez pomoci, ale snažím se vám jen vysvětlit, že…“

„Jsi snad takový sobec, že nám nic z toho nechceš ukázat?“ zeptal se Zachariáš Smith.

„Měl bych jeden návrh,“ zahalasil Ron dřív, než stačil Harry odpovědět, „co kdybys zavřel zobák?“

Snad se Rona obzvlášť silně dotklo to obvinění Harryho ze sobectví, každopádně se ale na Zachariáše díval, jako by mu nejraději dal jednu do nosu.

Zachariáš se začervenal: „Říkám jen, že jsme se tady všichni sešli, abychom se od něj něco naučili, a on teď řekne, že to vlastně vůbec neumí,“ postěžoval si.

„Nic takového neřekl,“ zavrčel Fred.

„Nechtěl bys, abychom ti trochu pročistili uši?“ otázal se George a z jednoho sáčku od Taškáře vytáhl jakýsi dlouhý a smrtelně nebezpečně vyhlížející nástroj.

„Nebo kteroukoli jinou tělesnou partii?“ přidal se Fred. „Je nám úplně jedno, kam ti to vrazíme.“

„Takže,“ vložila se do toho honem Hermiona, „přejděme k věci… Shodli jsme se na tom, že chceme, aby nám Harry dával hodiny?“

Ozvalo se všeobecně souhlasné mumlání. Zachariáš si založil ruce na prsou a nic neříkal, i když to bylo možná zaviněno tím, že byl příliš zaměstnán sledováním nástroje v Georgeově ruce.

„Dobrá,“ kývla Hermiona a zdálo se, že se jí ulevilo, když se konečně na něčem dohodli. „V tom případě další otázka zní, jak často se tomu budeme věnovat. Vážně si myslím, že by nemělo smysl scházet se méně často než jednou týdně…“

„Moment,“ zarazila ji Angelina, „musíme to zařídit tak, aby nám to nekolidovalo s tréninkem na famfrpál!“

„Nám taky ne,“ připojila se Cho.

„Ani nám ne,“ dodal Zachariáš Smith.

„Určitě najdeme nějaký večer, který se bude hodit všem,“ ujistila je poněkud netrpělivě Hermiona, „hlavně si ale uvědomte, že to je hrozně důležité! Jde přece o to, abychom se naučili, jak se ubránit V–Voldemortovým Smrtijedům…“

„Správně!“ vyštěkl Ernie Macmillan, od něhož Harry čekal, že se do diskuze zapojí mnohem dřív. „Já osobně si myslím, že to je opravdu důležité, možná dokonce důležitější než všechno ostatní, co v tomhle ročníku budeme mít, a to i když nás čekají NKÚ.“

Přesvědčivě se po všech podíval, jako by čekal, že se ozvou výkřiky To snad ne! Teprve když nikdo nepromluvil, pokračoval: „Osobně také nepochopím, proč nám sem ministerstvo právě v tomhle kritickém období šouplo tak neschopnou učitelku. Že tam návrat Vy–víte–koho popírají, to vidí každý, ale poslat nám učitelku, která dělá všechno pro to, aby nám znemožnila používat obranná kouzla…“

„Myslíme si, že pravý důvod, proč Umbridgeová nechce, abychom se vycvičili v obraně proti černé magii, je ten,“ vysvětlovala Hermiona, „že trpí nějakou… nějakou bláznivou představou, že by Brumbál mohl studenty naší školy nějak využít jako svou soukromou armádu, že by nás podněcoval proti ministerstvu.“

Téměř všichni se po tomto sdělení zatvářili ohromeně, tedy všichni s výjimkou Lenky Láskorádové, která vypískla: „No, určitou logiku by to mělo. Kornelius Popletal má koneckonců taky vlastní soukromou armádu.“

„Cože?“ užasl Harry, kterého tato nečekaná informace úplně vyvedla z míry.

„Jistě, má přece armádu heliopatů,“ prohlásila smrtelně vážně Lenka Láskorádová.

„Ne, to nemá!“ štěkla Hermiona.

„Ale ano, má,“ trvala na svém Lenka.

„Co jsou to heliopatové?“ zatvářil se nechápavě Neville.

„To jsou duchové ohně,“ vysvětlovala Lenka Střelenka a její vypoulené oči se rozšířily tak, že vypadala ještě šíleněji než obvykle. „Jsou to obrovská a vysoká plamenná stvoření, která jako koně cválají krajem a spálí všechno, co je před…“

„Žádná taková stvoření neexistují, Neville,“ přerušila ji kousavě Hermiona.

„Ale ano, existují,“ odporovala nazlobeně Luna.

„Promiň, ale můžeš pro to uvést nějaký důkaz?“ vyjela na ni Hermiona.

„Existují výpovědi spousty očitých svědků. Jen proto, že jsi tak úzkoprsá a potřebuješ, aby ti všechno strčili přímo pod nos, než tomu uvěříš…“

„Ehm, ehm,“ napodobila Ginny tak dokonale profesorku Umbridgeovou, že se někteří z přítomných poplašeně rozhlédli a teprve pak se rozesmáli. „Nechtěli jsme se náhodou domluvit, jak často se budeme na těch hodinách obrany scházet?“

„Ano,“ chytila se toho okamžitě Hermiona, „ano, to jsme chtěli, máš pravdu, Ginny.“

„No, jednou týdně, to zní docela dobře,“ usoudil Lee Jordan.

„Pokud ovšem…“ ozvala se Angelina.

„Jistě, jistě, s famfrpálem se počítá,“ zarazila ji Hermiona napjatým hlasem. „Takže ještě zbývá dohodnout se, kde se budeme scházet…“

To byla o dost obtížnější otázka, po které všichni zmlkli.

„V knihovně?“ navrhla po chvíli ticha Katie Bellová.

„Nemyslím, že by madame Pinceovou obzvlášť potěšilo, kdybychom po sobě v knihovně metali zaklínadla,“ zapochyboval Harry.

„Co třeba v nějaké nepoužívané učebně?“ napadlo Deana.

„Jo,“ přidal se Ron, „McGonagallová by nám třeba půjčila svoji, Harrymu ji taky půjčila, když trénoval na turnaj tří kouzelníků.“

Harry si však byl skoro jistý, že v tomto případě by McGonagallová tak vstřícná nebyla. Přes to všechno, co říkala Hermiona, že jsou studijní skupiny a zájmové kroužky povolené, měl jednoznačný dojem, že na tenhle kroužek by se dívala jako na něco dost zavánějícího rebelantstvím.

„Dobrá, nevadí, pokusíme se něco najít,“ slíbila Hermiona. „Až se dohodneme na čase a místě první schůzky, pošleme všem vzkaz.“

Chvíli se přehrabovala v brašně, vytáhla z ní pergamen a brk a na okamžik zaváhala; vypadalo to, že se odhodlává něco jim říct.

„Myslím… myslím, že každý by tady měl napsat svoje jméno, jen abychom věděli, kdo všechno tu byl. Taky si ale myslím,“ zhluboka se nadechla, „že bychom se všichni měli dohodnout, že to, co děláme, nebudeme nikde rozkřikovat. Když se tu tedy podepíšete, zároveň se zavazujete, že Umbridgeové ani nikomu jinému nepovíte, co chystáme.“

Fred se natáhl po pergamenu a se spokojeným úsměvem se podepsal, Harry však okamžitě postřehl, že několik dalších se tváří, jako by se jim příliš nezamlouvalo připojit na seznam i svůj podpis.

„Hmm…“ protáhl váhavě Zachariáš a nevzal si pergamen, který mu George horlivě podával, „já myslím… Ernie mi určitě řekne, až ta schůzka bude.“

Ernie sám se však tvářil, jako by se mu do podpisu moc nechtělo. Hermiona na něj pohlédla a tázavě zvedla obočí.

„No… totiž, jsme přece prefekti!“ vyhrkl Ernie. „A kdyby ten seznam někdo našel… Víš, myslím tím… sama jsi říkala, že kdyby Umbridgeová zjistila…“

„Vždyť jsi zrovna tvrdil, že tahle skupina bude pro nás v tomhle školním roce to nejdůležitější,“ připomněl mu Harry.

„No… to ano,“ připustil Ernie. „Ano, to si opravdu myslím, jde jen o to…“

„Ernie, copak si vážně myslíš, že bych ten seznam nechala někde povalovat?“ zeptala se dotčeně Hermiona.

„Ne. To samozřejmě ne,“ ujistil ji Ernie a zatvářil se o něco méně ustaraně. „Jasně… samozřejmě že to podepíšu.“

Po Erniem už nikdo nic nenamítal, přestože si Harry všiml, že Choina kamarádka vrhla po Cho značně vyčítavý pohled, než připojila své jméno k ostatním. Když podepsal poslední z přítomných, tedy Zachariáš, Hermiona si pergamen vzala zpátky a opatrně ho zastrčila do brašny. Všech se zmocnil zvláštní pocit – připadali si, jako by právě podepsali jakousi smlouvu.

„No, čas letí,“ poznamenal rázně Fred a vstal. „George, Lee a já ještě musíme koupit pár choulostivých věciček, takže se zatím rozloučíme.“

Po dvojicích a po trojicích se pomalu rozešli i ostatní. Cho před odchodem okázale dlouho zápasila se zapínáním své brašny, přičemž se jí dlouhý závoj tmavých vlasů shrnul do obličeje a zakryl ho, její kamarádka však vedle ní stála se založenýma rukama a pobízela ji netrpělivým pomlaskáváním, takže Cho nezbývalo nic jiného než odejít také. Když ji kamarádka strkala ze dveří, ohlédla se však a zamávala Harrymu.

„Řekla bych, že to proběhlo docela dobře,“ pochvalovala si Hermiona, když o chvíli později vyšli s Harrym a Ronem od Prasečí hlavy do jasného a sluncem prozářeného dne. Harry i Ron ještě drželi v rukou láhve máslového ležáku.

„Ten Zachariáš mě pěkně štve,“ zabručel Ron a nevraživě se díval za Smithem, který právě mizel v dáli.

„Mně se taky moc nezamlouvá,“ připustila Hermiona, „jenže mě slyšel, když jsem u mrzimorského stolu mluvila s Erniem a s Hannah, a vypadalo to, že má opravdový zájem přijít taky, co jsem mu na to měla říct? Popravdě řečeno si ale myslím, že čím nás bude víc, tím líp – třeba Michael Corner a ti jeho kamarádi by vůbec nepřišli nebýt toho, že Michael chodí s Ginny…“

Ronovi, který právě dopíjel posledních pár kapek ze své láhve, zaskočilo a máslový ležák mu vychrstl na prsa.

„COŽE dělá?“ vyprskl pobouřeně a jeho uši se okamžitě zbarvily jako plátky syrového hovězího. „Ona že chodí s tím… moje sestra že chodí… jak to myslíš, s Michaelem Cornerem?“

„No, právě proto sem i s kamarády přišel, aspoň si to myslím. Je samozřejmě jasné, že se chtějí zdokonalit v obraně, ale nebýt toho, že Ginny Michaelovi řekla, co se chystá…“

„A kdy tohle… kdy Ginny…?“

„Seznámili se na vánočním plese a začali spolu chodit koncem školního roku,“ sdělila mu nevzrušeně Hermiona. Dorazili právě na hlavní ulici a procházeli kolem krámku Písařské brky všeho druhu, v jehož výloze byla vystavena sada luxusních brků z bažantích per. „Hmm… nový brk by se mi docela hodil.“

Zamířila do obchodu a Harry s Ronem šli za ní.

„Který z nich byl Michael Corner?“ dorážel na ni nakvašeně Ron.

„Ten tmavovlasý,“ odpověděla Hermiona.

„Ten se mi nelíbil,“ reagoval okamžitě Ron.

„To je mi překvapení,“ zamumlala polohlasně Hermiona.

„Já ale myslel,“ nedal se odbýt Ron a pronásledoval Hermionu kolem řady nejrůznějších brků v měděných kalíšcích, „že Ginny je zakoukaná do Harryho.“

Hermiona se na něj podívala soucitným pohledem a zavrtěla hlavou.

„Ginny bývala do Harryho zakoukaná, ale vzdala to už před pár měsíci. Tím samozřejmě nechci říct, že by ses jí nelíbil,“ dodala laskavě na Harryho adresu a prohlížela si dlouhý černozlatý brk.

Harryho, který měl hlavu ještě zamotanou, jak mu Cho zamávala na rozloučenou, tohle téma nezaujalo zdaleka tolik jako Rona, který se doslova třásl rozhořčením, ale přece jen mu teď došlo něco, co si zatím neuvědomoval.

„Tak proto se rozmluvila?“ zeptal se Hermiony. „Dřív přede mnou neřekla ani slovo.“

„Přesně tak,“ přikývla Hermiona. „Ano, myslím, že si vezmu tenhleten…“

Přistoupila k pultu a zaplatila patnáct srpců a dva svrčky; Ron jí celou dobu funěl zezadu na krk.

„Rone,“ otočila se k němu přísně a šlápla mu na nohu, „tohle je přesně důvod, proč ti Ginny o Michaelovi nic neřekla. Věděla totiž, že by tě to rozčililo, tak kolem toho proboha nedělej takový cirkus.“

„Co tím jako chceš říct? Kdo se tu podle tebe rozčiluje? Samozřejmě že kolem toho nebudu dělat žádný cirkus…“ Ron si pro sebe cestou z krámku něco popuzeně huhlal až na ulici.

Hermiona pohlédla na Harryho, protočila oči, a zatímco Ron dál drtil mezi zuby kletby adresované Michaelu Cornerovi, zeptala se: „A když už mluvíme o Michaelovi a o Ginny… jak je to s tebou a s Cho?“

„Jak to myslíš?“ vyhrkl Harry.

Připadal si, jako by v něm vzkypěla vařící voda, byl to tak palčivý pocit, že se mu i přes venkovní chlad rozhořely tváře – copak to na něm bylo tak vidět?

„Ale prosím tě,“ pousmála se Hermiona, „vždyť na tobě celou dobu visela očima, ne?“

Harry si do té doby nikdy neuvědomil, jak jsou Prasinky nádherná vesnice.

Kapitola sedmnáctá

Vzdělávací výnos číslo dvacet čtyři

Po zbytek víkendu se Harry cítil šťastnější než za celou dobu od začátku školního roku. Značnou část neděle opět s Ronem strávili nad zameškanými domácími úkoly; přestože se to stěží dalo nazvat zábavou, nehrbili se nad nimi ve společenské místnosti, ale vzali si je ven a udělali si pohodlí ve stínu rozložitého buku na břehu jezera, neboť venku přetrvávaly ještě poslední záchvěvy podzimního slunečného počasí. Hermiona měla samozřejmě všechny úkoly dávno hotové, ale přinesla si ven další vlnu a seslala kouzlo na své pletací jehlice, takže vedle ní cvakaly a kmitaly ve vzduchu a vyráběly nové čepičky a šály.

Vědomí, že dělají něco, čím se stavějí proti Umbridgeové a ministerstvu, a že on sám v této vzpouře hraje klíčovou úlohu, přinášelo Harrymu obrovské uspokojení. V duchu si stále znovu a znovu přehrával sobotní schůzku: všechny ty lidi, kteří za ním přišli, aby se naučili obraně proti černé magii… to, jak se tvářili, když slyšeli o něčem z toho, co dokázal… Cho, jak uznale mluvila o jeho výkonu v turnaji tří kouzelníků. Poznání, že ti všichni ho nepovažují za prolhaného blázna, ale za někoho, komu se mohou obdivovat, ho natolik vzpružilo, že měl dobrou náladu ještě v pondělí ráno, přestože ho už za několik okamžiků čekaly jeho nejneoblíbenější předměty.

Když s Ronem scházeli ze schodů vedoucích z jejich ložnice, bavili se o Angelinině nápadu, že by si ten večer na famfrpálovém tréninku měli procvičit nový manévr zvaný lenochodí závěs. Teprve když byli v polovině společenské místnosti zalité sluncem, všimli si, že se tam objevilo něco nového, co už přilákalo pozornost nečetné skupinky jiných studentů.

Na nebelvírskou nástěnku někdo připevnil obrovskou ceduli. Byla tak velká, že překrývala všechna ostatní oznámení – nabídky na koupi zachovalých učebnic zaklínadel, pravidelné připomínky Arguse Filche k zásadám školního řádu, tréninkový rozvrh famfrpálového družstva, nabídky na výměnu vybraných karet z čokoládových žabek za jiné, nejnovější inzerát hledající ochutnavače pro Weasleyovic bratry i zprávy o ztrátách a nálezech. Nové oznámení bylo vyvedeno velkými černými písmeny a vedle úhledného krouceného podpisu dole se skvěla nadmíru oficiálně vyhlížející pečeť.

Z NAŘÍZENÍ BRADAVICKÉ VRCHNÍ VYŠETŘOVATELKY

Veškeré studentské organizace, spolky, sportovní družstva, kroužky a kluby se s okamžitou platností rozpouštějí.

Za organizaci, spolek, sportovní družstvo, kroužek nebo klub se dle tohoto nařízení považují pravidelná setkání tří nebo více studentů.

Povolení ke znovuzaložení si lze vyžádat od vrchní vyšetřovatelky (profesorky Umbridgeové).

Žádné studentské organizace, spolky, sportovní družstva, kroužky ani kluby nesmějí vykonávat svou činnost bez vědomí a schválení

vrchní vyšetřovatelky.

Každý student, jemuž se prokáže, že založil nebo navštěvuje organizaci, spolek, sportovní družstvo, kroužek nebo klub bez schválení vrchní vyšetřovatelky, bude ze školy vyloučen.

Výše uvedené nařízení je v souladu se vzdělávacím výnosem číslo dvacet čtyři.

Podepsána: Dolores Jane Umbridgeová,

vrchní vyšetřovatelka

Harry a Ron si ceduli přečetli přes hlavy několika vyplašených studentů druhého ročníku.

„To nám zavřou tchoříčkový klub?“ zeptal se jeden z nich.

„Počítám, že ten jim vadit nebude,“ zahučel Ron tak podrážděně, že sebou chlapec vylekaně škubl. „Řekl bych ale, že nás takové štěstí nepotká, co myslíš?“ zeptal se Harryho, zatímco druháci spěšně odcházeli.

Harry si oznámení znovu důkladně pročítal. Pocit štěstí, který ho od soboty naplňoval, byl pryč. Všechno v něm doslova kypělo zlostí.

„Tohle není jen tak náhodou,“ procedil a zaťal ruce v pěst. „Ona o tom ví.“

„To není možné,“ namítl okamžitě Ron.

„V té hospodě byli cizí lidi, poslouchali nás. A upřímně řečeno, co my víme, kolika z těch, co tam přišli, můžeme věřit… kdokoli z nich mohl běžet za Umbridgeovou a říct jí o tom…“

A to si myslel, že mu všichni věří, domníval se dokonce, že ho obdivují…

„Zachariáš Smith!“ vyhrkl Ron a udeřil se pěstí do druhé ruky. „Nebo… hned jsem si říkal, že ten Michael Corner má takový ošklivý slídivý pohled…“

„Moc rád bych věděl, jestli to už viděla Hermiona,“ přemítal Harry a ohlédl se ke dveřím do dívčích ložnic.

„Tak jí to pojď povědět,“ vyzval ho Ron. Rozběhl se, otevřel dveře a vystartoval vzhůru po točitém schodišti.

Byl na šestém schodu, když se rozezněl kvílivý jekot podobný siréně, schody se slily dohromady a vytvořily dlouhou hladkou kamennou skluzavku jako na toboganu. V následujícím kratičkém okamžiku se Ron pokusil udržet rovnováhu a mával kolem sebe rukama jako lopatkami větrného mlýna, pak se převalil dozadu, sjel po právě vytvořené skluzavce a přistál u Harryho nohou na zádech.

„Totiž… myslím, že do dívčích ložnic nemáme povolený přístup,“ vysvětloval Harry, vytáhl Rona na nohy a stěží potlačoval smích.

Po kamenné skluzavce se rozjařeně svezly dvě dívky ze čtvrtého ročníku.

„Ale, ale, kdopak se to chtěl dostat nahoru?“ pochichtávaly se pobaveně, vyskočily a okukovaly Harryho s Ronem.

„Já,“ přiznal se poněkud pocuchaný Ron. „Nevěděl jsem, že to dopadne takhle. To není fér!“ postěžoval si Harrymu, když dívky s rozpustilým smíchem zamířily k otvoru v podobizně. „Hermiona přece do naší ložnice smí, jak to, že my nesmíme…?“

„No, je to takové staromódní nařízení,“ odpověděla mu Hermiona, která hladce sjela dolů, přistála na koberečku před nimi a právě vstávala, „ale v Dějinách bradavické školy se píše, že zakladatelé považovali chlapce za méně spolehlivé než dívky. Proč jste se vlastně pokoušeli dostat nahoru?“

„Šli jsme za tebou – podívej se na tohle!“ vyzval ji Ron a odtáhl ji k nástěnce.

Hermiona rychle přelétla oznámení očima a obličej se jí proměnil v kámen.

„Někdo jí to musel vyžvanit!“ rozčiloval se Ron.

„To není možné,“ hlesla tiše.

„Ty jsi tak naivní,“ ušklíbl se Ron. „Myslíš, že když ty sama jsi čestná a spolehlivá…“

„Ne, chci říct, že to není možné, protože jsem ten pergamen, co jsme se na něj všichni podepsali, zabezpečila kouzlem,“ vysvětlovala zachmuřeně. „Věřte mi, kdyby někdo běžel za Umbridgeovou a vyžvanil jí to, věděli bychom přesně, kdo to byl, a viník by toho určitě trpce litoval.“

„Co by se mu stalo?“ vyptával se dychtivě Ron.

„No, tak abys měl představu,“ odpověděla Hermiona, „akné Eloisy Midgeonové by vedle toho vypadalo jako pár roztomilých pih. Ale pojďte se dolů nasnídat, podíváme se, co si o tom myslí ostatní… To jsem zvědavá, jestli to vyvěsili ve všech kolejích.“

Když vešli do Velké síně, na první pohled poznali, že oznámení profesorky Umbridgeové se neobjevilo jen v nebelvírské věži. V síni to šumělo intenzivněji než obvykle: byla plná nezvyklého ruchu, protože studenti pobíhali od stolu ke stolu a probírali, co si právě přečetli. Sotvaže Harry, Ron a Hermiona usedli, už měli kolem sebe Nevilla, Deana, Freda, George a Ginny.

„Viděli jste to?“

„Myslíte, že se o tom dozvěděla?“

„Co budeme dělat?“

Všichni se dívali na Harryho. Ten se rozhlédl, a když se ujistil, že nikdo z učitelů není na doslech, řekl tiše:

„Samozřejmě v tom budeme pokračovat.“

„Já věděl, že to řekneš!“ rozzářil se George a poplácal ho po ruce.

„Prefekti taky?“ zapochyboval Fred a tázavě pohlédl na Rona a Hermionu.

„Samozřejmě,“ ujistila ho chladně Hermiona.

„Jdou k nám Ernie a Hannah Abbottová,“ oznámil Ron, který se ohlédl přes rameno. „A taky ti kluci z Havraspáru a Smith… a nezdá se, že by někdo z nich měl vyrážku.“

Hermiona se zatvářila poplašeně.

„Vyrážku vem čert, ale zrovna teď za námi ti pitomci nemají co chodit, to může působit vážně podezřele… Posaďte se!“ naznačila ústy Erniemu a Hannah a zoufalými gesty je posílala zpátky k mrzimorskému stolu. „Až potom! Promluvíme si s vámi potom!“

„Já to jdu Michaelovi říct,“ ztratila trpělivost Ginny a seskočila z lavice, „on je fakt trouba!“ Odpelášila k havraspárskému stolu.

Harry se za ní díval; Cho seděla nedaleko od nich a bavila se s kudrnatou kamarádkou, kterou s sebou v sobotu přivedla k Prasečí hlavě. Vystraší ji vyhláška Umbridgeové tak, že se s nimi nebude chtít znovu sejít?

Plný dopad nového nařízení si však nikdo z nich neuvědomil až do chvíle, kdy z Velké síně odcházeli na hodinu dějin čar a kouzel.

„Harry! Rone!“ spěchala k nim s výrazem naprostého zoufalství Angelina.

„Nic se neděje,“ uklidňoval ji Harry tiše, když se k nim přiblížila na doslech. „Stejně se do toho pustíme…“

„Uvědomuješ si, že ten její zákaz zahrnuje i famfrpál?“ skočila mu hlasitě do řeči. „Že za ní musíme jít a požádat o povolení, abychom zase směli založit nebelvírské mužstvo?“

„Cože?“ vyjevil se Harry.

„To snad ne,“ namítl vyděšeně Ron.

„Přece jste to nařízení četli, píše se v něm i o sportovních družstvech! Takže poslouchej, Harry… říkám ti to totiž naposledy… snažně tě prosím, už nikdy Umbridgeové nedovol, aby tě vytočila, protože by se mohlo stát, že už nám nedovolí hrát!“

„No dobře, dobře,“ zabručel smířlivě Harry, protože Angelina vypadala, jako by měla slzy na krajíčku. „Nedělej si starosti, budu se chovat slušně…“

„Dám na to krk, že Umbridgeová bude na dějinách čar a kouzel,“ přemítal zasmušile Ron, když znovu zamířili na hodinu profesora Binnse. „U Binnse na inspekci ještě nebyla… vsadím všechno, co mám, že tam bude…“

Ron se však mýlil; když vešli do učebny, byl tam z učitelů pouze profesor Binns, který se jako obvykle vznášel asi tři centimetry nad židlí a připravoval se na svůj další monotónní popis válek s obry. Harry se tentokrát ani nesnažil jeho výklad sledovat. Bezmyšlenkovitě čmáral klikyháky po svém pergamenu a nevšímal si ani Hermioniných vyčítavých pohledů, ani šťouchání do žeber, dokud ho obzvlášť bolestivá herda nepřiměla, aby popuzeně zvedl hlavu.

„Co je?“

Hermiona ukázala na okno a Harry se ohlédl. Na úzkém okenním parapetu seděla Hedvika, dívala se silným sklem přímo na něj a k noze měla přivázaný dopis. Harry to nechápal – před chviličkou přece byli na snídani, tak proč mu proboha dopis nedoručila tam jako obvykle? Teď už si na Hedviku ukazovali i další jeho spolužáci.

„Tahle sova se mi odjakživa hrozně líbí, je tak nádherná,“ slyšel Harry, jak se Levandule s povzdechem svěřila Parvati.

Podíval se po profesoru Binnsovi, který dál předčítal svoje poznámky v blažené nevědomosti, že mu třída věnuje ještě méně pozornosti než obvykle. Harry potichu sklouzl ze židle, přikrčil se a spěšně se podél řady lavic posouval k oknu, kde uvolnil západku a pomalounku okno otevřel.

Čekal, že k němu Hedvika natáhne nohu, aby si mohl převzít dopis, a pak odletí do sovince, jenže jakmile bylo okno dostatečně otevřené, skočila dovnitř a žalostně zahoukala. Harry s úzkostí pohlédl na profesora Binnse, zavřel okno, znovu se přikrčil a s Hedvikou na rameni se urychleně přesunul na své místo. Posadil se a Hedviku si postavil na kolena, aby si od ní vzal dopis, který měla přivázaný k noze.

Teprve v tu chvíli si uvědomil, že jeho sova má podivně pomuchlané peří – některá pírka se jí ohnula opačným směrem a jedno křídlo držela zkřivené v nepřirozeném úhlu.

„Je zraněná!“ zašeptal Harry a sklonil hlavu, aby si ji důkladněji prohlédl. Hermiona s Ronem se naklonili blíž k němu; Hermiona dokonce přestala psát a odložila brk. „Podívejte – má něco s křídlem…“

Hedvika se celá třásla. Když se chtěl Harry dotknout jejího křídla, poskočila, všechno peří se jí naježilo, jako by se nafukovala, a upřela na něj vyčítavý pohled.

„Pane profesore,“ ozval se Harry tak hlasitě, že se k němu otočila celá třída. „Není mi dobře!“

Profesor Binns zvedl oči od svých poznámek a jako vždy se zatvářil, jako by ho nesmírně překvapilo, že je místnost před ním plná lidí.

„Vám není dobře?“ opakoval nechápavě.

„Opravdu mi není dobře,“ potvrdil rázně Harry a s Hedvikou schovanou za zády vstal. „Myslím, že si budu muset dojít na ošetřovnu.“

„Ano,“ přitakal profesor Binns, který očividně nevěděl, co si počít. „Ano… ano, na ošetřovnu… no dobrá, tak běžte, Perkinsi…“

Jakmile Harry vyšel z učebny, posadil si Hedviku opět na rameno a spěšně se rozběhl chodbou. Teprve když ho nemohlo být od Binnsovy učebny vidět, zastavil se, aby si promyslel, co dál. První, na koho by se za normálních okolností obrátil, aby Hedviku vyléčil, byl samozřejmě Hagrid. Protože však neměl ponětí, kde je, zbývalo mu jedině najít profesorku Červotočkovou a doufat, že sově pomůže ona.

Vyhlédl z okna na školní pozemky pod zamračenou a větrnou oblohou. V blízkosti Hagridovy hájenky nebylo po profesorce ani stopy; usoudil tedy, že pokud zrovna neučí, bude pravděpodobně ve sborovně, a vydal se po schodech dolů. Hedvika se mu na rameni klátila a občas slabě zahoukala.

Po obou stranách dveří do sborovny stály kamenné chrliče. „Měl bys být ve třídě, chlapečku,“ zakrákal jeden z nich, když k nim docházel.

„Tohle je naléhavé,“ odsekl krátce Harry.

„Ach tááák, ono je to naléhavé?“ protáhl druhý chrlič posměšně pisklavým hláskem. „Ten nás tedy utřel, jen co je pravda!“

Harry zaklepal. Vzápětí zaslechl něčí kroky, a když se dveře otevřely, stála před ním profesorka McGonagallová.

„Doufám, že jste nedostal další školní trest!“ vyjela, jakmile Harryho spatřila, a její hranaté brýle nebezpečně zablýskaly.

„Ne, paní profesorko!“ ujistil ji honem.

„Tak proč nejste na vyučování?“

„Ono jde o něco naléhavého,“ ozval se uštěpačně druhý chrlič.

„Hledám paní profesorku Červotočkovou,“ vysvětloval Harry. „Jde o moji sovu, je zraněná.“

„Říkáte zraněná sova?“ vynořila se za zády nebelvírské ředitelky profesorka Červotočková. Kouřila dýmku a v ruce držela Denního věštce.

„Ano,“ potvrdil Harry a opatrně sejmul Hedviku z ramene, „přiletěla později než ostatní poštovní sovy a má nějak pošramocené křídlo, podívejte se…“

Profesorka Červotočková si vrazila dýmku pevně mezi zuby a před očima přihlížející McGonagallové si od Harryho vzala Hedviku.

„Hmm,“ zabručela a dýmka v ústech jí při každém slovu nepatrně poskočila. „To vypadá, jako by na ni něco zaútočilo, ale vůbec mě nenapadá, co to asi mohlo být. Testrálové samozřejmě občas ptáky loví, ale bradavické testrály má Hagrid dobře vycvičené, takže vědí, že sovy mají nechávat na pokoji.“

Harry netušil, co jsou tihle testrálové zač, a bylo mu to také úplně jedno, chtěl jen vědět, jestli bude Hedvika zase v pořádku. Profesorka McGonagallová však po něm šlehla pronikavým pohledem: „Víte, jak dlouhou cestu ta sova urazila, Portere?“ zeptala se.

„Hmm,“ zamyslel se Harry, „řekl bych, že přiletěla z Londýna.“

Krátce jí pohlédl do očí a podle toho, jak se její obočí uprostřed spojilo v jedinou linku, poznal, že pochopila. Londýn znamenal Grimmauldovo náměstí číslo dvanáct.

Profesorka Červotočková vytáhla odněkud ze svého hábitu monokl, nasadila si ho na oko a pozorně zkoumala Hedvičino křídlo. „Když mi ji tady necháte, Pottere, myslím, že si s ní poradím,“ prohlásila. „Každopádně byste ji teď ale pár dní neměl posílat nikam daleko.“

„Hmm… jistě… děkuji,“ odpověděl Harry a právě v tom okamžiku zazvonilo na přestávku.

„To se spraví,“ ujistila ho chraplavě profesorka Červotočková, obrátila se a zamířila do sborovny.

„Ještě okamžik, Vilemíno!“ zarazila ji profesorka McGonagallová. „Potterův dopis!“

„Jé, no jo!“ vzpamatoval se Harry, který na svitek přivázaný k Hedvičině noze úplně zapomněl. Profesorka Červotočková mu pergamen podala a pak zmizela ve sborovně i s Hedvikou, která na Harryho nevěřícně zírala, že ji prostě takhle zničehonic předal cizímu člověku. Harryše s lehce provinilým pocitem otočil k odchodu, ale profesorka McGonagallová si ho ještě zavolala.

„Pottere!“

„Ano, paní profesorko?“

Přísná McGonagallová se rozhlédla chodbou napravo i nalevo – z obou stran se k nim blížily skupinky studentů.

„Mějte na paměti,“ honem tiše zašeptala s očima upřenýma na svitek, který držel v ruce, „že komunikační kanály do Bradavic a ven jsou možná střeženy, jasné?“

„Já…“ začal Harry, ale dav studentů, který se valil chodbou, byl už téměř u nich. Profesorka McGonagallová mu krátce pokynula a vrátila se do sborovny, zatímco on se nechal unášet davem na nádvoří. Když v závětří zahlédl Rona a Hermionu, kteří už na něj čekali s límci vyhrnutými proti bičujícímu větru, rychle k nim zamířil, ještě za chůze rozbalil svitek a přečetl si pět slov psaných Siriusovou rukou:

Dnes, stejná hodina, stejné místo.

„Je Hedvika v pořádku?“ vyhrkla úzkostlivě Hermiona, jakmile se Harry přiblížil na doslech.

„Kam jsi ji odnesl?“ zajímal se Ron.

„K Červotočkové,“ odpověděl. „A mluvil jsem s McGonagallovou… poslouchejte.“

Přetlumočil jim, co mu řekla, překvapilo ho však, že se ani jeden netvářil užasle – naopak si vyměnili významný pohled.

„Copak?“ zeptal se Harry, pohlédl z Rona na Hermionu a zase zpět.

„Víš, zrovna jsem totiž Ronovi říkala… co když se někdo snažil Hedviku odchytit? Ještě nikdy se jí přece na cestě nic nestalo, že ne?“

„Od koho je vlastně ten dopis?“ chtěl vědět Ron a vzal si od Harryho doručený vzkaz.

„Od Čmuchala,“ řekl tiše Harry.

„Stejná hodina, stejné místo? To znamená krb ve společenské místnosti?“

„Patrně ano,“ přitakala Hermiona, když si vzkaz také přečetla. Tvářila se ustaraně. „Jen doufám, že si to nepřečetl nikdo jiný…“

„Bylo to přece zapečetěné a tak,“ uklidňoval ji Harry a snažil se tím přesvědčit nejen ji, ale i sám sebe. „A stejně by nikdo nepochopil, co to má znamenat, kdyby nevěděl, kde jsme s ním minule mluvili, no ne?“

„Já nevím,“ zahučela Hermiona hlasem plným obav a hodila si brašnu na rameno, protože už zase zvonilo. „Nebylo by nijak těžké znova ten svitek kouzlem zapečetit… a jestli někdo sleduje letaxovou síť… jenže vážně nevím, jak ho varovat, aby to nedělal, pokud nechceme, aby se to taky dostalo do rukou někoho jiného!“

Všichni tři se ploužili po kamenných schodech do sklepem na hodinu lektvarů v hlubokém zadumání, když ale dorazili pod schody, vrátil je do reality hlas Draca Malfoye. Stál těsně přede dveřmi Snapeovy učebny, mával nějakým oficiálně vyhlížejícím listem pergamenu a halasil víc, než bylo nutné, takže slyšeli každé jeho slovo.

„Jasně, Umbridgeová dala zmijozelskému famfrpálovému družstvu povolení, že může hrát dál, bez jakýchkoli průtahů; zašel jsem ji o to požádat hned dneska po ránu. Byla to vlastně jen taková formalita, velice dobře se totiž zná s mým otcem, ten je každou chvíli kvůli něčemu na ministerstvu… Teď jsem jen zvědavý, jestli dostane povolení k dalšímu hraní i Nebelvír, co vy na to?“

„Nechte ho,“ zašeptala Hermiona prosebně Harrymu a Ronovi, kteří se na Malfoye dívali s odhodláním v očích a se zaťatými pěstmi. „Provokuje, o nic víc mu nejde.“

„Myslím si,“ Malfoy ještě trochu zvýšil hlas a šedýma očima zlomyslně pomrkával směrem k Harrymu a Ronovi, „že pokud je to otázka konexí na ministerstvu, řekl bych, že moc velkou šanci nemají… Podle toho, co říká otec, už léta hledají nějakou záminku, aby mohli dát Arturu Weasleyovi padáka… a pokud jde o Pottera – otec tvrdí, že je jen otázka času, než ho ministerstvo nechá převézt ke svatému Mungovi… pro lidi, kterým vlezla kouzla na mozek, tam mají speciální oddělení.“

Malfoy sešklebil obličej v groteskní grimasu: povolil čelist a divoce koulel očima. Crabbe s Goylem se jako obvykle rozhýkali smíchy a Pansy Parkinsonová pobaveně vypískla.

Vtom cosi tvrdě vrazilo Harrymu do zad, až odletěl stranou. O zlomek vteřiny později si uvědomil, že to se kolem něj prořítil Neville a že míří k Malfoyovi.

„Neville, ne!“ vrhl se za ním a popadl ho za hábit.

Neville se v jeho sevření zuřivě zmítal, mával kolem sebe pěstmi a zoufale se snažil vyrvat a vrhnout se na Malfoye, kterého to chvíli zcela šokovalo.

„Pomoz mi!“ houkl Harry na Rona; podařilo se mu ovinout paži kolem Nevillova krku a odtáhnout ho z dosahu zmijozelských. Crabbe s Goylem už si protahovali svaly a postavili se před Malfoye, připravení rozdat si to. Ron popadl Nevilla za obě ruce a společně s Harrym ho konečně odvlekli zpět do hloučku nebelvírských studentů. Neville byl v obličeji rudý jak krocan; vzhledem k tomu, že ho Harry držel za krk, mu nebylo absolutně rozumět, sem tam mu však z úst vyprsklo nějaké slovo.

„To není… sranda!… To ne… u Munga… já mu… ukážu…!“

Dveře sklepení se otevřely a objevil se v nich Snape. Jeho černé oči přelétly po nebelvírských studentech a zastavily se na Harrym a Ronovi, jak se potýkají s Nevillem.

„Vida, Potter, Weasley a Longbottom se perou,“ pronesl studeným a posměšným hlasem. „Strhávám Nebelvíru deset bodů. Pusťte Longbottoma, Pottere, nebo dostanete školní trest! A všichni dovnitř.“

Harry uposlechl a Neville, který zůstal stát, lapal po dechu a sršel na něj zlostné pohledy.

„Musel jsem tě zarazit,“ sípal Harry a zvedl svou brašnu. „Crabbe s Goylem by tě rozmlátili na kaši.“

Neville jen mlčky popadl ze země brašnu a celý rozlícený vešel do učebny.

„Co při Merlinově vousu mělo tohle znamenat?“ zeptal se zamyšleně Ron, když kráčeli za Nevillem.

Harry neodpověděl. Velice dobře věděl, proč Nevilla vyvádějí z míry řeči o lidech, kteří leží u svatého Munga, protože jim kouzla poškodila mozek; slíbil však místopřísežně Brumbálovi, že Nevillovo tajemství nikomu neprozradí. Dokonce ani Neville neměl tušení, že o tom Harry ví.

Harry, Ron a Hermiona se posadili na svá obvyklá místa v poslední řadě a vytáhli pergamen, brky a učebnici Tisíc kouzelnických bylin a hub. Třída se ještě bavila o tom, co Neville právě předvedl, jakmile však Snape s třísknutím zabouchl dveře svého sklepení, všichni se okamžitě utišili.

„Určitě jste si už všimli,“ promluvil k nim Snape tichým, ironickým hlasem, „že tu dnes máme hosta.“

Ukázal do potemnělého kouta, kde Harry uviděl sedět profesorku Umbridgeovou s notesem na koleni. Pohlédl koutkem oka na Rona a Hermionu a významně pozvedl obočí. Snape a Umbridgeová – dva učitelé, které nejvíc nenáviděl! Sotva by se dokázal rozhodnout, komu z nich by fandil, kdyby se spolu střetli.

„Budeme teď pokračovat ve výrobě posilovacího roztoku. Použijte své tekuté směsi z minulé hodiny; kdo ji namíchal správně, měl by ji mít přes víkend dobře vyzrálou. Pokyny…“ mávl znovu hůlkou, „máte na tabuli. Pusťte se do toho.“

První polovinu hodiny strávila profesorka Umbridgeová tím, že si v koutku dělala poznámky. Harry se už nemohl dočkat, až ji uslyší Snapea zpovídat; myslel na to tak usilovně, že při přípravě vlastního lektvaru opět přestal dávat pozor.

„Salamandři krev, Harry!“ zasténala Hermiona a popadla ho za zápěstí, aby mu už potřetí zabránila v přidání nesprávné přísady, „šťávu z granátových jablek ne!“

„No jasně,“ přisvědčil nepřítomně Harry, odložil lahvičku a dál pokukoval do kouta. Umbridgeová právě vstala. „Už je to tady,“ utrousil tiše, když prošla mezi dvěma řadami stolů ke Snapeovi, který se právě nakláněl nad kotlíkem Deana Thomase.

„Tedy, jak se zdá, je tato třída na pátý ročník poměrně pokročilá,“ prohlásila rázně za Snapeovými zády. „I když si nejsem zcela jistá, jestli je rozumné učit je přípravě takových lektvaru, jako je posilovací roztok. Myslím, že ministerstvo by spíš uvítalo, kdyby byl tento lektvar z osnov vypuštěn.“

Snape se pomalu napřímil, otočil se a pohlédl na ni.

„Takže k věci… Jak dlouho už v Bradavicích učíte?“ zeptala se, brk připravený u notesu.

„Čtrnáct let,“ odpověděl Snape. Z jeho výrazu se nedalo nic vyčíst. Harry ho pozorně sledoval a přidal do svého lektvaru několik kapek; tekutina hrozivě zasyčela a změnila barvu z tyrkysové na oranžovou.

„Pokud se nemýlím, ucházel jste se nejdřív o místo učitele obrany proti černé magii?“ položila mu Umbridgeová další otázku.

„Ano,“ přisvědčil tiše Snape.

„Ale neúspěšně?“

Snape ohrnul ret: „To je zjevné.“

Profesorka Umbridgeová si něco zapsala do notesu.

„A od svého nástupu na tuto školu se o místo učitele obrany proti černé magii ucházíte pravidelně, že ano?“

„Ano,“ odpověděl opět klidně, sotva pohnul rty, ale planul hněvem.

„Umíte si něčím vysvětlit, proč vám Brumbál to místo tak důsledně odmítá svěřit?“ zpovídala ho dál.

„Na to se zeptejte jeho,“ odpověděl přerývaně Snape.

„Ovšemže se ho zeptám,“ ujistila ho profesorka Umbridgeová se sladkým úsměvem.

„Předpokládám, že tyto otázky mají nějaký cíl?“ zeptal se Snape a jeho černé oči se zúžily.

„Jistěže,“ ubezpečila ho inspektorka. „Ano, ministerstvo si přeje co nejdůkladněji poznat… hmm… minulost každého vyučujícího.“

Poté se od Snapea odvrátila a přešla k Pansy Parkinsonové, aby vyslechla její názor na hodiny lektvaru. Snape se ohlédl na Harryho a jejich oči se na okamžik střetly. Harry se honem sklonil ke svému lektvaru, který se teď začal ošklivě srážet a stoupal z něj silný zápach pálící se gumy.

„Opět vás nemohu oznámkovat, Pottere,“ poznamenal škodolibě Snape a jediným mávnutím hůlky jeho kotlík vyprázdnil. „Napíšete mi pojednání o správném složení tohoto lektvaru a uvedete, kde a jak jste udělal chybu. Práci mi odevzdáte příští hodinu, rozumíte?“

„Ano,“ přikývl vztekle Harry. Snape už jim totiž uložil domácí úkol, tohle bylo navíc, a večer se konal famfrpálový trénink, což pro Harryho znamenalo pár dalších bezesných nocí. Připadalo mu teď neuvěřitelné, že ještě když se ráno probudil, cítil se být hrozně šťastný. V tuto chvíli upřímně toužil jen po jednom: aby už tento den skončil.

„Možná bych se měl ulít z jasnovidectví,“ mudroval zasmušile, když po obědě stáli na nádvoří, vítr jim škubal lemem hábitů a pleskal krempami klobouků. „Budu předstírat nějakou nemoc a napíšu místo toho to pojednání pro Snapea, aspoň nebudu muset zůstat půlku noci vzhůru.“

„Z jasnovidectví se ulít nemůžeš,“ napomenula ho přísně Hermiona.

„Zrovna od tebe to sedí,“ namítl rozhořčeně Ron. „Ty ses přece na jasnovidectví vykašlala dávno a Trelawneyovou nenávidíš.“

„To není pravda, že ji nenávidím,“ opravila ho povzneseně Hermiona. „Jen si myslím, že je naprosto otřesná učitelka a navíc stará podvodnice. Jenže Harry se už ulil z dějin čar a kouzel a já si nemyslím, že by měl dnes zameškat ještě něco dalšího.“

V jejích slovech bylo příliš pravdy na to, aby si je Harry dovolil ignorovat, takže o půl hodiny později si už sedal v přetopené a přehnaně provoněné učebně jasnovidectví a měl vztek na celý svět. Profesorka Trelawneyová už zase všem rozdávala Orákulum snů. Harry v duchu hudral, že by svého času využil nepochybně mnohem účelněji, kdyby psal pojednání, které mu Snape za trest uložil, než když sedí tady a pokouší se najít nějaký smysl ve snůšce vymyšlených snů.

Zdálo se však, že dnes není na hodině jasnovidectví jediný, kdo má náladu pod psa. Profesorka Trelawneyová třískla jednou učebnicí Orákula do stolu mezi ním a Ronem a pak od nich odkráčela se rty stisknutými do čárky. Další učebnicí hodila po Seamusovi a Deanovi a jen těsně minula Seamusovu hlavu, a posledním Orákulem praštila Nevilla do prsou tak silně, že ho srazila z taburetu.

„Tak prosím, dejte se do toho!“ zapištěla na ně poněkud hystericky. „Víte přece, co máte dělat! Nebo jsem tak mizerná učitelka, že jste se ještě nenaučili ani otevřít knihu?“

Třída ohromeně zírala nejprve na ni a pak po sobě navzájem. Harry si však domyslel, co za tím vězí. Když se profesorka Trelawneyová křečovitě vrátila k učitelskému křeslu s vysokým opěradlem a oči za čočkami brýlí se jí zalily rozzuřenými slzami, naklonil se blíž k Ronovi. „Myslím, že už dostala výsledky inspekce,“ zašeptal.

„Paní profesorko…“ ozvala se váhavě Parvati Patilová, spolu s Levandulí odedávna velká obdivovatelka jasnovidky Trelawneyové. „Paní profesorko, vám se něco… hmm… stalo?“

„Stalo?!“ vřískla profesorka Trelawneyová nepříčetným hlasem. „Samozřejmě že nestalo! Jenom mě tady urážejí… stala jsem se terčem… nepodložených obvinění, jež mají… ale ne, nic se mi nestalo, vůbec nic!“

Zhluboka a roztřeseně se nadechla, odvrátila se od Parvati a zpod brýlí se jí začaly kutálet hněvivé slzy.

„Vůbec nebudu mluvit…“ zalykala se vzlyky, „o těch šestnácti letech oddané služby škole… to zjevně nikdo neoceňuje… Ale urážet se nenechám, to tedy ne!“

„Ale, paní profesorko, kdo vás uráží?“ vyptávala se nesměle Parvati.

„Kdo? Vrchnost!“ prohlásila profesorka Trelawneyová hlubokým a dramaticky rozechvělým hlasem. „Ano, ti, kteří mají oči tak zamžené přízemními záležitostmi, že nevidí to, co vidím já, nevědí to, co vím já… samozřejmě, nás vědmy odjakživa pronásledují, protože se nás bojí… je to – bohužel – náš osud.“

Polkla slzy, osušila si zmáčené tváře koncem šály, pak vytáhla z rukávu malý vyšívaný kapesníček a důkladně se vysmrkala – tak nahlas, že to věrně připomnělo Protivovo pšouknutí.

Ron se tiše uchechtl a Levandule po něm střelila znechuceným pohledem.

„Paní profesorko,“ pokračovala Parvati, „chcete říct… nebyla to snad profesorka Umbridgeová…“

„Nemluvte přede mnou o té ženštině!“ zaječela profesorka Trelawneyová a vymrštila se tak prudce, že se její korálky rozchřestily a její brýle metaly blesky. „Pokračujte laskavě v práci!“

Zbytek hodiny pak prochodila mezi stolky, zpod brýlí se jí kutálely slzy a tiše si pro sebe mumlala něco, co znělo jako výhrůžky.

„…taky mohu klidně odejít… takové ponížení… na zkušební lhůtu… však ještě uvidíme… jak se jen opovažuje…“

„Máte s Umbridgeovou něco společného,“ sdělil Harry tiše Hermioně, když se znovu sešli na obraně proti černé magii. „Zjevně taky Trelawneyovou považuje za starou podvodnici… vypadá to, že jí dala zkušební lhůtu.“

Ještě nedomluvil a do učebny vešla Umbridgeová s černou sametovou mašlí ve vlasech a s výrazem nesmírného sebeuspokojení ve tváři.

„Dobré odpoledne, třído.“

„Dobré odpoledne, paní profesorko,“ odpověděli mdle sborem.

„Odložte hůlky, prosím.“

Tentokrát po jejích slovech nenásledovaly žádné uspěchané pohyby – nikdo se totiž ani nenamáhal hůlku vytáhnout.

„Nalistujte si prosím stranu třicet čtyři Teorie obranných kouzel a přečtěte si třetí kapitolu nazvanou Proč na magické napadení neodpovědět vlastním útokem. A nemusíte…“

„…se přitom bavit,“ dořekli za ni společně polohlasem Harry, Ron a Hermiona.

„Famfrpálový trénink se nekoná,“ oznámila dutým hlasem Angelina, když Harry, Ron a Hermiona toho dne po večeři vešli do společenské místnosti.

„Ale já se dnes držel zpátky!“ vybuchl vyděšeně Harry. „Vůbec nic jsem tentokrát neřekl, Angelino, přísahám, já…“

„Já vím, já vím,“ přikývla ztrápeně Angelina. „Řekla prostě, že potřebuje trochu času na rozmyšlenou.“

„Co si potřebuje rozmýšlet?“ vyjel vztekle Ron. „Zmijozelu přece povolení dala, tak proč ne nám?“

Harry si však dokázal představit, jak si to Umbridgeová vychutnává, když jim může hrozit zrušením nebelvírského famfrpálového mužstva, a bylo mu naprosto jasné, proč se téhle zbraně, kterou jim drží u krku, nechce tak rychle vzdát.

„No prosím,“ ozvala se Hermiona, „tak se na to dívej z té lepší stránky – aspoň teď budeš mít dost času na to pojednání pro Snapea.“

„Tomu ty říkáš lepší stránka?“ vyštěkl Harry, zatímco Ron na Hermionu jen nevěřícně zíral. „Zrušený famfrpálový trénink a trest z lektvarů?“

Zhroutil se do jednoho z křesel, neochotně vytáhl z brašny své pojednání z lektvarů a dal se do práce. Jen velice těžko se na ni soustředil; přestože věděl, že Sirius se v krbu objeví mnohem později, nedokázal se ovládnout a každých pár minut se pro všechny případy díval do plamenů. V místnosti byl navíc neuvěřitelný randál: Fredovi a Georgeovi se zřejmě konečně podařilo zdokonalit jeden druh záškoláckých zákusků, který teď střídavě předváděli jásajícím a tleskajícím zvědavcům.

Fred si pokaždé nejprve ukousl z oranžového konce tyčinky a okamžitě začal okázale zvracet do kbelíku, který měli připravený před sebou. Potom se přinutil spolknout jasně červený konec tyčinky a zvracení ihned ustalo. Lee Jordan, který při této praktické ukázce asistoval, nechával zvratky v pravidelných intervalech líným pohybem hůlky zmizet a používal k tomu totéž odstraňovací kouzlo, jímž Snape ustavičně likvidoval Harryho lektvary.

Vzhledem k pravidelně se ozývajícímu dávení, tleskání a výkřikům, jimiž Fred s Georgem potvrzovali přijetí objednávek z davu, se Harry jen s neobyčejnými potížemi dokázal soustředit na správnou metodu přípravy posilovacího roztoku. Nepomáhala mu ani Hermiona: nadšený aplaus a pleskot zvratků dopadajících na dno Fredova a Georgeova kbelíku ji provokovaly k hlasitým projevům nelibosti a Harry zjišťoval, že ty ho rozptylují ještě víc.

„Tak prostě běž a zaraz jim to!“ osopil se na ni popuzeně, když už počtvrté vyškrtával nesprávnou váhu drceného gryfova spáru.

„To nemůžu, technicky vzato nedělají nic špatného,“ procedila Hermiona skrz zaťaté zuby. „Mají na to plné právo, aby ty svoje ohavnosti polykali, a nedokážu ve školním řádu najít jediné ustanovení, ze kterého by vyplývalo, že si je od nich ti ostatní pitomci nesmějí koupit, pokud se totiž neprokáže, že jsou něčím nebezpečné. A jak se zdá, tak nebezpečné nejsou.“

Sledovala společně s Harrym a s Ronem, jak z George vylétly do kbelíku zvratky jako vystřelené z praku, jak potom George spolkl zbytek tyčinky, rozzářeně se napřímil a s rozpřaženýma rukama přijímal dlouhotrvající bouřlivý potlesk.

„Tedy řeknu vám, že nechápu, jak je možné, že Fred s Georgem dostali jen po třech NKÚ,“ poznamenal Harry a díval se, jak dvojčata a Lee vybírají od nadšeného davu zlato. „Dělají to fakt dobře.“

„Prosím tě! Vyznají se jen v takových hračičkách, co se jimi můžou blýsknout, ale doopravdy užitečné nejsou nikomu,“ odbyla ho pohrdlivě Hermiona.

„Že nejsou nikomu užitečné?“ zachraplal Ron přiškrceným hlasem. „Hermiono, vždyť oni už vydělali dobře šestadvacet galeonů!“

Trvalo hodně dlouho, než se shluk zvědavců kolem dvojčat Weasleyových rozešel. Fred, Lee a George zůstali ještě chvíli sedět a počítali tržbu, takže bylo hodně po půlnoci, než měli Harry, Ron a Hermiona společenskou místnost jen pro sebe. Nakonec se dočkali, že za sebou zavřel dveře vedoucí ke chlapeckým ložnicím i Fred; chřestil přitom krabicí plnou galeonů tak vyzývavě, že se na něj Hermiona zlostně zamračila. Harry, který se svým pojednáním pro lektvary prakticky vůbec nepokročil, dospěl k závěru, že pro jeden večer už toho bylo dost. Když odkládal učebnice, Ron, který podřimoval v křesle, něco tlumeně zabručel, probudil se a ospale se zadíval do ohně.

„Siriusi!“ vyjekl.

Harry se prudce otočil. V krbu opět trůnila Siriusova hlava s rozcuchanými tmavými vlasy.

„Ahoj,“ ušklíbla se na něj.

„Ahoj,“ odpověděli sborem Harry, Ron i Hermiona a všichni tři si klekli na předložku u krbu. Křivonožka začal hlasitě příst, přistoupil blíž k ohni a navzdory žáru plamenů se snažil přistrčit čumák blíž k Siriusovi.

„Jak se daří?“ zeptal se Sirius.

„Není to nejlepší,“ odpověděl Harry a Hermiona přitáhla Křivonožku k sobě, aby si nepřipálil vousy. „Ministerstvo si prosadilo další výnos, podle kterého nesmíme mít famfrpálová mužstva…“

„Ani tajné kroužky obrany proti černé magii?“ zajímal se Sirius.

Na chvíli zavládlo ticho.

„Jak ses o tom dozvěděl?“ zeptal se důrazně Harry.

„Měli byste si opatrněji vybírat místa, kde se scházíte,“ roztáhl Sirius ústa v ještě širším úsměvu. „U Prasečí hlavy – to mě podržte!“

„No a co? Pořád to bylo lepší než U Tří košťat,“ bránila se Hermiona. „Tam je vždycky narváno…“

„A to znamená, že by pro cizího bylo těžší vyslechnout, o čem mluvíte,“ poučil ji Sirius. „Musíte se ještě hodně učit, Hermiono.“

„Kdo nás slyšel?“ vyjel na něj Harry.

„Mundungus, samozřejmě,“ odpověděl Sirius, a když se všichni zatvářili nechápavě, rozesmál se: „To on byl ta čarodějka se závojem!“

„To že byl Mundungus?“ užasl Harry. „A co dělal U Prasečí hlavy?“

„Co myslíš, že tam mohl dělat?“ utrhl se na něj netrpělivě Sirius. „Dával na tebe pozor, co jiného?“

„Vy mě pořád ještě hlídáte?“ vybuchl pobouřeně Harry.

„Jo, hlídáme,“ potvrdil Sirius, „a ještě dobře, že to děláme – nemyslíš? Když první, co tě o volném víkendu napadne, je, že zorganizuješ ilegální obranný kroužek.“

Netvářil se ale rozzlobeně ani ustaraně. Naopak, díval se na Harryho, jako by na něj byl ohromně pyšný.

„Proč se před námi Dung schovával?“ vyptával se zklamaně Ron. „Byli bychom se s ním rádi viděli.“

„Před dvaceti lety mu zakázali do Prasečí hlavy vstup,“ vysvětloval Sirius, „a tamější hospodský má dlouhou paměť. Když zatkli Sturgise, přišli jsme o Moodyho rezervní neviditelný plášť, takže Dung poslední dobou často chodí přestrojený za čarodějku… Mimochodem – nejdřív ze všeho, Rone, jsem musel slavnostně slíbit, že ti vyřídím jeden vzkaz od matky.“

„Vážně, a copak?“ zeptal se nervózně Ron.

„Vzkazuje ti, že se rozhodně v žádném případě nemáš účastnit žádného ilegálního a tajného kroužku obrany proti černé magii. Říká, že tě nepochybně vyloučí ze školy a že si tím zničíš celou svou budoucnost. Říká, že na to, aby ses naučil, jak se bránit, budeš mít ještě spoustu času později a teď že jsi ještě moc mladý na to, aby sis s něčím takovým lámal hlavu. Jo, a taky,“ Siriusův pohled utkvěl na Harrym a Hermioně, „vám dvěma radí, abyste ten kroužek nechali být, i když uznává, že ani jednomu z vás nemá právo něco zakazovat, takže vás prostě jen prosí, abyste si uvědomili, že jí leží na srdci jen a jen vaše dobro. Byla by vám ráda tohle všechno napsala, jenže kdyby její sovu někdo cestou odchytil, byli byste všichni v opravdovém maléru, a osobně vám to říct nemůže, protože má dnes v noci službu.“

„Jakou službu?“ vyzvídal okamžitě Ron.

„To tě nemusí zajímat, dělá prostě něco pro Řád,“ zamluvil to Sirius. „Poprosila tedy mne, abych vám to vyřídil, a vy buďte tak laskaví a potvrďte jí, že jsem vám to opravdu všechno řekl, protože mám dojem, že mi v tomhle ohledu moc nevěří.“

Následovala další chvíle ticha, během níž se mňoukající Křivonožka pokoušel dát Siriusově hlavě pac a Ron si pohrával s dírou v krbové předložce.

„Ty tedy chceš, abych slíbil, že do toho kroužku obrany nebudu chodit?“ zamumlal konečně.

„Já? Ani nápad!“ vykulil na něj Sirius překvapeně oči. „Já to považuji za vynikající věc!“

„Vážně?“ ozval se Harry a srdce mu poskočilo radostí.

„Jistěže ano!“ ubezpečil ho Sirius. „Myslíš snad, že tvůj otec a já bychom schlípli uši a nechali se komandovat od takové babizny, jako je Umbridgeová?“

„Ale… v minulém školním roce jsi mi pořád kladl na srdce, že mám být opatrný, že nemám riskovat…“

„V loňském roce všechno ukazovalo na to, že se tě někdo uvnitř Bradavic pokouší zabít, Harry!“ vysvětloval netrpělivě Sirius. „Letos víme, že mimo Bradavice existuje někdo, kdo by nás nejraději zabil všechny, takže si myslím, že vás nemohlo napadnout nic lepšího, než naučit se pořádně bránit!“

„A co když nás vyloučí?“ namítla Hermiona s šibalským úsměvem.

„Hermiono, celá ta věc byl přece tvůj nápad!“ pohlédl na ni pohoršené Harry.

„Já vím, že byl. Zajímá mě jen, co si o tom myslí Sirius,“ pokrčila rameny.

„No, pořád je lepší být vyloučený ze školy a umět se bránit, než sedět v bezpečí ve škole a nic neumět,“ mínil Sirius.

„Svatá pravda,“ přikývli nadšeně Harry a Ron.

„Takže,“ pokračoval Sirius, „jak máte ten kroužek zorganizovaný? Kde se scházíte?“

„No, s tím si právě teď lámeme hlavu,“ povzdechl si Harry. „Vážně nevíme, kde bychom to mohli dělat.“

„Co takhle v Chroptící chýši?“ napadlo Siriuse.

„No to je nápad!“ zajásal nadšeně Ron, Hermiona však jen pochybovačně zamručela a všichni tři se na ni podívali; Siriusová hlava se v plamenech pootočila.

„Totiž, Siriusi, problém je v tom, že když jste byli tady ve škole vy, scházeli jste se v Chroptící chýši jen čtyři,“ vysvětlovala Hermiona, „navíc jste se všichni uměli proměňovat ve zvířata, a pokud jste chtěli, nejspíš jste se taky všichni čtyři vmáčkli pod jediný neviditelný plášť. Nás je ale osmadvacet a není mezi námi ani jeden zvěromág, takže bychom potřebovali ani ne tak neviditelný plášť, jako spíš neviditelný stan…“

„Na tom něco je,“ připustil Sirius a zatvářil se malinko schlíple. „Nevadí, však vy si určitě nějaké vhodné místo najdete. Za mých časů bývala docela prostorná tajná chodba za tím velkým zrcadlem ve čtvrtém patře, tam by možná bylo na nácvik zaklínadel dost místa.“

„Fred s Georgem mi říkali, že je zablokovaná,“ zavrtěl hlavou Harry. „Zavalená nebo něco takového.“

„Hmm…“ zamračil se Sirius. „No, budu se nad tím muset zamyslet a dám vám…“

Zarazil se v půli věty a v obličeji se mu náhle objevil napjatý, poplašený výraz. Otočil hlavu stranou, takže se zdálo, že hledí do pevné cihlové zdi krbu.

„Siriusi?“ hlesl znepokojeně Harry.

Jeho kmotr však zmizel. Harry okamžik zíral do plamenů s otevřenou pusou a pak se otočil k Ronovi a Hermioně.

„Proč takhle…?“

Vtom Hermiona zděšeně zalapala po dechu a vyskočila, oči stále upřené do krbu.

Mezi plameny se objevila ruka: šmátrala kolem sebe, jako by chtěla něco chytit. Byla to ruka s krátkými tlustými prsty, na nichž se třpytily ošklivé staromódní prsteny.

Všichni tři se vyplašeně dali na útěk. U dveří k chlapeckým ložnicím se Harry ohlédl. Ruka profesorky Umbridgeové stále poskakovala mezi plameny a chňapala kolem sebe, jako by přesně věděla, kde ještě před okamžikem byly Siriusovy vlasy, a byla odhodlána ho za ně čapnout.

Kapitola osmnáctá

Brumbálova armáda

„Umbridgeová určitě čte tvoji poštu, Harry. Jiné vysvětlení neexistuje.“

„Ty myslíš, že to byla Umbridgeová, kdo napadl Hedviku?“ zeptal se pobouřeně Harry.

„Jsem si tím skoro jistá,“ přitakala chmurně Hermiona. „Dávej pozor na tu žábu, uteče ti!“

Harry napřáhl hůlku a ukázal na skokana volského, který snaživě hopkal směrem k druhé straně stolu. „Accio!“ pronesl a žába mu zklamaně vlétla zpět do ruky.

Kouzelné formule vždy patřily k předmětům, na nichž si nejlépe mohli popovídat v soukromí; panovalo tu obvykle tolik ruchu a aktivity, že hrozilo jen zcela zanedbatelné nebezpečí, že by někdo vyslechl, o čem si povídají. A dnes, kdy byla učebna plná skřehotajících žab a krákajících havranů a kdy do oken navíc bušily a cákaly těžké provazce deště, si rozhodně nikdo nemohl všimnout, že se Harry, Ron a Hermiona šeptem baví o tom, jak Umbridgeová málem lapila Siriuse.

„Podezřívám ji už od toho dne, co tě Filch obvinil, že si objednáváš hnojůvky, protože mi to připadalo jako strašně hloupá lež,“ šeptala Hermiona. „Totiž, jakmile by si někdo ten tvůj dopis přečetl, bylo by mu hned jasné, že si nic takového neobjednáváš, takže bys z toho nemohl mít žádný malér – a to by byl dost ubohý vtip, co říkáš? Pak mě ale napadlo, jestli někdo prostě nehledal záminku, aby mohl číst tvoji poštu. Pak by to ovšem byla dokonalá finta, jak by toho Umbridgeová mohla dosáhnout – poštvat na tebe Filche, nechat ho odvést špinavou práci a potom buď najít nějaký způsob, jak ten dopis ukrást, nebo si ho od něj oficiálně vyžádat. Myslím, že by Filch nijak neprotestoval – snažil se snad někdy hájit práva studentů? Harry, vždyť tu žábu rozmáčkneš.“

Harry sklopil zrak a zjistil, že skutečně skokana mačká, až mu vylézají oči z důlků, a honem ho položil zpátky na stůl.

„Včera v noci to vážně bylo o vlásek,“ pokračovala Hermiona. „Jen bych ráda věděla, jestli to ví taky Umbridgeová. Silencio.“

Skokan, na kterém si procvičovala umlčovací kouzlo, oněměl uprostřed zakvákání a teď na ni vyčítavě civěl.

„Kdyby byla Čmuchala chytila…“

Harry to dořekl za ni: „…nejspíš už by dnes ráno byl zpátky v Azkabanu.“

Mávl hůlkou, aniž by se na to doopravdy soustředil; jeho skokan se nafoukl jako zelený balónek a vyrazil ze sebe jakési pištivé zaskřehotání.

„Silencio!“ vyhrkla spěšně Hermiona, napřáhla hůlku a Harryho žába jim před očima tiše splaskla. „No, prostě už to víckrát nesmí udělat, to je všechno. Jen nevím, jak mu to máme dát vědět. Sovu mu poslat nemůžeme.“

„Nemyslím, že by se to odvážil ještě někdy zkusit,“ mínil Ron. „Není žádný hlupák a ví přece, že ho málem dostala. Silencio.“

Velký ošklivý havran, který před ním stál, jen posměšně zakrákal.

„Silencio. SILENCIO!“

Havran krákal ještě hlasitěji.

„To je tím, že tou hůlkou nepohybuješ správně,“ podotkla Hermiona, která Ronovo snažení sledovala kritickým okem. „Nesmíš s ní mávat, je to spíš takový prudký šťouch.“

„S havrany je to těžší než s žábami,“ procedil Ron zaťatými zuby.

„No prosím, tak si to prohodíme,“ nabídla se Hermiona, popadla Ronova havrana a postavila na jeho místo svého tlustého skokana. „Silencio!“ Havran dál otevíral a zavíral ostrý zobák, nevydal však ani hlásek.

„Výborně, slečno Grangerová!“ ozvala se skřípavá fistulka profesora Kratiknota, až Harry, Ron a Hermiona nadskočili. „A teď to zkuste vy, pane Weasley.“

„Co… Aha… Ano, jistě,“ zakoktal zcela z míry vyvedený Ron. „Hmm… Silencio!“

Vyrazil hůlkou proti skokanovi tak prudce, že ho bodl do oka. Žába zakvákala, až uši zaléhaly, a seskočila ze stolu.

Nikoho zvlášť nepřekvapilo, když Harry s Ronem dostali za domácí úkol další procvičování umlčovacího kouzla.

Vzhledem k tomu, že venku lilo jako z konve, směli o přestávce zůstat uvnitř. Našli si místo k sezení v hlučné a přeplněné učebně v prvním patře, kde se u stropu poblíž lustru ve vzduchu zasněně vznášel Protiva a čas od času někoho trefil do hlavy inkoustovou kuličkou. Sotva se posadili, uviděli, jak se k nim mezi bavícími se studenty prodírá Angelina.

„Dostala jsem povolení,“ oznámila. „Můžeme zase postavit famfrpálové mužstvo.“

„Vynikající!“ zajásali Ron s Harrym.

„Jo,“ přikývla rozzářená Angelina. „Zašla jsem za McGonagallovou a myslím, že ta se nejspíš přimluvila u Brumbála. Umbridgeová to každopádně musela vzdát. Hahá! Takže chci, abyste dnes v sedm večer byli na hřišti, rozumíte? Musíme nutně dohnat, co jsme zameškali. Uvědomujete si, že do prvního zápasu nám zbývají už jen tři týdny?“

Otočila se, protlačila se davem, o vlásek se vyhnula Protivově inkoustové kuličce, která místo ní trefila nějakého prvňáčka, a ztratila se jim z očí.

Ronův úsměv lehce povadl, když se podíval z okna, které teď bylo v přívalu deště zcela neprůhledné.

„Doufám, že se to do večera vybere. Co je s tebou, Hermiono?“

Hermiona civěla do okna a zdálo se, že absolutně nic nevnímá. Měla nepřítomný pohled a zakaboněný obličej.

„Jen jsem přemýšlela,“ zahuhlala a dál se mračila na okno zalité deštěm.

„O Si… o Čmuchalovi?“ zeptal se Harry.

„Ne… ne tak docela,“ odpověděla váhavě. „Spíš… tak mě napadlo… to, co děláme, je přece správné… aspoň myslím… nebo ne?“

Harry s Ronem se po sobě podívali.

„No, a máme v tom jasno,“ poznamenal Ron. „Vážně bych byl celý nesvůj, kdybys nám to takhle skvěle nevysvětlila.“

Hermiona na něj pohlédla, jako by si teprve teď uvědomila jeho přítomnost.

„Jen jsem přemýšlela,“ řekla teď o něco hlasitěji, „jestli opravdu děláme dobře, když organizujeme ten kroužek obrany proti černé magii.“

„Cože?“ vyhrkli společně Harry a Ron.

„Ale Hermiono, byl to přece původně tvůj nápad,“ protestoval rozhořčeně Ron.

„Já vím,“ přiznala a nervózně si proplétala prsty. „Jenže po tom, co nám řekl Čmuchal…“

„Ten je přece rozhodně pro,“ připomněl Harry.

„Ano,“ přikývla Hermiona a znovu se zadívala do okna. „Ano, a právě to mě přivedlo na myšlenku, že to možná přece jen není dobrý nápad…“

Protiva nad nimi proplul položený na břiše a s foukačkou připravenou k palbě; všichni tři automaticky zvedli brašny a kryli si hlavy, dokud nepopolétl o kus dál.

„Tohle bychom si měli vyjasnit,“ vyštěkl rozčileně Harry, když zase odložili brašny na podlahu. „Sirius s námi souhlasí, a proto si myslíš, že bychom toho raději měli nechat?“

Hermiona se tvářila nervózně a trochu nešťastně. Upřeně si teď prohlížela svoje ruce. „Ty doopravdy jeho úsudku věříš?“ špitla.

„Ano, věřím!“ přikývl bez váhání Harry. „Vždycky nám radí dobře!“

Inkoustová kulička, která kolem nich prosvištěla, se trefila Katii Bellové přímo do ucha. Hermiona pozorovala, jak Katie vyskočila a začala po Protivovi házet vším, co měla po ruce; a tak chvíli trvalo, než znovu promluvila. Působila dojmem, že svá slova velice pečlivě zvažuje.

„Nemáš dojem, že je tak trochu… řekla bych… lehkomyslný… od té doby, co musí trčet zavřený na Grimmauldově náměstí? Nepřipadá ti, že… že to tak nějak… prožívá… naším prostřednictvím?“

„Jak – naším prostřednictvím?“ naježil se Harry.

„Myslím jako… no, mám dojem, že by hrozně rád zakládal tajná obranná společenství sám, přímo před nosem někoho z ministerstva… Řekla bych, že mu vážně leze na nervy, že tam, co je, nemůže prakticky nic dělat… Takže nás k tomu s chutí tak trochu… podněcuje.“

Ron se tvářil, jako by do něj uhodilo.

„Sirius má pravdu,“ prohlásil. „Ty vážně mluvíš úplně jako naše mamka.“

Hermiona se kousla do rtu a mlčela. Zazvonilo přesně v okamžiku, kdy se Protiva střemhlav snesl ke Katii a vylil jí na hlavu celý kalamář.

Počasí se ani během dne nezlepšovalo, takže večer v sedm hodin, když se Harry s Ronem vydali dolů k famfrpálovému hřišti na trénink, byli za několik minut promáčení až na kost a nohy jim na trávě nasáklé deštěm klouzaly a ujížděly. Temně šedá obloha hrozila bouří a oběma se ulevilo, když dorazili do tepla a světla v šatnách, přestože věděli, že v nich najdou pouze dočasný útulek. Zastihli tam Freda a George, kteří se dohadovali, jestli nemají použít svoje záškolácké zákusky, aby se z tréninku ulili.

„…vsadím se, že by poznala, co jsme udělali,“ huhlal Fred koutkem úst. „Je to smůla, že jsem se jí zrovna včera ptal, jestli si nechce koupit nějaké dávivé dortíčky.“

„Tak bychom mohli zkusit horečnaté hrudky,“ zamumlal George, „o těch ještě nikdo neví…“

„A zabírají?“ zeptal se se zájmem Ron, zatímco déšť bubnující do střechy ještě zesílil a kolem budovy se kvílivě proháněl vítr.

„Jo, to jo,“ ujistil ho Fred, „teplota ti vyskočí okamžitě.“

„Jenže ti zároveň naskáčou obrovské hnisavé boláky,“ doplnil ho George, „a my jsme zatím nepřišli na to, jak se jich zbavit.“

„Žádné boláky nevidím,“ poznamenal Ron a pozorně si dvojčata prohlížel.

„Ještě abys je viděl,“ zavrčel Fred. „Nemáme je na těch partiích, které normálně ukazujeme na veřejnosti.“

„Ale řeknu ti, že mít je a sedět s nimi na koštěti, to je fakt…“

„No prima, teď mě všichni poslouchejte,“ vyzvala je Angelina, která se právě objevila ve dveřích kapitánské kabiny. „Vím, že počasí není ideální, ale je docela možné, že proti Zmijozelu budeme hrát za podobných podmínek, takže nám přijde vhod, když si vyzkoušíme, co dělat, abychom si s nimi poradili. Harry, nedělal jsi něco s těmi svými brýlemi, aby se ti v dešti nemlžily, když jsme tenkrát v té bouřce hráli proti Mrzimoru?“

„To udělala Hermiona,“ vzpomněl si Harry. Vytáhl hůlku, poklepal si na brýle a řekl: „Repellentus!“

„Myslím, že bychom to měli vyzkoušet všichni,“ usoudila Angelina. Jestli dokážeme, aby nám déšť nestékal po obličeji, ohromně nám to pomůže – uvidíme líp. Takže všichni sborem: Repellentus! To je ono. Jdeme!“

Všichni si vložili hůlky zpět do vnitřních kapes hábitů, hodili si košťata na ramena a vyšli za Angelinou ven z šatny.

S hlasitým čvachtáním se brodili stále hlubším bahnem do středu hřiště. Viditelnost byla navzdory použitému kouzlu velice ubohá; kvapem se stmívalo a k zemi padaly těžké záclony deště.

„Takže na zapískání vyrazíme,“ zavolala Angelina.

Harry se kopnutím odrazil od země, až bahno vystříklo na všechny strany, a vystřelil vzhůru, vítr ho ale trochu strhl ze zamýšleného směru. Neměl sebemenší představu, jak má v takovém počasí najít Zlatonku; měl dost problémů už s tím, aby stačil sledovat jediný Potlouk, se kterým trénovali. Pouhou minutu po zahájení tréninku ho míč málem srazil z koštěte, takže musel při úhybném manévru použít lenochodího závěsu. Angelina to bohužel neviděla. Popravdě řečeno neviděla nejspíš nic. Žádný z nich neměl ponětí, co dělají jeho spoluhráči. Vítr sílil a Harry i na velkou vzdálenost slyšel pleskavý zvuk dešťových kapek, bičujících hladinu jezera.

Angelina držela mužstvo ve vzduchu téměř hodinu, než to konečně vzdala a odvedla promáčené a nabručené hráče do šatny. Tvrdošíjně sice opakovala, že trénink nebyl úplnou ztrátou času, z jejího hlasu však neznělo žádné opravdové přesvědčení. Fred s Georgem se tvářili obzvlášť popuzeně – oba chodili široce rozkročení a při každém pohybu se bolestně šklebili. Když si Harry vytíral osuškou vlasy, slyšel, jak si navzájem tiše stěžují.

„Myslím, že mi jich pár prasklo,“ konstatoval Fred dutým hlasem.

„Mně ne,“ procedil George zaťatými zuby, „zato mi v nich pekelně škube… mám pocit, jako by se ještě zvětšily.“

„AU!“ vykřikl Harry.

Přitiskl si osušku k obličeji a oči měl bolestí pevně zavřené. Jizvou na čele mu opět projela bolest – tak palčivá, jakou necítil už celé týdny.

„Co se děje?“ ozvalo se několik hlasů.

Harry vykoukl zpod osušky. Šatnu viděl rozmazaně, protože neměl na očích brýle, přesto si ale všiml, že jsou všichni otočení k němu.

„Nic,“ zamumlal. „Jen jsem… šťouchl jsem se prstem do oka, to je všechno.“

Zároveň však střelil významným pohledem po Ronovi. Zdrželi se v šatně ještě chvíli poté, co všichni ostatní znovu vyrazili do nepohody, zachumlaní do plášťů a s čepicemi staženými přes uši.

„Co se stalo?“ vyhrkl Ron, jakmile Alice vyšla ze dveří. „Zase ta tvoje jizva?“

Harry přikývl.

„Ale…“ zatvářil se vystrašeně Ron, přešel k oknu a zadíval se ven do deště, „on přece… přece teď nemůže být nikde nablízku, že ne?“

„Ne,“ zahučel Harry, sklesle se zhroutil na lavici a mnul si čelo. „Nejspíš je někde na míle daleko. Bolelo to, protože… protože… zuří.“

Harry tohle vlastně vůbec neměl v úmyslu říct a slyšel ta slova, jako by vyšla z úst někoho jiného – přesto si však okamžitě uvědomil, že jsou pravdivá. Netušil, jak to ví, ale věděl to. Ať byl Voldemort kdekoli a ať dělal cokoli, běsnil vzteky.

„Tys ho viděl?“ zhrozil se Ron. „Měl jsi… nějaké vidění nebo co?“

Harry seděl absolutně nepohnutě, oči měl upřené do země a dovolil své mysli i svým vzpomínkám, aby se s doznívající bolestí uvolnily.

Zmatené klubko různých tvarů, směsice kvílivých hlasů…

„Chce, aby se něco stalo, a nejde to dost rychle,“ řekl.

Znovu pocítil překvapení, když ta slova slyšel vycházet z vlastních úst, a přitom si byl naprosto jistý, že je tomu tak.

„Ale… jak to víš?“ užasl Ron.

Harry potřásl hlavou a pevně si zakryl oči dlaněmi. Vyrojily se mu před nimi chomáče drobných jisker. Cítil, že se Ron posadil na lavici vedle něj, a věděl, že ho upřeně pozoruje.

„Posledně to bylo taky tak?“ vyptával se tiše. „Když tě jizva rozbolela v kabinetu u Umbridgeové? To měl Ty–víš–kdo taky vztek?“

Harry zavrtěl hlavou.

„Tak co to bylo?“

Harry se v duchu vracel zpět. Díval se tehdy Umbridgeové do obličeje… jizva ho bolela… a měl v žaludku takový zvláštní pocit… podivný, jako by mu v něm něco poskakovalo… radostný pocit… jenže si samozřejmě neuvědomil, co to vlastně je, protože sám se v tu chvíli cítil strašně zbědované…

„Posledně mě bolela, protože ho něco potěšilo,“ prohlásil. „Něco mu udělalo velkou radost. Myslel… myslel si, že se stane něco pro něj příznivého. A ten večer, než jsme jeli zpátky do Bradavic…“ vrátil se v myšlenkách k okamžiku, kdy ho v jeho a Ronově ložnici na Grimmauldově náměstí jizva tak strašně bolela, „…to zase zuřil.“

Pohlédl na Rona, který na něj zíral s otevřenými ústy.

„Klidně bys to mohl vzít za Trelawneyovou, kamaráde,“ hlesl užasle.

„Tohle nejsou žádná proroctví,“ bránil se Harry.

„To ne, ale víš, co to je?“ vydechl Ron vystrašeně a obdivně zároveň. „Harry, ty čteš Ty–víš–komu myšlenky!“

„Ale kdepak,“ zavrtěl Harry hlavou. „To spíš… asi jen cítím jeho náladu. Jsou to prostě takové záblesky, které mi dají znát, v jakém je rozpoložení. Brumbál loni říkal, že se něco takového děje. Tvrdil, že vycítím, když je mi Voldemort blízko nebo když se ho zmocní nenávist. No, a teď cítím i to, když ho něco potěší…“

Následovala chvíle mlčení. Budova se otřásala pod náporem větru a deště.

„Musíš to někomu říct,“ ozval se Ron.

„Posledně jsem to řekl Siriusovi.“

„Tak mu to řekni znovu!“

„Copak můžu?“ odsekl pochmurně Harry. „Nezapomeň, že Umbridgeová sleduje sovy a hlídá krby.“

„Tak to pověz Brumbálovi.“

„Zrovna jsem ti říkal, že ten už o tom ví,“ odbyl ho nevrle Harry, vstal, sundal z háčku plášť a přehodil si ho přes ramena. „Nemá smysl mu to znova opakovat.“

Ron si zapínal poutko u svého pláště a zamyšleně se na Harryho díval.

„Brumbál by to určitě rád věděl,“ prohlásil.

Harry pokrčil rameny.

„Pojď už… musíme ještě cvičit ta umlčovací kouzla.“

Chvátali potemnělými školními pozemky nahoru k hradu, klouzali a klopýtali po rozbahněných trávnících a celou cestu mlčeli. Harry usilovně přemýšlel. Co to asi bylo, co si Voldemort přál mít už hotové, ale nedařilo se to zvládnout dost rychle?

„…má i další plány… plány, s jejichž realizací může začít opravdu velice nenápadně… něco, co může získat jen tajnou lstí… například nějakou zbraň. Něco, co posledně neměl.“

Harry na tahle Siriusova slova nepomyslel už celé týdny, vězel až po krk v tom, co se dělo v Bradavicích, měl hlavu příliš zaměstnanou momentálními potyčkami s Umbridgeovou, nespravedlivostí všech ministerských zásahů do chodu školy… Teď se mu však znovu vynořila v paměti a přiměla ho k zamyšlení… Voldemortova zuřivost by dávala smysl, kdyby nebyl o nic blíž ke svému cíli, jímž bylo zmocnit se té zbraně, ať už šlo o cokoli. Podařilo se snad Řádu zhatit jeho plány, zabránit mu v jejím získání? Kde byla uložená? A kdo ji má teď?

„Mimbulus mimbletonia,“ ozval se Ronův hlas a Harry se vrátil do reality právě v okamžiku, kdy prolézal otvorem v podobizně do společenské místnosti.

Jak se zdálo, Hermiona šla brzy spát: v jednom z křesel nechala do klubíčka stočeného Křivonožku a stolek u krbu byl poházený několika různě vyboulenými pletenými čepičkami pro skřítky. Harrymu přišlo docela vhod, že na ně nečekala, protože nijak nestál o to, aby se musel i s ní bavit o své bolavé jizvě a nechat se přesvědčovat, aby šel za Brumbálem. Ron po něm neustále úzkostlivě pokukoval, Harry však vytáhl učebnice kouzelných formulí, aby dokončil svoje pojednání. Soustředění ovšem jen předstíral, a když Ron oznámil, že si jde lehnout, neměl napsáno skoro nic.

Přišla a minula půlnoc, Harry znovu a znovu pročítal odstavec o použití lžičníku lékařského, libečku a bertrámu a nevnímal z něj jediné slovo.

Největších oučinků toto bejlí dosahuje při zánětlivých mozku chorob vyvolávání, pročež často užitek nachází v přípravě utrejchů matoucích a ohlupujících, kde cílem mága jest prchlivost a lehkomyslnost přivoditi…

…Hermiona tvrdila, že Sirius, který trčí zavřený na Grimmauldově náměstí, začíná být lehkomyslný…

…dosahuje při zánětlivých mozku chorob vyvolávání, pročež často užitek nachází…

…Denní věštec by z toho vyvodil, že má zánět mozku, kdyby zjistil, že zná Voldemortovy pocity…

…často užitek nachází v přípravě utrejchů matoucích a ohlupujících…

… matoucí – ano, to je to správné slovo! Jak je možné, že Voldemortovy pocity zná? Co je to mezi nimi za podivné spojení, které se Brumbálovi nikdy nepodařilo uspokojivě vysvětlit?

…kde cílem mága je…

…Harrymu se strašlivě chtělo spát…

…prchlivost a lehkomyslnost přivoditi…

…křeslo u krbu bylo vyhřáté a pohodlné, do oken dosud pořád zuřivě bubnoval déšť, Křivonožka předl, plameny praskaly…

Učebnice vyklouzla Harrymu z ochablé ruky a s tupým žuchnutím dopadla na krbovou předložku, hlava mu bezvládně klesla na stranu…

Zase už kráčel chodbou bez oken a zvuk jeho kroků se ozvěnou rozléhal v okolním tichu. Jak se dveře na konci chodby přibližovaly a zvětšovaly, srdce mu bušilo vzrušením… kdyby je tak dokázal otevřít… vejít dovnitř…

Natáhl ruku – špičky prstů měl pouhých pár centimetrů od nich…

„Harry Pottere, pane!“

Polekaně sebou škubl a probral se. Všechny svíčky ve společenské místnosti byly zhasnuté, cosi se však pohybovalo v jeho těsné blízkosti.

„Co… kdo… kdo je to?“ zahuhlal a napřímil se v křesle. Oheň v krbu téměř vyhasl a v místnosti byla hustá tma.

„Dobby přinesl vaši sovu, pane,“ ozval se pištivý hlásek.

„Dobby?“ opakoval rozespale Harry a pátral ve tmě, odkud ten hlásek přichází.

Domácí skřítek Dobby stál u stolu, na němž Hermiona nechala ležet půltucet svých pletených čepiček, a jeho velké špičaté uši vyčnívaly zpod čehosi, co vypadalo jako všechny čepičky, které kdy Hermiona upletla; měl je nasazené jednu na druhé, takže jeho hlava působila dojmem, že se o půl až tři čtvrtě metru prodloužila. Na bambuli nejvyšší čepičky seděla zjevně uzdravená Hedvika a klidně houkala.

„Dobby se nabídl, že Harrymu Potterovi dojde vrátit sovu,“ oznámil pisklavě skřítek a díval se na Harryho, jako by ho nade vše zbožňoval. „Paní profesorka Červotočková vzkazuje, že už je úplně v pořádku, pane.“ Vysekl poklonu tak hlubokou, že se jeho tužkovitý nos otřel o ošlapanou krbovou předložku. Hedvika rozhořčeně zahoukala, mávla křídly a přelétla na opěrku Harryho křesla.

„Díky, Dobby,“ poděkoval Harry, pohladil Hedviku po hlavě a vší silou zamrkal, aby se zbavil vidiny dveří ze snu… Byl to úplně živý sen. Když se na Dobbyho podíval pozorněji, všiml si, že má na sobě také několik šál a nesčetně párů ponožek, takže jeho nohy vypadaly k tělu nepoměrně velké.

„Poslyš… ty si bereš všechno to oblečení, co tu Hermiona nechává ležet?“

„Ne, pane, to ne,“ ujistil ho spokojeně Dobby. „Dobby také bere něco pro Winky, pane.“

„No vida, jakpak se má Winky?“ vzpomněl si Harry.

Dobby nepatrně schlípl uši.

„Winky pořád hodně pije, pane,“ přiznal smutně a obrovské kulaté zelené oči, velké jako tenisové míčky, sklopil k zemi. „Pořád ještě nestojí o žádné oblečení, Harry Pottere. A ostatní domácí skřítkové taky ne. Ani jeden z nich už nechce chodit uklízet do nebelvírské věže, když jsou tu všude poschovávané čepice a ponožky, protože je to uráží, pane. Dobby všechen úklid obstarává sám, pane, ale Dobbymu to nevadí, protože vždycky doufá, že tady narazí na Harryho Pottera, a dnes v noci, pane, se mu jeho přání vyplnilo!“ Dobby se znovu hluboce uklonil. „Harry Potter ale nevypadá šťastně,“ pokračoval, když se znovu napřímil a plaše na Harryho pohlédl. „Dobby slyšel, jak si něco mumlal ze spaní. Měl Harry Potter zlé sny?“

„Vlastně ani ne zlé,“ ujistil ho Harry, zívl a promnul si oči. „Už jsem měl horší.“

Skřítek Harryho přejel pohledem obrovských talířovitých očí. „Dobby by hrozně rád Harrymu Porterovi pomohl,“ prohlásil pak nesmírně vážně se svěšenýma ušima, „protože Harry Potter Dobbyho osvobodil a Dobby je teď mnohem, mnohem šťastnější.“

Harry se usmál.

„Ty mi nijak pomoct nemůžeš, Dobby, ale stejně ti děkuji, žes mi to nabídl.“

Sehnul se, sebral z podlahy svou učebnici lektvarů a umiňoval si, že hned zítra se pokusí to pojednání dopsat. Když knihu zavíral, plameny z krbu ozářily jeho tenounké bílé jizvičky na hřbetě ruky – památku na školní tresty, které mu uložila Umbridgeová…

„Vlastně počkej… Něco bys pro mě udělat mohl, Dobby,“ řekl zamyšleně.

Skřítek se k němu otočil celý rozzářený.

„Povězte si, co chcete, Harry Pottere, pane!“

„Potřebuji najít nějaké místo, kde by se osmadvacet lidí mohlo cvičit v obraně proti černé magii a kde by je přitom neobjevil nikdo z učitelů. Zvlášť to platí,“ Harry sevřel ruku, v níž držel učebnici, takže jizvy perlově bíle zasvítily, „pro profesorku Umbridgeovou.“

Očekával, že skřítkův úsměv zmizí a jeho uši schlíple povadnou, předpokládal, že to Dobby prohlásí za nemožné, nebo slíbí, že se zkusí po něčem poohlédnout, ale nedělá si velké naděje. Rozhodně neočekával, že vesele poskočí, radostně zapleská ušima a tleskne rukama.

„Dobby ví o naprosto dokonalém místě, pane!“ vychrlil ze sebe šťastně. „Dobby o něm slyšel od ostatních domácích skřítků, když přišel do Bradavic, pane. Říká se mu Poslední útočiště nebo také Komnata nejvyšší potřeby!“

„Pročpak?“ zeptal se zvědavě Harry.

„Protože je to místnost,“ vysvětloval vážně Dobby, „do které je možné se dostat jen tehdy, když se bez ní dotyčný doopravdy neobejde. Někdy tam je a jindy tam zase není, ale když se objeví, je vždycky vybavená vším, co ten, kdo ji hledá, potřebuje. Dobby ji také jednou použil, pane,“ přiznal skřítek tišším hlasem a zatvářil se provinile, „to když byla Winky hrozně opilá. Schoval ji do Komnaty nejvyšší potřeby a našel tam protijed na máslový ležák a pěknou postýlku, jako na míru pro skřítka, kam mohl Winky uložit, než se z toho vyspala, pane… a Dobby ví, že pan Filch tam našel další čisticí prostředky, když mu jednou došly, pane, a…“

„A kdyby se ti vážně moc chtělo na záchod,“ přerušil ho Harry, který si najednou vzpomněl na něco, co vyprávěl Brumbál na loňském vánočním plese, „byla by ta komnata plná nočníků?“

„Dobby si myslí, že ano, pane,“ přikývl vážně skřítek. „Je to opravdu úžasná komnata, pane.“

„Kolik lidí o ní ví?“ vyptával se Harry a trochu se v křesle narovnal.

„Moc málo, pane. Většinou na ni narazí náhodou, když ji potřebují, pane, často už ji ale nikdy znovu nenajdou, protože nevědí, že je tam pořád a čeká, až bude povolána do služby, pane.“

„Zní to úplně skvěle,“ pochvaloval si Harry a srdce mu bušilo. „Zní to přímo dokonale, Dobby. Kdy mi ji můžeš ukázat?“

„Kdykoli, Harry Pottere, pane,“ ujistil ho skřítek, kterého Harryho nadšení zjevně potěšilo. „Jestli chcete, můžeme jít třeba hned.“

Harry byl chvíli v pokušení skutečně s Dobbym jít. Napůl se už zvedl z křesla, aby si skočil nahoru pro svůj neviditelný plášť, když se mu – nikoli poprvé – v uchu ozval jakýsi šeptavý hlas, velice podobný Hermioninu: lehkomyslný. Koneckonců bylo už hrozně pozdě a on sám byl vyčerpaný.

„Dnes v noci ne, Dobby,“ odmítl nerad a znovu se zabořil do křesla. „Je to opravdu důležitá věc… Nechci ji pokazit, takže to budu muset pořádně naplánovat. Poslyš, nemůžeš mi prostě vysvětlit, kde přesně ta Komnata nejvyšší potřeby je a jak se tam dostanu?“

Jejich hábity se nadouvaly a pleskaly ve větru, když se čvachtavě brodili zaplavenou zelinářskou zahradou na dvouhodinovku bylinkářství, kde pak v rachotu dešťových kapek dopadajících na střechu skleníku a tvrdých jak kroupy sotva slyšeli, co jim profesorka Prýtová vykládá. Dozvěděli se, že odpolední hodina péče o kouzelné tvory bude přeložena ze školního pozemku bičovaného bouří do jedné z volných učeben v přízemí, a u oběda pak Angelina vyhledala své mužstvo a k obrovské úlevě všem hráčům sdělila, že famfrpálový trénink se ruší.

„Výborně,“ zajásal potichu Harry, když mu to pověděla. „Našli jsme totiž vhodné místo pro první schůzku obrany proti černé magii. Dnes večer v osm hodin, v sedmém patře proti tomu gobelínu, co na něm trollové mlátí do Barnabáše Blouznivého. Povíš to Katii a Alici?“

Angelina se zatvářila trochu zaraženě, slíbila však, že to oběma děvčatům vyřídí. Harry se znovu hladově vrhl na párky s bramborovou kaší. Když od nich zvedl oči, aby se napil dýňové šťávy, zjistil, že si ho Hermiona zamyšleně prohlíží.

„Co je?“ zeptal se plnou pusou.

„No, víš… jen mě napadlo, že Dobbyho plány nejsou vždycky úplně bezpečné. Nepamatuješ, jak tě málem připravil o všechny kosti v ruce?“

„Tahle komnata není jen nějaký Dobbyho bláznivý nápad. Brumbál o ní taky ví, zmínil se o ní přede mnou na vánočním plese.“

Hermiona se rozjasnila.

„Pověděl ti o ní Brumbál?“

„Jen mezi řečí,“ pokrčil rameny Harry.

„Fajn, v tom případě je to v pořádku,“ usoudila okamžitě Hermiona a už nic nenamítala.

Všichni tři pak většinu odpoledne obcházeli ty, kdo se U Prasečí hlavy Hermioně zapsali do kroužku, a vysvětlovali jim, kde se ten večer sejdou. Harryho trochu rozladilo, že Cho Changovou a její kamarádku našla první Ginny, když však končila večeře, byl si jistý, že se o tom dozvědělo všech pětadvacet lidí.

O půl osmé opustili Harry, Ron a Hermiona nebelvírskou společenskou místnost; Harry v ruce třímal jistý starý pergamen. Studenti pátého ročníku se sice směli pohybovat po chodbách až do deváté hodiny večerní, všichni tři se však cestou do sedmého patra přesto neustále nervózně rozhlíželi.

„Počkejte,“ zarazil je Harry, rozložil na konci posledního schodiště pergamen, poklepal na něj hůlkou a tiše zamumlal: „Slavnostně přísahám, že jsem připraven ke každé špatnosti.“

Na starém ošoupaném pergamenu začal vystupovat plánek Bradavic. Místa, kde se nacházeli různí lidé, označovaly drobné černé pohyblivé tečky s připojenými jmény.

„Filch je v druhém patře,“ oznámil Harry, když si plánek přidržel těsně před očima, „a paní Norrisová ve čtvrtém.“

„A Umbridgeová?“ zeptala se úzkostlivě Hermiona.

„U sebe v kabinetu,“ ukázal Harry. „Fajn, tak jdeme.“

Spěšně vyrazili k místu, které Harrymu popsal Dobby – byl to dlouhý úsek holé zdi proti obrovskému gobelínu, zobrazujícímu pošetilou snahu Barnabáše Blouznivého naučit trolly balet.

„To je ono,“ zašeptal Harry, zatímco jeden z trollů prožraných moly na chvíli přestal bušit klackem do svého rádoby učitele baletu a zvědavě na ně civěl. „Dobby říkal, že máme kolem téhle stěny třikrát projít a usilovně se soustředit na to, co potřebujeme.“

Uposlechli Dobbyho radu a dělali čelem vzad u okna těsně za holým úsekem zdi a u vázy velikosti dospělého člověka na druhé straně. Ron měl soustředěním pevně zavřené oči, Hermiona si pro sebe něco tiše šeptala a Harry upřeně hleděl před sebe s rukama zaťatýma v pěst.

Potřebujeme nějaké místo, kde se budeme učit bojovat… říkal si v duchu. Jen nám dejte místnost, kde můžeme cvičit… kde nás nikdo nenajde…

„Harry!“ vyjekla Hermiona, když kolem holé zdi prošli potřetí a otočili se.

Ve zdi se objevily zářivě naleštěné dveře. Ron na ně vykuleně zíral a tvářil se trochu nejistě. Harry natáhl ruku, uchopil mosaznou kliku, zatáhl za ni, dveře otevřel a jako první vešel do prostorné místnosti osvětlené mihotavými pochodněmi podobnými těm, které osvětlovaly sklepení o osm pater níž.

Kolem stěny stály dřevěné regály na knihy a místo židlí byly na podlaze rozházené velké hedvábné polštáře. V několika regálech na protější straně místnosti byl široký výběr různých nástrojů, jako byly lotroskopy, čidla tajností a velké naprasklé slídivé kukátko, podle Harryho nepochybně totéž, které předchozího roku viselo v kabinetu nepravého Moodyho.

„Tohle nám přijde vhod, až budeme nacvičovat omračovací kouzla,“ poznamenal spokojeně Ron a šťouchl do jednoho polštáře nohou.

„A podívejte se na tu spoustu knih!“ vykřikla nadšeně Hermiona a přejela prstem po hřbetech několika velkých, v kůži vázaných svazků. „Přehled nejčastějších kleteb a ochrany proti nim… Černá magie kouzla zbavená… Sebeobrana a potřebná zaklínadla… Páni!“ otočila se na Harryho s obličejem celým rozzářeným, takže mu bylo jasné, že tyhle stovky knih ji konečně přesvědčily o správnosti jejich počínání. „Tohle je báječné, Harry, je tady všechno, co potřebujeme!“

Pak bez otálení sáhla po Zaklínadlech pro zakleté, zabořila se do nejbližšího polštáře a dala se do čtení.

Když se ozvalo opatrné zaklepání na dveře, Harry se ohlédl: to dorazili Ginny, Neville, Levandule, Parvati a Dean.

„No ne!“ vydechl Dean a ohromeně se rozhlížel. „Kde to vlastně jsme?“

Harry se pustil do vysvětlování, jenže než skončil, dostavili se další, takže musel začít znovu od začátku. V osm hodin už byly všechny polštáře obsazené. Harry přešel ke dveřím a otočil klíčem v zámku; ozvalo se řádné cvaknutí, všichni zmlkli a zadívali se na něj. Hermiona si v Zaklínadlech pro zakleté pečlivě označila stránku a odložila knihu stranou.

„Tak tedy,“ zahájil trochu nervózně Harry. „Tohle je to místo, které jsme objevili pro naše praktická cvičení, a myslím… hmm… že se vám líbí.“

„Je to tu fantastické!“ ujistila ho Cho a někteří další souhlasně zamručeli.

„Je to zvláštní,“ poznamenal Fred a zamračeně se rozhlížel. „Jednou jsme se tady schovali před Filchem, pamatuješ, Georgi? Tehdy tady ale byl jen kamrlík s košťaty.“

„Poslyš, Harry, co je tohle za krámy?“ ozval se zezadu Dean a ukazoval na lotroskopy a slídivé kukátko.

„Detektory černé magie,“ vysvětloval Harry a proplétal se k nim mezi polštáři. „V zásadě všechny upozorňují na přítomnost černokněžníků nebo nepřátel, není ale dobré příliš se na ně spoléhat, protože je lze oklamat…“

Na okamžik se zadíval do naprasklého slídivého kukátka. Uvnitř se pohybovalo několik mlhavě viditelných postav, žádnou z nich však nepoznával. Otočil se ke kukátku zády.

„Tak poslyšte, přemýšlel jsem, čemu bychom se měli věnovat nejdřív, a… hmm…“ Všiml si zdvižené ruky. „Co je, Hermiono?“

„Myslím, že bychom si měli zvolit vedoucího,“ prohlásila.

„Vedoucí je Harry,“ ozvala se okamžitě Cho a podívala se na Hermionu jako na blázna.

Harrymu znovu divoce poskočil žaludek.

„Jistě, ale myslím, že bychom to měli potvrdit řádným hlasováním,“ pokračovala Hermiona jakoby nic. „Pak to bude mít formální platnost a dá mu to potřebnou autoritu. Takže – kdo je pro, aby byl Harry naším vedoucím?“

Všichni zvedli ruku, dokonce i Zachariáš Smith, ten ovšem značně váhavě.

„Hmm… tak dobrá, díky,“ zahuhlal Harry a cítil, jak v obličeji zrudl. „A teď… co je zase, Hermiono?“

„Taky myslím, že bychom si měli dát nějaké jméno,“ pokračovala rázně Hermiona s rukou stále zdviženou. „Podpořilo by to týmového ducha a soudržnost, co říkáte?“

„Co třeba Protiumbridgeovská liga?“ navrhla dychtivě Angelina.

„Nebo Ministerstvo kouzel – spolčení hlupců?“ přihlásil se Fred.

„Měla jsem spíš na mysli takový název,“ střelila Hermiona po Fredovi káravým pohledem, „který by hned každému neprozradil, co děláme, abychom ho mohli bezpečně používat i mimo tyhle schůzky.“

„A co Branná aliance?“ navrhla Cho. „Zkráceně BA, aby nikdo nevěděl, o čem mluvíme?“

„Jo, BA zní dobře,“ přitakala Ginny. „Až na to, že lepší než Branná aliance by byla Brumbálova armáda, protože té se ministerstvo bojí ze všeho nejvíc, ne?“

Rázem se ozvalo všeobecné souhlasné mručení a smích.

„Všichni jsou tedy pro BA?“ zeptala se pravá organizátorka Hermiona a klekla si na polštáři, aby spočítala hlasy. „Většina je pro, návrh se přijímá!“

Připíchla list pergamenu se všemi jejich podpisy na stěnu a do záhlaví velkým písmem napsala:

Brumbálova armáda

„Výborně,“ ujal se slova Harry, když se Hermiona znovu posadila. „Dáme se tedy do cvičení? Říkal jsem si, že první, co bychom si měli vyzkoušet, je Expelliarmus, znáte to, odzbrojovací kouzlo. Vím, že patří k těm úplně základním, ale mně přišlo doopravdy vhod…“

„Proboha,“ protáhl Zachariáš Smith, obrátil oči v sloup a založil si ruce na prsou. „Mám pocit, že Expelliarmus nám proti Vy–víte–komu zrovna nepomůže, nemyslíš?“

„Já jsem ho proti němu použil,“ ujistil ho klidně Harry. „V červnu mi tohle kouzlo zachránilo život.“

Smith na něj zůstal zírat s přihlouple otevřenými ústy. Nikdo z ostatních ani nedutal.

„Jestli si ale někdo myslí, že je to pod jeho úroveň, může jít,“ pokračoval Harry.

Smith se nepohnul. Nikdo z ostatních také ne.

„Dobrá,“ přikývl Harry, kterému ze všech těch upřených pohledů vyschlo v ústech ještě o něco víc než obvykle. „Myslím, že bychom se měli rozdělit do dvojic a začít s procvičováním.“

Měl z toho velice zvláštní pocit, že jim udílí pokyny, ale zdaleka to nebylo tak zvláštní, jako když viděl, že ho poslouchají. Všichni okamžitě vyskočili a utvořili dvojice. Jak se dalo čekat, Neville zůstal sám.

„Můžeš cvičit se mnou,“ nabídl mu Harry. „Tak do toho – až napočítám do tří, raz – dva – tři…“

Komnatu náhle zaplnily výkřiky Expelliarmus. Hůlky se rozlétly do všech stran a kouzla, která se minula cílem, narážela do knih na policích a rozhazovala je kolem. Harry byl na Nevilla příliš rychlý a vyrazil mu hůlku z ruky, takže vylétla prudce vzhůru, se sprškou jisker narazila do stropu a s rachotem přistála na horní polici jednoho zničeného regálu, odkud ji Harry stáhl přivolávacím kouzlem.

Rozhlédl se kolem sebe a uvědomil si, že udělal dobře, když navrhl, aby začali od toho nejjednoduššího. Mnozí totiž svá kouzla dělali značně nedbale a často se jim vůbec nepodařilo protivníka odzbrojit; dosáhli jen toho, že uskočil pár kroků dozadu nebo se lehce zapotácel, když mu chabé kouzlo prosvištělo nad hlavou.

„Expelliarmus!“vykřikl Neville a Harry, kterého to zaskočilo nepřipraveného, cítil, jak mu hůlka vylétla z ruky.

„DOKÁZAL JSEM TO!“ jásal vítězoslavně Neville. „Tohle se mi ještě nikdy nepodařilo – JÁ TO DOKÁZAL!“

„Dobrá práce!“ povzbudil ho Harry a taktně se rozhodl pomlčet o tom, že ve skutečném souboji by se jeho protivník sotva díval opačným směrem s hůlkou volně spuštěnou podél těla. „Poslyš, Neville, co kdybys pár minut střídavě cvičil s Ronem a s Hermionou, abych mohl obejít ostatní a podívat se, jak si vedou?“

Přemístil se do středu komnaty. Se Zachariášem Smithem se dělo něco podivného. Pokaždé, když otevřel pusu, aby odzbrojil Anthonyho Goldsteina, vylétla mu vlastní hůlka z ruky, přestože Anthony neřekl jediné slovo. Harry nemusel dlouho pátrat, aby tuhle záhadu odhalil: kousek za Smithem stáli Fred s Georgem a střídavě mu mířili na záda svými hůlkami.

„Promiň, šéfe,“ omlouval se spěšně George, když Harry zachytil jeho pohled. „Prostě jsme neodolali.“

Harry prošel kolem ostatních dvojic a snažil se opravovat ty, kdo kouzlo nedělali správně. Ginny byla ve dvojici s Michaelem Cornerem a vedla si velice dobře, zatímco Michael byl buď nesmírně nešikovný, nebo se mu nechtělo používat proti ní kouzla. Ernie Macmillan svou hůlkou zbytečně okázale mával a poskytoval tak svému partnerovi spoustu času na to, aby překonal jeho obranu. Bratři Creeveyové cvičili nadšeně, ale nesoustředěně a většinu knih, které vypadaly z polic, měli na svědomí oni. Lenka Láskorádová vykazovala podobně střídavé úspěchy: někdy se jí podařilo vyrazit Justinu Finch–Fletchleyovi hůlku z ruky a jindy dosáhla jen toho, že se mu zježily vlasy.

„Stačí, už dost!“ zahulákal Harry. „Dost! DOST!“

Potřeboval bych píšťalku, pomyslel si a v tu ránu uviděl jednu ležet na nejbližší řadě knih. Popadl ji a hlasitě zapískal. Všichni sklonili hůlky.

„Nebylo to špatné,“ ocenil je Harry, „ale rozhodně máte ještě co zlepšovat.“ Zachariáš Smith na něj nerudně zahlížel. „Zkusíme to znovu.“

Opět začal procházet komnatou sem a tam, občas se zastavoval, aby poradil. Postupně se všichni v předvádění kouzla zlepšovali. Nějakou dobu si Harry dával pozor, aby se vyhnul Cho a její kamarádce, když ale všechny ostatní dvojice zkontroloval už dvakrát, usoudil, že dál si jich nevšímat nemůže.

„Ale ne!“ vyjekla Cho poněkud vyplašeně, když k nim přicházel. „Expelliarmajs! Vlastně Expellimarjus! Páni… promiň, Marietto!“

Rukáv Choiny kudrnaté kamarádky se vznítil a začal hořet. Marietta ho uhasila vlastní hůlkou a zakabonila se na Harryho, jako by to byla jeho vina.

„Jsem z tebe nervózní, předtím mi to docela šlo,“ omlouvala se Cho zkroušeně.

„Bylo to docela dobré,“ zalhal, a když k němu tázavě zvedla obočí, opravil se: „No tak ne, bylo to mizerné, jenže já vím, že to umíš udělat správně, pozoroval jsem tě támhle odtud.“

Cho se rozesmála, zato její kamarádka sjela oba kyselým pohledem a odvrátila se od nich.

„Nic si z ní nedělej,“ zašeptala Cho. „Vůbec sem nechtěla přijít, ale já ji přinutila. Rodiče jí zakázali dělat cokoli, co by se Umbridgeové mohlo nelíbit. Její máma totiž dělá na ministerstvu, víš?“

„A co tvoji rodiče?“ zajímal se Harry.

„No, taky si neodpustili kázání, že si mám dávat pozor, abych si to s Umbridgeovou nerozházela,“ přiznala Cho a hrdě se vzpřímila. „Jestli si ale myslí, že se Ty–víš–komu nepostavím po tom, co se stalo Cedrikovi…“

Zarazila se, zatvářila se trochu zmateně a najednou mezi ně padlo rozpačité ticho. Harrymu kolem ucha prosvištěla hůlka Terryho Boota a zasadila Alici Spinnetové pořádnou ránu do nosu.

„To můj táta se rozhodně staví za všechno, co je proti ministerstvu!“ ozvala se pyšně Lenka Láskorádová Harrymu těsně za zády. Zjevně natahovala uši a poslouchala je, zatímco se Justin Finch–Fletchley pokoušel vyprostit z hábitu, který se mu omotal kolem hlavy. „Vždycky říká, že pokud jde o Popletala, je ochoten věřit čemukoli – tím mám na mysli tu spoustu skřetů, které nechal Popletal zavraždit! A samozřejmě využívá odbor záhad, kde vyvíjí strašlivé jedy a ty podává tajně každému, kdo s ním nesouhlasí. A pak je tu ještě ten jeho krveděsný rozparovač…“

„Na nic se neptej,“ varoval Harry tiše Cho, když celá zmatená otevřela ústa. Cho se zahihňala.

„Poslyš, Harry,“ zavolala Hermiona z opačného konce komnaty, „víš, kolik je hodin?“

Harry se podíval na hodinky a zděšeně zjistil, že už je deset minut po deváté, což znamenalo, že se musí všichni okamžitě rozejít do svých společenských místností. V opačném případě riskují, že je nachytá Filch a potrestá je za porušení školního řádu. Honem zapískal na píšťalku, všichni přestali křičet Expelliarmus a posledních pár hůlek rachotivě dopadlo na podlahu.

„Fajn, to bylo vážně dobré,“ prohlásil Harry, „ale přetáhli jsme čas, takže už toho raději necháme. Za týden zase ve stejnou dobu tady?“

„Dřív!“ vykřikl dychtivě Dean Thomas a mnozí další souhlasně přikyvovali.

„Za chvíli ale začíná famfrpálová sezóna,“ ozvala se honem Angelina, „musíme taky trénovat!“

„Tak tedy příští středu večer,“ rozhodl Harry, „a pak se můžeme dohodnout na dalších schůzkách. A teď dělejte, raději už půjdeme.“

Vytáhl znovu Pobertův plánek a pečlivě zkontroloval, jestli se v sedmém patře nevyskytuje někdo z učitelů. Pak nechal všechny po trojicích a po čtveřicích odejít a úzkostlivě sledoval jejich drobné tečky, dokud bezpečně nedorazily do svých ložnic: mrzimorští do přízemní chodby, která zároveň vedla i ke kuchyni, havraspárští do věže na západní straně hradu a nebelvírští dlouhou chodbou až k podobizně Buclaté dámy.

„To bylo skvělé, vážně skvělé, Harry,“ ozvala se Hermiona, když konečně zůstali jen oni tři.

„Jo, to tedy bylo!“ podpořil ji nadšeně Ron, když vyklouzli ze dveří a sledovali, jak se za jejich zády znovu slily s kamennou zdí. „A všiml sis, jak jsem odzbrojil Hermionu, Harry?“

„Jen jednou,“ ohradila se dotčeně Hermiona. „Já tě dostala mnohem víckrát než ty mě…“

„Nedostal jsem tě jen jednou, bylo to přinejmenším třikrát…“

„Jo, jasně, jestli počítáš i to, jak jsi zakopl o vlastní nohy a přitom mi vyrazil hůlku z ruky…“

Hádali se celou cestu až do společenské místnosti, Harry je však neposlouchal. Jedním okem pořád sledoval Pobertův plánek, zároveň ale přemýšlel i o tom, jak Cho prohlásila, že je z něj nervózní.

Kapitola devatenáctá

Lev a had

Následující dva týdny měl Harry pocit, jako by v hrudi nosil jakýsi talisman, jakési hřejivé tajemství, které mu na hodinách s Umbridgeovou dodávalo sílu a dokonce mu umožňovalo nasadit nic neříkající úsměv, když se díval do jejích strašlivých vypoulených očí. On a Brumbálova armáda se jí přímo před nosem stavěli na odpor, dělali přesně to, z čeho měla ona i celé ministerstvo největší strach, a kdykoli si měl na jejích hodinách číst v učebnici Wilberta Šmírala, věnoval se místo toho příjemným vzpomínkám na jejich poslední schůzku, připomínal si, jak Neville úspěšně odzbrojil Hermionu, jak se Colin Creevey snažil a na třetím cvičení konečně zvládl překážecí kouzlo a jak Parvati Patilová předvedla zmenšovací kletbu tak vynikajícně, že proměnila stůl, na němž ležely všechny lotroskopy, v hromádku prachu.

Zjišťoval, že je prakticky nemožné pevně stanovit jeden večer v týdnu, kdy by se scházeli, protože se museli přizpůsobovat famfrpálovému tréninku tří různých mužstev a tréninkový rozvrh se kvůli špatnému počasí často měnil. Nijak mu to však nevadilo; měl naopak pocit, že nejspíš bude lepší, zůstanou-li jejich schůzky náhodné a nepředpověditelné. Pokud je někdo sleduje, jen těžko odhalí v jejich setkáních nějakou pravidelnost.

Hermiona záhy vymyslela rafinovaný způsob, jak všem členům BA sdělit den a hodinu příští schůzky, kdyby se něco muselo narychlo změnit. Vypadalo by totiž podezřele, kdyby byli studenti z různých kolejí příliš často viděni, jak přecházejí Velkou síň a baví se spolu. Každému členovi BA proto rozdala po jednom falešném galeonu (Ron z toho byl celý pryč, když ji spatřil s košíkem a domníval se, že rozdává skutečné zlato).

„Vidíte ty číslice podél okraje?“ upozornila je Hermiona na konci čtvrté schůzky a jednu minci zadržela tak, aby si ji mohli dobře prohlédnout. Tlustý peníz se ve světle pochodní žlutě zatřpytil. „Na pravých galeonech je to prostě pořadové číslo označující skřeta, který minci razil. Na těchhle falešných se ale budou čísla měnit a budou vám sdělovat den a hodinu příští schůzky. Když dojde ke změně, mince se rozpálí, takže to ucítíte, budete-li ji mít v kapse. Každý z nás si vezme jednu, a když Harry stanoví termín příští schůzky, změní čísla na své minci. A protože jsem vaše mince začarovala proměnlivým kouzlem, čísla na nich se změní přesně podle Harryho mince.“

Hermionina slova vystřídalo zaražené ticho. Když se podívala po ostatních a viděla, jak na ni civí, vyvedlo ji to poněkud z míry.

„Totiž… považovala jsem to za docela dobrý nápad,“ hlesla nejistě. „Chci říct, že i kdyby nám Umbridgeová nařídila, abychom obrátili kapsy naruby, na tom, že u sebe nosíme nějaký galeon, není přece nic podezřelého, ne? Ale… jasně, jestli to nechcete nosit…“

„Ty umíš proměnlivé kouzlo?“ zeptal se Terry Boot.

„Umím,“ přisvědčila Hermiona.

„Ale to je… to se přece učí až na OVCE,“ pípl Terry.

„Jo takhle,“ pochopila Hermiona a snažila se tvářit skromně. „No… víš… ano, máš asi pravdu.“

„Jak to, že nejsi v Havraspáru?“ vyjel na ni Terry a prohlížel si ji málem jako nějaký zázrak. „S takovouhle hlavou?“

„No, Moudrý klobouk při Zařazování docela vážně uvažoval o tom, že by mě poslal do Havraspáru,“ připustila s úsměvem Hermiona, „nakonec se ale rozhodl pro Nebelvír. Tak co, použijeme ty galeony?“

Ozvalo se souhlasné mručení a všichni přistupovali ke košíku, aby si každý vzal jednu minci. Harry na Hermionu mrkl koutkem oka.

„Víš, co mi ty galeony připomínají?“

„Ne, copak?“

„Jizvy Smrtijedů. Když se Voldemort jedné z nich dotkne, všechny ostatní začnou pálit, takže všichni vědí, že za ním mají přijít.“

„Hmm… máš pravdu,“ přisvědčila tiše Hermiona, „právě tohle mě na ten nápad přivedlo… Všimni si ale, že já jsem se rozhodla pro kov, takže naše kůže zůstává ušetřena.“

„Jo… ten tvůj způsob se mi zamlouvá víc,“ zakřenil se Harry, když si strkal svůj galeon do kapsy. „Počítám, že jediné nebezpečí, které nám s nimi hrozí, je, že bychom je mohli omylem utratit.“

„To určitě,“ zabručel Ron, který si svůj falešný galeon prohlížel s jistým smutkem ve tváři. „Nemám jediný pravý galeon, tak s čím bych si tenhleten asi splet.“

Jak se blížil první famfrpálový zápas sezóny, v němž měl hrát Nebelvír proti Zmijozelu, byla cvičení BA dočasně přerušena, protože Angelina trvala na téměř každodenním tréninku. Skutečnost, že se famfrpálový pohár už dlouho nekonal, významně přispěla k tomu, že nadcházející zápas byl očekáván se značným napětím. O výsledek se samozřejmě živě zajímali i studenti Havraspáru a Mrzimoru, protože i je po Novém roce čekaly zápasy s oběma mužstvy, a ředitelé kolejí soupeřících týmů byli odhodláni dovést svou vlastní stranu k vítězství, i když se to pokoušeli maskovat takzvaně nestranným sportovním duchem. Harry si uvědomil, jak moc na tom profesorce McGonagallové záleží, aby Zmijozel porazili, když jim v týdnu před zápasem nezadala žádný domácí úkol.

„Myslím, že momentálně jste dostali práce ažaž, abyste měli co dělat,“ prohlásila povzneseně. Nikdo nevěřil vlastním uším, dokud se nepodívala přímo na Harryho a Rona a sveřepě nedodala: „Už jsem si zvykla na to, že famfrpálový pohár stojí v mém kabinetu, chlapci, a opravdu moc nerada bych ho předávala profesoru Snapeovi, takže doufám, že toho volného času navíc využijete k tréninku.“

Snape nebyl o nic méně okázale předpojatý. Zamlouval si famfrpálové hřiště na trénink zmijozelských tak často, že nebelvírské mužstvo jen stěží hledalo termíny pro sebe. Naprosto také ignoroval četné stížnosti na zmijozelské, kteří se na chodbách pokoušeli hráče Nebelvíru uřknout. Když se na ošetřovně objevila Alice Spinnetová s obočím rostoucím tak hustě a rychle, že jí zakrývalo oči a překáželo v ústech, Snape zarputile tvrdil, že na sobě určitě zkoušela kouzlo pro zhoustnutí vlasů, a odmítl vyslechnout čtrnáct očitých svědků, kteří viděli zmijozelského brankáře Milese Bletchleyho, jak ji zezadu zasáhl kletbou, když pracovala v knihovně.

Harry se na šance Nebelvíru díval s optimismem; koneckonců ještě nikdy s Malfoyovým mužstvem neprohráli. Pravda, Ron se svým výkonem stále ještě nemohl rovnat Woodovi, ale výjimečně usilovně na sobě pracoval a stále se zlepšoval. Jeho největší slabinou bylo, že ztrácel sebedůvěru, jakmile se dopustil nějaké chyby. Když pustil jeden gól, vyvedlo ho to z míry a hrozilo nebezpečí, že pustí i další. Na druhé straně však Harry Rona viděl při několika skutečně brilantních zákrocích, když byl ve formě. Na jednom památečním tréninku zůstal na koštěti viset jen za jednu ruku a odkopl Camrál od brankové obruče takovou silou, že míč přeletěl celé hřiště a na straně soupeře prolétl prostřední obručí; jeho spoluhráči tento zákrok nadšeně přirovnávali k tomu, co předvedl brankář irské reprezentace Barry Ryan proti špičkovému polskému střelci Ladislawu Zamojskému. Fred se dokonce nechal slyšet, že by s Georgem ještě někdy mohli být na Rona hrdí a že fakt uvažují o tom, jestli nemají přiznat, že je jejich příbuzný; ujistil ho zároveň, že to je něco, co se už čtyři roky všemožně pokoušejí utajit.

Jediným problémem, který dělal Harrymu těžkou hlavu, bylo, že se Ron nechával taktikou zmijozelského mužstva vyvést z míry ještě dřív, než se vůbec dostali na hřiště. Harry už jejich posměšné poznámky snášel déle než čtyři roky, takže šeptané výhrůžky typu „Hej ty, srábku, Warrington prý přísahal, že tě v sobotu z toho koštěte smete“, ho už dávno neděsily, ale byly mu naopak k smíchu. „Warrington má tak špatnou mušku, že by mi dělalo větší starosti, kdyby chtěl sejmout někoho vedle mě,“ odsekl, čímž rozesmál Rona i Hermionu a setřel posměšný úšklebek z tváře Pansy Parkinsonové.

Ron však ještě nikdy nebyl vystaven neúnavné kampani urážek, posměšků a zastrašování. Když ho zmijozelští a mezi nimi i někteří studenti sedmého ročníku, kteří byli podstatně větší než on, míjeli na chodbách a tiše mumlali „Už sis na ošetřovně rezervoval postel, Weasley?“, nesmál se, zato v obličeji byl zelený jak brčál. Když Draco Malfoy výsměšně napodoboval, jak Ron upustil Camrál (což dělal, kdykoli se s ním potkal), Ronovi zrudly uši a ruce se mu roztřásly tak strašně, že většinou upustil i to, co v nich právě držel.

Říjen dohasínal v přívalu skučících vichrů a lijavců a na jeho místo nastoupil listopad studený jako chladná ocel, s každodenními ranními lezavými mrazíky a ledovými větry, které štípaly do holých rukou a tváří. Obloha i strop ve Velké síni se zbarvily bledou, perlovou šedí, vrcholky hor kolem Bradavic si oblékly sněhové čepičky a teplota v hradu klesla tak nízko, že mnozí studenti nosili na chodbách mezi hodinami tlusté ochranné rukavice z dračí kůže.

Ráno v den zápasu bylo jasné a chladné. Když se Harry probudil, otočil hlavu k Ronově posteli a spatřil, že Ron sedí vzpřímený jako svíce, rukama si objímá kolena a civí do prázdna.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Ron přikývl, ale neřekl ani slovo. Harry si bezděčně připomněl den, kdy Ron nešťastnou náhodou sám sebe očaroval a zvracel pak slimáky. Byl dnes stejně bledý a zpocený jako tenkrát a stejně neochotný otevřít ústa.

„Potřebuješ jen dostat do sebe něco k jídlu,“ prohlásil Harry povzbudivě. „Pojď.“

Když dorazili na snídani, Velká síň se rychle zaplňovala; halasu a bujnosti v ní tentokrát bylo víc než obvykle. Od zmijozelského stolu to pořádně zahlučelo, když kolem něj procházeli. Harry se po něm rozhlédl a zjistil, že kromě tradičních zelenostříbrných šál a čepic mají všichni zmijozelští stříbrný odznak, tvarem připomínající malou korunku. Mnozí z nich z nějakého důvodu mávali na Rona a hurónsky se řehtali. Když je Harry míjel, pokoušel se přečíst, co mají na odznacích napsáno, musel se však příliš soustředit na to, aby Rona kolem jejich stolu rychle provedl, a nemohl se dlouho zdržovat.

U nebelvírského stolu byli všichni oblečení v červenozlatých barvách a bouřlivě je vítali. Ronovi však jejich jásot na náladě nijak nepřidal, naopak se zdálo, že podlomil i poslední zbytky jeho morálky. Zhroutil se na nejbližší lavici a vypadal, jako by zasedal k poslednímu jídlu před popravou.

„Nejspíš jsem se zbláznil, že jsem se do toho pouštěl,“ zachraplal. „Prostě zbláznil.“

„Nebuď trouba,“ okřikl ho Harry pevným hlasem a dal mu vybrat z několika misek s různými vločkami. „To přejde, uvidíš. Trocha nervozity je normální.“

„Jsem salát,“ zasténal Ron. „Normální srab. Nezahrál bych pořádně, ani kdyby mi šlo o život. Co jsem si to namlouval?“

„Koukej se sebrat,“ domlouval mu přísně Harry. „Vzpomeň si, jak jsi tuhle vyrazil tu ránu nohou, i Fred s Georgem říkali, že to byla paráda.“

Ron k němu otočil zmučený obličej.

„To byla náhoda,“ zašeptal zbědované. „Vůbec jsem to tak neplánoval. Sklouzl jsem z koštěte, když se nikdo z vás nedíval, a jak jsem se na něj zase snažil vyškrábat, čirou náhodou jsem nakopl Camrál.“

„No vidíš,“ zabručel Harry a rychle se z toho nepříjemného překvapení vzpamatovával, „stačí pár dalších takových náhod a máme zápas v kapse, ne?“

Hermiona a Ginny se posadily proti nim; měly červenozlaté šály, rukavice a kokardy.

„Jak se cítíš?“ zeptala se Ginny bratra, který teď zkoumal zbytky mléka na dně prázdné misky po vločkách, jako by přemýšlel, jestli se v ní nemá utopit.

„Je jen nervózní,“ odpověděl za něj Harry.

„Tak to je dobré znamení. Já mám vždycky pocit, že mi to u zkoušky nejde úplně dobře, pokud nejsem trochu nervózní,“ prohlásila vesele Hermiona.

„Ahoj,“ ozval se za nimi nevyzpytatelný, snivý hlas. Harry zvedl oči a zjistil, že se k nim od havraspárského stolu přitoulala Lenka Láskorádová. Hodně studentů na ni zvědavě zíralo a někteří se nezakrytě smáli a ukazovali si prstem; Lence Střelence se totiž podařilo někde sehnat klobouk tvaru a velikosti lví hlavy, který měla vratce posazený na hlavě.

„Já fandím Nebelvíru,“ prohlásila a celkem zbytečně si ukázala na svůj klobouk. „Koukněte, co to dělá,“ zvedla ruku a poklepala si na klobouk hůlkou.

Klobouk otevřel dokořán tlamu a napodobil lví řev tak věrně, že všichni kolem leknutím nadskočili.

„To je věc, co?“ rozzářila se spokojeně. „Chtěla jsem ještě, aby v zubech drtil hada, který by představoval Zmijozel, ale na to už nebyl čas. Co se dá dělat… Hodně štěstí, Ronalde!“

Poté rozvážně odplula od stolu. Ještě se nestačili úplně vzpamatovat z šoku, kterým na ně Lenčin klobouk zapůsobil, a už k nim přiběhla Angelina v doprovodu Katie a Alice, jejíž obočí naštěstí madame Pomfreyová stačila dát do pořádku.

„Až budete připravení,“ ozvala se Angelina, „půjdeme rovnou dolů na hřiště obhlédnout si, jaké jsou podmínky, a převléknout se.“

„Za chviličku tam budeme,“ ujistil ji Harry. „Ron jen potřebuje něco sníst.“

Po deseti minutách však bylo jasné, že Ron už se nic dalšího sníst nepřinutí, a Harry považoval za nejlepší odvést ho rovnou dolů do šaten. Když se zvedli od stolu, Hermiona také vstala, popadla Harryho za paži a odtáhla ho stranou.

„Dej pozor, ať Ron nevidí, co mají zmijozelští na těch odznacích,“ pošeptala mu naléhavě.

Harry na ni tázavě pohlédl, Hermiona však jen varovně zavrtěla hlavou. Ron k nim právě přistoupil; vypadal ztraceně a zoufale.

„Hodně štěstí, Rone,“ popřála mu Hermiona, postavila se na špičky a políbila ho na tvář. „A tobě taky, Harry…“

Když znovu procházeli Velkou síní, zdálo se, že se Ron přece jen trochu sebral. Dotkl se na obličeji místa, kam ho Hermiona políbila, a zatvářil se nechápavě nad tím, co se to vlastně právě stalo. Byl příliš vyvedený z míry, aby si nějak zvlášť všímal svého okolí, zato Harry zvědavě pohlédl na korunkovité odznaky, když míjeli zmijozelský stůl, a tentokrát se mu podařilo přečíst slova, která do nich byla vyrytá:

WEASLEY JE NÁŠ KRÁL

S nepříjemným pocitem, že to nemůže věštit nic dobrého, pobízel Rona Vstupní síní, dolů po kamenném schodišti a na ledový vzduch venku.

Ojíněná tráva jim křupala pod nohama, když spěšně sbíhali po svažujících se trávnících ke stadionu. Bylo naprosté bezvětří a obloha měla jednolitou perlově bílou barvu, což znamenalo, že viditelnost bude dobrá a přitom je nebude oslňovat slunce, které by jim svítilo přímo do očí. Harry tuto povzbudivou předpověď sdělil cestou ke stadionu Ronovi, nebyl si ale jistý, jestli ho Ron vůbec poslouchá.

Angelina už byla převlečená, a když vešli dovnitř, mluvila právě k ostatním hráčům. Harry s Ronem si natáhli hábity (Ron se do toho svého několik minut pokoušel nasoukat obráceně, než se ho Alici zželelo a pomohla mu), pak se posadili a poslouchali poslední předzápasové pokyny, zatímco změť hlasů venku sílila, jak se ke hřišti valil houstnoucí dav z hradu.

„Tak poslouchejte, teprve teď jsem se dozvěděla definitivní sestavu zmijozelských,“ informovala je Angelina a pohlédla na kousek pergamenu. „Loňští odrážeči, Derrick a Bole, už tu nejsou, vypadá to ale, že si místo nich Montague našel další gorily jako obvykle a ne někoho, kdo by uměl opravdu dobře létat. Jsou to dva vazouni Crabbe a Goyle, moc toho o nich nevím…“

„My ano,“ ozvali se svorně Harry a Ron.

„No, podle mě vypadají na pitomce, co sotva poznají jeden konec koštěte od druhého,“ pokračovala Angelina a strčila pergamen do kapsy, „jenže když na to přijde, taky mě vždycky překvapovalo, že Derrick a Boyle najdou cestu na hřiště, když je někdo nevede za ruku.“

„Crabbe a Goyle jsou ze stejného těsta,“ ujistil ji Harry.

Slyšeli dusot stovek nohou, vystupujících k terasovitě uspořádaným lavicím na tribuně. Někteří diváci zpívali, Harry však nerozeznával slova. Začínal být nervózní, věděl ale, že jeho předzápasová tréma není nic v porovnání s Ronem, který se už zase držel za břicho a tupě zíral do prázdna; šedobílý obličej mu ztuhl v křečovitou masku.

„Už je čas,“ konstatovala přiškrceným hlasem Angelina a pohlédla na hodinky. „Tak pojďte všichni… a zlomte vaz.“

Mužstvo vstalo, zvedlo košťata na ramena a po jednom vypochodovalo z šatny do oslepujícího venkovního světla. Z tribun je uvítal hlasitý řev, v němž Harry stále slyšel jakýsi popěvek, momentálně přehlušený jásotem a pískáním.

Zmijozelské mužstvo už stálo nastoupené a čekalo na ně. Všichni hráči měli tytéž stříbrné korunkovité odznaky. Nový kapitán, Montague, byl mladík přibližně stejné postavy jako Dudley Dursley: jeho svalnatá předloktí připomínala chlupaté šunky. Za ním se krčili skoro stejní vazouni Crabbe a Goyle, přihlouple pomrkávali a mávali novými odrážečskými holemi. Malfoy stál trochu stranou a jeho bíle plavovlasá hlava přímo zářila. Zachytil Harryho pohled, ušklíbl se a poklepal si na korunkovitý odznak na prsou.

„Kapitáni, podejte si ruce,“ nařídila rozhodčí madame Hoochová, když k sobě Angelina a Montague došli. Harry viděl, že se Montague snaží rozdrtit Angelině prsty, jejich kapitánka však ani nemrkla. „Nasednout na košťata…“

Madame Hoochová si vložila do úst píšťalku a zapískala.

Míče byly vypuštěny a všech čtrnáct hráčů vystřelilo vzhůru. Harry koutkem oka zaznamenal, že Ron bez meškání zamířil přímo k brankovým obručím. Sám vylétl o něco výš, vyhnul se jednomu Potlouku, začal širokým obloukem kroužit kolem hřiště a pátral po zlatavém záblesku. Na protější straně stadionu dělal Draco Malfoy přesně totéž.

„A míč má Johnsonová – Johnsonová má Camrál, to děvče ale umí hrát! Tvrdím to o ní už celá léta, ale stejně si mě nechce pustit k tělu…“

„JORDANE!“ vyjekla na něho profesorka McGonagallová.

„…jen taková malá zajímavost, paní profesorko, dodává to šťávu… Vyhnula se Warringtonovi, prolétla kolem Montaguea, a teď… Sakra! Zezadu ji trefil Potlouk od Crabbeho… Montague chytá Camrál, Montague míří zpět na druhou stranu hřiště – a… to byl skvělý Potlouk od George Weasleyho! Montague dostává Potloukem přímo do hlavy, pouští Camrál, který chytá Katie Bellová, Katie Bellová z Nebelvíru nahrává dozadu Alici Spinnetové a Spinnetová míří…“

Komentář Leeho Jordana se nesl stadionem a Harry poslouchal tak pozorně, jak to jen bylo možné přes svist větru v uších a ryk diváků, kteří teď všichni hulákali, pískali a zpívali.

„…oklamala Warringtona, vyhýbá se Potlouku – to bylo o vlásek, Alice… A to je něco pro diváky, jen si je poslechněte – copak to zpívají?“

Lee se odmlčel, aby zachytil slova, a v tu chvíli ze zelenostříbrného moře na zmijozelské straně zazněl popěvek zřetelně nahlas:

„Kdo by se Weasleyho bál,

neumí hrát famfrpál,

Zmijozelem zní chorál:

Weasley je náš král.

Ze hnoje se vyhrabal,

nedosáhne na Camrál,

k vítězství nás vede dál,

Weasley je náš král.“

„…a Alice přihrává zpět Angelině!“ vykřikl Lee. Harry vykroužil ostrou zatáčku; z toho, co právě slyšel, se v něm všechno vařilo a bylo mu jasné, že se Lee snaží přehlušit slova popěvku.

„Jen do toho, Angelino – vypadá to, že už má před sebou jen brankáře!… STŘÍLÍ – JE TO – ajajaj…“

Bletchley, zmijozelský brankář, střelu chytil a hodil Camrál Warringtonovi, který s ním bleskově vyrazil vpřed a prokličkoval mezi Alicí a Katie. Jak se blížil k Ronovi, zpěv zdola stále sílil.

„Weasley je náš král,

Weasley je náš král,

nedosáhne na Camrál,

Weasley je náš král.“

Harry už to nevydržel. Nechal pátrání po Zlatonce, otočil se a sledoval Rona, osamělou postavičku na protějším konci hřiště: vznášel se před třemi brankovými obručemi a díval se, jak se k němu řítí obrovitý Warrington.

„…a Camrál má stále Warrington, Warrington míří k brankám, je už mimo dostřel Potlouků a před ním zbývá jedině brankář…“

Ze zmijozelské tribuny dole se popěvek nesl mohutným chorálem:

„Kdo by se Weasleyho bál,

neumí hrát famfrpál…“

„…je to tedy první zkouška pro nového nebelvírského brankáře Weasleyho, bratra odrážečů Freda a George a slibného talentovaného člena nebelvírského týmu… Jen jim to ukaž, Rone!“

Na zmijozelské straně však vybuchl nadšený řev. Ron se spustil střemhlav dolů, ruce doširoka roztažené, Camrál mu prolétl mezi nimi a skončil v prostřední brankové obruči.

„Zmijozel dává gól!“ zazněl Leeho hlas do jásotu a pískotu diváků dole. „Takže skóre je deset nula pro Zmijozel… Smůla, Rone!“

Zmijozelští vstali a vyzpěvovali ještě hlasitěji:

„ZE HNOJE SE VYHRABAL,

NEDOSÁHNE NA CAMRÁL…“

„…a Camrál má znovu Nebelvír, teď je to Katie Bellová, která uhání přes celé hřiště…“ komentoval statečně Lee, i když přes ohlušující zpěv teď bylo jeho slova sotva slyšet.

„K VÍTĚZSTVÍ NÁS VEDE DÁL,

WEASLEY JE NÁŠ KRÁL…“

„Harry, CO TO DĚLÁŠ?“ vřískla Angelina a prolétla kolem, aby dohnala Katii. „HNI SEBOU!“

Harry si uvědomil, že se už přes minutu vznáší ve vzduchu na jednom místě a sleduje vývoj zápasu, aniž by se byť jedinou vteřinu zajímal o to, kde je Zlatonka. Zděšeně se střemhlav spustil níž, začal znovu kroužit kolem hřiště, rozhlížel se kolem a snažil se nevnímat sborový zpěv, který teď hřměl celým stadionem:

„WEASLEY JE NÁŠ KRÁL,

WEASLEY JE NÁŠ KRÁL…“

Nikde, kam dohlédl, nebylo po Zlatonce ani vidu. Malfoy kroužil nad stadionem přesně jako on. V půli cesty kolem hřiště se v protisměru minuli a Harry slyšel, jak Malfoy zplna hrdla zpívá:

„ZE HNOJE SE VYHRABAL…“

„…a u míče je opět Warrington!“ burácel Lee, „Warrington přihrává Puceyovi, Pucey uniká Spinnetové – pospěš si, Angelino, to přece stihneš!… Jak je vidět, nestihla to… zato skvělý Potlouk od Freda Weasleyho, chci říct od George Weasleyho – ale co, vždyť je to jedno, prostě od jednoho z nich – Warrington pouští Camrál, a teď Katie Bellová… Sakra! Taky ho pouští… Camrál má nyní Montague, zmijozelský kapitán Montague se zmocňuje Camrálu a letí s ním přes hřiště – tak dělejte něco, Nebelvíre, zablokujte ho!“

Harry na opačném konci stadionu prudce zatočil za zmijozelskými brankovými obručemi a silou vůle se nutil nedívat, co se děje na Ronově straně. Když míjel zmijozelského brankáře, slyšel, jak si Bletchley prozpěvuje s davem pod sebou:

„NEUMÍ HRÁT FAMFRPÁL…“

„…a Pucey se opět vyhnul Alici a míří přímo k bráně – chyť to, Rone!“

Harry se ani nemusel ohlížet, aby věděl, co se stalo. Z nebelvírské strany hlediště to jen zoufale zasténalo do čerstvého výbuchu jásání a potlesku zmijozelských. Harry pohlédl dolů a spatřil zlomyslný obličej Pansy Parkinsonové, která teď stála zády k hřišti před tribunou a dirigovala ohlušující řev fanoušků Zmijozelu:

„ZMIJOZELEM ZNÍ CHORÁL,

WEASLEY JE NÁŠ KRÁL.“

Dvacet nula ovšem ještě nic neznamenalo, stále bylo dost času na to, aby Nebelvír vyrovnal nebo chytil Zlatonku. Stačí pár gólů a dostanou se do vedení jako obvykle, ujišťoval se Harry, když se prodíral a kličkoval mezi ostatními hráči a pronásledoval cosi lesklého, z čeho se vyklubal pásek Montagueových hodinek.

Ron však pustil další dva góly. Do Harryho snahy najít Zlatonku se pomalu začala vkrádat panika. Kéž by ji brzy našel a honem ten zápas ukončil!

„…a Katie Bellová z Nebelvíru se vyhýbá Puceymu, uniká Montagueovi – skvělá klička, Katie! – teď přihrává Johnsonové, Camrálu se ujímá Angelina Johnsonová, prolétá kolem Warringtona, míří k brance, do toho, Angelino… NEBELVÍR DÁVÁ GÓL! Je to čtyřicet ku deseti, čtyřicet ku deseti pro Zmijozel a Camrál má Pucey…“

Harry zaslechl, jak do jásotu nebelvírských řve Lenčin směšný lví klobouk a znovu pocítil příliv optimismu; prohrávají jen o třicet bodů, to nic není, to se dá snadno dohnat. Vyhnul se Potlouku, který k němu mocným úderem vyslal Crabbe, a opět začal horečně prohledávat celé hřiště a pátrat po Zlatonce. Po očku přitom sledoval Malfoye pro případ, že by ji snad zpozoroval on, Malfoy však stejně jako Harry stále jen kroužil kolem stadionu a bezvýsledně se rozhlížel…

„…Pucey přihrává Warringtonovi, Warrington Montagueovi, Montague zpátky Puceymu – Johnsonová vystihuje přihrávku a zmocňuje se Camrálu, přihrává Bellové, to vypadá nadějně! – Ach ne, špatně… Bellovou trefil Potlouk, který na ni vyslal zmijozelský Goyle, a teď už má Camrál zase Pucey…“

„ZE HNOJE SE VYHRABAL,

NEDOSÁHNE NA CAMRÁL,

K VÍTĚZSTVÍ NÁS VEDE DÁL…“

Harry však konečně spatřil, co hledal: maličká třepetající se Zlatonka se vznášela jen několik desítek centimetrů nad zemí na zmijozelském konci hřiště.

Střemhlav se rozlétl k zemi…

A během několika vteřin se z oblohy po Harryho levici jako blesk snesl i Malfoy, zelenostříbrná šmouha přitisknutá těsně ke koštěti…

Zlatonka zatočila kolem paty jedné z brankových tyčí a zamířila k opačnému konci tribuny. Tato změna vyhovovala spíš Malfoyovi, který k ní byl blíž; Harry otočil svůj Kulový blesk a oba teď letěli bok po boku…

Jen asi metr nad zemí Harry zvedl pravou ruku z koštěte, natáhl se ke Zlatonce… Vpravo od Harryho po ní šmátrala a chňapala také Malfoyova natažená ruka…

Následovaly dvě bezdeché, zoufalé a větrem bičované vteřiny – a Harryho prsty se sevřely kolem maličkého, vzpouzejícího se míčku… Malfoyovy nehty beznadějně sjely po hřbetu Harryho ruky, Harry zvedl své koště vzhůru, zmítající se míček držel pevně v ruce – a nebelvírští diváci vybuchli v pochvalný jásot…

Byli zachráněni, teď už nezáleželo na tom, že Ron pustil všechny ty góly, nikdo si to nebude pamatovat, když Nebelvír vyhrál…

PRÁSK!

Potlouk udeřil Harryho zezadu do kříže takovou silou, že ho po hlavě srazil z koštěte. Naštěstí se při letu za Zlatonkou spustil tak nízko, že byl jen asi půldruhého metru nad zemí, pádem na záda na zmrzlou půdu hřiště si však přesto vyrazil dech. Slyšel pronikavý hvizd píšťalky madame Hoochové, řev na tribunách, z nichž se okamžitě ozval pískot, zlostné výkřiky i posměšky, pak tupé žuchnuti a vyplašený Angelinin hlas.

„Jsi v pořádku?“

„Jasně že jsem,“ ujistil ji zamračeně Harry, chytil se jí za ruku a dovolil, aby ho zvedla na nohy. Madame Hoochová se nad ním hnala za některým ze zmijozelských hráčů, ze své polohy však Harry neviděl, o koho jde.

„Byl to ten rabiát Crabbe,“ informovala ho rozzuřená Angelina, „vyslal za tebou Potlouk v okamžiku, kdy viděl, žes dostal Zlatonku… Ale vyhráli jsme, Harry, vyhráli!“

Harry zaslechl, jak za ním někdo zafuněl, a otočil se; Zlatonku přitom stále pevně svíral v ruce. Kousek od něj přistál Draco Malfoy, v obličeji bílý zlostí, přesto však s pohrdavým úšklebkem na rtech.

„Zachránils Weasleyovi krk, co?“ syčel nenávistně na Harryho. „V životě jsem neviděl horšího brankáře… co bys ale čekal, když se vyhrabal z hnoje… Ostatně – jak se ti líbí tahle moje písnička, Pottere?“

Harry neodpověděl. Odvrátil se od Malfoye, aby se pozdravil se svými spoluhráči, kteří teď u něj přistávali jeden po druhém, hulákali a vítězoslavně mávali ve vzduchu pěstmi – všichni kromě Rona, který sesedl z koštěte nedaleko brankových tyčí a vypadal, že se míní potichu odklidit do šaten.

„Chtěli jsme napsat ještě pár dalších veršíčků!“ křikl Malfoy, zatímco se Harry objímal s Katií a s Alicí. „Nenapadl nás ale žádný rým na tlustá a ošklivá… chtěli jsme totiž něco přidat i o jeho matce…“

„Mluví z něj obyčejná závist,“ poznamenala Angelina a vrhla po Malfoyovi znechucený pohled.

„…a taky se nám do toho nehodil ubohý budižkničemu… to jako jeho otec, abys rozuměl…“

Fredovi a Georgeovi došlo, o čem to Malfoy mluví, zrovna když chtěli potřást Harrymu rukou; v tu chvíli ztuhli a provrtali Draca očima.

„Vykašlete se na něj!“ vyhrkla Angelina a bleskurychle chytila Freda za paži. „Nech ho být, Frede, jen ať si huláká, má vztek, že prohrál, panák jeden nafoukaná…“

„…ty máš ale Weasleyovy rád, Pottere, že ano?“ poškleboval se dál Malfoy. Jezdíš k nim na prázdniny a bůhvíco ještě, viď?

Nechápu, jak můžeš vydržet ten smrad! Jenže někomu, koho vytáhli z bahna mudlové, nejspíš i ta Weasleyovic pastouška voní…“

Harry popadl George, zatímco Angelina, Alice a Katie měly co dělat, aby zabránily Fredovi vrhnout se na Malfoye, který se jim drze vychechtával. Harry se rozhlédl po madame Hoochové, ta však stále ještě plísnila Crabbeho za nedovolený útok Potloukem.

„Nebo možná,“ nedal si pokoj Malfoy, poťouchle se šklebil a pomalu couval, „si ještě vzpomínáš, jak to páchlo doma u tvé mámy, Pottere, a ten Weasleyovic chlívek ti to připomíná…“

Harry si ani neuvědomil, že George pustil – věděl jen, že o vteřinu později už se oba ozlomkrk hnali na Malfoye. Úplně zapomněl, že se na ně dívají všichni učitelé: myslel jen na to, jak Malfoyovi co nejbolestivěji ublížit. Protože neměl čas vytáhnout hůlku, rozmáchl se jen rukou, v níž dosud svíral Zlatonku, a vší silou ji zabořil Malfoyovi do břicha…

„Harry! HARRY! GEORGI! NE!“

Slyšel křičet dívčí hlasy, ječet Malfoye, nadávat George, slyšel hvizd píšťalky a řev davu, který ho obklopoval, ale všechno mu bylo jedno – až do okamžiku, kdy někdo blízko něj vykřikl „Impedimenta!“ a zaklínadlo ho zasáhlo takovou silou, že se svalil na záda, mlel Malfoye tak, aby mu zpřelámal všechny kosti v těle.

„Co to tu proboha vyvádíte?“ zavřeštěla madame Hoochová, když Harry vyskočil na nohy. Byla to zřejmě ona, kdo ho zasáhl překážecím kouzlem; v jedné ruce držela píšťalku, v druhé hůlku a její koště leželo opuštěné několik metrů od nich. Malfoy se zkrvaveným nosem tiše kňučel stočený na zemi do klubíčka, George měl napuchlý ret, Freda stále ještě zoufale zadržovaly všechny tři střelkyně a v pozadí se pochechtával Crabbe. „Něco tak nevychovaného jsem v životě neviděla – koukejte se oba okamžitě vrátit do hradu a hlaste se přímo u ředitelky své koleje! Tak běžte! Hned teď!“

Harry i George se otočili na podpatku a rázným krokem opustili hřiště. Oba namáhavě oddechovali a neřekli si cestou ani slovo. Jekot a posměšky z davu za nimi postupně slábly, a když dorazili do Vstupní síně, neslyšeli už nic kromě ozvěny svých kroků. Harry si uvědomil, že se mu celou dobu něco zmítá v pravé ruce, kterou si odřel, když udeřil Malfoye do brady. Sklopil oči a zjistil, že mu mezi prsty vyčnívají stříbrná křídla Zlatonky, jež zápasila o svobodu.

Sotva došli ke dveřím kabinetu profesorky McGonagallové, ozvaly se v chodbě za nimi její odměřené kroky. Měla kolem krku omotanou nebelvírskou šálu, tu si však roztřesenýma rukama strhla a s rozlíceným výrazem ve tváři zamířila přímo k nim.

„Dovnitř!“ ukázala jim rozzuřeně na dveře. Harry s Georgem vstoupili do jejího kabinetu. Profesorka McGonagallová zašla za svůj stůl, postavila se čelem k nim a třásla se vzteky, když odhazovala šálu v nebelvírských barvách stranou na podlahu.

„Tak co?“ obořila se na ně. „V životě jsem neviděla něco tak ostudného. Dva proti jednomu! Vysvětlete mi to!“

„Malfoy nás vyprovokoval,“ zahučel chladně Harry.

„Tak vyprovokoval?“ rozječela se profesorka McGonagallová a udeřila pěstí do stolu takovou silou, že její kostkovaná plechovka poskočila ke kraji, spadla, rozevřela se a zázvoroví mloci se rozlétli po celé podlaze. „Vždyť přece právě prohrál, ne? Samozřejmě že vás chtěl vyprovokovat! Co vám ale pro všechno na světě mohl říct tak hrozného, aby vás to opravňovalo ve dvou…“

„Urážel moje rodiče,“ zavrčel George. „A Harryho matku.“

„Jenže místo abyste počkali na madame Hoochovou a nechali to na ní, tak jste se prostě rozhodli, že ostatním předvedete mudlovský souboj, co?“ hřímala profesorka McGonagallová. „Máte vůbec představu, co jste…“

„Ehm, ehm.“

Harry s Georgem se prudce otočili. Ve dveřích stála Dolores Umbridgeová zachumlaná v zeleném tvídovém plášti, v němž ještě mnohem zřetelněji připomínala gigantickou ropuchu, a ve tváři měla onen strašný, nechutný a zlověstný úsměv, který se už Harry naučil spojovat s bezprostředně hrozícím utrpením.

„Potřebujete snad pomoc, paní profesorko?“ zeptala se svým sladce jedovým hláskem.

Obličej profesorky McGonagallové zbrunátněl.

„Pomoc?“ opakovala přiškrceným hlasem. „Jak to myslíte, pomoc?“

Profesorka Umbridgeová se stále stejným odporným úsměvem postoupila dál do kabinetu.

„No, myslela jsem, že nějaká další autorita by vám přišla vhod.“

Harryho by nijak nepřekvapilo, kdyby profesorce McGonagallové začaly sršet z nosu jiskry.

„To jste myslela špatně,“ odsekla a otočila se k Umbridgeové zády. „A vy dva mě teď dobře poslouchejte. Je mi úplně jedno, čím vás Malfoy vyprovokoval, je mi jedno, jestli urazil jednoho nebo všechny vaše rodinné příslušníky. Zachovali jste se odporně a já vám za to oběma ukládám celý týden školního trestu! Nedívejte se na mě tak, Pottere, zasloužíte si to! A jestli některý z vás ještě někdy…“

„Ehm, ehm.“

Profesorka McGonagallová zavřela oči, jako by se modlila za dostatek trpělivosti, a obrátila se znovu k profesorce Umbridgeové.

„Ano?“

„Myslím, že si zaslouží něco víc než jen školní trest,“ prohlásila Umbridgeová s ještě širším úsměvem.

Profesorka McGonagallová znovu otevřela oči.

„Jenže bohužel,“ odpověděla, a ačkoli se snažila oplatit Umbridgeové úsměv, dosáhla jen toho, že vypadala, jako by měla tetanus, „důležité je to, co si myslím já, protože ti dva jsou v mé koleji, Dolores.“

„No, popravdě řečeno, Minervo,“ uculila se samolibě profesorka Umbridgeová, „zjistíte nejspíš, že to, co si myslím já, je důležité. Kampak jsem to jen dala? Kornelius to zrovna poslal… chci říct,“ přehrabovala se v kabelce a malinko, falešně se zasmála, „že pan ministr to zrovna poslal… tady je to!“

Vytáhla pergamenový svitek, rozvinula ho a delikátně si odkašlala, než jej začala nahlas předčítat.

„Ehm, ehm… Vzdělávací výnos číslo dvacet pět.“

„Snad ne další výnos?!“ vyjekla popuzeně profesorka McGonagallová.

„Ale ano,“ usmívala se dál Umbridgeová… Abych pravdu řekla, Minervo, právě díky vám jsem si uvědomila, že potřebujeme další dodatek… Vzpomínáte, jak jste se postavila proti mně, když se mi nechtělo udělit povolení ke znovuvytvoření nebelvírského mužstva? Jak jste do té záležitosti zatáhla Brumbála, který trval na tom, aby nebelvírští směli hrát? Něco takového jsem ovšem nemohla strpět. Okamžitě jsem se spojila s ministrem, který se se mnou absolutně shodl, že musí být v pravomoci vrchního vyšetřovatele zbavovat žáky jejich výsad, protože v opačném případě by měl – přesněji řečeno já bych měla – menší autoritu než obyčejní učitelé! A teď sama vidíte, Minervo, jakou jsem měla pravdu, když jsem se snažila zabránit vytvoření nového nebelvírského mužstva, to jistě uznáváte, že? Příšerný incident… Ale vlastně jsem vám chtěla přečíst ten dodatek… Ehm, ehm… Vrchnímu vyšetřovateli se tímto svěřuje svrchovaná pravomoc k udílení všech trestů, postihů a odebírání výsad poskytnutých bradavickým studentům, jakož i pravomoc ke změně trestů, postihů a odebrání výsad, nařízených jinými členy profesorského sboru. Podepsán Kornelius Popletal, ministr kouzel, nositel Merlinova řádu první třídy – a tak dál a tak dál.“

Svinula pergamen a uložila si ho do kabelky. Stále se přitom usmívala.

„Takže… vážně se domnívám, že těmhle dvěma budeme muset hraní famfrpálu zakázat jednou provždy,“ prohlásila a přejela pohledem z Harryho na George a zase zpět.

Harry cítil, jak se mu Zlatonka divoce třepetá v ruce.

„Zakázat?“ vypravil ze sebe hlasem, který mu připadal podivně vzdálený. „Nesmět hrát… už vůbec nikdy?“

„Ano, pane Pottere, myslím, že doživotní zákaz by to měl vyřešit,“ přikývla Umbridgeová a roztáhla ústa v ještě širším úsměvu, když sledovala, jak se Harry snaží domyslet důsledky jejích slov. „Vám a tady panu Weasleymu také. A řekla bych, že pro úplnou jistotu bychom ten zákaz měli rozšířit i na vaše dvojče – nebýt toho, že ho jeho spoluhráči zadrželi, určitě by byl mladého pana Malfoye napadl také. Samozřejmě trvám na tom, aby byla vaše košťata zabavena. Bezpečně je uschovám ve svém kabinetu a dohlédnu na to, aby nebyl můj zákaz porušován. Nejsem ale nerozumná, paní profesorko,“ znovu se otočila k profesorce McGonagallové, která teď na ni zírala, jako by byla vytesána z ledu. „Zbytek mužstva může hrát dál, na nich jsem žádné sklony k násilí nepozorovala. A teď… přeji vám příjemné odpoledne!“

A s výrazem nejvyššího uspokojení opustila kabinet, v němž po ní zavládlo zděšené ticho.

„Zákaz,“ vypravila ze sebe Angelina dutým hlasem pozdě toho večera ve společenské místnosti. „Zákaz. Přišli jsme o chytače a o oba odrážeče… co si proboha počneme?“

Nálada v místnosti vůbec nepřipomínala oslavu vyhraného zápasu. Ať se Harry podíval kamkoli, viděl jen zdrcené a navztekané obličeje. Samotní členové mužstva sklesle seděli kolem krbu – všichni kromě Rona, kterého od konce zápasu ještě nikdo neviděl.

„To je tak strašně nefér,“ postěžovala si otupěle Alice. „Chci říct – co Crabbe a ten Potlouk, co odpálil po odpískání? Dostal snad zákaz on?“

„Ne,“ odpověděla nešťastně Ginny; seděly s Hermionou každá z jedné strany vedle Harryho. „Dostal jen písemný trest, slyšela jsem, jak se tomu Montague u večeře chechtal.“

„A dala zákaz i Fredovi, i když ten vůbec nic neudělal!“ rozhořčila se Alice a vztekle se praštila pěstí do kolena.

„Není to moje zásluha, že jsem nic neudělal,“ prohlásil Fred s nesmírně zlověstným výrazem v obličeji. „Byl bych toho smrada prťavýho rozmlátil na kaši, kdybyste mě vy tři nedržely.“

Harry sklesle civěl do temného okna. Venku sněžilo. Zlatonka, kterou dopoledne chytil, teď poletovala kolem dokola společenské místnosti, mnozí ji sledovali jako zmámení a Křivonožka skákal z křesla na křeslo a pokoušel se ji chytit.

„Jdu si lehnout,“ oznámila Angelina a pomalu se zvedla. „Třeba se ukáže, že to všechno byl jenom zlý sen… Třeba se zítra probudím a zjistím, že jsme ještě nehráli…“

Alice a Katie odešly brzo po ní. Fred s Georgem se odebrali do ložnice o chvíli později a cestou na všechny okolo nerudně zahlíželi, a Ginny se také zakrátko vytratila. U krbu zůstali jen Harry s Hermionou.

„Neviděl jsi Rona?“ zeptala se tiše.

Harry zavrtěl hlavou.

„Řekla bych, že se nám vyhýbá,“ usoudila. „Kde myslíš, že by mohl…“

Přesně v tom okamžiku se jim však za zády ozvalo hlasité zaskřípění, Buclatá dáma se vyklonila dopředu, a otvorem v podobizně hlučně prolezl dovnitř Ron. Byl nesmírně bledý a ve vlasech měl sníh. Když spatřil Harryho a Hermionu, zarazil se v půli kroku.

„Kdes byl?“ zeptala se Hermiona plná úzkosti a vyskočila.

„Projít se,“ zamumlal Ron. Stále ještě na sobě měl famfrpálovou výstroj.

„Vypadáš celý zmrzlý,“ starala se Hermiona. „Pojď, sedni si!“

Ron přešel ke krbu, o Harryho nezavadil jediným pohledem a zhroutil se do křesla co nejdál od něj. Nad hlavami jim přelétla ukradená Zlatonka.

„Já se moc omlouvám,“ zamumlal Ron a hleděl do země.

„Za co?“ zeptal se Harry.

„Za to, že jsem myslel, že umím hrát famfrpál,“ odpověděl Ron. „Hned zítra ráno oznámím, že končím.“

„Jestli skončíš,“ vyštěkl podrážděně Harry, „zůstanou v mužstvu už jen tři hráči. Dostal jsem doživotní zákaz,“ dodal, když viděl Ronův nechápavý výraz. „A Fred s Georgem taky.“

„Cože?“ vyjekl Ron.

Hermiona mu všechno dopodrobna vylíčila, protože Harry se nedokázal přimět, aby to znovu opakoval. Když domluvila, vypadal Ron ještě zničeněji.

„Je to všechno moje chyba…“

„Ty jsi mě přece nenutil, abych Malfoye zmlátil,“ utrhl se na něj Harry.

„Kdybych nehrál tak mizerně…“

„To s tím nemá vůbec nic společného!“

„Když ta písnička mě tak znervóznila…“

„Ta by znervóznila každého!“

Hermiona vstala a přešla k oknu, aby nemusela jejich hádku poslouchat, a dívala se na sníh, snášející se na okenní tabuli.

„Hele, nech už toho laskavě!“ vybuchl Harry. „Už tak je to dost velký průšvih, i bez toho, že za to všechno chceš vzít vinu na sebe.“

Ron neodpověděl, jen seděl s očima truchlivě upřenýma na provlhlý lem svého hábitu. „V životě jsem si nepřipadal takhle mizerně,“ promluvil po chvíli bezvýrazným hlasem.

„Tak to jsme dva,“ pravil hořce Harry.

„Poslyšte,“ ozvala se Hermiona mírně rozechvěle. „Myslím, že jedna věc by vám teď určitě spravila náladu.“

„Myslíš?“ zapochyboval Harry.

„Určitě,“ ujistila ho Hermiona, odvrátila se od černočerného okna posetého bílými vločkami a ve tváři se jí pomalu objevil široký úsměv. „Hagrid se vrátil!“

Kapitola dvacátá

Hagridův příběh

Harry tryskem vyběhl do chlapeckých ložnic, aby ze svého kufru přinesl neviditelný plášť a Pobertův plánek; stihl to tak rychle, že byli s Ronem připravení k odchodu dobrých pět minut, než k nim po schodišti z dívčích ložnic seběhla Hermiona, zachumlaná v šále, rukavicích a vyboulené skřítčí čepičce vlastní výroby.

„No co, venku je zima!“ bránila se, když ji Ron uvítal netrpělivým „tsss“.

Prolezli otvorem v podobizně, honem se překryli neviditelným pláštěm – Ron tak vyrostl, že už se pod ním musel krčit, aby mu nevykukovaly nohy–a pak pomalu a obezřetně sestoupili po četných schodištích dolů. Několikrát se cestou zastavili a dívali se na plánek, jestli někde nablízku nejsou Filch nebo paní Norrisová. Měli štěstí, nepotkali nikoho kromě Skoro bezhlavého Nicka, který nepřítomně plul chodbou a pobrukoval si jakousi melodii, jež nepříjemně připomínala popěvek Weasley je náš král. Opatrně se protáhli vstupní síní a vyšli do zasněženého ticha školních pozemků. Harrymu poskočilo srdce, když v dáli uviděl čtverečky zlatavého světla a kouř z komína Hagridova srubu. Nasadil tak ostré tempo, že Ron s Hermionou s ním jen s námahou udržovali krok. Tetelili se vzrušením, když se prodírali stále silnější sněhovou pokrývkou. Konečně stanuli u hlavních dveří, a když do nich Harry třikrát zabušil, ozval se zevnitř zuřivý štěkot.

„To jsme my, Hagride!“ volal Harry klíčovou dírkou.

„Taky kdo jinej?“ ozval se drsný hlas.

Trojice pod pláštěm si vyměnila rozzářené pohledy: z Hagridova tónu bylo znát, že má radost. „Akorát jsem dorazil… Tak uhni, Tesáku… říkám uhni, ty troubo jeden…“

Uvolňovaná závora zarachotila, dveře se skřípavě pootevřely a z mezery vykoukla Hagridova hlava.

Hermiona zavýskla.

„U Merlinovejch fousů, neřvi!“ zarazil ji spěšně Hagrid a poplašeně se zadíval někam nad jejich hlavy. „Jste zase schovaný pod tím pláštěm, co? Tak poďte dovnitř, honem!“

„Promiň!“ zajíkla se Hermiona, když se protlačili kolem něj do srubu a ihned ze sebe stáhli plášť, aby je viděl. Jen jsem… proboha, Hagride!“

„Klid, klid – to nic není!“ ujišťoval ji, chvatně zavřel dveře a honem spěchal zatáhnout všechny záclony. Hermiona na něj však dál vyděšeně valila oči.

Hagrid měl vlasy slepené zaschlou krví a z levého oka byla vidět jen opuchlá škvírka uprostřed obrovské, do fialova a do černa hrající modřiny. Obličej i ruce měl poseté drobnými tržnými ranami, z nichž některé dosud krvácely, a pohyboval se s prkennou opatrností; Harry usoudil, že má nejspíš zpřelámaná žebra. Bylo vidět, že opravdu dorazil teprve před chvílí; tlustý černý cestovní plášť měl ještě přehozený přes židli a tlumok tak objemný, že by se do něj vešlo několik malých dětí, byl dosud opřený o stěnu vedle dveří. Hagrid, sám velký jako dva dospělí chlapi, kulhavě přešel ke krbu a zavěsil nad oheň měděnou konvici.

„Co se ti stalo?“ vyzvídal Harry, zatímco Tesák kolem nich poskakoval radostí a snažil se všem třem olíznout obličej.

„Dyť říkám – nic,“ odsekl rázně Hagrid. „Dáte si hrnek?“

„Hele, nezamlouvej to,“ nedal se odbýt Ron. „Vypadáš úplně příšerně!“

„Ale mně vopravdu nic není,“ přesvědčoval ho Hagrid, napřímil se a otočil se k nim s bodrým výrazem, ušlo mu však bolestivé usyknutí. „Pardijé, jak hrozně rád vás tři zas vidim – to jste si užili léto, co?“

„Hagride, tebe přepadli!“ Ron byl jak vosa.

„Povídám naposled, že to nic není!“ opakoval tvrdohlavě Hagrid.

„Taky bys říkal, že to nic není, kdyby se tu objevil někdo z nás a místo obličeje měl půl kila sekané?“ rozčilil se Ron.

„Měl by sis zajít za madame Pomfreyovou, Hagride,“ domlouvala mu úzkostlivě Hermiona. „Některé z těch ran vypadají dost ošklivě.“

„Zvládnu to sám, jasný?“ houkl neústupně Hagrid.

Přešel k obrovskému dřevěnému stolu, který stál uprostřed srubu, a stáhl z něj ubrus. Byl jím překrytý syrový krvavý steak lehce nazelenalé barvy, větší než průměrná automobilová pneumatika.

„Tohle přece nebudeš jíst, že ne, Hagride?“ vylekal se Ron a naklonil se blíž, aby si maso důkladněji prohlédl. „Vypadá to jedovatě.“

„Taky to tak má vypadat, je to dračí maso,“ vysvětloval Hagrid. „A nemám to tu kvůli jídlu.“

Zvedl maso ze stolu, připlácl si ho k levé tváři a spokojeně zamručel, když mu začaly do vousů stékat pramínky zelenkavé krve.

„To už je lepší. Pomáhá to, aby rány nepálily, víte?“

„Tak co, povíš nám už konečně, co se ti stalo?“ dorážel Harry.

„To nemůžu, Harry. Je to přísně tajný. Dybych vám to pověděl, přišel bych vo víc než jen vo místo.“

„To tě takhle zmlátili obři, Hagride?“ zeptala se tichým hláskem Hermiona.

Plát dračího masa mu vyklouzl z prstů a s mokrým mlasknutím mu sjel na hruď.

„Vobři?“ podivil se Hagrid, zachytil plát dřív, než mu stačil sklouznout k opasku, a připlácí si ho znovu na obličej. „Von tu snad někdo něco povídal vo vobrech? Kdopak vám tohle nakukal? Kdo vám vykládal, co jsem… Kdo říkal, že jsem… no tak?“

„Domysleli jsme si to sami,“ špitla omluvně Hermiona.

„Jo tak domysleli, říkáš?“ zabručel Hagrid a přísně si ji změřil okem, které neměl překryté dračím plátem.

„Bylo to tak nějak… docela jasné,“ hlesl Ron. Harry souhlasně přikývl.

Hagrid po nich střelil nerudným pohledem, pak si odfrkl, mrštil dračí plát na stůl a přešel ke konvici, která už hlasitě pískala.

„V životě jsem eště nepoznal děcka, co by jako vy tři dycky věděly víc, než je zdrávo,“ bručel a naléval vařící vodu do tří hrnků velkých jak džbery. „A vůbec to neberte jako kompliment. Takovejm lidem, co do všeho strkaj nos, se taky říká šmíráci.“

Vousatá brada se mu však třásla.

„Takže ses opravdu vypravil za obry!“ ujišťoval se Harry a zazubil se na něj, když si sedal ke stolu.

Hagrid před každého postavil hrnek s čajem, posadil se, znovu popadl dračí plát a připleskl si ho k obličeji.

„No tak jo,“ zavrčel, „vypravil.“

„A našels je?“ pípla Hermiona.

„No, upřímně řečeno, vono zas není tak těžký je najít,“ připustil. „Jsou totiž dost velký, víš?“

„A kde jsou?“ zajímal se Ron.

„V horách,“ odpověděl neurčitě Hagrid.

„A jak to, že mudlové nikdy…“

„Ale jo,“ přerušil ho pochmurně Hagrid. „Jenže vo jejich smrti se pak dycky píše jako vo horolezeckým neštěstí, chápeš?“

Posunul si dračí obklad trochu stranou, na ty nejhorší zhmožděniny.

„Tak už nám, Hagride, přece pověz, co se s tebou dělo!“ dorážel Ron. „Pověz nám, jak tě obři napadli, Harry ti zas na oplátku poví, jak ho napadli mozkomorové…“

Hagrid se v tu ránu div nezadusil čajem a taky mu upadl dračí obklad. Po stole se okamžitě rozprskla spousta slin, dračí krve a čaje, Hagrid kašlal a dávil se a dračí maso tiše plesklo o podlahu.

„Co to povídáš – že ho napadli mozkomorové?“ zavrčel konečně.

„Ty o tom nevíš?“ vykulila oči Hermiona.

„Vod tý doby, co jsem vodešel, nevím vůbec nic, co se tady dělo. Byl jsem přece pověřenej tajným posláním, ne? Nemohly za mnou na každým kroku lítat sovy. Zatracený mozkomorové! A to jako vážně?“

„Jistěže ano, objevili se v Kvikálkově a zaútočili na mě i na mého bratrance, a potom mě Ministerstvo kouzel vyloučilo ze školy…“

„COŽE?“

„…a musel jsem jít před disciplinární komisi a bůhvíco ještě, ale ty nám nejdřív pověz o těch obrech.“

„Voni tě vyloučili?“

„Napřed nám řekni, cos ty dělal v létě, a pak ti povím, co jsem dělal já.“

Hagrid si ho přísně měřil svým nezhmožděným okem, Harry však jeho pohled pevně opětoval s výrazem nevinného odhodlání ve tváři.

„Tak dobře,“ vzdal to nakonec, sehnul se a vytáhl dračinu Tesákovi z tlamy.

„Tohle nedělej, Hagride, to je nehygieni…“ začala Hermiona, Hagrid si však už dračí obklad znovu připlácí na napuchlé oko.

Potom se posílil dalším mohutným douškem čaje a dal se do vyprávění. „Tak abyste věděli, vydali jsme se na cestu, hned jak skončil školní rok…“

„Takže madame Maxime byla s tebou?“ skočila mu do řeči Hermiona.

„Přesně tak, byla,“ přitakal Hagrid a na malém kousíčku obličeje nepokrytém vousy ani zeleným dračím masem se mu usadil rozněžnělý výraz. „Jo, cestovali jsme jen takhle ve dvou. A teda řeknu vám, že tahle Olympa se hned tak nějakejch problémů nelekne. Dyť ji znáte, je to moc jemná a pěkně voblíkaná dáma, takže jsem si dělal starosti, jak se bude tvářit, až budem muset šplhat po samých balvaniskách, přespávat v jeskyních a tak, ale ani jednou si nepostěžovala.“

„Tys věděl, kam půjdete?“ podivil se Harry. „Věděls, kde obry najdeš?“

„Teda, von to spíš věděl Brumbál a řek nám to,“ vysvětlil Hagrid.

„Oni se schovávají?“ vyptával se Ron. „Je to tajemství, kde jsou?“

„Vlastně ani ne,“ zavrtěl Hagrid rozcuchanou hlavou. „Spíš je to tak, že většině čarodějů je úplně fuk, kde vobři jsou, když je to někde hodně daleko vod nich. Jenže to místo, kde žijou, je zatraceně těžko přístupný, aspoň teda pro lidi, takže jsme potřebovali, aby nám Brumbál poradil. Trvalo asi měsíc, než jsme se tam dostali…“

„Měsíc?“ užasl Ron, jako by v životě neslyšel o cestě, která by zabrala tak směšnou spoustu času. „Ale… copak jste si prostě nemohli sehnat přenášedlo nebo něco takového?“

V nezakrytém oku, jímž si Hagrid prohlížel Rona, se objevil zvláštní, téměř soucitný výraz.

„Sledujou nás, Rone,“ prohlásil drsně.

„Jak to myslíš?“

„Tomu nemůžeš rozumět,“ pokračoval Hagrid. „Ministerstvo drží pod dohledem Brumbála a každýho, vo kom si myslí, že je s ním spřáhnutej, takže…“

„To my víme,“ skočil mu do řeči Harry, který už se nemohl dočkat, až se doví, co všechno Hagrida na té výpravě potkalo. „Víme, že ministerstvo Brumbála sleduje…“

„Takže jste na cestu tam nemohli použít kouzla?“ tvářil se Ron ohromeně, „vy jste se celou cestu museli chovat jako mudlové?“

„Teda, úplně celou cestu zas ne,“ připustil opatrně Hagrid. Jenom jsme prostě museli dávat kapku bacha, protože Olympa i já jsme přeci jen malinko nápadný…“

Ronovi uniklo něco mezi odfrknutím a uchechtnutím a honem se raději napil čaje.

„…a tím pádem sledovat nás by nebylo nijak těžký. Nahráli jsme to tak, že spolu jedem na dovolenou, takže jsme dojeli do Francie a dělali, že jako máme namíříno tam, co je Olympina škola. Vono nám bylo jasný, že se nám někdo z ministerstva pověsil na paty. Museli jsme zvolit pomalý tempo, protože já vlastně kouzla a čáry vůbec používat nesmím, a taky nám bylo jasný, že ministerstvo hledá nějakou záminku, aby nás dalo sebrat. Toho mamlasa, co nás šmíroval, se nám ale podařilo setřást někde kolem Dyžánu…“

„Myslíš Dijon, že ano?“ přerušila ho nadšeně Hermiona. „Tam jsem o prázdninách byla, viděls tam…“

Když si ale všimla Ronova výrazu, ztichla.

„Pak jsme se vodvážili trochu zakouzlit a dál už to nebylo tak špatný. Na polskejch hranicích jsme narazili na párek bláznivejch trollů a v jedný hospodě v Minsku jsem se kapánek nepohod s nějakým upírem, jinač to ale bylo pohodový.

A pak jsme dorazili na místo, vypravili se pěšky nahoru do hor a koukali, kde by tak mohli být…

Ale jen co jsme se k nim dostali blíž, hned jsme zas museli na kouzla a čáry zapomenout. Jednak proto, že vobři nemaj čaroděje v lásce a my jsme je nechtěli vod samýho začátku proti sobě popudit, a taky proto, že nás Brumbál varoval, že Vy–víte–kdo se určitě taky pokusí s vobrama spojit. Říkal, že už za nima nejspíš vypravil svýho posla. Nakázal nám, ať na sebe nijak neupozorňujem, až se k vobrům budeme blížit, a že máme být hrozně vopatrný pro případ, že by se vokolo motali nějaký Smrtijedi.“

Hagrid se odmlčel a dlouze se napil čaje.

„A dál?“ pobízel ho Harry.

„Našli jsme je,“ suše sdělil Hagrid. „Jednou večír jsme přešli horskej hřeben a koukáme – voni jsou přímo pod náma. Hořely tam malý vohýnky a vod těch se táhly vobrovský stíny… Vono to vypadalo, jako kdybysme koukali na kráčející skaliska.“

Jak jsou vysoký?“ zašeptal zvědavě Ron.

„Tak šest sedům metrů,“ odpověděl odhadem Hagrid. „Některý z těch větších až vosům.“

„A kolik jich bylo?“ zajímal se Harry.

„Řek bych tak sedumdesát vosumdesát,“ sdělil Hagrid.

„Jenom?“ podivila se Hermiona.

„Jo,“ přisvědčil smutně Hagrid. „Zbejvá jich nanejvýš vosumdesát, a to jich bývalo všude plno, určitě nejmíň sto různejch kmenů po celým světě. Jenže voni už hrozně dávno vymíraj. Pár jich samozřejmě zabili i čarodějové, většinou se ale vyvraždili mezi sebou navzájem a dneska vymíraj eště mnohem rychlejc než dřív. Nejsou stavěný na to, aby žili takle namačkaný pohromadě. Brumbál tvrdí, že je to naše chyba, to prej čarodějové je přinutili, aby vodešli a usadili se v takový dálce vod nás, a protože neměli na vybranou, museli se kvůli vlastní vobraně všechny spojit.“

„A co bylo pak, když jste je objevili?“ vracel ho Harry k jádru vyprávění.

„No, počkali jsme kvůli vlastnímu bezpečí do rána, nechtěli jsme se k nim připlížit potmě,“ pokračoval Hagrid. „Někdy kolem třetí ráno usnuli rovnou tam, kde seděli. Zato my jsme se spát nevodvážili. Jednak jsme chtěli mít jistotu, že se žádnej z vobrů nevzbudí a nevyleze na hřeben, kde jsme byli, a kromě toho neuvěřitelně chrápali. Chvíli před svítáním se z toho chrápavýho randálu utrhla lavina.

No a hned jak se rozednilo, sešli jsme si s nima dolů popovídat.“

„Jen tak?“ zatvářil se užasle Ron. „Prostě jste se vydali rovnou do tábora obrů?“

„Teda, Brumbál nám poradil, jak na to máme jít,“ vysvětloval Hagrid. „Přinýst gurgovi dary, prokázat jim trochu oucty a tak podobně.“

„Přinést komu dary?“ zeptal se Harry.

„No gurgovi – to znamená náčelníkovi.“

„A jak jste poznali, který z nich je náčelník?“ zajímal se Ron.

Hagrid se pobaveně uchechtl.

„To nebyl problém,“ prohlásil. „Byl to ten největší, nejvošklivější a nejlínější z nich. Seděl tam a čekal, až mu vostatní přinesou jídlo. Zabitý kozy a podobný pochoutky. Jmenoval se Karkus. Vodhadoval bych ho tak na sedům a půl, možná vosům metrů a vážit moh jako dva sloni. Kůži měl tlustou jak nosorožec a vůbec byl děsnej.“

„A vy jste jen tak přišli až k němu?“ Hermiona vzrušením téměř nedýchala.

„No… spíš jsme k němu slezli, protože se rozvaloval dole v tom údolí. Byli totiž všichni v takový prohlubni mezi čtyrma poměrně vysokejma horama, u horskýho plesa, a Karkus se válel na břehu a hulákal na vostatní, ať ho koukají nakrmit a jeho ženu taky. Slezli jsme k nim s Olympou z toho srázu…“

„A to se vás ani nepokusili zamordovat, když vás uviděli?“ zeptal se Ron nevěřícně.

„Ale jo, některý z nich to rozhodně napadlo,“ připustil Hagrid a pokrčil rameny. „My jsme ale udělali, co nám poradil Brumbál: zdvihli jsme dárek, co jsme nesli, do vejšky, koukali jen na gurga a vostatních jsme si nevšímali. Takhle jsme to provedli. A všichni vostatní se zklidnili, jen se koukali a nechali nás jít až ke Karkusovejm nohám. Pak jsme se gurgovi poklonili a dárek jsme položili rovnou před něj.“

„Co se takovému obrovi dává jako dar?“ vyptával se dychtivě Ron. „Jídlo?“

„To ne,“ zavrtěl hlavou Hagrid, „jídlo si umí vopatřit sám. Přinesli jsme mu kouzelnej dárek. Obři maj kouzla rádi, jen se jim nelíbí, když je používáme proti nim. No a ten první den jsme dali gurgovi větev s Gubraithovým ohněm.“

„Páni!“ vydechla užasle Hermiona, Harry i Ron se však nechápavě zakabonili.

„Větev s čím?“

„S věčným ohněm,“ vysvětlila jim popuzeně Hermiona. „To už byste taky měli znát, profesor Kratiknot o něm na svých hodinách mluvil nejmíň dvakrát!“

„No, tak abych pokračoval,“ ujal se honem zas slova Hagrid, než Ron stačil něco odseknout. „Brumbál tu větev začaroval, aby hořela věčným vohněm, což je kouzlo, který nesvede jen tak ledajakej čaroděj, já ji položil do sněhu Karkusovi k nohám a povídám: Tohle je dar gurgovi z kmene obrů od Albuse Brumbála, kterej vzkazuje svoje uctivý pozdravení.“

„A co na to Karkus?“ zeptal se nedočkavě Harry.

„Nic,“ odpověděl Hagrid. „Neuměl po našem.“

„No to snad ne!“

„Ale to nevadilo,“ pokračoval nevzrušeně Hagrid. „Brumbál nás varoval, že to tak může dopadnout. Karkus měl aspoň tolik rozumu, že si zavolal pár jinejch vobrů, co mluvili jako my a překládali nám.“

„A jak se mu ten dárek líbil?“ vyzvídal Ron.

„Jo, líbil. Když konečně pochopili, k čemu je dobrej, byli z něj úplně vedle,“ vyprávěl Hagrid, otočil dračí obklad a přimáčkl si ho k nateklému oku chladnější stranou. „Moc se jim líbil. Takže jsem mluvil dál: Albus Brumbál – povídám – žádá gurga, aby si promluvil s jeho poslem, až za ním zejtra zase přijde s dalším darem.“

„Proč jste si s nimi nemohli promluvit hned ten den?“ chtěla vědět Hermiona.

„Brumbál si přál, abysme na ně šli pomaloučku polehoučku,“ vysvětloval Hagrid. „Aby viděli, že držíme svoje sliby. Přijdeme znova zejtra s dalším darem, a pak se dovopravdy vobjevíme a přineseme ještě jeden dárek – to na ně udělá dobrej dojem, chápete? A dá jim to čas, aby si první dárek vyzkoušeli a přesvědčili se, že je fakt dobrej, takže budou mít tím větší zájem vo další. Každopádně – když na vobra, jako byl Karkus, vychrlíte moc poselství najednou, nejspíš vás zabije, jen aby si všechno usnadnil. Takže jsme se ještě párkrát poklonili a pak jsme vypadli a našli si pěknou útulnou jeskyňku. V ní jsme přespali a druhej den ráno jsme znova zašli za Karkusem. Tentokrát se neválel, ale seděl a celej dychtivej na nás čekal.“

„A už jste mu řekli, proč jste přišli?“

„No jasně. Nejdřív jsme mu darovali moc pěknou válečnou přilbu – vykovali ji skřetové, takže je nezničitelná – a pak jsme se k němu posadili a vedli řeči.“

„Co vám řekl?“

„Nic moc,“ opáčil Hagrid. „Většinou jen poslouchal. Bylo to ale docela slibný. Vo Brumbálovi už slyšel a slyšel taky, jak se postavil proti vybití zbytku vobrů v Británii. Vypadalo to, že ho Brumbálovo poselství zajímá. A pár vostatních, zvlášť těch, co uměli aspoň trochu po našem, se shromáždilo kolem nás a taky poslouchali. Když jsme ten den vodcházeli, říkali jsme si, že to vypadá nadějně. Slíbili jsme, že druhej den ráno zase přijdeme a přinesem další dárek.

Jenže tu noc se všechno zvrtlo.“

„Jak zvrtlo?“ vyhrkl nedočkavě Ron.

„No, už jsem přeci říkal, že vobři na to nemaj povahu, aby uměli žít pohromadě,“ zasmušil se Hagrid. „Aspoň v takovejch velkejch tlupách ne. Nemůžou si prostě pomoct – každejch pár tejdnů se mezi sebou napůl pozabíjej. Chlapi se pustěj do sebe a ženský zrovna tak, zbytky starejch kmenů mezi sebou bojujou navzájem, a to nemluvím vo tom, jak se hádají kvůli potravě, nejlepším vohňům a nejpohodlnějším místům na spaní. Když vidíte, že celá jejich rasa už má prakticky na kahánku, mysleli byste, že si daj pokoj, ale kdepak…“

Hagrid si zhluboka povzdechl.

„Tu noc se strhla bitka, viděli jsme to z ústí svý jeskyně, když jsme se dívali dolů do údolí. Trvalo to celý hodiny a nevěřili byste, jakej přitom nadělali kravál. A když vyšlo slunce, sníh byl rudej vod krve a jeho hlava ležela na dně jezera.“

„Čí hlava?“ vyjekla Hermiona.

„Karkusova,“ odpověděl sklesle Hagrid. „Měli už novýho gurga, nějakýho Golgomatha.“ Znovu si zhluboka povzdechl. „No, nepočítali jsme s tím, že budeme mít co do činění s novým gurgem jen dva dny po tom, co jsme si přátelsky naklonili toho prvního, a měli jsme nepříjemný tušení, že Golgomath se s náma nebude chtít moc bavit, ale zkusit jsme to museli.“

„Vy jste za ním šli?“ vykulil Ron nevěřícně oči. „I když jste viděli, jak jinému obrovi utrhl hlavu?“

„Samozřejmě že jsme za ním šli,“ přisvědčil Hagrid, „netrmáceli jsme se přece takovou dálku až k nim jen proto, abysme to po dvou dnech nakonec vzdali! Sešli jsme dolů s dalším dárkem, kterej jsme původně chtěli dát Karkusovi.

Poznal jsem, že to k ničemu nepovede, eště než jsem stačil říct jediný slovo. Golgomath tam seděl, na hlavě měl Karkusovu přilbu, a když jsme přicházeli blíž, potměšile po nás koukal. Je to vobrovskej vobr, jeden z největších, co tam jsou. Má černý vlasy, stejně černý zuby a náhrdelník z kostí. Některý z nich vypadaly jako lidský. No, každopádně jsem to zkusil – natáh jsem k němu ruku s pořádným kusem dračí kůže a povídám: To je dar gurgovi z kmene obrů… Ani jsem si nevšim, jak se to seběhlo, ale najednou jsem visel ve vzduchu hlavou dolů, protože mě dva jeho kumpáni popadli a drželi za nohy.“

Hermiona si přitiskla obě ruce k ústům.

„Jak ses z tohohle vykroutil?“ zajímal se Harry.

„Nebejt Olympy, tak jsem se z toho nevykroutil vůbec,“ přiznal Hagrid. „Vytáhla hůlku a dala se do čarování takovou rychlostí, že jsem to eště v životě neviděl. Byla úžasná. Ty dva, co mě drželi, praštila rovnou mezi voči kletbou Konjunktivitus, takže mě vokamžitě pustili. Jenže od tý chvíle jsme byli v bryndě, protože jsme proti nim použili kouzlo, a to vobry na čarodějích štve ze všeho nejvíc. Museli jsme vzít roha a bylo nám jasný, že do toho jejich tábora už se za žádnejch vokolností nesmíme znova vodvážit.“

„No páni, Hagride,“ vydechl tiše Ron.

„Ale jak je možné, že ti zpáteční cesta trvala tak dlouho, když jste tam byli jen tři dny?“ zeptala se Hermiona.

„My přeci po těch třech dnech nevodešli!“ bránil se rozhořčeně Hagrid. „Brumbál na nás spolíhal!“

„Sám jsi zrovna říkal, že jste se k nim za žádných okolností nemohli vrátit!“

„Za dne ne, to dá rozum. Museli jsme si to celý znova promyslet. Pár dní jsme se schovávali v jeskyni a pozorovali je. A neviděli jsme nic dobrýho.“

„Trhal snad další hlavy?“ pípla Hermiona a zatvářila se, jako by se jí zvedal žaludek.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Hagrid, „bylo to daleko horší.“

„Co tím chceš říct?“

„Chci říct, že jsme brzo zjistili, že nemá námitky proti všem čarodějům – jen proti nám.“

„Smrtijedi?“ napadlo okamžitě Harryho.

„Jo,“ přitakal zachmuřeně Hagrid. „Byli dva, chodili tam denně na návštěvu, přinášeli gurgovi dárky a nikdo je za to nevěšel hlavou dolů.“

„Jak víš, že to byli Smrtijedi?“ vyptával se Ron.

„Protože jsem jednoho z nich poznal,“ zavrčel Hagrid. „Macnaira, pamatujete se na něj? To je ten chlap, co ho poslali popravit Klofana. Je to hotovej maniak. Vraždit ho těší zrovna jako Golgomatha. Vůbec se nedivím, že spolu tak skvěle vycházeli.“

„Takže Macnair obry přesvědčil, aby se přidali k Ty–víš–komu?“ vzdechla zoufale Hermiona.

„Počkej přece, brzdi, eště jsem neskončil!“ pokáral ji rozhořčeně Hagrid. Na to, že jim původně nechtěl vůbec nic říct, si teď svoje vyprávění náramně vychutnával. „Důkladně jsme s Olympou všecko probrali a shodli jsme se na tom, že i když gurg dal nejspíš přednost Ty–víš–komu, tak to eště neznamená, že se na to všichni dívaj stejně. Museli jsme se pokusit získat některý z těch vostatních, co nechtěli Golgomatha za gurga.“

„A podle čeho jste poznali, kteří z nich to jsou?“ zajímal se Ron.

„No, museli to bejt přeci ty, který dostali tu příšernou nakládačku, nemyslíš?“ vysvětloval trpělivě Hagrid. „Vobři, co měli aspoň trochu rozumu, se schovávali v jeskyních kolem zrovna jako my. Tak jsme se rozhodli, že se v noci do těch jeskyní vydáme a zkusíme aspoň pár vobrů přesvědčit.“

„Vy jste v noci obcházeli temné jeskyně a hledali v nich obry?“ vyptával se Ron hlasem plným obdivu a úcty.

„Totiž, my si nedělali hlavu ani tak kvůli vobrům,“ odpověděl Hagrid. „Spíš jsme měli nahnáno z těch Smrtijedů. Brumbál nás totiž varoval, než jsme se vydali na cestu, abysme si s nima nic nezačínali, když to nebude absolutně nutný, a problém byl v tom, že vo nás určitě věděli – počítám, že Golgomath jim vo nás řek. Když v noci vobři spali a my se chtěli vplížit do jejich jeskyní, Macnair a ten druhej zas potají pročesávali hory a hledali nás. Dalo mi hroznou práci zabránit Olympě, aby si na ně někde nepočíhala,“ vzpomínal Hagrid a koutky úst se mu v rozježených vousech nepatrně zvedly. „Byla celá nažhavená, jen se do nich pustit… Když se Olympa naštve, vážně z ní jde strach, přímo srší vzteky… Nejspíš to bude tou její francouzskou krví…“

Hagrid hleděl zamlženým pohledem do ohně. Harry ho nechal asi třicet vteřin zasněně vzpomínat a pak si hlasitě odkašlal.

„A jak to bylo dál? Podařilo se vám k některému z těch jiných obrů přiblížit?“

„Cože? Jo… no jasně, podařilo. Jistě, třetí noc po tom, co byl Karkus zabitej, jsme se vyplížili z jeskyně, co jsme se v ní schovávali, a zamířili jsme zpátky dolů do rokle. Celou dobu jsme měli voči na šťopkách kvůli Smrtijedům. Vlezli jsme do pár jeskyň, kde nikdo nebyl, a pak asi na šestej pokus jsme našli tři schovaný vobry.“

„To v té jeskyni muselo být pěkně narváno,“ poznamenal Ron.

„Nevešel by se tam už ani maguár,“ přitakal Hagrid.

„Copak na vás nezaútočili, když vás uviděli?“ podivila se Hermiona.

„Nejspíš by to byli udělali, kdyby toho byli schopný,“ odpověděl Hagrid, „jenže voni byli vošklivě zřízený. Vona je ta Golgomathova sebranka zmasila, že vo sobě nevěděli, a když se probrali, vodplazili se do nejbližšího úkrytu, kterej našli. Jeden z nich díkybohu uměl trochu po našem, takže překládal těm druhejm dvoum, a zdálo se, že to poselství vod nás docela berou. Tak jsme za nima chodili dál, navštěvovali ještě další raněný… počítám, že v jednu chvíli už jsme jich měli přesvědčenejch šest nebo sedům.“

„Šest nebo sedm?“ opakoval nadšeně Ron. „To není špatný. Přijdou sem za námi a budou s námi bojovat proti Ty–víš–komu?“

„Co myslíš tím v jednu chvíli, Hagride?“ zeptala se však Hermiona.

Hagrid na ni smutně pohlédl.

„Ta Golgomathova sebranka udělala trestnou vejpravu do jeskyní. Ty, co přežili, už s náma pak nechtěli mít nic společnýho.“

„Takže… takže žádní obři nepřijdou?“ zatvářil se zklamaně Ron.

„Nepřijdou,“ zavrtěl hlavou Hagrid, těžce si povzdechl, obrátil dračí obklad a přiložil si ho k obličeji chladnější stranou. „Udělali jsme ale, co jsme udělat měli: předali jsme jim Brumbálovo poselství, pár z nich si ho vyslechlo a počítám, že pár z nich si ho taky bude pamatovat. A možná že ty, co nebudou chtít napořád zůstat s Golgomathem, se z těch hor vodstěhujou, a určitě je i šance, že si zapamatujou, že Brumbál je jejich přítel… takže třeba přídou.“

Vrstva sněhu na okenním parapetu sílila. Harry si uvědomil, že má hábit celý promáčený – Tesák si mu položil hlavu na kolena a slintal.

„Hagride?“ ozvala se po chvíli tiše Hermiona.

„Hmm?“

„Slyšels… našel jsi nějaké stopy… Dozvěděl ses tam něco o… o své… o své matce?“

Hagrid na ní spočinul nezakrytým okem a Hermiona se pod jeho pohledem zatvářila poněkud vyjukaně.

„Promiň, já… jako bych nic neřekla…“

„Je mrtvá,“ zabručel Hagrid. „Umřela už před léty. Pověděli mi to.“

„Ach to je… to je mi vážně líto,“ zamumlala Hermiona tichounkým hláskem. Hagrid pokrčil rozložitými rameny.

„To není třeba,“ prohlásil stroze. „Už si na ni moc nevzpomínám. Nebyla to nijak dobrá matka.“

Znovu zavládlo ticho. Hermiona nervózně pošilhávala po Harrym a Ronovi a zjevně je pohledem vybízela, aby něco řekli.

„Pořád ještě jsi ale nevysvětlil, co se ti stalo, že jsi takhle zřízený, Hagride,“ ozval se Ron a ukázal na jeho zkrvavenou tvář.

„A proč ses vrátil tak pozdě,“ přidal se k němu Harry. „Sirius říkal, že madame Maxime je už dávno zpátky…“

„Kdo ti to udělal?“ dotíral Ron.

„Nikdo mi nic neudělal!“ bránil se důrazně Hagrid. „Jen jsem…“

Další jeho slova však zanikla v nečekaném hlasitém zabušení na dveře. Hermiona vyplašeně vyjekla, hrnek jí vyklouzl, spadl na podlahu, roztříštil se a Tesák hlasitě vyštěkl. Všichni čtyři upřeli oči na okno vedle dveří. Za tenkou záclonou se zavlnil něčí malý zavalitý stín.

„To bude ona!“ šeptl Ron.

„Honem schovat!“ křikl Harry, popadl neviditelný plášť a obloukem ho přehodil přes sebe a Hermionu; Ron několika skoky oběhl stůl a také pod něj vklouzl. Přitiskli se k sobě a pozpátku se vmáčkli do kouta. Tesák u dveří zuřivě štěkal a Hagrid se tvářil dokonale zmateně.

„Hagride, dej pryč ty naše hrnky!“

Hagrid popadl Harryho a Ronův hrnek a strčil je pod polštář v Tesákově košíku na spaní. Tesák teď skákal a vrhal se proti dveřím. Hagrid ho nohou odstrčil stranou a dveře otevřel.

Na prahu stála profesorka Umbridgeová ve svém zeleném tvídovém plášti a v klobouku stejné barvy, s klapkami na uši. Rty měla sešpulené a zakláněla se, aby viděla Hagridovi do obličeje; hlavou mu dosahovala sotva do pasu.

„Tak,“ řekla pomalu a hlasitě, jako by se domlouvala s hluchým. „Vy jste Hagrid, že ano?“

Nečekala na odpověď a vešla dovnitř. Její vypoulené oči šmejdily ze strany na stranu.

„Ty zmiz!“ vyštěkla a ohnala se kabelkou po Tesákovi, který k ní přiskočil a pokoušel se jí olíznout obličej.

„Hmm… nechtěl bych bejt nezdvořilej,“ ozval se Hagrid a upřeně se na ni díval, „ale co jste sakra zač?“

„Jmenuji se Dolores Umbridgeová.“

Brousila očima po celém srubu: dvakrát se zadívala přímo do kouta, kde stál Harry vmáčknutý jako sardinka mezi Rona a Hermionu.

„Dolores Umbridgeová?“ opakoval Hagrid naprosto nechápavým tónem. „Myslel jsem, že patříte k těm ministerskejm… Nepracujete náhodou u Popletala?“

„Ano, pracovala jsem jako první náměstkyně ministra,“ potvrdila Umbridgeová, přecházela po srubu sem a tam a všímala si i toho nejmenšího detailu, od tlumoku opřeného o stěnu až po odložený cestovní plášť. „Nyní pracuji jako učitelka obrany proti černé magii…“

„To je vod vás teda vodvážný,“ ocenil ji Hagrid. „Na tuhle práci by si už dneska troufnul málokdo.“

„…a zároveň jsem vrchní bradavická vyšetřovatelka,“ dopověděla Umbridgeová, aniž by něčím dala najevo, že jeho poznámku slyšela.

„Co to jako má bejt?“ svraštil Hagrid obočí.

„Přesně na totéž jsem se chtěla zeptat já vás,“ bez vysvětlení ukázala na porcelánové střepy na podlaze.

„Jo tohle,“ zahučel Hagrid a zašilhal bezradně do kouta, kde se mačkali ukrytí Harry, Ron a Hermiona. „Tohle… no, to byl Tesák. Rozbil hrnek, tak jsem si musel vzít tenhleten,“ ukázal na hrnek, ze kterého sám pil. Jednou rukou si stále přidržoval dračí obklad přiložený k oku.

Umbridgeová už přestala slídit po srubu, stála teď přímo proti obrovitému muži a podrobně si ho prohlížela od hlavy k patě.

„Slyšela jsem tu hlasy,“ poznamenala potichu.

„To jsem si povídal s Tesákem,“ odpověděl srdnatě Hagrid.

„A on vám odpovídal?“

„No – dalo by se to tak říct,“ znejistěl trochu Hagrid. „Vobčas říkám, že Tesák je málem jako člověk…“

„Venku ve sněhu jsou troje stopy, vedou od brány hradu k vaší hájence,“ poznamenala slizce Umbridgeová.

Hermiona zalapala mocně po dechu a Harry jí honem zakryl ústa dlaní. Tesák naštěstí právě hlasitě očichával lem profesorčina hábitu, takže Umbridgeová zřejmě nic nezaslechla.

„No, já se zrovna před chviličkou vrátil,“ zahuhlal Hagrid a ukázal obrovskou rukou na svůj tlumok. „Třeba tu někdo byl eště předtím a nezastih mě.“

„Ale od dveří vaší hájenky nevedou žádné stopy nazpátek.“

„To teda… hm… to vážně nevím, jak je to možný…“ koktal Hagrid, rozpačitě se popotahoval za vousy a zase pošilhával do kouta, kde stáli Harry, Ron a Hermiona, jako by je úpěnlivě prosil o pomoc. „Totiž…“

Umbridgeová se prudce otočila, přešla po celém obvodu srubu a slídila očima kolem dokola. Sklonila se a nakoukla pod postel. Otevřela Hagridovu skříň. Prošla pouhých pět centimetrů od Harryho, Rona a Hermiony přilepených a přimáčknutých ke stěně – Harry musel dokonce zatáhnout břicho, když ho míjela. Když důkladně prozkoumala i vnitřek obrovského kotle, v němž si Hagrid vařil, znovu se otočila. „Co se vám to stalo?“ zeptala se. „Jak jste přišel k těm zraněním?“

Hagrid si honem sundal z obličeje dračí obklad, což byla podle Harryho mínění chyba, protože černofialový monokl, který měl kolem celého oka, tím jen zřetelněji vynikl, stejně jako obrovská spousta čerstvé i zaschlé krve ve tváři. „No, víte… měl jsem… měl jsem takovou malou nehodu,“ vysvětloval nepřesvědčivě.

„Jakou nehodu?“

„Za–zakop jsem,“ vykoktal.

„Tak vy jste zakopl,“ opakovala chladně Umbridgeová.

„Jo, přesně tak. Vo… vo koště jednoho kámoše. Já sám nelítám, to se rozumí. Však se na mě koukněte, při mý velikosti by se asi nenašlo koště, co by mě uneslo. Ten můj kámoš chová abraxaský koně, nevím, esli jste je někdy viděla, jsou to takový veliký potvory, vokřídlený, však víte, no a já jsem se na jednom z nich chtěl projet a von…“

„Kde jste byl?“ přerušila chladně jeho blábol.

„Kde jsem…?“

„No ano, kde jste byl?“ opakovala Umbridgeová. „Škola začala před dvěma měsíci. Váš předmět musela suplovat jiná učitelka. Žádný váš kolega nebyl schopen mi cokoli říct o tom, kde se nacházíte. Nenechal jste tu žádnou adresu. Tak kde jste byl?“

Hagrid chvíli mlčel a svým právě odkrytým okem upřeně zíral na bradavickou vrchní vyšetřovatelku. Harry téměř slyšel, jak jeho mozek horečně pracuje.

„Měl jsem… chtěl jsem udělat něco… něco pro svoje zdraví,“ vypravil ze sebe konečně.

„Pro svoje zdraví,“ opakovala Umbridgeová, přejela očima po Hagridově nateklém obličeji, jenž hrál všemi barvami, a sledovala, jak mu na vestu pomalu a tiše odkapává dračí krev. „To vidím.“

„Jo,“ přikývl Hagrid, „potřeboval jsem… kapku čerstvýho vzduchu, znáte to…“

„Jistě, jako zdejší šafář máte určitě čerstvého vzduchu nedostatek,“ zacukrovala Umbridgeová a Hagrid na nepatrném kousíčku obličeje, který nebyl černý ani fialový, zčervenal.

„No… potřeboval jsem kapánek změnit prostředí, že jo…“

„Byl jste na horách?“ vyštěkla rychle Umbridgeová.

Ona to ví, zazoufal v duchu Harry.

„Na horách?“ opakoval Hagrid a přemýšlel tak horečně, až se z něj kouřilo. „To ne, já radši jižní Francii. Trochu sluníčka a… a moře.“

„Vážně?“ protáhla Umbridgeová. „Opálený zrovna nejste.“

„No jo… totiž… mám citlivou kůži,“ vysvětloval Hagrid a pokusil se o šelmovský úsměv. (Harry si při té příležitosti všiml, že má vyražené dva zuby.) Umbridgeová však na něj pohlédla tak ledově, že mu úsměv zmrzl.

„Samozřejmě počítejte s tím,“ prohlásila a kabelku, kterou držela v podpaží, si posunula o něco výš, „že budu pana ministra o vašem pozdním nástupu informovat.“

„No jasně,“ přikývl Hagrid.

„Měl byste také vědět, že jako vrchní vyšetřovatelka mám neradostnou, avšak nezbytnou povinnost provádět inspekce svých učitelských kolegů. Troufám si tedy tvrdit, že se brzy opět uvidíme.“

Otočila se na podpatku a zamířila ke dveřím.

„Vy tady děláte inspekce?“ opakoval nechápavě Hagrid a díval se za ní.

„Ano, dělám,“ přisvědčila tichým hlasem a obrátila se k němu s rukou položenou na klice. „Ministerstvo má v úmyslu zbavit se všech nezpůsobilých učitelů, Hagride. Dobrou noc.“

Vyšla z hájenky a třískla za sebou dveřmi.

Harry užuž chtěl shodit ze sebe a svých kamarádů neviditelný plášť, ale Hermiona jeho ruku zadržela. „Ne, počkej!“ šeptla mu do ucha. „Třeba ještě není pryč.“

Hagrida patrně napadlo totéž, protože kulhavě přešel k oknu a o několik centimetrů poodtáhl záclonu.

„Vrací se do hradu,“ oznámil tiše. „Hrome a sakra… tak inspekce, jo?“

„Jo,“ potvrdil Harry a stáhl ze sebe plášť. „Trelawneyová už je v podmínce…“

„Poslyš… co se s námi vlastně chystáš na hodinách probírat, Hagride?“ zeptala se Hermiona.

„No, vo to se teda bát nemusíte, mám už naplánovanou spoustu skvělejch hodin,“ ujistil ji zapáleně Hagrid, popadl ze stolu dračinu a znovu si ji připlácí na oko. „Na rok před NKÚ jsem si nechal v záloze pár moc zajímavejch kouzelnejch tvorů. Jen počkejte, je to něco fakt speciálního!“

„Hmm… jak to myslíš, speciálního?“ vyptávala se opatrně Hermiona.

„To vám neprozradím,“ ušklíbl se spokojeně Hagrid. „Přeci vám nezkazím překvapení.“

„Poslyš, Hagride,“ naléhala Hermiona a přestala už cokoli předstírat, „profesorka Umbridgeová by vůbec neměla radost, kdybys na hodinu přišel s něčím příliš nebezpečným.“

„Nebezpečným?“ opakoval Hagrid, jako by ho její obavy upřímně pobavily. „Nebuď blázínek, přece bych vám nedával nic nebezpečnýho! Je teda fakt, že se vo sebe uměj postarat, to jo, ale…“

„Hagride, až přijde Umbridgeová na inspekci, musíš na ni udělat dojem, a to znamená, že by vážně bylo lepší, kdyby viděla, že nás učíš pečovat o huňáče, o to, abychom uměli poznat rozdíl mezi bodlošem a ježkem a tak podobně!“ přesvědčovala ho umíněně Hermiona.

„Na tom ale není nic zvlášť zajímavýho, Hermiono,“ namítal Hagrid. „To, co pro vás mám připravený já, je daleko napínavější. Dávám je dohromady už hezkých pár let – počítám, že je to jediný vochočený stádo v celý Británii!“

„Hagride… prosím tě…“ do Hermionina hlasu se teď vkradl tón naprostého zoufalství, „Umbridgeová hledá jakoukoli záminku, aby se mohla zbavit učitelů, které považuje za příliš blízké Brumbálovi. Prosím, Hagride, probírej s námi něco nudného, co se určitě bude zkoušet při NKÚ!“

Hagrid však pouze zeširoka zívl a nezraněným okem toužebně pohlédl na obrovskou postel v koutě.

„Hele, mám za sebou dlouhej den a už je pozdě,“ poklepal Hermionu konejšivě po rameni, až se jí podlomila kolena a žuchla na podlahu. „Jemináčku… promiň,“ zvedl ji za límec hábitu a postavil ji na nohy. „Koukni, nedělej si vo mě zbytečný starosti, ujišťuju tě, že když jsem se teď vrátil, mám pro vás naplánovaný vopravdu skvělý hodiny… Akorát že už byste se měli radši vrátit na hrad, a nezapomeňte za sebou zametat stopy!“

„Co tedy fakt nevím, jestli pochopil, o čem mluvíš,“ zapochyboval Ron o chvíli později, když se přesvědčili, že je vzduch čistý, a vraceli se houstnoucím sněhem k hradu. Nezůstávaly za nimi žádné stopy, protože je Hermiona celou cestu stírala zahlazovacím kouzlem.

„Tak se za ním zítra vypravím znova,“ prohlásila odhodlaně. „Když to jinak nepůjde, naplánuju mu jeho hodiny sama. Je mi jedno, jestli ta baba vyhodí Trelawneyovou, ale Hagridovi padáka nedá!“

Kapitola dvacátá první

Hadí oko

V neděli ráno se Hermiona znovu prodírala půlmetrovými sněhovými závějemi k Hagridovu srubu. Harry s Ronem sice chtěli jít také, ale hora jejich domácích úkolů už zase dosáhla znepokojivé výše, takže otráveně zůstali ve společenské místnosti a snažili se nevnímat bujaré výkřiky, které k nim doléhaly ze školního pozemku. Tam se studenti vesele bavili: bruslili na zamrzlém jezeře, sáňkovali a – což bylo ze všeho nejhorší – očarovávali sněhové koule, které létaly až k oknům nebelvírské věže a nejedna se do nich strefila.

„A sakra!“ zaburácel Ron, když mu nakonec došla trpělivost, a vystrčil hlavu z okna. „Já jsem prefekt a jestli se do tohohle okna ještě jednou strefíte… AUU!“

Honem schoval hlavu dovnitř. Obličej měl plný sněhu.

„To byli Fred s Georgem,“ postěžoval si trpce a přibouchl okno. „Pitomci…“

Hermiona se od Hagrida vrátila těsně před obědem a v hábitu promočeném až po kolena se lehce třásla zimou.

„Tak co?“ zeptal se Ron, když vešla, a zvedl k ní oči. „Už jsi mu udělala plán na všechny hodiny?“

„Snažila jsem se,“ odpověděla dutě Hermiona a zabořila se do křesla vedle Harryho. Vytáhla hůlku a opsala jí jakousi složitou drobnou křivku, po níž ze špičky vyrazil proud horkého vzduchu. Začala si sušit hábit, z kterého se okamžitě vyvalily kotouče páry. „Nebyl ani doma, když jsem tam došla, klepala jsem na dveře nejmíň půl hodiny. Pak se najednou vynořil z lesa…“

Harry zasténal. Zapovězený les se přímo hemžil nejrůznějšími potvorami, které s největší pravděpodobností způsobí, že Hagrid dostane vyhazov. „Co to tam vlastně chová? Prozradil ti to?“ zeptal se.

„Ne,“ hlesla utrápeně Hermiona. „Že prý to má být překvapení. Snažila jsem se mu vysvětlit, jaká vlastně Umbridgeová je, ale jemu to prostě nedochází. Tvrdí, že nikdo, kdo to má v hlavě v pořádku, se o bodloších nebude učit raději než o chimérách – ne, nemyslím, že by tam doopravdy měl chiméru,“ dodala honem, když viděla, jak zděšeně se Harry s Ronem zatvářili, „ale ne že by se ji už nepokoušel sehnat, podle toho, co říkal, jak těžké je opatřit si její vejce. Ani nevím, kolikrát jsem mu opakovala, že by udělal nejlíp, kdyby se držel osnov profesorky Červotočkové. Vážně mám dojem, že neposlouchal ani polovinu z toho, co jsem mu povídala. Musím říct, že má nějakou divnou náladu. A neprozradí ani za nic, jak přišel ke všem těm zraněním.“

Následujícího dne, když se Hagrid objevil u učitelského stolu, neuvítali to zdaleka všichni studenti stejně nadšeně. Někteří, jako například Fred, George a Lee, radostně zavýskli a rozběhli se uličkou mezi nebelvírským a mrzimorským stolem, aby Hagridovi potřásli obrovskou rukou. Jiní, mezi nimi i Parvati a Levandule, si vyměnili zachmuřené pohledy a potřásli hlavou. Harrymu bylo jasné, že je dost těch, kteří dávají přednost hodinám profesorky Červotočkové, a nejhorší bylo, že v jisté velice malé, ale nezaujaté části svého nitra si uvědomoval, že k tomu mají důvod: v představách profesorky Červotočkové nepatřilo k zajímavé hodině riziko, že nějaká obluda někomu utrhne hlavu.

A tak když Harry, Ron a Hermiona, důkladně nabalení proti zimě, scházeli v úterý dolů k Hagridovu srubu, hlodal v nich červík nervózního očekávání. Harry si dělal starosti nejen s tím, co si asi Hagrid vybral jako téma jejich další výuky, ale také měl trochu obavy, jak se zachová zbytek třídy, zejména Malfoy a jeho kumpáni, jestliže se na jejich hodinu přijde podívat Umbridgeová.

Když se však namáhavě pachtili sněhem k Hagridovi, který na ně čekal na kraji Zapovězeného lesa, nebylo po vrchní vyšetřovatelce nikde ani památky. Hagrid sám nepůsobil právě uklidňujícím dojmem: modřiny, které byly v sobotu večer fialové, teď hrály různými odstíny zelené a žluté, a některé z tržných ran ještě zjevně krvácely. Harry to nechápal: napadla snad Hagrida nějaká obluda, jejíž jed bránil zraněním, která při zápase s ní utržil, aby se zacelila? A jako by chtěl Hagrid svoji strašidelnost ještě podtrhnout, měl přes rameno přehozené něco, co vypadalo jako půlka krávy.

„Dneska budem pracovat tady!“ volal rozjařeně na přicházející studenty a ukazoval hlavou na temné stromy za sebou. „Nebudem aspoň tak na větru. A voni maj stejně radši tmu.“

„Co má radši tmu?“ slyšel Harry, jak se Malfoy chraptivě ptá Crabbeho a Goyla a v hlase mu přitom zazněl podtón paniky. „Co říkal, že má radši tmu – slyšeli jste to?“

Harry si připomněl onu až do dnešního dne jedinou příležitost, kdy se Malfoy ocitl v lese: ani tenkrát se nezachoval právě statečně. Při té vzpomínce se pousmál. Po sobotním famfrpálovém zápase vítal všechno, co Malfoyovi z jakéhokoli důvodu nešlo pod nos.

„Připravený?“ zeptal se energicky Hagrid a rozhlédl se po třídě. „Tak fajn, tendle vejlet do lesa jsem si skovával pro váš pátej ročník. Říkal jsem si, že bysme se na ty potvůrky mohli zajít podívat do jejich přirozenýho prostředí. Abyste věděli, to co budem dneska študovat, je vobrovská vzácnost! Počítám, že jsem nejspíš jedinej v celý Británii, komu se podařilo je vochočit.“

„Jste si ale jistý, že jsou doopravdy ochočení, že ano?“ ubezpečoval se Malfoy a panika v jeho hlase byla ještě zřetelnější. „Protože by to nebylo poprvé, co jste na hodinu přivedl divou zvěř, nemám pravdu?“

Zmijozelští souhlasně zabručeli a také několik nebelvírských studentů se zatvářilo, jako by Malfoyovy obavy považovali za opodstatněné.

„Samozřejmě že jsou vochočený,“ ujistil je Hagrid, zamračil se a nadhodil si mrtvou krávu na rameni o něco výš.

„A co vás takhle zřídilo v obličeji?“ chtěl vědět Malfoy.

„Ty se starej vo sebe!“ okřikl ho rozčileně Hagrid. „A teď, pokavaď už jste skončili s těma hloupejma votázkama, poďte za mnou!“

Otočil se a rázně zamířil přímo do Zapovězeného lesa. Vypadalo to, že nikdo nemá přílišnou chuť ho následovat. Harry pohlédl na Rona a Hermionu, kteří si sice povzdechli, ale přikývli. Všichni tři se vydali za Hagridem a zbytek třídy vedli za sebou.

Kráčeli lesem a asi po deseti minutách došli na místo, kde stály stromy tak hustě u sebe, že tu vládlo příšeří jako za soumraku a na zemi neležela jediná sněhová vločka. Hagrid hekl námahou, shodil půlku krávy na zem, o krok ustoupil a obrátil se čelem k studentům, kteří se k němu většinou pomalu ploužili od stromu ke stromu a bázlivě se rozhlíželi, jako by čekali, že se na ně každým okamžikem něco vrhne.

„Poďte sem ke mně, jen poďte,“ povzbuzoval je Hagrid. „Abyste věděli, vůně toho masa je sem tak jako tak přiláká, ale já je stejně radši zavolám, poněvač bude lepší, když budou vědět, že jsem to já.“

Otočil se, potřásl chlupatou hlavou, aby si odhodil vlasy z obličeje, a vyrazil jakýsi podivný ječivý výkřik, který se mezi temnými stromy rozléhal jako volání nějakého obludného ptáka. Nikdo se nezasmál; většina studentů vypadala, že ze sebe strachy nevydá ani hlásek.

Hagrid ještě jednou pořádně zaječel. Uplynula minuta, kterou studenti strávili tím, že se nervózně ohlíželi a pátrali mezi stromy po případné první známce blížícího se neznámého nebezpečí. A pak, když si Hagrid potřetí odhodil vlasy z obličeje a nabral vzduch do obrovského hrudníku, Harry šťouchl do Rona a ukázal do temné mezery mezi dvěma sukovitými tisy.

V přítmí, které tam panovalo, se objevily dvě pomalu se zvětšující prázdné, bíle zářící oči a o chviličku později se ze tmy vynořil nejprve dračí čenich, pak šíje a nakonec kostnaté tělo velkého černého okřídleného koně. Tvor si několik vteřin prohlížel třídu a mával dlouhým černým ocasem, pak sklonil hlavu a začal špičatými tesáky rvát maso mrtvé krávy.

Harryho zaplavila obrovská vlna úlevy. Konečně před ním stál živoucí důkaz toho, že ty tvory neviděl jen ve své fantazii, že opravdu existují! A Hagrid o nich věděl také. Dychtivě se ohlédl na Rona, ten však stále třeštil oči do prázdna mezi stromy. „Proč Hagrid nezavolá ještě jednou?“ zašeptal po několika vteřinách.

Většina ostatních studentů měla ve tváři podobně jako Ron výraz plný zmatku a nervózního očekávání a dívali se všude možně, jen ne na koně stojícího kousek od nich. Kromě Harryho jej zřejmě viděli jen šlachovitý mladík ze Zmijozelu, který stál těsně za Goylem a pozoroval krmícího se koně s výrazem neskonalého odporu, a Neville, jehož oči kmitaly sem a tam v rytmu s dlouhým černým ocasem.

„Podívejte, támhle jde další!“ upozornil je pyšně Hagrid, když se v temnotě mezi stromy objevil druhý černý kůň, přitáhl si složená kožnatá křídla blíž k tělu a sklonil hlavu, aby mohl zatnout zuby do masa. „Takže – kdo je vidí, ať zvedne ruku.“

Harry zvedl ruku s pocitem obrovského potěšení, že se konečně dozví tajemství záhadných koní. Hagrid na něj s porozuměním kývl.

„Jo, bodejť… já věděl, že ty je uvidíš, Harry,“ pronesl vážně. „A ty taky, Neville, co? A eště…“

„Promiňte,“ ozval se posměšně protáhlým hlasem Malfoy, „ale co bychom vlastně měli vidět?“

Místo odpovědi ukázal Hagrid na hovězí mršinu ležící na zemi. Celá třída na ni několik vteřin upřeně zírala, pak několik lidí překvapeně zalapalo po dechu a Parvati nahlas vyjekla. Harrymu bylo jasné, co je k tomu vedlo: pohled na to, jak se od kostí odtrhávají kousky masa a ve vzduchu mizí neznámo kam, musel být opravdu velice zvláštní.

„Co to má být?“ zeptala se vystrašeně Parvati a schovala se za nejbližším stromem. „Co žere to maso?“

„Testrálové,“ odpověděl pyšně Hagrid a Hermiona vedle Harryho tiše sykla, jako by konečně něco pochopila. „Bradavice jich maj celý stádo. A teď, kdo z vás…“

„Ti ale nosí strašlivou, strašlivou smůlu!“ skočila mu do řeči vyděšená Parvati. „Říká se, že na toho, kdo je vidí, sesílají všechna možná příšerná neštěstí. Profesorka Trelawneyová mi jednou říkala…“

„Ale kdepak,“ uchechtl se Hagrid, „to jsou jenom pověry, vopravdu, vůbec smůlu nenosej, jsou navopak moc chytrý a užitečný! Je teda fakt, že zrovna tyhle moc práce nemaj, většinou jen tahaj školní kočáry, pokud teda Brumbál necestuje někam daleko, kam se nechce přemístit – a koukněte, tady jdou eště dva…“

Z lesa se tiše vynořil další pár koní. Jeden prošel kolem Parvati tak těsně, že se otřásla a přitiskla se co nejvíc ke stromu. „Myslím, že teď jsem něco cítila!“ vypískla. „Nejspíš je někde blízko mě!“

„Nemusíš se bát, von ti neublíží,“ uklidňoval ji trpělivě Hagrid. „No tak fajn. A kdo mi poví, proč je některý z vás viděj a jiný ne?“

Hermiona zvedla ruku.

„Tak do toho,“ usmál se na ni zářivě Hagrid.

„Testrály vidí jenom ten,“ odpověděla Hermiona, „kdo někdy viděl smrt.“

„Tos řekla přesně,“ pochválil ji slavnostně Hagrid, „deset bodů pro Nebelvír. Tak poslouchejte, testrálové…“

„Ehm, ehm.“

Dorazila profesorka Umbridgeová. Stála jen kousek od Harryho, na sobě měla opět svůj zelený klobouk a plášť a v ruce držela připravený notes. Hagrid, který ještě předstírané odkašlání profesorky Umbridgeové neslyšel, poněkud znepokojeně pozoroval nejbližšího testrála; zjevně měl dojem, že ten podivný zvuk vydal on.

„Ehm, ehm.“

„Aha, pěkně vítám!“ pozdravil s úsměvem Hagrid, když konečně zjistil, odkud zvuk vychází.

„Dostal jste vzkaz, který jsem vám dnes ráno poslala do hájenky?“ zeptala se Umbridgeová tímtéž pomalým a zřetelným hlasem, jakým s ním mluvila minule, jako by promlouvala k nějakému cizinci, který má navíc velmi dlouhé vedení. „Že přijdu na vaši hodinu na inspekci?“

„No jasně,“ ujistil ji zvesela Hagrid. „To jsem rád, že jste nás tady našla. Jo, teda jak vidíte… nebo možná ne… vidíte je? Probíráme dneska testrály…“

„Co prosím?“ otázala se hlasitě profesorka Umbridgeová, přiložila si k uchu stočenou dlaň a zamračila se. „Co jste říkal?“

Hagrid se zatvářil poněkud zmateně.

„No… testrály!“ opakoval nahlas. „Velký… teda… vokřídlený koně, však víte!“

Úslužně zamával obrovitýma rukama. Profesorka Umbridgeová na něj pohlédla s povytaženým obočím a tiše si mumlala pro sebe, když si do notesu zapisovala: „Musí si… vypomáhat… neumělou… znakovou… řečí.“

„No… tak dál…“ obrátil se Hagrid zpět ke třídě s lehce nervózním výrazem. „Hmm… co jsem to říkal?“

„Má… zjevně… velmi špatnou… krátkodobou… paměť,“ huhlala Umbridgeová tak hlasitě, že ji všichni zřetelně slyšeli. Draco Malfoy se tvářil, jako by se vánoční nadílka konala o měsíc dřív, zatímco Hermiona naopak zrudla potlačovaným vztekem.

„Už vím,“ rozpomněl se Hagrid, rozpačitě zašilhal po notesu profesorky Umbridgeové, ale statečně pokračoval. „Jo, chtěl jsem vám povědít, jak to příde, že máme celý stádo. Tak teda, začli jsme s jedním hřebcem a pěti kobylama. Tendleten,“ poplácal po hřbetě koně, který se objevil jako první, „se jmenuje Tenebrus, toho mám obzvlášť rád, je první, kterej se narodil tady v lese…“

„Jste si vědom toho,“ skočila mu Umbridgeová hlasitě do řeči, „že v klasifikaci Ministerstva kouzel jsou testrálové vedeni jako nebezpeční.“

Harrymu srdce kleslo jako kámen, Hagrid se však jen pobaveně uchechtl.

„Testrálové nejsou nebezpečný! Je teda fakt, že člověka uměj pokousat, když je něčím pořádně namíchne…“

„Při představě… násilí… projevuje… známky… potěšení,“ mumlala si Umbridgeová a znovu drápala do notesu.

„Ale no tak… dejte si říct!“ přesvědčoval ji Hagrid a tvářil se už trochu znepokojeně. „Pes vás přece taky pokouše, když ho vyprovokujete, že jo… ale testrálové maj akorát špatnou pověst kvůli tý souvislosti se smrtí… Lidi si dřív mysleli, že vidět testrála je špatný znamení, jasný? Prostě to nechápali, víte?“

Umbridgeová neodpověděla. Dopsala svoji poslední poznámku, pak zvedla oči k Hagridovi a opět velice zřetelně a pomalu řekla: „Pokračujte prosím v normální výuce. Já budu zatím chodit…“ naznačila chůzi (Malfoy a Pansy Parkinsonová se svíjeli v záchvatu tichého smíchu) „mezi studenty…“ ukázala prstem na několik studentů kolem sebe, „a položím jim pár otázek.“ Ukázala si na ústa, aby naznačila mluvení.

Hagrid na ni vykuleně civěl a zjevně nechápal, proč s ním jedná jako s někým, kdo nerozumí normální řeči. Hermionu pálily v očích slzy vzteku.

„Ty čarodějnice! Ty zlá, hnusná čarodějnice!“ ulevila si šeptem, když Umbridgeová zamířila k Pansy Parkinsonové. „Já vím, o co ti jde, ty hnusná, zvrácená, zlomyslná…“

„No… takže,“ koktal Hagrid a zjevně se snažil dodat své hodině znovu nějaký řád, „zpátky k testrálům. Jo. V mnoha směrech jsou to vopravdu skvělý zvířata…“

„Povězte mi,“ oslovila profesorka Umbridgeová zvonivým hlasem Pansy Parkinsonovou, „rozumíte profesoru Hagridovi dobře, když vám něco vykládá?“

Pansy měla stejně jako Hermiona v očích slzy, v jejím případě to však byly slzy smíchu; její odpověď byla téměř nesrozumitelná, protože se marně snažila potlačit chichotání.

„Ne… protože… no, totiž… dost často je to… jen takové chrochtání!“

Umbridgeová drápala do notesu. Hagrid na několika málo neporaněných místech v obličeji zčervenal, snažil se však předstírat, že Pansyinu odpověď neslyšel.

„Jo… teda… čím jsou vlastně testrálové užitečný. Když si je vochočíte, jako tudle čeládku, už nikdy se nikde neztratíte. Maj úžasnej orientační smysl, stačí jim říct, kam se chcete dostat…“

„Samozřejmě pokud vám rozumějí,“ dodal hlasitě Malfoy a Pansy Parkinsonová se zhroutila v dalším záchvatu křečovitého smíchu. Profesorka Umbridgeová se na ně blahosklonně usmála a obrátila se k Nevillovi.

„Vy testrály vidíte, že ano, Longbottome?“ otázala se.

Neville přikývl.

„Koho jste viděl zemřít?“ vyptávala se Umbridgeová lhostejným tónem.

„Dě–dědečka,“ vykoktal Neville.

„A co jim říkáte?“ zajímala se Umbridgeová a mávla krátkou masitou rukou ke koním, kteří už značnou část mršiny ohlodali až na kost.

„Hmm,“ zahuhlal nervózně Neville a úkosem pohlédl na Hagrida. „No… jsou… jsou totiž… docela fajn.“

„Studenti… jsou… tak zastrašeni… že nepřiznají… že mají… strach,“ mumlala Umbridgeová a zapisovala si do notesu další poznámku.

„To ne!“ vyjekl rozčileně Neville. „To není pravda, nebojím se jich!“

„To je naprosto v pořádku,“ poklepala Umbridgeová Nevilla po rameni s výrazem, který zjevně považovala za chápavý úsměv, přestože Harrymu to spíš připomínalo zlomyslný škleb. „No, Hagride,“ otočila se pak znovu ke své oběti a mluvila opět tím zřetelným a pomalým hlasem, „myslím, že už vím o vaší výuce dost. Výsledky inspekce dnešní hodiny“ (ukázala na notes) „dostanete“ (hmátla rukou do vzduchu před sebou, jako by si z něj něco brala) „do deseti dnů.“ Zvedla všech deset malých tlustých prstů a s úsměvem, který byl ještě širší a pod zeleným kloboukem připomínal ropuchu ještě víc než obvykle, se rychle vymotala z jejich středu. Malfoy a Pansy Parkinsonová se svíjeli v křečích smíchu, Hermionou lomcoval vztek a Neville vypadal nanejvýš zmateně a rozčileně.

„Ta odporná, prolhaná, slizká stará šereda!“ běsnila Hermiona, když se o půl hodiny později vraceli k hradu cestičkami, které si předtím ve sněhu prošlapali. „Je vám jasné, kam tím vším míří? Je to jen další důkaz toho, že je zaujatá vůči křížencům – chce z Hagrida udělat nějakého připitomělého trolla, a to jen proto, že jeho matka byla obryně. A něco takového… Není to fér, tohle přece vůbec nebyla špatná hodina… Chci říct, že bych se nedivila, kdybychom brali třaskavé skvorejše, ale testrálové jsou fajn… A Hagrid je předvedl fakt skvěle!“

„Umbridgeová ale tvrdí, že jsou nebezpeční,“ připomněl Ron.

„No vždyť to Hagrid říkal, že se o sebe dokážou postarat!“ odsekla netrpělivě Hermiona. „A řekla bych, že taková Červotočková by nám je za normálních okolností ukázala taky, ale ne dřív, než by nás čekaly OVCE, a uznejte sami, že jsou přece hrozně zajímaví, co? To, jak je někdo vidí a jiný zase ne! Škoda, že já je neviděla.“

„To myslíš vážně?“ zeptal se tiše Harry.

Hermiona se náhle zatvářila, jako by do ní uhodilo.

„Ach, Harry… promiň… Ne, samozřejmě to takhle nemyslím… to jsem vážně řekla hroznou pitomost.“

„To nic,“ uklidňoval ji honem Harry, „zapomeň na to.“

„Překvapuje mě, že je tolik lidí vidělo,“ poznamenal Ron. „Tři v jedné třídě…“

„Jo, Weasleyi, zrovna jsme o tom taky přemýšleli,“ ozval se škodolibý hlas. Malfoy, Crabbe a Goyle, jejichž kroky ztlumené napadaným sněhem nezaslechli, kráčeli přímo za nimi. „Myslíš, že kdybys viděl někoho natáhnout brka, viděl bys pak líp Camrál?“

Všichni tři se hlasitě rozchechtali, protlačili se kolem nich a začali si hlasitě prozpěvovat Weasley je náš král. Ronovi zčervenaly uši.

„Nevšímej si jich, prostě si jich nevšímej,“ hučela do něj Hermiona, vytáhla hůlku a vyčarovala horký vzduch, aby s jeho pomocí sobě a kamarádům usnadnila cestu nedotčeným sněhem, ležícím mezi nimi a skleníky.

Přišel prosinec, který přinesl další sníh a studentům pátého ročníku doslova lavinu domácích úkolů. Ron a Hermiona měli navíc s blížícími se Vánocemi stále víc namáhavých prefektských povinností. Vyžadovalo se od nich, aby dohlíželi na výzdobu hradu („Jen si někdy zkus rozvěšovat girlandy, když je za druhý konec drží Protiva a snaží se tě s nimi uškrtit!“ stěžoval si Ron), udržovali kázeň mezi studenty prvního a druhého ročníku, kteří kvůli drsnému mrazu trávili přestávky uvnitř hradu („A povím ti, že je to banda oprsklíků, my jsme si tohle rozhodně nedovolili, když jsme tu byli prvním rokem,“ hudral Ron) a na směny drželi na chodbách hlídky spolu s Argusem Filchem, který měl strach, aby se prázdninová nálada neprojevila epidemií kouzelnických soubojů. („Ten idiot má vážně v hlavě hnůj!“ rozčiloval se Ron) Měli tolik práce, že Hermiona dokonce přestala plést čepičky pro skřítky a jenom si trpce stěžovala, že už jí zbývalo uplést poslední tři.

„Chudáci skřítkové, které jsem ještě neosvobodila – ti tady budou muset zůstat přes Vánoce jen proto, že nemám dost čepiček!“

Harry neměl to       srdce jí prozradit, že všechno, co uplete, si bere Dobby, a raději se sklonil níž nad svým pojednáním z dějin čar a kouzel. Na Vánoce se mu rozhodně nechtělo myslet. Poprvé za celou dobu, co chodil do bradavické školy, upřímně toužil po tom, aby mohl prázdniny strávit někde jinde než tady. Vzhledem k zákazu hraní famfrpálu a ke starostem, které si dělal kvůli tomu, jestli Hagrid dostane nebo nedostane podmínečný vyhazov, cítil ke škole v tuto chvíli značný odpor. Jediné, na co se doopravdy těšil, byly schůzky BA a ty se musely na dobu prázdnin přerušit, protože skoro každý, kdo do kroužku chodil, hodlal prázdniny strávit s rodinou. Hermiona se s rodiči chystala na lyže, což bylo pro Rona zdrojem obrovského obveselení; ještě nikdy totiž neslyšel o tom, že by si mudlové přivazovali k nohám úzké kousky dřeva a sjížděli na nich z horských úbočí. Ron jel domů do Doupěte. Harry trpěl několik dnů závistí, dokud se jednou Rona nezeptal, jak vlastně pojede na Vánoce domů. „Ty přece jedeš taky!“ odpověděl Ron. „Copak jsem ti to neříkal? Už je to pár týdnů, co mi mamka napsala, abych tě pozval!“

Hermiona obrátila oči v sloup, ale Harrymu se rázem zlepšila nálada. Představa Vánoc v Doupěti byla báječná, přestože ji malinko kalil provinilý pocit, že nebude o prázdninách se Siriusem. Napadlo ho, jestli by nemohl paní Weasleyovou nějak přesvědčit, aby na svátky pozvala i jeho kmotra. Pochyboval ovšem, že by Brumbál Siriusovi vůbec dovolil, aby opustil dům na Grimmauldově náměstí, a navíc se neubránil dojmu, že by o něj paní Weasleyová možná ani nestála – každou chvíli se přece spolu kvůli něčemu škorpili. Od posledního dostaveníčka v krbu už se s ním Sirius nepokusil spojit, a přestože Harry věděl, že Umbridgeová je neustále ve střehu a že by tudíž jakýkoli pokus navázat spojení byl nerozumný, nelíbila se mu představa, jak Sirius sedí osaměle v matčině starém domě a slaví svátky nanejvýš s Kráturou.

Na poslední schůzku BA před prázdninami dorazil Harry do Komnaty nejvyšší potřeby s předstihem a byl moc rád, že si přispíšil. Když se totiž pochodně v komnatě rozhořely, zjistil, že Dobby se iniciativně ujal její vánoční výzdoby. Nepochyboval o tom, že to byl právě on, protože nikdo jiný by na stropě nerozvěsil celou stovku zlatých koulí s Harryho obličejem a nápisem VESELÉ VÁNOCE VÁM PŘEJE HARRY!

Sotvaže se mu podařilo odstranit ze stropu poslední kouli, vrzly dveře a vešla Lenka Láskorádová se svým obvyklým nepřítomným výrazem.

„Nazdárek,“ pozdravila do prostoru a přeletěla očima vánoční koule. „Ty jsou hezké, to je tvoje práce?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Harry, „to Dobby, ten domácí skřítek.“

„Jé, jmelí…“ vydechla zasněně Lenka a ukázala na mohutný trs obrostlý bílými bobulkami, visící Harrymu téměř přesně nad hlavou. Harry okamžitě uskočil stranou.

„Dobře děláš,“ ocenila ho naprosto vážně Lenka. „Často bývá prolezlé škrknami.“

Harry se naštěstí nemusel ptát, co jsou to škrkny, protože právě dorazily Angelina, Katie a Alice. Všechny tři byly zadýchané a vypadaly dost zkřehle.

„Ach jo,“ ozvala se sklesle Angelina, svlékla si plášť a odhodila ho do kouta, „tak konečně za vás máme náhradu.“

„Náhradu?“ zeptal se nechápavě Harry.

„Za tebe, za Freda a za George,“ vysvětlovala netrpělivě Angelina. „Máme nového chytače.“

„Koho?“ vyhrkl Harry.

„Ginny Weasleyovou,“ odpověděla mu Katie.

Harry vytřeštil oči.

„No jo, já vím,“ povzdechla si Angelina, vytáhla hůlku a protáhla si ruku, „ona je ale vážně docela dobrá. S tebou se samozřejmě měřit nemůže,“ dodala a ošklivě se na něj zakabonila, „jenže když tebe mít nemůžeme…“

Harry spolkl vzteklou námitku, která se mu užuž drala na jazyk. Přece si ani náhodou nemůže myslet, že svého vyloučení z mužstva nelituje stokrát víc než ona?

„A co odrážeči?“ zeptal se a dělal, co mohl, aby nezvýšil hlas.

„Andrew Kirk,“ sdělila Alice bez zvláštního nadšení, „a Jack Sloper. Ani jeden z nich není žádné terno, ale v porovnání s těmi ostatními břídily, co se přihlásili…“

Jejich skličující rozmluvu ukončil příchod Rona, Hermiony a Nevilla a během dalších pěti minut se komnata zaplnila natolik, že už Harry Angelininy vzteklé, vyčítavé pohledy nevnímal.

„Tak fajn,“ zvolal, aby shromážděné utišil. „Říkal jsem si, že dnes večer bychom si měli jen zopakovat všechno, co jsme zatím nacvičovali, protože je to poslední schůzka před prázdninami a nemělo by smysl před třítýdenní přestávkou začínat s něčím novým…“

„My nebudem cvičit nic nového?“ zabrblal Zachariáš Smith a jeho nespokojený šepot se nesl po celé komnatě. „Kdybych to byl věděl, tak bych sem nechodil.“

„V tom případě je nám všem upřímně líto, že ti to Harry neřekl,“ zareagoval hlasitě Fred.

Několik lidí se posměšně uchechtlo. Harry viděl, jak se Cho směje, a znovu pocítil, jak mu žaludek poskočil, jako kdyby sbíhal po schodišti a jeden schod minul.

„Můžeme cvičit ve dvojicích,“ navrhl Harry. „Začneme s překážecím kouzlem, asi na deset minut, a pak můžeme vytáhnout polštáře a vyzkoušet si znovu omračování.“

Všichni se bez řečí rozdělili a Harry jako obvykle zůstal s Nevillem. Komnata se brzo zaplnila střídavými výkřiky Impedimenta! Každý potrefený asi tak na minutu ztuhl a jeho partner zatím těkal očima po ostatních cvičících párech. Jakmile ochromení oběti povolilo, partneři si vyměnili úlohy.

Neville se zlepšil úplně k nepoznání, zasáhl Harryho už potřetí za sebou. Když ho přešla ztuhlost, požádal Nevilla, aby se znovu přidal k Ronovi a Hermioně, aby mohl obejít ostatní a podívat se, jak si vedou. Když míjel Cho, usmála se na něj tak zářivě, že se několikrát musel bránit pokušení zamířit k ní znovu.

Po deseti minutách procvičování překážecího kouzla rozložili po celé podlaze polštáře a pustili se do omračování. Protože neměli dost místa, aby mohli kouzlo provádět všichni najednou, polovina skupiny chvíli sledovala druhou a pak se vyměnili.

Harry se při pohledu na členy kroužku doslova dmul pýchou. Neville sice omráčil Padmu Patilovou místo Deana, na kterého mířil, minul ho však mnohem těsněji než obvykle a všichni ostatní zaznamenali obrovský pokrok.

Když hodina končila, Harry je zarazil.

„Začíná vám to vážně jít,“ prohlásil a pochvalně se po nich rozhlédl. „Až se vrátíme z prázdnin, můžeme se pustit do něčeho pořádného – možná dokonce vyzkoušíme Patrona.“

Uvítali to se vzrušeným mumláním. Pak se komnata začala jako obvykle po dvojicích a po trojicích vyprazdňovat a většina odcházejících Harrymu popřála veselé Vánoce. Skvěle naladěni posbírali s Ronem a s Hermionou polštáře a pečlivě je uložili. Ron a Hermiona odešli chvilku před Harrym, který se schválně zdržel. Cho tam totiž ještě byla a Harry doufal, že přání veselých Vánoc dostane i od ní.

„Ne, jen už běž,“ zaslechl ji říkat kamarádce Mariettě a srdce mu poskočilo až někam do krku.

Předstíral, že narovnává jednu hromadu polštářů. Byl si skoro jistý, že už zůstali sami, a čekal, až Cho něco řekne. Místo toho zaslechl hlasité vzlyknutí.

Otočil se a uviděl, že stojí uprostřed místnosti a po tvářích jí stékají slzy.

„Co se…?“

Nevěděl, co má dělat. Cho stála, ani se nehnula a tiše plakala.

„Copak je?“ zeptal se tichým hlasem.

Potřásla hlavou a rukávem si otřela oči.

„Promiň… omlouvám se,“ zahuhňala. „Já jen… že sama… se učím všechno tohle… a tak mě prostě… jen mě prostě napadlo… kdyby to… kdyby to všechno tehdy uměl on… že by zůstal naživu.“

Harryho srdce se jako obvykle propadlo a usadilo se někde dole v břiše. Mělo ho to napadnout, chtěla mluvit o Cedrikovi.

„Cedric to všechno uměl,“ prohlásil těžce. „A uměl to vážně dobře, protože jinak by se nikdy nedostal doprostřed toho bludiště. Jenže ten, koho chce Voldemort doopravdy zabít, nemá šanci.“

Když Cho zaslechla Voldemortovo jméno, hlasitě vzlykla, očima však visela na Harrym.

„Tys přežil, a tos byl ještě mimino,“ připomněla mu tiše.

„No, to máš pravdu,“ připustil unaveně Harry a zamířil ke dveřím. „Jenže nevím proč a neví to ani nikdo jiný, takže se nemám čím chlubit.“

„Počkej, nechoď ještě!“ zarazila ho Cho už zase plačtivým hlasem. „Moc se omlouvám, že mě to takhle sebralo… nechtěla jsem…“

Znovu se rozvzlykala. Moc jí to slušelo, dokonce i když měla oči zarudlé a opuchlé pláčem. Harry by se nejraději neviděl. Jak by ho bylo potěšilo obyčejné přání veselých Vánoc!

„Já vím, že si musíš připadat strašně,“ zahuhlala a opět si otřela rukávem slzy. „Já tady mluvím o Cedrikovi, a tys ho přitom viděl umírat… Nejspíš bys na to chtěl prostě zapomenout, co?“

Harry neodpověděl. Měla úplnou pravdu, ale připustit to mu připadalo bezcitné.

„Jsi vážně m–moc dobrý učitel, abys věděl,“ usmála se na něj uslzeně. „Předtím se mi nikdy nepodařilo nikoho omráčit.“

„Díky,“ zamumlal rozpačitě.

Dlouhou chvíli se na sebe dívali. Harry cítil palčivou touhu sebrat se a vyběhnout z komnaty, zároveň však nebyl schopen pohnout nohama.

„Jmelí,“ zašeptala Cho a ukázala na strop nad jeho hlavou.

„Jo,“ přikývl Harry. V ústech měl úplně sucho. „Nejspíš je ale prolezlé škrknami.“

„Co jsou to škrkny?“

„Nemám ponětí,“ přiznal. Cho k němu přistoupila blíž a jeho mozek jako by zasáhlo omračovací kouzlo. „Budeš se muset zeptat Střelenky. Tedy Lenky.“

Z Choiných úst se vydralo cosi mezi vzlykem a uchichtnutím. Byla mu teď ještě blíž než předtím. Klidně by mohl spočítat pihy na jejím nose.

„Mám tě vážně ráda, Harry.“

Nebyl vůbec schopen myslet. Po celém těle jako by mu pobíhali mravenci a ochromovali mu paže, nohy i mozek.

Teď už byla až moc blízko. Viděl každou slzu, která se jí chvěla na řasách…

Když se o půl hodiny později vrátil do společenské místnosti, byli Ron a Hermiona uvelebení na nejlepších místech u krbu. Skoro všichni ostatní už odešli spát. Hermiona psala nějaký hrozně dlouhý dopis – měla popsanou půlku pergamenového svitku, který visel z okraje stolu až dolů k podlaze. Ron se rozvaloval na krbové předložce a snažil se dopsat domácí úkol z přeměňování.

„Co tě tak zdrželo?“ zeptal se, když se Harry zabořil do křesla vedle Hermiony.

Harry neodpovídal, byl totiž v šoku. Jedna jeho polovina si přála Ronovi a Hermioně vypovědět, co se právě stalo, zatímco druhá by si to tajemství nejraději vzala s sebou do hrobu.

„Není ti něco, Harry?“ starala se Hermiona a zkoumavě si ho prohlížela přes svůj brk.

Harry rozpačitě pokrčil rameny. Popravdě řečeno si nebyl jistý, jestli mu něco je nebo není. „Tak co je?“ dorážel na něj Ron a zvedl se na jednom lokti, aby na něj lépe viděl. „Co se stalo?“

Harry dost dobře nevěděl, odkud by měl začít, a také stále váhal, jestli jim vůbec má něco říkat. Právě když se rozhodl, že bude mlčet, ujala se Hermiona slova místo něj.

„Byl jsi s Cho?“ zeptala se věcně. „Počkala si na tebe po cvičení?“

Oněmělý překvapením Harry přikývl. Ron se začal hihňat, když ho však Hermiona sjela pohledem, okamžitě přestal.

„No a… hmm… co chtěla?“ zeptal se předstíraně ledabylým tónem.

„Totiž…“ začal Harry trochu ochraptěle, odkašlal si a zkusil to znovu. „Ona… totiž…“

„Dali jste si pusu?“ zeptala se bez obalu Hermiona.

Ron se posadil tak rychle, že převrhl kalamář a rozlil inkoust po celé předložce. Vůbec si toho nevšímal a jen kulil na Harryho oči.

„Tak co?“ pobídl ho.

Harry přelétl očima z Ronova zvědavého a zároveň pobaveného výrazu na Hermionu, která se nepatrně mračila, a přikývl.

„AHA!“

Ron vítězoslavně zamával zaťatou pěstí a rozřehtal se tak nevázaně, že sebou několik nesmělých studentů z druhého ročníku, kteří stáli u okna, poplašeně škublo. Harryho obličej se roztáhl váhavým úsměvem, když viděl, jak se Ron válí po předložce. Hermiona si změřila Rona hluboce znechuceným pohledem a vrátila se ke svému dopisu.

„No a jaké to bylo?“ zeptal se konečně Ron a vzhlédl k Harrymu. „Povídej!“

Harry se na okamžik zamyslel.

„Mokré,“ přiznal po pravdě.

Z Rona se vydral jakýsi zvuk, o němž si Harry nebyl jistý, zda si ho má vykládat jako výraz potěšení nebo naopak znechucení.

„Ona totiž brečela,“ dodal neochotně.

„Ale prosím tě,“ zarazil se Ron a úsměv mu poněkud povadl. „To tak špatně líbáš?“

„To nevím,“ pokrčil rameny Harry, kterého tohle vysvětlení nenapadlo, okamžitě mu ale začalo dělat trochu starosti. „Možná.“

„Samozřejmě že ne,“ poznamenala nepřítomně Hermiona a dál psala dopis.

„Jak to můžeš vědět?“ vyjel na ni velice ostře Ron.

„Protože Cho poslední dobou probrečí polovinu každého dne,“ sdělila jakoby mimochodem Hermiona. „Brečí u jídla, v umývárně, prostě všude.“

„Myslel bych, že taková malá pusa dokáže zvednout náladu,“ ušklíbl se Ron.

„Rone,“ spustila Hermiona důstojným hlasem a namočila špičku brku do kalamáře, „jsi ten nejbeztaktnější trouba, jakého jsem v životě měla tu smůlu poznat.“

„Co tím chceš říct?“ ohradil se dotčeně Ron. „Copak je to normální brečet, když tě někdo líbá?“

„To je pravda,“ přidal se poněkud zoufale Harry, „je to snad normální?“

Hermiona si je oba přeměřila a ve tváři měla téměř soucitný výraz.

„Copak vy vůbec nechápete, jak se teď Cho asi cítí?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděli jedním hlasem Harry i Ron.

Hermiona si povzdechla a odložila brk.

„No, je přece jasné, že prožívá obrovský zármutek kvůli tomu, že Cedric zemřel. Navíc bych řekla, že si připadá celá zmatená, protože Cedric se jí líbil, a teď se jí líbíš ty, Harry, a ona si není jistá, kdo se jí vlastně líbí víc. A taky se bude cítit provinile, protože už to, že líbá tebe, jí připadá jako znesvěcení Cedrikovy památky, a bojí se, co tomu řeknou ostatní, jestli začne chodit s tebou. A nejspíš si ani nedokáže pořádně ujasnit, co vlastně k tobě cítí, protože jsi to byl právě ty, kdo byl s Cedrikem, když zemřel, takže je to pro ni všechno hrozně popletené a bolestivé. Jo, a taky se bojí, že ji vyhodí z havraspárského famfrpálového mužstva, protože jí poslední dobou létání vůbec nejde.“

Když Hermiona domluvila, zavládlo lehce ohromené ticho, které až po chvíli přerušil Ron: „Tohle všechno najednou nemůže jeden člověk cítit, to by vybuchl.“

„To, že sám jsi citlivý asi jako pařez, ještě neznamená, že jsou na tom všichni stejně,“ odsekla kousavě Hermiona a znovu se chopila brku.

„Začala s tím ale ona,“ vysvětloval Harry. „Já sám bych ne… To ona ke mně tak nějak přišla… A pak se mě najednou držela a brečela – a já nevěděl, co mám dělat…“

„To se ti tedy nedivím, člověče,“ poznamenal Ron, kterého jen pomyšlení na něco takového zjevně vyděsilo.

„Stačilo jen být na ni hodný,“ vzhlédla znepokojeně Hermiona od psaní. „A tos snad byl, ne?“

„No,“ zaváhal Harry a cítil, jak se mu do obličeje hrne nepříjemná horkost, „tak nějak jsem ji… trochu jsem ji poplácával po zádech.“

Hermiona se zatvářila, jako by jí dalo strašnou práci, aby neotočila oči v sloup.

„Hmm, nejspíš to mohlo být i horší,“ usoudila nakonec. „Uvidíš se s ní zase?“

„Asi budu muset, ne?“ zabručel Harry. „Na schůzkách Brumbálovy armády přece.“

„Víš, jak to myslím,“ vyjela na něj Hermiona.

Harry neodpověděl. Její slova mu otevřela oči, takže viděl celou škálu děsivých nových možností. Zkoušel si představit, jak někam s Cho jdou – třeba do Prasinek – a jak spolu jen sami dva tráví možná i několik hodin. Po tom, co se právě stalo, od něj Cho určitě očekává, že ji někam pozve… Jen při tomhle pomyšlení se mu bolestivě stáhl žaludek.

„Ale co,“ mávla bezstarostně rukou Hermiona a ponořila se znovu do psaní dopisu, „budeš mít spoustu příležitostí ji pozvat.“

„A co když ji nikam pozvat nechce?“ namítl Ron, který Harryho pozoroval s neobvykle vypočítavým výrazem.

„Nebuď trouba,“ okřikla ho Hermiona. „Harrymu se už dávno líbí, že jo, Harry?“

Neodpověděl na to. Ano, Cho se mu už dávno líbí, jenže kdykoli si v duchu představoval, jak jsou někde spolu, viděl vždycky Cho, která se náramně baví, a ne Cho, která se mu na rameni chvěje neovladatelným pláčem.

„Komu vlastně píšeš ten román?“ zeptal se Ron Hermiony a pokoušel se přečíst něco z konce pergamenu, který teď už ležel až na podlaze. Hermiona si ho přitáhla nahoru, aby do něj Ron neviděl.

„Viktorovi.“

„Krumovi?“

„Kolik dalších Viktorů asi známe?“

Ron na to nic neřekl, zatvářil se však rozladěně. Dalších dvacet minut nikdo z nich nepromluvil jediné slovo; Ron jen netrpělivě bručel a škrtal v úkolu z přeměňování, Hermiona pokračovala v dopise, dokud nedospěla až k samému konci pergamenu, který pak pečlivě stočila a zapečetila, a Harry se díval do ohně a víc než cokoli jiného si přál, aby se v něm objevila Siriusova hlava a on od něj dostal pár dobrých rad ohledně děvčat. Z ohně však s tichým praskotem šlehaly stále nižší plameny, až se nakonec rudě žhnoucí uhlíky rozpadly v popel. Když se Harry rozhlédl, zjistil, že už zase zůstali ve společenské místnosti poslední.

„Tak dobrou noc,“ rozloučila se Hermiona a široce zívla, když zamířila vzhůru po schodišti k dívčím ložnicím.

„Co na tom Krumovi vidí?“ žehral Ron, když s Harrym mířili ke své ložnici.

„No,“ zamyslel se Harry, „asi to, že je starší, nemyslíš? A taky že je reprezentant ve famfrpálu…“

„To jo, ale co dál?“ rozčiloval se Ron. „Je to přece takový mrzoutský moula, nebo ne?“

„Trochu mrzout je,“ přisvědčil Harry, který byl myšlenkami ještě u Cho.

Svlékli si hábity a v tichosti si natáhli pyžama. Dean, Seamus a Neville už spali. Harry odložil brýle na noční stolek, vlezl si do postele, ale nezatáhl kolem sebe závěsy; místo toho se upřeně zahleděl na proužek hvězdnaté oblohy, kterou bylo vidět oknem u Nevillovy postele. Kdepak by ho včera večer touhle dobou napadlo, že za necelých čtyřiadvacet hodin se bude líbat s Cho Changovou.

„Dobrou,“ zabručel Ron odněkud zprava.

„Dobrou,“ odpověděl Harry.

Možná že příště… pokud ovšem bude nějaké příště… bude mít Cho trochu lepší náladu. Měl ji někam pozvat, nejspíš čekala, že to udělá, a teď je na něj pěkně naštvaná… nebo že by taky ležela v posteli a ještě pořád pláče kvůli Cedrikovi? Nevěděl, co si má myslet. Připadalo mu, že Hermiona mu svým vysvětlením vůbec nijak nepomohla, ale naopak všechno ještě víc zamotala.

Tohle by nás tady měli učit, pomyslel si a otočil se na bok, jak to vlastně holkám funguje v hlavě… rozhodně by to bylo užitečnější než jasnovidectví…

Neville zakňoural ze spaní. Někde venku v noční tmě zahoukala sova.

Harrymu se zdálo, že je znovu v komnatě Brumbálovy armády. Cho mu vyčítala, že ji tam vylákal pod falešnou záminkou; slíbil jí prý sto padesát kartiček z čokoládových žabek, když přijde. Harry se bránil… a Cho se rozkřičela. „Podívej, Cedric mi dal hromadu kartiček!“ Začala kartičky vytahovat z hábitu a plnými hrstmi je rozhazovala do vzduchu. Pak se proměnila v Hermionu, která řekla: „Je to pravda, Harry, vážně jsi jí je slíbil… asi bys jí měl místo nich dát něco jiného… co třeba svůj Kulový blesk?“ A Harry se vymlouval, že Kulový blesk Cho dát nemůže, protože ten má přece Umbridgeová, a že je to stejně všechno nesmysl, zašel přece do komnaty jen proto, aby v ní rozvěsil pár vánočních koulí, co vypadají jako Dobbyho hlava…

A sen se změnil…

Měl náhle hladké, silné a pružné tělo. Klouzal mezi lesklými kovovými tyčemi, po temném chladném kameni… Celým tělem se tiskl k podlaze, plazil se po břiše… Byl ve tmě, přitom však viděl, jak předměty kolem světélkují podivně chvějivými, tetelivými barvami… Otáčel hlavu… chodba byla na první pohled prázdná… Ale ne, nebyla… na podlaze před ním seděl nějaký muž s bradou svěšenou na prsa, jeho silueta zářila ve tmě…

Harry vystrčil jazyk z úst… zacítil ve vzduchu pach toho muže… byl živý, ale chtělo se mu spát… seděl přede dveřmi na konci chodby…

Harry dostal chuť toho muže kousnout… musí ale to nutkání překonat… Má přece důležitější věci na práci…

Vtom se muž pohnul… Stříbrný plášť se mu svezl z nohou, když vyskočil a postavil se – a Harry viděl, jak se nad ním chvějivě tyčí mužova matná silueta, viděl ho, jak od pasu vytahuje hůlku… Neměl na vybranou… vzepnul se z podlahy do výše a udeřil… jednou – podruhé – potřetí… Zahryzl se jedovatými zuby hluboko do mužova masa, cítil, jak mu v čelistech praskají jeho žebra a jak na něj vytryskl proud teplé krve…

Muž křičel bolestí… Pak ztichl… podlomily se mu nohy a zhroutil se naznak na zeď… Po podlaze se rozlévala jeho krev…

Příšerně ho pálilo čelo – byla to taková bolest, jako by se mu měla rozskočit hlava…

„Harry! HARRY!“

Otevřel oči. Každý čtvereční centimetr jeho těla byl pokryt ledovým potem, pokroucené přikrývky měl kolem sebe omotané jako svěrací kazajku a měl pocit, jako by mu někdo k čelu přikládal doběla rozžhavený pohrabáč.

„Harry!“

Stál nad ním Ron a tvářil se k smrti vyděšeně. U nohou postele se rýsovaly ještě další postavy. Harry se oběma rukama popadl za hlavu; bolela ho tak, že se mu dělaly mžitky před očima… Převalil se a vyzvracel přes okraj matrace.

„Je mu vážně špatně,“ dolehl k němu vystrašený hlas. „Neměli bychom někoho zavolat?“

„Harry! Harry!“

Musel to Ronovi povědět, bylo strašně důležité, aby mu to řekl… Lapal po dechu, nabíral vzduch do plic plnými doušky, vztyčil se na posteli a silou vůle přemohl dávení, přestože ho bolest napůl oslepovala.

„Tvůj taťka!“ zachropěl mezi křečovitými stahy hrudníku. „Tvůj taťka… napadli ho…!“

„Cože?“ vyvalil Ron nechápavě oči.

„Tvůj taťka! Je uštknutý a je to s ním vážné, všude bylo plno krve…“

„Jdu pro pomoc!“ vyhrkl tentýž vystrašený hlas a Harry slyšel dusot nohou vybíhajících z ložnice.

„Člověče… Harry,“ mačkal ze sebe nejistě Ron, „vždyť jsi… jen se ti něco zdálo…“

„Ne!“ skočil mu zuřivě do řeči Harry. Bylo životně důležité, aby Ron pochopil, co mu říká. „To nebyl sen… aspoň tedy ne obyčejný sen… Byl jsem tam, viděl jsem to… já jsem to udělal…“

Slyšel, jak si Seamus a Dean něco šeptají, ale bylo mu to jedno. Bolest v čele začínala nepatrně ustupovat, přesto se stále potil a třásl jako v horečce. Znovu se mu zvedl žaludek a Ron pozpátku uskočil.

„Není ti dobře, Harry,“ hlesl roztřeseně. „Neville běžel pro pomoc.“

„Nic mi není!“ zachrchlal Harry, otřel si pyžamem ústa a neovladatelně se roztřásl. „Se mnou si hlavu lámat nemusíš, to o taťku by sis měl dělat starosti… musíme zjistit, kde je… ztrácí hrozně moc krve… Byl jsem… byl to obrovský had!“

Pokusil se vstát z postele, ale Ron ho přitlačil nazpátek. Dean se Seamusem si někde poblíž pořád něco šeptali. Harry nevěděl, jestli uplynula minuta nebo deset minut; prostě jen tak ležel, celý se třásl a cítil, jak bolest v jizvě na čele velice pomalu povoluje… Pak se od schodiště ozvaly spěšné kroky a znovu k němu dolehl Nevillův hlas.

„Tudy, paní profesorko!“

Do ložnice vběhla profesorka McGonagallová v kostkovaném županu. Na kořeni kostnatého nosu měla nakřivo posazené brýle.

„Co se stalo, Pottere? Kde vás to bolí?“

Ještě nikdy ji neviděl tak rád; teď právě potřeboval vedle sebe nějakého člena Fénixova řádu a ne někoho, kdo by ho obskakoval a předepisoval mu neúčinné lektvary.

„Jde o Ronova taťku,“ řekl a znovu se posadil. „Napadl ho had a je to s ním moc vážné. Viděl jsem to!“

„Jak to myslíte, že jste to viděl?“ zeptala se profesorka McGonagallová a svraštila tmavé obočí.

„Já nevím… Spal jsem a pak jsem najednou byl tam…“

„Chcete říct, že se vám to zdálo?“

„Ne!“ odporoval rozčileně Harry. Copak to nikdo z nich nepochopí? „Ze začátku jsem měl sen, který se týkal něčeho úplně jiného, takové hlouposti… a tohle vidění ho pak přerušilo. Bylo to doopravdy – nic, co bych si jen představoval. Pan Weasley seděl na podlaze a spal a napadl ho obrovitý had, všude byla spousta krve, zhroutil se! Někdo musí zjistit, kde je…“

Profesorka McGonagallová na něj nakřivo posazenými brýlemi zírala, jako by viděla něco děsivého.

„A nelžu a nezbláznil jsem se!“ vyrážel ze sebe a hlas mu přeskakoval tak, že už hlasitě křičel. „Říkám vám, že jsem to viděl!“

„Já vám věřím, Pottere,“ přikývla stroze profesorka McGonagallová. „Oblečte si župan, půjdeme za ředitelem.“

Kapitola dvacátá druhá

Nemocnice svatého Munga pro
kouzelnické choroby a úrazy

Když Harry zjistil, že ho profesorka McGonagallová bere vážně, tolik se mu ulevilo, že okamžitě vyskočil z postele, natáhl si župan a posadil si na nos brýle.

„Vy byste měl jít s námi, Weasley,“ mínila profesorka McGonagallová.

Vyšli z ložnice za ní kolem zaraženě mlčících Nevilla, Deana a Saemuse, sestoupili po točitém schodišti do společenské místnosti, prolezli otvorem v podobizně a provázeni světlem měsíce pokračovali chodbou, kterou střežila Buclatá dáma. Harry měl pocit, že panika, která ho celého naplňovala, musí každým okamžikem překypět. Měl chuť se rozběhnout a hlasitě volat na Brumbála: zatímco oni tak poklidně kráčejí chodbou, pan Weasley někde krvácí. A co když ty zuby (Harry se na ně snažil nemyslet jako na svoje zuby) byly jedovaté? Minuli paní Norrisovou, která na ně upřela velké světélkující oči a tiše zaprskala, profesorka McGonagallová ji však odehnala rázným „kšc!“ a paní Norrisová se stáhla do stínu. Za několik minut dospěli všichni tři ke kamennému chrliči, střežícímu vchod do Brumbálovy pracovny.

„Šumivá bzučivka,“ ohlásila se profesorka McGonagallová.

Chrlič okamžitě ožil a uskočil stranou. Stěna za ním se rozdělila vedví a za ní se objevilo kamenné schodiště, které plynulým pohybem stoupalo vzhůru jako točitý eskalátor. Postavili se na pohyblivé schody, stěna za nimi se s dutým třeskem zavřela, a už všichni tři v úzké spirále vyjížděli nahoru, k zářivě naleštěným dubovým dveřím s mosazným klepadlem v podobě gryfa.

Přestože už bylo dlouho po půlnoci, z pracovny se ozývaly nějaké hlasy, které se vzájemně překřikovaly. Znělo to, jako by Brumbál měl přinejmenším tucet hostů.

Profesorka McGonagallová mosazným gryfem třikrát zaklepala na dveře a hlasy náhle ztichly, jako by někdo otočil vypínačem. Dveře se samy otevřely a profesorka McGonagallová uvedla Harryho s Ronem dovnitř.

Pracovna tonula v pološeru. Prapodivné stříbrné přístroje na stolech, které obvykle bzučely, skřípěly a chrlily drobné obláčky dýmu, byly tiché a nehybné, podobizny bývalých ředitelů a ředitelek, rozvěšené po stěnách kolem dokola, pokojně spaly ve svých rámech. Za dveřmi dřímal na bidýlku s hlavou zastrčenou pod křídlo majestátní rudozlatý pták, velký jako labuť.

„Á, to jste vy, paní profesorko… a… ale!“

Brumbál seděl za svým pracovním stolem v křesle s vysokým opěradlem a předkláněl se do kruhu světla svící ozařujících papíry, které měl rozložené před sebou. Na sobě měl skvostně vyšívaný rudozlatý župan, natažený přes sněhobílou noční košili, nezdál se však být ani trochu ospalý a jeho pronikavé světlemodré oči utkvěly upřeným pohledem na profesorce McGonagallové.

„Pane profesore, Potter měl… hmm… noční můru,“ oznámila profesorka McGonagallová. „Říká, že…“

„To nebyla noční můra!“ skočil jí do řeči Harry.

Profesorka McGonagallová se na něj ohlédla a nepatrně se zamračila.

„Dobrá, tak to panu řediteli povězte sám, Pottere.“

„No, totiž… opravdu jsem spal…“ začal Harry. Navzdory děsu, který cítil, a zoufalé potřebě vyložit vše tak, aby Brumbál pochopil, o co jde, ho trochu rozčilovalo, že se na něj ředitel nedívá, ale podrobuje zkoumavému pohledu své sepjaté prsty. „Nebyl to ale obyčejný sen! Opravdu se to stalo… viděl jsem to…“ Zhluboka se nadechl. „Ronova taťku, pana Weasleyho, napadl obrovský had!“

Harryho tvrzení – poté, co je vyslovil nahlas – jako by zůstalo viset ve vzduchu a znělo poněkud nesmyslně, dokonce až komicky. Následoval okamžik ticha, během něhož se Brumbál zaklonil a zamyšleně se zahleděl do stropu. Ron, v obličeji šokem celý bílý, těkal pohledem z Harryho na Brumbála.

„Jak jsi to viděl?“ zeptal se velice tiše Brumbál, ale stále se na Harryho nepodíval.

„No… já nevím,“ odpověděl trochu nakvašeně Harry – co na tom záleželo? „Asi v hlavě…“

„Tak jsem to nemyslel,“ zarazil ho Brumbál stále stejně klidným hlasem. „Měl jsem na mysli… jestli si vzpomínáš… hmm… Kde jsi byl, když jsi sledoval, jak k tomu útoku došlo? Jestli jsi třeba stál vedle oběti, nebo ses na to díval seshora?“

Byla to tak zvláštní otázka, že Harry na Brumbála překvapeně vytřeštil oči. Znělo to téměř, jako by Brumbál věděl…

„Byl jsem tím hadem,“ přiznal. „Viděl jsem to všechno jeho očima.“

Nikdo chvíli nepromluvil. „Je Artur vážně zraněný?“ zeptal se pak hlasitěji a důrazněji Brumbál. Díval se teď na Rona, který byl stále bílý jako křída.

„Ano,“ přisvědčil co nejrozhodněji Harry. Proč jen mají všichni tak dlouhé vedení? Neuvědomují si snad, jak strašlivě člověk krvácí, když se mu do boku zahryznou zuby dlouhé jako nože? A proč nemá Brumbál tolik slušnosti, aby se mu podíval do očí?

Brumbál však vstal; pohnul se tak prudce, že sebou Harry polekaně škubl, a oslovil jednu ze starých podobizen, která visela skoro až u stropu. „Everarde!“ vyštěkl. „A vy také, Dilyso!“

Čaroděj s pobledlou tváří a krátce zastřiženou černou ofinou a postarší čarodějka s dlouhými stříbrnými loknami na obraze vedle něj, kteří byli až dosud zjevně ponořeni do hlubokého spánku, okamžitě otevřeli oči.

„Poslouchali jste?“ otázal se Brumbál.

Čaroděj přikývl. „Samozřejmě,“ potvrdila čarodějka.

„Ten muž, o kterého jde, má rudé vlasy a brýle,“ poučil je Brumbál. „Budete muset vyhlásit poplach, Everarde, a dohlédnout na to, aby ho našli správní lidé…“

Oba přikývli a ztratili se za postranním okrajem svých rámů, místo aby se však vynořili na vedlejších obrazech (jak tomu v Bradavicích obvykle bývalo), ani jeden se už neobjevil. Jeden rám teď neobsahoval nic než tmavý závěs v pozadí a v druhém zůstalo pohodlné kožené křeslo. Harry si všiml, že mnozí z dalších ředitelů a ředitelek na stěnách sice nesmírně přesvědčivě pochrupovali a drmolili ze spaní, přitom však na něj pokradmu pokukovali zpod přivřených víček. Náhle mu došlo, kdo to uvnitř mluvil, když klepali na dveře.

„Everard a Dilysa jsou dva z nejslavnějších bývalých bradavických ředitelů,“ vysvětloval Brumbál, protáhl se kolem Harryho, Rona a profesorky McGonagallové a přistoupil k nádhernému ptáku, spícímu na bidýlku u dveří. „Těší se oba takové proslulosti, že jejich podobizny visí i v jiných významných kouzelnických institucích. A protože se mezi vlastními podobiznami mohou volně pohybovat, budou nám schopni povědět, co se děje jinde…“

„Pan Weasley ale může být kdekoli!“ připomněl Harry.

„Posaďte se prosím, všichni tři,“ vyzval je Brumbál, jako by Harry vůbec nic neřekl. „Bude možná pár minut trvat, než se Everard a Dilysa vrátí. Buďte tak laskavá, paní profesorko, a sežeňte nějaké židle.“

Profesorka McGonagallová – vytáhla z kapsy županu hůlku, mávla jí a kde se vzaly tu se vzaly, stály tu tři dřevěné židle s rovnými opěradly, úplně jiné než ta pohodlná čalouněná křesla, která vyčaroval Brumbál při Harryho disciplinárním řízení. Harry se posadil a přes rameno sledoval Brumbála, který teď stál u Fawkese a jedním prstem ho hladil po opeřené zlaté hlavě. Fénix se okamžitě probudil. Zvedl překrásnou hlavu na dlouhém krku a zadíval se na Brumbála jasnýma tmavýma očima.

„Budeme potřebovat, abys nám dal výstrahu,“ promluvil k němu Brumbál velice tichým hlasem.

Vyšlehl ohnivý záblesk a fénix zmizel.

Brumbál se nyní sklonil k jednomu z křehkých stříbrných přístrojů, jejichž účel Harry nikdy neznal, odnesl si ho ke stolu, posadil se opět čelem k nim a zlehka na přístroj poklepal špičkou hůlky.

Přístroj okamžitě oživl a rozezněl se rytmickým cinkáním. Z drobounké stříbrné trubičky na jeho vrcholku začaly vycházet malé obláčky světlezeleného dýmu. Brumbál je se svraštělým obočím pozorně sledoval. Po několika vteřinách se malé obláčky spojily v pravidelnou stužku kouře, která houstla a stáčela se ve vzduchu do smyček… z jejího konce vyrostla hadí hlava s široce rozevřenou tlamou. Harryho napadlo, že přístroj možná potvrzuje, jak vylíčil svůj sen. Dychtivě pohlédl na Brumbála a pátral po nějakém gestu, které by jeho domněnku potvrdilo, Brumbál k němu však nevzhlédl.

„Přirozeně, přirozeně,“ mumlal si zjevně sám pro sebe a dál pozoroval pruh kouře bez sebemenší známky překvapení. „Ve své podstatě ale rozdělený?“

Harrymu jeho otázka nedávala sebemenší smysl. Kouřový had se však okamžitě rozdělil na dva menší hádky, kteří se teď oba ve zšeřelém vzduchu vlnili a svíjeli. Brumbál s výrazem pochmurného zadostiučinění znovu do přístroje lehce klepl hůlkou: jeho cinkání se nejprve zpomalilo a pak zcela utichlo, zatímco kouřoví hadi zprůhledněli, změnili se v beztvarý opar a zmizeli.

Brumbál přístroj odnesl zpět na stolek s tenkými nožkami. Harry viděl, že ho mnoho bývalých ředitelů ze svých podobizen sleduje; když si za okamžik uvědomili, že je Harry pozoruje, honem začali znovu předstírat spánek. Harry měl chuť se zeptat, k čemu ten podivný stříbrný přístroj je, než to ale stačil udělat, ozvalo se ze stěny nahoře po jejich pravé ruce zvolání. Čaroděj Everard se trochu udýchaný opět objevil na své podobizně.

„Brumbále!“

„Jaké máte zprávy?“ zeptal se okamžitě Brumbál.

„Křičel jsem, dokud někdo nepřiběhl,“ rozpovídal se čaroděj a závěsem za sebou si otíral čelo, „a řekl jsem jim, že jsem slyšel, jak se tam dole něco hýbe. Nebyli si sice jistí, jestli mi můžou věřit, ale šli se tam raději podívat – víte přece, že tam dole nejsou žádné portréty, ze kterých byste se mohli kouknout. No a o pár minut později už ho vynesli nahoru. Nevypadá dobře, byl samá krev. Přeběhl jsem na podobiznu Elfridy Craggové a dobře jsem si ho prohlédl, když odcházeli…“

„Výborně,“ přikývl Brumbál a Ron se křečovitě otřásl. „Předpokládám, že Dilysa už viděla, jak dorazil na místo, a pak…“

O chviličku později se na svém obrazu skutečně objevila i čarodějka se stříbrnými loknami; odkašlala si, zabořila se do křesla a podala hlášení. „Ano, dopravili ho ke svatému Mungovi, Brumbále… nesli ho kolem mého portrétu… je to s ním zlé…“

„Děkuji,“ zarazil ji Brumbál. Ohlédl se na profesorku McGonagallovou. „Minervo, potřebuji, abyste šla probudit ostatní Weasleyovic děti.“

„Samozřejmě.“

Profesorka McGonagallová vstala a rychle zamířila ke dveřím. Harry koutkem oka pohlédl na Rona, který vypadal vyděšeně.

„A Brumbále… jak to provedeme s Molly?“ zarazila se ve dveřích profesorka McGonagallová.

„To bude práce pro Fawkese, až nebude muset dávat pozor, jestli někdo nejde,“ rozhodl Brumbál. „Možná už o tom ale ví… ty její vynikající hodiny…“

Harrymu bylo jasné, že má Brumbál na mysli hodiny, které neukazovaly čas, ale místo, kde se právě nacházejí jednotliví členové Weasleyovic rodiny, a jejich zdravotní stav. Bodlo ho u srdce, když si uvědomil, že ručička označující pana Weasleyho v té chvíli určitě ukazuje na smrtelné nebezpečí. Bylo už ale velice pozdě, takže paní Weasleyová nejspíš spala a na hodiny se nedívala. Harryho polil ledový chlad, když si vzpomněl, jak se bubák paní Weasleyové proměnil v mrtvé tělo pana Weasleyho s brýlemi nakřivo a s obličejem zalitým krví… Jenže pan Weasley přece neumíral… nemohl umřít…

Brumbál se teď za Harryho a Ronovými zády přehraboval v jednom z přístěnků. Když se z něj vynořil, držel v ruce zčernalou starou čajovou konvici, kterou opatrně položil na stůl. Zvedl hůlku a zamumlal: „Portus!“ Konvice se na okamžik roztřásla a rozzářila se zvláštním modrým světlem. Pak se zachvěla, znehybněla a byla opět nudně černá jako předtím.

Brumbál rázně přešel k dalšímu obrazu, tentokrát k podobizně prohnaně se tvářícího čaroděje se špičatou bradkou, vymalovaného v zelenostříbrných zmijozelských barvách, který očividně spal tak tvrdým spánkem, že ho neprobudil ani Brumbálův hlas.

„Phineasi. Phineasi.“

Čarodějové a čarodějky na podobiznách lemujících pracovnu už přestali předstírat spánek; poposedávali a přešlapovali ve svých rámech, aby lépe viděli, co se děje. Když prohnaně se tvářící čaroděj dál dělal, že spí, začali na něj volat jménem i někteří z nich.

„Phineasi! Phineasi! PHINEASI!“

Nemohl už ve svém předstírání dál pokračovat; teatrálně sebou škubl a otevřel oči dokořán.

„Volal mě někdo?“

„Potřebuji, abyste znovu navštívil svou druhou podobiznu, Phineasi,“ sdělil mu Brumbál. „Mám další vzkaz.“

„Navštívit svou druhou podobiznu?“ opakoval rezavým hlasem Phineas a dlouze, falešně zívl. (Pohledem přitom přelétl po místnosti a zastavil se u Harryho.) „Tak to ne, Brumbále. Jsem dnes v noci moc unavený.“

Něco na Phineasově hlasu připadalo Harrymu povědomé; kde už ho jen slyšel? Než se nad tím však mohl zamyslet, podobizny na okolních stěnách propukly v bouřlivé protesty.

„To je odpírání poslušnosti, pane!“ zahřměl tělnatý kouzelník s červeným nosem a mával kolem sebe pěstmi. „Zanedbávání povinnosti!“

„Jsme svou ctí zavázáni k tomu, abychom sloužili současnému řediteli Bradavic!“ rozkřikl se chatrně vyhlížející starý kouzelník, v němž Harry poznal Brumbálova předchůdce Armanda Dippeta. „Styďte se, Phineasi!“

„Mám ho přesvědčit, Brumbále?“ zavolala pozorně přihlížející čarodějka a zdvihla neobvykle silnou hůlku, ne nepodobnou březové holi.

„No dobrá, dobrá,“ zavrčel čaroděj jménem Phineas a trochu znepokojeně po její hůlce pošilhával, „i když je docela možné, že už můj portrét zničil. Většinu naší rodiny už dal pryč…“

„Sirius ví, že vaši podobiznu zničit nesmí,“ ujistil ho Brumbál a Harry si v tom okamžiku vzpomněl, kde už Phineasův hlas slyšel: ozýval se z toho zdánlivě prázdného rámu, který visel v jeho ložnici na Grimmauldově náměstí. „Potřebuji, abyste mu vyřídil, že Artur Weasley utrpěl vážné zranění a že jeho manželka, děti a Harry Potter zanedlouho dorazí do jeho domu. Rozumíte?“

„Artur Weasley je zraněn, manželka, děti a Harry Potter přijedou k němu domů,“ opakoval znuděně Phineas. „Ano, ano… jistě…“

Zalezl za rám podobizny a ztratil se jim z dohledu právě ve chvíli, kdy se dveře pracovny znovu otevřely. Profesorka McGonagallová přivedla Freda, George a Ginny; všichni tři byli celí rozčepýření a v šoku a na sobě měli to, v čem spali.

„Harry – co se děje?“ zeptala se vyděšená Ginny. „Paní profesorka říkala, žes viděl, jak něco ublížilo taťkovi…“

„Váš otec utrpěl zranění, když vykonával jistou práci pro Fénixův řád,“ oznámil Brumbál dřív, než Harry stačil odpovědět. „Byl převezen do Nemocnice svatého Munga pro kouzelnické choroby a úrazy. Posílám vás zpět do Siriusova domu, který je od nemocnice méně vzdálený než Doupě. Setkáte se tam se svou matkou.“

„Jak se tam dostaneme?“ zajímal se otřesený Fred. „Použijeme Letax?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Brumbál. „Letax není momentálně bezpečný, protože celá síť je sledovaná. Použijete přenášedlo.“ Ukázal na starou čajovou konvici, která nevinně ležela na jeho stole. „Čekáme jen na to, až se vrátí s hlášením Phineas Nigellus… Chci mít jistotu, že je vzduch čistý, než vás pošlu…“

Přímo uprostřed pracovny vyšlehl ohnivý záblesk. Když plamen zhasl, zůstalo po něm jediné zlaté pírko, které se pomalu snášelo k zemi.

„To je Fawkesova výstraha,“ oznámil Brumbál a chytil pírko dřív, než dopadlo na podlahu. „Profesorka Umbridgeová už zřejmě ví, že nejste v posteli… Minervo, běžte a zbavte se jí… napovídejte jí, co chcete…“

Profesorka McGonagallová zavířila kostkovaným županem a zmizela…

„Vzkazuje, že mu bude potěšením,“ ozval se znuděný hlas za Brumbálovými zády; to se čaroděj Phineas znovu objevil před svou zmijozelskou zástavou. „Můj prapravnuk si odjakživa vybíral podivné hosty.“

„Tak pojďte,“ vyzval Brumbál Harryho a Weasleyovy. „A pospěšte si, než se tu objeví někdo další.“

Harry se sourozenci Weasleyovými se shromáždili kolem Brumbálova stolu.

„Už jste všichni někdy s přenášedlem cestovali?“ ujišťoval se Brumbál a všichni přikývli, natáhli ruce a každý se dotkl nějaké části zčernalé konvice. „Výborně. Takže budu počítat do tří: raz – dva…“

Stalo se to ve zlomku vteřiny, v tom nekonečně kratičkém okamžiku, než Brumbál vyslovil tři. Harry k němu vzhlédl – stáli velice blízko sebe – a Brumbálovy jasně modré oči sklouzly z přenášedla na jeho obličej.

V jizvě mu okamžitě vybuchla pronikavá bolest, jako by se stará rána znovu otevřela – a v tutéž chvíli se v Harrym vzedmula nečekaná a nechtěná, zato děsivě silná vlna tak prudké nenávisti, až měl na vteřinku pocit, že ze všeho na světě nejvíc touží udeřit… zakousnout se… zabořit zuby do toho chlapa, který před ním stojí…

„…tři!“

Harry někde za pasem pocítil prudké škubnutí, země se mu ztratila pod nohama a ruku měl jako přilepenou ke konvici; narážel do ostatních, když se v divoké směsici barev a ve svištivém větrném víru rozlétli všichni kupředu, konvice je táhla dál za sebou… až nohama dopadl na zem tak tvrdě, že se mu podlomila kolena, konvice s rachotem přistála na zemi a někde blízko se ozval známý hlas.

„Už jsou tu zase, ti spratkové zrádce vlastní krve. Je pravda, že jejich otec umírá?“

„VEN!“ zaburácel druhý hlas.

Harry se pracně vyškrábal na nohy a rozhlédl se. Přistáli ve spoře osvětlené sklepní kuchyni domu číslo dvanáct na Grimmauldově náměstí. Jediným zdrojem světla byl oheň v krbu a spolu s ním jedna prskající svíce, která ozařovala zbytky osamělé večeře. Ve dveřích vedoucích k vstupní hale právě mizel Krátura, zlovolně se po nich ohlížel a popotahoval si výš bederní roušku. Sirius k nim spěchal s úzkostlivým výrazem ve tváři. Byl neoholený, ještě se ani nepřevlékl na noc a podobně jako z Mundunguse z něj byl cítit zvětralý alkohol.

„Co se děje?“ ptal se hned a natáhl ruku, aby pomohl Ginny vstát. „Phineas Nigellus říkal, že Artur utrpěl nějaké ošklivé zranění…“

„Ať ti to poví Harry,“ řekl naštvaně Fred.

„Jo, sám bych si to taky rád poslechl,“ přidal se George.

Dvojčata a Ginny se na něj upřeně zadívali. Kráturovy kroky na schodech za dveřmi se zastavily.

„Bylo to…“ začal Harry; tohle bylo ještě horší, než když to vykládal McGonagallové a Brumbálovi. „Měl jsem… něco jako… vidění…“

Vypověděl jim všechno, co viděl, pozměnil ale své vyprávění tak, že to vypadalo, jako by hadovu útoku přihlížel jen jako divák, a ne tak, aby hrůzný výjev popsal vlastníma hadovýma očima. Ron, stále ještě bledý jako stěna, na něj na okamžik pohlédl, nic však neřekl. Když Harry domluvil, Fred, George a Ginny na něj ještě chvíli upřeně hleděli. Harry si nebyl jistý, jestli si to jen nepředstavuje, měl ale dojem, že v jejich pohledu je něco, co ho obviňuje. Ještě štěstí, pomyslel si, že jsem neprozradil, že v té hadí kůži jsem byl já, když mi chtějí klást za vinu už jen to, že jsem ten útok viděl.

„Je tu mamka?“ otočil se Fred k Siriusovi.

„Nejspíš ještě ani neví, co se stalo,“ odpověděl Sirius. „Nejdůležitější bylo dostat vás z Bradavic dřív, než se do toho stačí vložit Umbridgeová. Předpokládám, že Brumbál právě teď dává Molly vědět.“

„Musíme ke svatému Mungovi,“ ozvala se naléhavě Ginny a podívala se po bratrech, kteří tu samozřejmě stáli ještě v pyžamech. „Siriusi, můžeš nám půjčit nějaké pláště nebo něco?“

„To pusť z hlavy, ke svatému Mungovi teď hned nemůžete!“ krotil ji Sirius.

„Samozřejmě že můžeme, když chceme!“ odsekl Fred tvrdohlavě. „Je to náš taťka!“

„A jak asi vysvětlíte, odkud jste se dozvěděli, že byl Artur napaden, ještě než to nemocnice oznámila jeho ženě?“

„No a? Co na tom záleží?“ vyštěkl vztekle George.

„Moc na tom záleží, protože přece nechceme nikoho upozornit na fakt, že má Harry vidění toho, co se stalo stovky kilometrů daleko!“ vysvětloval rozčileně Sirius. „Máte vůbec představu, jaký by z toho byl na ministerstvu tanec, kdyby se o tom dozvěděli?“

Fred a George se tvářili, jako by jim ani za mák nezáleželo na ničem, co by z toho mohli na ministerstvu udělat. Ron byl dosud celý popelavý a nic neříkal.

„Mohl nám to přece říct někdo jiný,“ prohlásila Ginny. „Mohli jsme to slyšet od někoho jiného než od Harryho.“

„Od koho třeba?“ vyjel na ni Sirius. „Tak poslyšte, váš otec utrpěl zranění, když plnil úkoly Řádu, a podezření je dost i bez toho, abyste jako jeho děti všechno věděly pouhou chviličku po tom, kdy se to stalo. Mohli byste Řád vážně poškodit…“

„Nám na nějakém pitomém Řádu nezáleží!“ rozkřikl se Fred.

„Umírá nám taťka!“ zaječel George.

„Váš otec věděl, do čeho jde, a rozhodně by vám nepoděkoval, kdybyste to Řádu nějak zavařili!“ křičel Sirius stejně navztekaně. „Tak to prostě je, proto taky vy v Řádu nejste… Nechápete to… Jsou věci, pro které stojí za to zemřít!“

„To se ti snadno řekne, když sám trčíš tady!“ hulákal dál Fred. „Nevšiml jsem si, že bys ty riskoval krk!“

Ze Siriusova obličeje se vytratila i ta trocha barvy, která v něm ještě zbývala. Na okamžik se zdálo, že by ze všeho nejraději Freda udeřil, když ale promluvil, zněl jeho hlas nucené klidně.

„Vím, že je to těžké, ale všichni si musíme počínat, jako bychom ještě o ničem nevěděli. Musíme zůstat tady, alespoň dokud se nám neozve vaše matka, rozumíte?“

Fred s Georgem se dál tvářili odbojně, Ginny však odkráčela k nejbližší židli a zhroutila se na ni. Harry pohlédl na Rona, který podivně přikývl a zároveň pokrčil rameny, a oba se také posadili. Dvojčata ještě minutu zlostně zahlížela na Siriuse, než se usadila, každý z jedné strany vedle Ginny.

„Tak je to správně,“ přikývl pochvalně Sirius, „a teď bychom si všichni… mohli bychom si všichni dát něco k pití při tom čekání. Accio máslový ležák!“

Mávl hůlkou a ze spíže se k nim rozlétl půltucet lahví, které se sklouzly po stole, odstrčily stranou zbytky jeho večeře a zastavily se přesně před nimi. Všichni se napili a chvíli se v kuchyni ozývalo pouze praskání ohně v krbu a duté údery lahví dopadajících na stůl.

Harry pil jen proto, aby nějak zaměstnal ruce. Žaludek mu překypoval hrůzně horkým pocitem viny. Nebýt jeho, neseděli by teď tady, ale pěkně by spali každý ve své posteli. A nemělo smysl namlouvat si, že když strhl celý ten poplach, postaral se, aby pana Weasleyho někdo našel; zároveň se totiž nedalo oddiskutovat, že to byl právě on, kdo pana Weasleyho napadl.

Nebuď hlupák, ty přece nemáš jedové zuby, domlouval si a snažil se zůstat klidný, i když se mu ruka, v níž držel láhev máslového ležáku, třásla. Ležel jsi přece v posteli, na nikoho jsi nezaútočil…

Jenže co to pak bylo před chvilkou v Brumbálově pracovně? ptal se sám sebe. Cítil jsem, jak mám chuť napadnout i Brumbála…

Položil láhev o něco prudčeji, než měl v úmyslu, a máslový ležák vyšplíchl na stůl. Nikdo si toho nevšiml. Pak náhle ze vzduchu před nimi vyšlehl oheň, který jasně ozářil špinavé talíře na stole, a když polekaně vykřikli, na desku stolu dutě dopadl svitek pergamenu, doprovázený jediným zlatým perem z fénixova ocasu.

„Fawkes!“ vyjekl okamžitě Sirius a popadl pergamen. „Tohle není Brumbálovo písmo… to bude vzkaz od vaší matky… tumáte…“

Vrazil dopis do ruky Georgeovi, který ho škubnutím otevřel a nahlas přečetl: „Taťka zatím žije. Právě vyrážím ke svatému Mungovi. Zůstaňte, kde jste. Jakmile to půjde, pošlu další zprávu. Mamka.“

George se rozhlédl kolem stolu.

„Zatím žije…“ opakoval pomalu. „To ale zní, jako kdyby…“

Nebylo třeba, aby větu dokončil. Harrymu to také znělo, jako by pan Weasley balancoval někde na hraně mezi životem a smrtí. Ron, který byl pořád neobyčejně bledý, zíral na zadní stranu matčina dopisu, jako by čekal, že k němu promluví nějakými konejšivými slovy. Fred vytrhl pergamen Georgeovi z rukou a přečetl si ho sám. Pak vzhlédl k Harrymu, který cítil, jak se mu ruka s láhví máslového ležáku znovu roztřásla, a sevřel ji pevněji, aby třes potlačil.

Harry si rozhodně nevzpomínal, že by někdy proseděl delší noc, než byla ta dnešní. V jednu chvíli Sirius všem zcela nepřesvědčivě navrhl, aby si šli lehnout, znechucené pohledy sourozenců Weasleyových mu však byly dostatečnou odpovědí. Většinu času proseděli mlčky kolem stolu a sledovali, jak se knot svíce hrouží stále hloub do rozpuštěného vosku, a chvílemi někdo zvedl k ústům láhev. Mluvili jen tehdy, když se chtěli zeptat, kolik je hodin, když nahlas přemítali, co se asi děje, a když se navzájem ujišťovali, že kdyby se stalo něco zlého, určitě by se o tom dozvěděli, protože paní Weasleyová už nepochybně ke svatému Mungovi dávno dorazila.

Freda přemohla dřímota a hlava mu bezvládně klesla na rameno. Ginny se v křesle stočila do klubíčka jako kočka, oči však měla otevřené; Harry viděl, jak se v nich odrážejí plameny z krbu. Ron seděl s hlavou složenou v dlaních a nedalo se poznat, jestli je vzhůru nebo spí. Harry a Sirius na sebe čas od času pohlédli a připadali si jako nevítaní svědkové rodinného neštěstí, jenom čekali… čekali…

Na Ronových hodinkách bylo deset minut po páté hodině ranní, když se kuchyňské dveře rozlétly dokořán a do kuchyně vešla paní Weasleyová. Byla neobyčejně bledá, ale když se všichni otočili a pohlédli na ni, přičemž Fred, Ron a Harry napůl vstali ze židlí, mdle se pousmála.

„Bude v pořádku,“ ujistila je hlasem zesláblým únavou. „Teď spí. Později ho všichni můžeme jít navštívit. Momentálně u něj sedí Bill, vezme si na dopoledne v práci volno.“

Fred se zhroutil zpět na židli s obličejem schovaným v dlaních. George a Ginny vstali, vrhli se k matce a objali ji. Ron se rozechvěle usmál a jedním douškem vypil zbytek svého ležáku.

„Snídaně!“ zahlaholil bodře Sirius a vyskočil na nohy. „Kde je ten zatracený domácí skřet? Kráturo! KRÁTURO!“

Krátura však na jeho volání neodpovídal.

„Ale co, vždyť je to jedno,“ zahučel Sirius a spočítal přítomné. „Takže snídaně pro… kolik?… pro sedm lidí… Viděl bych to na slaninu s vejci, čaj a nějaké toasty…“

Harry odběhl ke sporáku, aby pomohl s přípravou. Nechtěl Weasleyovy rušit v soukromí a už předem se děsil okamžiku, až ho paní Weasleyová požádá, aby jí vylíčil svoje vidění. Sotva ovšem stačil vytáhnout z příborníku talíře, už stála vedle něj, vzala mu je z ruky a popadla ho do náruče.

„Nebýt tebe, Harry, vůbec nevím, jak by to všechno skončilo,“ sdělovala mu přidušeným hlasem. „Nejspíš by to trvalo ještě celé hodiny, než by Artura našli, a to už by bylo pozdě. Ale díky tobě zůstal naživu a Brumbál měl dokonce čas vymyslet si docela slušné vysvětlení, proč byl Artur tam, kde ho našli. Nedovedeš si představit, jakou by z toho měl jinak polízanici, jen se podívej na chudáka Sturgise…“

Pro Harryho byla její vděčnost téměř nesnesitelná, naštěstí ho však za chviličku pustila, otočila se k Siriusovi a děkovala mu, že se celou noc staral o děti. Sirius prohlásil, že je strašně rád, že mohl pomoci, a doufá, že u něj všichni zůstanou, dokud bude pan Weasley v nemocnici.

„Ach Siriusi, jsem ti tak vděčná… Podle nich si tam nějakou dobu určitě pobude, a bylo by báječné být mu blíž… Jenže to by znamenalo, že tu nejspíš zůstaneme i na Vánoce.“

„Čím víc lidí, tím líp!“ prohlásil Sirius a bylo to očividně tak upřímné, že se na něj paní Weasleyová zářivě usmála, oblékla si zástěru a začala pomáhat se snídaní.

„Siriusi,“ zašeptal Harry, který už to nemohl vydržet ani o chvíli déle. „Mohl bys na slovíčko? Myslím teď hned?“ Odkráčel do temné spíže a Sirius za ním. Tam Harry kmotrovi bez dlouhých úvodů dopodrobna vylíčil celé své vidění, i to, že had, který pana Weasleyho napadl, byl on sám.

„A pověděl jsi to Brumbálovi?“ zeptal se Sirius, když se Harry odmlčel, aby se mohl nadechnout.

„Pověděl,“ ujistil ho netrpělivě Harry, „jenže on mi neřekl, co to znamená. On už mi totiž neříká vůbec nic.“

„Určitě by ti řekl, kdyby to bylo něco, s čím by sis měl dělat starosti,“ prohlásil přesvědčeně Sirius.

„Jenže to ještě není všechno,“ pokračoval Harry hlasem tak tichým, že skoro šeptal. „Siriusi, já… Myslím, že přicházím o rozum. Tam v Brumbálově pracovně, těsně předtím, než jsme odlétli s přenášedlem… Pár vteřin jsem měl pocit, že jsem had, připadal jsem si jako had – když jsem se díval na Brumbála, strašně mě rozbolela ta jizva… Siriusi, já chtěl po Brumbálovi skočit!“

Viděl jen kousíček z kmotrova obličeje, jejž většinou halila tma.

„Nejspíš to byly ještě dozvuky toho vidění, nic víc,“ utěšoval ho Sirius. „Pořád jsi na ten sen musel myslet, nebo co to bylo, a…“

„Žádné dozvuky,“ zavrtěl hlavou Harry. „Bylo to, jako by se ve mně něco zdvihalo, jako bych v sobě měl opravdového hada.“

„Potřebuješ se vyspat,“ usoudil rozhodně Sirius. „Dáš si teď něco k snídani, pak si půjdeš nahoru lehnout a po obědě můžeš jít s ostatními navštívit Artura. Jsi v šoku, Harry, dáváš si za vinu něco, čemu jsi jen přihlížel, a je velké štěstí, žes to viděl, protože jinak už by byl Artur asi po smrti. Už se s tím netrap.“

Poplácal Harryho po rameni, vyšel ze spíže a nechal ho tam ve tmě samotného.

Všichni kromě Harryho celý zbytek dopoledne prospali. Harry vyšel nahoru do ložnice, kterou s Ronem sdílel ke konci letních prázdnin, jenže zatímco Ron si zalezl do postele a během několika minut usnul, Harry zůstal oblečený, seděl na posteli a tiskl se ke studeným kovovým tyčím pelesti. Úmyslně zvolil nepohodlí, nechtěl se dát zaskočit dřímotou; měl totiž strach, že by se ve spánku mohl opět proměnit v hada a po probuzení zjistit, že napadl Rona, nebo že se proplazil domem za někým z ostatních…

Když se Ron probudil, Harry předstíral, jak se také báječně osvěžil spánkem. Během oběda dorazily z Bradavic jejich kufry, takže se na návštěvu u svatého Munga mohli obléct jako mudlové. Všichni s výjimkou Harryho se vesele bavili a tlachali, když se převlékali z hábitů do džínsů a mikin. A když se pak objevili Tonksová s Pošukem, aby jim na londýnských ulicích dělali doprovod, rozjařeně je přivítali, smáli se buřince, kterou měl Pošuk staženou na stranu, aby zakrývala jeho čarodějné oko, a zcela popravdě ho ujišťovali, že Tonksová, která měla vlasy už zase krátké a křiklavě růžové, bude v podzemní dráze budit mnohem menší pozornost než on.

Zvědavou Tonksovou strašně zajímalo všechno, co Harry při útoku na pana Weasleyho viděl, zatímco Harrymu se o tom vůbec nechtělo mluvit.

„Nemáš náhodou v rodině nějakou věšteckou krev, co myslíš?“ vyzvídala, když vedle sebe seděli ve vlaku, rachotivě ujíždějícím do středu města.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Harry a při pomyšlení na profesorku Trelawneyovou se trošičku urazil.

„Hm,“ přikývla zamyšleně Tonksová. „Takže v tvém případě asi nejde o to, že bys skutečně předpověděl, co se stane, nemyslíš? Chci říct, že nevidíš budoucnost, vidíš přítomnost… A to je zvláštní, co říkáš? Ale užitečné…“

Harry neodpovídal. Na příští stanici už naštěstí vystupovali; byla to stanice v samém centru Londýna a v tlačenici, v níž se ocitli, když vystupovali z vagónu, se mu podařilo pustit Freda a George mezi sebe a Tonksovou, která šla jako první. Všichni ji následovali nahoru po pohyblivých schodech a celou jejich skupinku uzavíral Moody s buřinkou staženou do čela a s šlachovitou rukou zastrčenou mezi knoflíky pláště, pod nímž svíral hůlku. Harry měl dojem, že cítí, jak ho jeho skryté oko upřeně pozoruje. Aby předešel všem dalším otázkám týkajícím se jeho snu, zeptal se Pošuka, kde je Nemocnice svatého Munga schovaná.

„Kousek odsud,“ zabručel Moody, když vycházeli ven do chladného zimního vzduchu na širokou ulici plnou nejrůznějších obchodů a mudlů shánějících vánoční dárky. Postrčil Harryho před sebe a belhal se těsně za ním; Harry věděl, že pod buřinkou staženou do čela se jeho čarodějné oko koulí kolem dokola. „Dalo to práci najít pro nemocnici vhodné místo. V Příčné ulici není žádná dost velká budova a strčit ji pod zem jako ministerstvo, to jsme nemohli, protože by to neprospívalo pacientům. Nakonec se podařilo sehnat jeden dům tady. Předpokládalo se, že nemocní sem budou moci chodit nepozorovaně, protože se prostě ztratí v davu.“

Chytil Harryho za rameno, aby je od sebe neodtrhla horda nakupujících, kteří se prodírali k nedalekému obchodu s elektrospotřebiči, jako by jim šlo o život.

„A jsme tady,“ oznámil o chvíli později.

Dorazili k velkému, starobyle vyhlížejícímu obchodnímu domu z červených cihel, který nesl jméno Berka a Máčel, s. r. o. Budova působila zanedbaně a sešle, a ve výkladních skříních nebylo nic než pár bez ladu a skladu rozestavených otlučených figurín s nakřivo nasazenými parukami, oblečených v modelech, které vyšly z módy nejméně před deseti lety. Velké cedule na všech zaprášených dveřích hlásaly: Zavřeno za účelem rekonstrukce. Harry zřetelně slyšel, jak si nějaká vysoká žena obtěžkaná igelitovými nákupními taškami, která šla proti nim, stěžuje své společnici: „V tomhle obchoďáku jaktěživo nemají otevřeno…“

„Tak fajn,“ přikývla Tonksová a shromáždila všechny u výlohy, v níž stála pouze jedna obzvlášť ošklivá dámská figurína. Z očí jí visely odlepené falešné řasy a na sobě měla zelené nylonové propínací šaty. „Jste všichni připravení?“

Přikývli a shlukli se kolem ní. Moody ještě jednou Harryho šťouchl mezi lopatky a postrčil ho kousek dopředu, zatímco Tonksová s očima upřenýma na neobyčejně škaredou figurínu se naklonila tak těsně k výloze, že se sklo pod jejím dechem zamžilo. „Nazdárek,“ pozdravila, „jdeme navštívit Artura Weasleyho.“

Harryho napadlo, že je úplně směšné, jestli si Tonksová myslí, že figurína přes skleněnou výlohu uslyší takové tiché mumlání, zvlášť když je ulice plná dopravního ruchu a nakupujících. Vzápětí si uvědomil, že figuríny přece ani slyšet nemohou, a v příští vteřině mu údivem poklesla čelist: figurína téměř neznatelně přikývla a pokynula jim prstem s umělými klouby. Tonksová popadla Ginny a paní Weasleyovou za lokty, prošla přímo skrze sklo a zmizela.

Fred, George a Ron prošli hned za nimi. Harry se rozhlédl po strkajícím se davu; nikoho z kolemjdoucích zjevně ani v nejmenším nezajímalo něco tak ubohého, jako byly výlohy obchodního domu Berka a Máčel, a nikdo si také zřejmě nevšiml, že se jim přímo před očima právě vypařilo šest lidí.

„Tak pojď,“ zavrčel Moody, znovu do Harryho šťouchl a vykročili spolu kupředu. Harry měl dojem, že prošli pod závojem studené vody, na druhé straně se však vynořili v suchu a v teple.

Po ošklivé figuríně ani po výloze, v níž stála, nebylo ani památky. Ocitli se v místnosti, která působila dojmem přeplněné přijímací haly. Na rozvrzaných dřevěných židlích tu seděly řady kouzelníků a čarodějek. Někteří z nich vypadali zcela normálně a znuděně listovali ve starých číslech Týdeníku čarodějek, jiní byli naopak strašlivě znetvoření, trčely jim sloní choboty z obličeje nebo třetí ruce z hrudi. Bylo tu jen o něco méně hluku než venku na ulici, protože mnozí pacienti vydávali velice zvláštní zvuky – upocená čarodějka uprostřed přední řady, která se energicky ovívala výtiskem Denního věštce, neustále vyrážela jakési pištivé hvízdání a z úst se jí přitom valila oblaka páry, zatímco ošuměle oblečený kouzelník v jednom koutě při sebemenším pohybu řinčivě zaklinkal jako zvon. Hlava se mu při každém zazvonění roztřásla tak divoce, že se musel oběma rukama chytit za uši a přidržoval ji v klidu.

V uličkách mezi židlemi procházeli oběma směry kouzelníci a čarodějky v citrónově zelených hábitech, kladli pacientům otázky a zapisovali si poznámky do notesů podobných tomu, jaký nosila Umbridgeová. Harry si všiml znaku, který měli vyšitý na prsou: byla to hůlka zkřížená s kostí.

„To jsou doktoři?“ zeptal se tiše Rona.

„Doktoři?“ zatvářil se překvapeně Ron. „Myslíš ty mudlovské cvoky, co každého rozkuchají? Ne, tohle jsou léčitelé.“

„Tady jsem!“ zavolala na ně paní Weasleyová, aby přehlušila řinčivé klinkání kouzelníka v koutě, a tak se k ní připojili ve frontě před baculatou plavovláskou, která seděla u stolku s nápisem Informace. Stěna za ní byla plná nejrůznějších vývěsek a plakátů se zdravotní osvětou. Většinou hlásaly moudra typu V ČISTÉM KOTLÍKU SE VÁŠ LEKTVAR NEZMĚNÍ V JED a PROTIJEDY JSOU HORŠÍ NEŽ JEDY, NESCHVÁLÍ–LI JEJICH UŽITÍ KVALIFIKOVANÝ LÉČITEL. Visela tam také velká podobizna čarodějky s dlouhými stříbrnými loknami, pod níž byl štítek s nápisem:

DILYSA DERWENTOVÁ

Léčitelka u svatého Munga 1722-1741

Ředitelka Školy čar a kouzel v Bradavicích

1741-1768

Dilysa si Weasleyovy pozorně prohlížela, jako by počítala, kolik jich je. Když zachytila Harryho pohled, nenápadně na něj mrkla, otočila se k postrannímu rámu své podobizny a zmizela.

V čele fronty, v níž stáli, nějaký mladý kouzelník právě předváděl čarodějce za stolkem jakýsi podivný improvizovaný tanec a mezi výkřiky bolesti se jí snažil vysvětlit, co ho postihlo.

„To tyhle… au…! boty, dostal jsem je… ajaj… od bratra, koušou mě… AU…! do nohou… Koukněte na ně, určitě je na nich nějaké… OUOUOU… zaklínadlo… a já je… OOUVÉ… nemůžu zout!“ Poskakoval z jedné nohy na druhou, jako by tančil na žhavých uhlících.

„Číst vám ale snad ty boty nebrání, co říkáte?“ obořila se na něj plavovlasá čarohosteska a popuzeně ukázala na velkou ceduli, umístěnou vlevo od jejího stolku. „Potřebujete oddělení zaklínadel, to je ve čtvrtém patře. Máte to napsané na orientační tabuli. Další!“

Zatímco kouzelník belhavě odskákal pryč, skupinka kolem paní Weasleyové postoupila o pár kroků kupředu a Harry si přečetl nápisy na orientační tabuli:

Přízemí

NEHODY S KOUZELNÝMI PŘEDMĚTY

Výbuchy kotlíků, zpětné plameny

z hůlek, havárie košťat aj.

I. patro

ZRANĚNÍ ZPŮSOBENÁ KOUZELNÝMI TVORY

Kousnutí, žihadla, popáleniny,

zapíchnuté bodliny aj.

II. patro

KOUZELNÉ INFEKCE

Nakažlivé choroby (dračí spalničky, mizící nemoc,

ječivá plíseň aj.)

III. patro

OTRAVY ZPŮSOBENÉ LEKTVARY A BYLINAMI

Vyrážky, zvracení, neovladatelné

chichotání aj.

IV. patro

TRVALÁ POŠKOZENÍ ZPŮSOBENÁ ZAKLÍNADLY

Neodstranitelné kletby, uřknutí, nesprávně použitá kouzla aj.

V. patro

BISTRO PRO NÁVŠTĚVNÍKY/

NEMOCNIČNÍ PRODEJNA

POKUD SI NEJSTE JISTI, KAM MÁTE JÍT, NEJSTE SCHOPNI NORMÁLNÍ MLUVY NEBO SI NEMŮŽETE VZPOMENOUT, PROČ JSTE PŘIŠLI, NAŠE ČAROHOSTESKA VÁM OCHOTNĚ POMŮŽE!

Do čela fronty teď šouravými krůčky postoupil jakýsi velice starý a shrbený kouzelník s naslouchátkem. „Jdu navštívit Brodericka Bodeho!“ zasípěl.

„Pokoj číslo čtyřicet devět, ale obávám se, že marníte čas,“ prohlásila stroze čarodějka. Je totiž úplně mimo – pořád ještě si myslí, že je čajník. Další!“

Na řadě byl kouzelník, který vyčerpaně držel za kotník svou malou dcerku; ta mu poletovala kolem hlavy a mávala obrovitými kožnatými křídly, která jí trčela z dětské kombinézy.

„Čtvrté patro,“ zabručela čarodějka, aniž by se na cokoli ptala, a muž zmizel v dvoukřídlých dveřích vedle jejího stolku. Dceru přitom nesl nad hlavou jako neforemný balon. „Další!“

Ke stolku přistoupila paní Weasleyová.

„Dobrý den,“ pozdravila. „Můj manžel, Artur Weasley, měl být dnes dopoledne převezen na jiný pokoj, řekla byste nám laskavě…“

„Artur Weasley?“ opakovala čarohosteska a přejížděla prstem po dlouhém seznamu před sebou. „Ano, první patro, druhé dveře vpravo – to je sekce Daie Llewellyna.“

„Děkuji,“ přikývla paní Weasleyová. „Tak pojďte, vy bando.“

Prošli za ní dvoukřídlými dveřmi a dál úzkou chodbou, která byla lemovaná podobiznami dalších slavných léčitelů a osvětlená křišťálovými koulemi plnými svíček. Koule se vznášely těsně u stropu a vypadaly jako obrovské mýdlové bubliny. Potkávali další kouzelníky a čaroděje v citrónově zelených hábitech, kteří vcházeli do okolních pokojů a zase z nich vycházeli. Když jeden pokoj míjeli, vyvalilo se z něj do chodby mračno páchnoucího žlutého plynu; tu a tam zaslechli také vzdálené zakvílení.

Vystoupili po schodišti o patro výš, vešli do chodby oddělení pro zranění způsobená kouzelnými tvory a na druhých dveřích vpravo uviděli tabulku:

O Ž I V O V A C Í   S E K C E

DAIE LLEWELLYNA

závažná pokousání

Pod tabulkou byl v mosazném rámečku lístek s ručně psaným textem:

Vedoucí léčitel:

Hippokrates Smethwyck

Léčitelský praktikant:

Augustus Pye

„My počkáme venku, Molly,“ navrhla Tonksová. „Artur by asi nebyl rád, kdyby se mu tam nahrnulo tolik návštěvníků najednou… napřed by měl vidět svoji rodinu.“

Pošuk na znamení souhlasu s jejím návrhem cosi zabručel, postavil se zády ke stěně chodby a šmejdil svým čarodějným okem všemi směry. Harry také o pár kroků poodstoupil, paní Weasleyová k němu však natáhla ruku a strčila ho do dveří se slovy: „Nebuď přece hlupáček, Harry. Artur ti chce poděkovat.“

Pokoj byl malý a poněkud omšelý a bylo v něm jediné uzoučké okno, posazené vysoko ve stěně proti dveřím. Většinu světla obstarávaly zářící křišťálové koule visící uprostřed stropu. Stěny měly dubové obložení; na jedné z nich visel portrét dost zavile působícího kouzelníka a štítek pod ním hlásal:

K R U T O S L A V   P O S K Ř I P E C

(1612-1697)

vynálezce klystýrové kletby

V pokoji byli pouze tři pacienti. Pan Weasley ležel na posteli naproti dveřím pod úzkým okénkem. Harry s potěšením a s úlevou viděl, že má hlavu podloženou několika polštáři a v jediném úzkém proužku slunečního světla, které mu dopadalo na postel, si čte Denního věštce. Jakmile k němu zamířili, vzhlédl, a když viděl, kdo přichází, celý se rozzářil.

„Nazdárek!“ zavolal a odhodil Věštce stranou. „Bill zrovna odešel, Molly, musel už do práce, vzkazuje ale, že se za vámi později zastaví.“

„Jak se cítíš, Arture?“ zeptala se paní Weasleyová, sklonila se k němu, políbila ho na tvář a úzkostlivě se mu zadívala do obličeje. „Vypadáš pořád dost přepadle.“

„Cítím se absolutně skvěle,“ zahlaholil pan Weasley, natáhl zdravou paži a objal Ginny. „Kdyby mi mohli sundat ty obvazy, klidně už bych šel domů.“

„Proč ti je nemůžou sundat, tati?“ zajímal se Fred.

„No, pokaždé, když to zkusí, začne ze mě téct krve jako z vola,“ vysvětloval dobře naladěný pan Weasley, natáhl se pro hůlku, kterou měl položenou na nočním stolku, a mávl jí ve vzduchu, takže se kolem jeho postele objevilo šest židlí, aby se mohli všichni posadit. „Vypadá to, že v zubech toho hada byl nějaký poměrně neobvyklý jed, který udržuje rány neustále otevřené. Jsou ale přesvědčení, že najdou příslušný protijed, říkají, že už tady měli mnohem horší případy, než je ten můj, jen zatím musím každou hodinu pít dokrvovací lektvar. Támhleten chlapík je na tom hůř,“ ztlumil hlas a ukázal na postel naproti, na níž ležel nějaký nezdravě zelený muž a civěl do stropu. „Pokousal ho vlkodlak, chudáka. To se vůbec nedá léčit.“

„Vlkodlak?“ zašeptala paní Weasleyová a zatvářila se poplašeně. „Je bezpečné nechávat ho na pokoji s jinými pacienty? Neměl by ležet na samostatném pokoji?“

„Do úplňku jsou ještě dva týdny,“ připomněl jí klidně pan Weasley. „Zrovna dnes ráno s ním mluvili, myslím tím léčitele, a snažili se ho přesvědčit, že bude schopen žít skoro normálním životem. Říkal jsem mu ale – jméno jsem pochopitelně neuvedl – říkal jsem mu, že jednoho vlkodlaka osobně znám a že je to báječný chlapík, který se dokázal se svým postižením velice dobře vyrovnat.“

„A co on na to?“ zajímal se George.

„Že prý mě pokouše taky, jestli nepřestanu žvanit,“ postěžoval si smutně pan Weasley. „A ta ženská támhle,“ ukázal na jedinou další obsazenou postel, která stála přímo u dveří, „nechce léčitelům prozradit, co ji pokousalo, takže si všichni myslíme, že to muselo být něco, co měla v rozporu se zákonem. Ať to ale bylo co to bylo, ukouslo jí to pořádný kus nohy, a když jí vyměňují obvazy, strašně ošklivě to páchne.“

„A co ty, povíš nám, co se vlastně stalo, tati?“ pobídl ho Fred a přitáhl si židli blíž k posteli.

„To už přece víte, ne?“ usmál se pan Weasley a výmluvně pohlédl na Harryho. „Zkrátka a dobře – měl jsem za sebou ve službě velice dlouhý den, přepadla mě dřímota, ten had mě zaskočil nepřipraveného a kousl mě.“

„Píše se ve Věštci, co se ti stalo?“ zeptal se Fred a ukázal na noviny, které jeho otec odložil.

„Ne, o tom se pochopitelně nepíše,“ odpověděl pan Weasley s poněkud hořkým úsměvem. „Ministerstvo přece nestojí o to, aby všichni věděli, že se takový odporný velký had mohl dostat až…“

„Arture!“ zarazila ho varovně paní Weasleyová.

„…až… ke mně,“ dořekl honem pan Weasley, Harry si ovšem byl naprosto jistý, že původně se chystal říct něco zcela jiného.

„Kde jsi vlastně byl, když se ti to stalo, tati?“ vyzvídal George.

„To je moje věc,“ odbyl ho pan Weasley, ale nepatrně se přitom pousmál. Popadl zase Denního věštce a rozevřel ho. „Zrovna jsem četl, že zatkli Závise Zpátečníka, když jste přišli. Víte, že se ukázalo, že Závis měl na svědomí ty chrlící toalety, co jsme řešili v létě? Jedna z jeho kleteb se obrátila proti němu, toaleta vybuchla, a když ho našli, ležel v bezvědomí mezi troskami a od hlavy k patě byl zamazaný…“

„Když říkáš, že jsi byl ve službě,“ skočil mu do řeči tichým hlasem Fred, „co jsi vlastně dělal?“

„Slyšeli jste, co otec říkal,“ pokárala ho šeptem paní Weasleyová, „o tom tady mluvit nebudeme! Tak co bylo s tím Závisem Zpátečníkem, Arture?“

„No, neptej se mě, jak je to možné, ale nějak se mu podařilo z toho případu s toaletami se vykroutit,“ pokračoval zamračeně pan Weasley. „Můžu se jen domýšlet, že si někdo dopomohl k troše zlata…“

„Tys to hlídal, že ano?“ zeptal se potichu George. „Tu zbraň, co? Tu věc, co po ní jde Ty–víš–kdo.“

„Buď zticha, Georgi!“ okřikla ho paní Weasleyová.

„Tentokrát ale,“ pan Weasley zvýšil hlas, „Závise chytili, když mudlům prodával kousavé kliky. A řekl bych, že z toho už se nijak vyplatit nedokáže, protože tady píšou, že dva mudlové přišli o prsty a že je převezli na pohotovost ke svatému Mungovi. Musí jim tu nechat dorůst kosti a upravit paměť. Jen si to představte, mudlové u svatého Munga! To bych rád věděl, na kterém jsou oddělení.“

A dychtivě se rozhlédl kolem, jako by doufal, že uvidí ukazatel směru.

„Neříkal jsi náhodou, že Ty–víš–kdo má nějakého hada, Harry?“ zeptal se Fred a sledoval, jak bude otec na jeho otázku reagovat. „Velikánského hada? Tu noc, co se vrátil, jsi ho přece viděl, ne?“

„To už by stačilo!“ zarazila ho přísně paní Weasleyová. „Venku čekají Pošuk a Tonksová, chtěli by s tebou mluvit. Vy zatím můžete počkat za dveřmi,“ kývla na své děti a na Harryho. „Potom sem můžete ještě zaskočit a rozloučit se. Tak běžte.“

Sourozenci Weasleyovi a Harry se vyhrnuli ven na chodbu, Pošuk s Tonksovou vešli do pokoje a zavřeli za sebou dveře. Fred zvedl obočí.

„No fajn,“ utrousil chladně a přehraboval se v kapsách, „jen si poslužte. Klidně nám nic neříkejte.“

„Hledáš tohle?“ zeptal se George a natáhl k němu ruku plnou jakýchsi zmuchlaných růžových provázků.

„Čteš mi myšlenky,“ přisvědčil s úšklebkem bratr. „Vyzkoušíme, jestli u svatého Munga zabezpečují dveře pokojů kouzlem proti vyrušení, co říkáš?“

Potom Fred s Georgem provázky rozmotali a oddělili od sebe pět ultradlouhých uší. Když je rozdávali, Harry na okamžik zaváhal.

„Tak dělej, Harry, vezmi si je! Zachránils taťkovi život. Jestli má vůbec někdo právo ho odposlouchávat, jsi to ty.“

Harry se neubránil úšklebku, uchopil jeden konec provázku a po vzoru dvojčat si ho strčil do ucha.

„Fajn, jedeme,“ zašeptal Fred.

Růžové provázky se rozvlnily jako dlouzí hubení červi a vklouzly pod dveře. Harry zprvu neslyšel nic, pak ale nadskočil, když uslyšel Tonksovou šeptat tak zřetelně, jako by stála přímo vedle něj.

„…prohledali to všude kolem, ale toho hada nikde nenašli. Vypadá to, jako by na tebe zaútočil, Arture, a pak prostě zmizel… Jenže Vy–víte–kdo přece nemohl očekávat, že se had dostane dovnitř, že ne?“

„Řekl bych, že ho vyslal na průzkum,“ zabručel Moody, „protože zatím ani jednou neměl štěstí, že? Ne, počítám, že se snaží udělat si jasnější představu o tom, co ho čeká, a nebýt toho, že tam Artur hlídal, byla by ta potvora měla mnohem víc času, aby se tam porozhlédla. Potter tedy tvrdí, že to všechno viděl?“

„Ano,“ přisvědčila paní Weasleyová. V hlase jí zaznívala značná nervozita. „Mám dojem, že Brumbál skoro jako by čekal, že Harry něco takového uvidí.“

„Koneckonců,“ přemýšlel Moody, „na tom Potterovic klukovi je něco divného, to přece všichni víme.“

„Když jsem dnes ráno s Brumbálem mluvila, zdálo se mi, že si o Harryho dělá starosti,“ zašeptala paní Weasleyová.

„Přirozeně že si dělá starosti,“ zavrčel Moody. „Ten kluk vidí věci očima hada Vy–víte–koho. Potter si očividně neuvědomuje, co to znamená, ale jestli je Vy–víte–kým posedlý…“

Harry si vytrhl ultradlouhé ucho z vlastního ucha. Srdce mu divoce bušilo a do tváře se mu nahrnula horkost. Rozhlédl se po ostatních. Všichni na něj upřeně zírali, provázky jim pořád visely z uší, a v očích se jim náhle objevil strach.

Kapitola dvacátá třetí

Vánoce na izolaci

Byl snad tohle důvod, proč už se Brumbál nechtěl dívat Harrymu do očí? Čekal snad, že uvidí, jak z nich na něj hledí Voldemort, bál se, že se jejich zářivá zeleň náhle změní v šarlatovou červeň a zřítelnice se stáhnou v kočičí škvírky? Harry si vzpomněl, jak se kdysi Voldemortova tvář vynořila z týla hlavy profesora Quirrella, bezděky si přejel rukou po svém týle a přemýšlel, jaký by to byl asi pocit, kdyby si Voldemort prorazil cestu z jeho lebky.

Připadal si nečistý, nakažený, jako by v sobě nosil nějaký smrtící virus, jako by vůbec neměl právo sedět na zpáteční cestě z nemocnice ve vlaku podzemní dráhy s nevinnými a čistými lidmi, jejichž mysl a tělo nebyly poskvrněny Voldemortovou špínou… Vždyť on nejenže toho hada viděl, on tím hadem byl, teď už to věděl jistě…

Vtom ho napadla skutečně děsivá myšlenka – na povrch jeho paměti se prodrala vzpomínka, při níž se mu vnitřnosti zauzlily a zkroutily jako klubko hadů.

A o co jiného kromě dalších následovníků mu jde?

O něco, co může získat jen tajnou lstí… například nějakou zbraň. Něco, co posledně neměl.

Já jsem ta zbraň, pomyslel si Harry a měl pocit, jako by mu žilami proudil jed. Zalil ho chlad a na čele mu vyrazil pot, když se vlakem kolébavě řítil temným tunelem. Já jsem ten, koho se Voldemort snaží využít, to proto je kolem mě spousta stráží, ať se pohnu kamkoli. Nejsou tu proto, aby mě chránily, mají naopak chránit druhé přede mnou, jenže to nezabírá, v Bradavicích mě nemůžou neustále držet pod dohledem… Včera v noci se mi podařilo napadnout pana Weasleyho, byl jsem to já. Voldemort mě k tomu přinutil a možná že je někde uvnitř mě, možná právě teď naslouchá mým myšlenkám…

„Harry, zlatíčko, jsi v pořádku?“ zeptala se šeptem paní Weasleyová a naklonila se přes Ginny, aby si s ním mohla promluvit, zatímco vlak v temném tunelu dunivě rachotil. „Nevypadáš moc dobře. Není ti špatně?“

Teď už se na něj dívali všichni. Harry prudce zavrtěl hlavou a zadíval se nad sebe na reklamu na pojištění domácnosti.

„Harry, drahoušku, opravdu ti nic není?“ ujišťovala se paní Weasleyová ustaraným hlasem, když přecházeli po neudržovaném trávníku uprostřed Grimmauldova náměstí. „Připadáš mi strašně bledý… Doopravdy ses dnes dopoledne trochu prospal? Běž hned nahoru do postele a můžeš si ještě před večeří na pár hodin zdřímnout, co říkáš?“

Harry přikývl. Právě mu nabídla znamenitou záminku, aby nemusel s nikým mluvit, což bylo přesně to, o co mu šlo. Jakmile tedy otevřela domovní dveře, vyrazil přímo kolem stojanu na deštníky vyrobeného z trollí nohy a vyběhl po schodech do své a Ronovy ložnice.

Když byl nahoře, začal přecházet sem a tam kolem obou postelí a prázdného rámu podobizny Phinease Nigelluse, hlavou se mu rojily myšlenky a vířily stále děsivější představy.

Jak je možné, že se proměnil v hada? Možná je zvěromág… ale ne, to není možné, o tom by přece věděl… Možná že je zvěromágem Voldemort… Ano, pomyslel si, to by souhlasilo, ten by se samozřejmě měnil právě v hada… a když mě posedne, proměníme se oba… To ovšem pořád ještě nevysvětluje, jak jsem se během nějakých pěti minut dostal do Londýna a zpátky do postele… Jenže Voldemort je samozřejmě až na Brumbála nejmocnější kouzelník na celém světě, nejspíš mu nedělá nejmenší problémy někoho takhle stěhovat z místa na místo.

A pak, s děsivým bodnutím paniky, ho napadlo ještě něco. Tohle je přece šílené – jestli mě Voldemort opravdu posedl, znamená to, že ho právě teď nechávám nahlédnout přímo do hlavního štábu Fénixova řádu! Dozví se, kdo jsou členové Řádu a kde je Sirius… a slyšel jsem spoustu věcí, které jsem slyšet neměl, všechno to, co mi Sirius vykládal ten první večer, když jsme přiletěli…

Existovalo jediné řešení: bude muset z domu na Grimmauldově náměstí okamžitě zmizet. Stráví Vánoce v Bradavicích bez ostatních, takže alespoň oni budou přinejmenším přes prázdniny v bezpečí… Ale ne, to by také nešlo, i v Bradavicích je přece spousta lidí, které by mohl zranit a zmrzačit. Co když si příště vybere Seamuse, Deana nebo Nevilla? Přestal přecházet po místnosti, zastavil se a upřeně se zahleděl do prázdného rámu podobizny Phinease Nigelluse. Žaludek měl náhle těžký, jako by byl zalitý olovem. Nemá na vybranou, bude se muset vrátit do Zobí ulice a ode všech ostatních kouzelníků se úplně odříznout.

No, pokud to doopravdy musí udělat, pomyslel si, nemá smysl ještě se tu zdržovat. Ze všech sil se snažil nemyslet na to, co tomu asi řeknou Dursleyovi, až ho najdou na prahu svých dveří o šest měsíců dřív, než čekali, rázně přešel ke svému kufru, přibouchl víko, otočil klíčem v zámku a pak se automaticky rozhlédl po Hedvice, než si uvědomil, že ta je ještě v Bradavicích – no co, bez její klece bude mít aspoň o jedno zavazadlo míň. Popadl kufr za jeden konec a dovlekl ho na poloviční cestu ke dveřím, když se za ním ozval posměšný hlas.

„Chceš prásknout do bot, co?“

Ohlédl se. Phineas Nigellus se objevil na plátně své podobizny, opíral se o rám a s pobaveným výrazem Harryho sledoval.

„Ne, nechci prásknout do bot!“ ohradil se Harry krátce a odtáhl kufr asi o metr dál ke dveřím.

„Myslel jsem,“ pohladil si Phineas Nigellus špičatou bradku, „že když chceš patřit do nebelvírské koleje, očekává se od tebe statečnost. Teď mi ale připadá, že by ses spíš hodil do mé koleje. My zmijozelští jsme stateční, to ano, nejsme ale hlupáci. Máme-li například na vybranou, vždycky se rozhodneme zachránit vlastní kůži.“

„Tady nejde o mou kůži, kterou se snažím zachránit,“ odsekl nakvašeně Harry a přetáhl kufr přes kus obzvlášť nerovného a moly prožraného koberce přímo před dveře.

„Ach tak, chápu,“ přikývl Phineas Nigellus a dál se hladil po bradce. „Tohle není žádný zbabělý útěk, tohle je projev tvé šlechetnosti.“

Harry si ho přestal všímat. Ruku už měl položenou na klice, když Phineas Nigellus líně poznamenal: „Mám pro tebe vzkaz od Albuse Brumbála.“

Harry se prudce otočil.

„No co to je?“

„Zůstaň, kde jsi.“

„Ani jsem se nepohnul!“ odsekl Harry s rukou stále na klice. „Tak co je to za vzkaz?“

„Zrovna jsem ti ho předal, bambulo,“ protáhl medově Phineas Nigellus. „Brumbál ti vzkazuje: Zůstaň, kde jsi.“

„Proč?“ otázal se dychtivě Harry a upustil konec kufru. „Proč chce, abych tu zůstal? Co ještě říkal?“

„Už ani slovo,“ prohlásil Phineas Nigellus a zvedl úzké černé obočí, jako by Harryho otázku považoval za příliš opovážlivou.

Harryho vztek překypěl na povrch, jako když se z vysoké trávy vztyčí had. Byl vyčerpaný, nepopsatelně zmatený, v uplynulých dvanácti hodinách musel čelit děsivému zážitku a po chvilkové úlevě dalšímu děsu, a přesto přese všechno s ním Brumbál stále odmítal mluvit!

„Takže to je všechno, ano?“ pronesl hlasitě. „Zůstaň, kde jsi. – Nic lepšího mi nikdo nedokázal říct ani po tom, co mě napadli ti mozkomorové! Jen pěkně zůstaň v klidu, Harry, a počkej, až to za tebe vyřeší dospělí! Nebudeme se ovšem namáhat s žádným vysvětlováním, protože ten tvůj ptačí mozeček by to nejspíš stejně nepochopil!“

„No vidíš,“ Phineas Nigellus zvýšil hlas ještě víc než Harry, „tohle je přesně důvod, proč jsem učitelské povolání tak nenáviděl. Mladí jsou vždycky nesnesitelně přesvědčení, že mají ve všem absolutní pravdu. Copak tě vůbec nenapadlo, ty ubohý nafoukaný kašpare, že může existovat nějaký velice dobrý důvod, proč se ti ředitel bradavické školy nesvěřuje s každou nejmenší podrobností svých plánů? Ani jednou sis v té své sebelítosti a uraženosti nenašel chviličku na to, aby sis uvědomil, že dodržování Brumbálových pokynů ti ještě nikdy neublížilo? Ne. Kdepak, jako všichni mladí jsi absolutně přesvědčený o tom, že jen ty jsi schopen cítit a myslet, jen ty si uvědomuješ hrozící nebezpečí, jen ty jsi tak chytrý, že ti dochází, co má asi Pán zla v plánu…“

„Plánuje tedy něco, co souvisí se mnou?“ zeptal se rychle Harry.

„Řekl jsem snad něco takového?“ podivil se Phineas Nigellus a lenivě si prohlížel své hedvábné rukavice. „Teď ale buď tak laskav a omluv mě, mám lepší věci na práci než poslouchat pubertální nářky… přeji ti hezký den.“

Přešel k rámu své podobizny a ztratil se.

„Fajn, jen si běžte!“ křičel Harry zuřivě na prázdný obraz. „A vyřiďte Brumbálovi, že mu mockrát děkuju!“

Prázdné plátno zůstalo tiché. Harry, který vzteky přímo pěnil, odvlekl kufr zpět k nohám své postele, na kterou pak padl a zabořil obličej do přikrývky prožrané moly. Oči měl zavřené, tělo těžké a rozbolavělé.

Cítil se, jako by měl za sebou cestu dlouhou bezpočet mil… Připadalo mu neuvěřitelné, že tomu není ještě ani čtyřiadvacet hodin, co se k němu Cho Changová pod jmelím přitulila… Byl strašně unavený… bál se usnout… a přitom nevěděl, jak dlouho se ještě dokáže spánku bránit… Brumbál mu vzkázal, aby zůstal, kde je… To přece znamenalo, že spát může… měl ale strach… co kdyby se to přihodilo znovu?

Propadal se do stínů…

Bylo to, jako by měl v hlavě film, který čekal, až se bude moci začít odvíjet. Kráčel liduprázdnou chodbou k obyčejným černým dveřím, kolem sebe měl hrubé kamenné zdi, pochodně, další otevřené dveře a za nimi kamenné schodiště vedoucí někam doleva dolů.

Došel až k černým dveřím, ale nemohl je otevřít… Stál, upřeně na ně zíral a zoufale toužil vejít dovnitř… Bylo za nimi něco, po čem z celého srdce toužil… něco cenného, o čem se mu v životě nesnilo… Jen kdyby ho přestala pálit ta jizva… pak by snad mohl souvisleji přemýšlet…

„Harry,“ ozval se Ronův hlas odkudsi z nesmírné dáli. „Mamka vzkazuje, že večeře je na stole, ale že ti něco nechá stranou, jestli chceš zůstat v posteli.“

Harry otevřel oči, ale Ron už v ložnici nebyl.

Nechce se mnou být o samotě, pomyslel si Harry. Ne po tom, co slyšel od Moodyho.

Uměl si představit, že teď, když vědí, co v něm je, už o jeho společnost nebude stát nikdo.

Rozhodl se, že dolů na večeři nepůjde, nebude jim svou společnost vnucovat. Přetočil se na druhý bok a po chvíli se ho znovu zmocnil spánek. Probudil se mnohem později, byla už časná ranní hodina, útroby se mu svíraly hlady a Ron na vedlejší posteli hlasitě pochrupoval. Rozhlédl se po místnosti a zjistil, že temná silueta Phinease Nigelluse opět stojí v rámu své podobizny; napadlo ho, že Brumbál nejspíš Phinease Nigelluse poslal, aby ho hlídal pro případ, že by chtěl napadnout někoho jiného.

Pocit vlastní nečistoty v něm ještě zesílil. Napůl už litoval, že Brumbála poslechl… Jestli tohle je život, který ho od nynějška v domě na Grimmauldově náměstí čeká, možná by na tom nakonec byl v Zobí ulici líp.

Následující dopoledne strávili všichni přípravou vánoční výzdoby. Harry si nevzpomínal, kdy měl Sirius naposledy tak skvělou náladu; prozpěvoval si dokonce koledy a očividně měl obrovskou radost, že bude mít o Vánocích společnost. Harry slyšel, jak se jeho hlas rozléhá po celém patře, když seděl sám v chladném přijímacím salonu a sledoval, jak obloha za okny těžkne příslibem sněžení a nabývá stále bělejší barvu. Celou dobu cítil vzdorovité uspokojení, že dává ostatním příležitost, aby se o něm nerušené bavili, a byl si jistý, že právě to také dělají. Když kolem poledního slyšel, jak ho paní Weasleyová na schodech tlumeně volá jménem, neodpověděl a stáhl se ještě o patro výš.

Někdy kolem šesté večer se ozval zvonek u domovních dveří a paní Blacková se znovu rozječela. Harry předpokládal, že se v domě zastavil Mundungus nebo některý jiný člen Řádu, takže se jen pohodlněji uvelebil u stěny Klofanova pokoje, v němž se ukrýval, a snažil se nevnímat vlastní hryzavý hlad, zatímco hipogryfa krmil mrtvými krysami. Trochu ho proto zaskočilo, když o několik minut později někdo hlasitě zabušil na dveře.

„Vím, že jsi tam,“ uslyšel Hermionin hlas. „Otevřel bys mi laskavě? Chci s tebou mluvit.“

„Co ty tady děláš?“ podivil se Harry a otevřel dveře, zatímco Klofan začal znovu prohrabovat slámu na podlaze a hledat, jestli mu do ní neupadl nějaký kousek nedojedené krysy. „Myslel jsem, že jsi s rodiči na lyžích.“

„No, abych pravdu řekla, já do toho lyžování zase takový blázen nejsem,“ přiznala Hermiona. „Tak jsem na Vánoce přijela sem.“ Ve vlasech měla sníh a tváře jí zrůžověly mrazem. „Neprozraď to ale na mě Ronovi. Tomu jsem napovídala, že lyžování je naprosto skvělé, protože se mi pořád tak posmíval. Naši jsou trochu zklamaní, ale vysvětlila jsem jim, že všichni, kdo to se zkouškami myslí vážně, zůstávají v Bradavicích a učí se. Chtějí, abych dopadla co nejlíp, takže to vzali. Teď ale,“ vybídla ho rázně, „půjdeme do tvé ložnice. Ronova mamka tam zatopila v krbu a nechala tam donést pár obložených chlebů.“

Harry za ní sešel do druhého patra. Když vstoupili do ložnice, trochu ho překvapilo, že Ron sedí na své posteli s Ginny a čekají na ně.

„Přijela jsem Záchranným autobusem,“ sdělila Hermiona jakoby mimochodem, než stačil Harry něco říct, a svlékla si kabát. „Brumbál mi pověděl, co se stalo, hned včera po ránu, ale musela jsem počkat na oficiální konec školního roku, než jsem se vydala na cestu. Umbridgeová je už tak bez sebe vzteky, že jste jí zmizeli přímo před nosem, i když jí Brumbál vysvětlil, že pan Weasley leží u svatého Munga a že vám všem povolil ho navštívit. Takže…“

Posadila se vedle Ginny a obě děvčata i s Ronem se vyčkávavě zahleděli na Harryho.

„Jak se cítíš?“ zeptala se Hermiona.

„Fajn,“ odpověděl prkenně Harry.

„No tak, Harry, nelži!“ vyjela na něj popuzeně. „Ron a Ginny říkají, že se před všemi schováváš, co jste se vrátili od svatého Munga.“

„Vykládali ti o mně, co?“ ušklíbl se Harry a šlehl po Ronovi a Ginny ošklivým pohledem. Ron sklopil oči, ale Ginny se tvářila úplně klidně.

„Vždyť je to pravda!“ prohlásila. „A na nikoho z nás se ani nepodíváš!“

„To vy se nedíváte na mě!“ odsekl vztekle Harry.

„Možná se po sobě díváte střídavě, ale nikdy na sebe nekouknete zároveň,“ napadlo Hermionu a v koutcích úst jí poškubávalo.

„Moc vtipné!“ štěkl Harry a odvrátil se.

„No tak, přestaň dělat, že ti nikdo nerozumí!“ okřikla ho rázně Hermiona. „Hele, ostatní mi pověděli, co jste včera slyšeli ultradlouhýma ušima…“

„Tak pověděli?“ zavrčel Harry s rukama vraženýma hluboko do kapes a díval se, jak venku hustě sněží. „Takže o mně mluvili všichni, co? No, proč ne, jsem na to zvyklý.“

„Chtěli jsme mluvit s tebou, Harry,“ ozvala se Ginny, „ale protože od té doby, co jsme se vrátili, se pořád schováváš…“

„Nechtěl jsem, aby se mnou někdo mluvil,“ odbyl ji Harry a připadal si čím dál popuzeněji.

„No, a to právě byla hloupost,“ ohradila se rozčileně Ginny, „alespoň když uvážíš, že já jsem jediná, koho znáš, kdo byl někdy Ty–víš–kým posedlý, a že bych ti mohla povědět, jaké to je.“

Harry zůstal jako opařený, tak silně na něj její slova zapůsobila. Pak se k Ginny prudce otočil.

„Zapomněl jsem,“ hlesl.

„To se tak někdo má,“ utrousila chladně.

„Promiň,“ omlouval se Harry a myslel to vážně. „Takže… ty myslíš, že jsem Ty–víš–kým posedlý?“

„No… pamatuješ si všechno, cos dělal?“ zeptala se. „Nebo máš na dlouhou dobu v paměti okna a vůbec nevíš, cos prováděl?“

Harry usilovně přemýšlel.

„To nemám,“ odpověděl.

„V tom případě tě Ty–víš–kdo nikdy neovládal,“ ujistila ho suše Ginny. „Když se zmocnil mě, vůbec jsem si nepamatovala, co jsem celé hodiny dělala. A pak jsem se někde probrala a nevěděla jsem, jak jsem se tam dostala.“

Harry se stěží odvažoval jí uvěřit, přesto se mu bezděčně ulevilo.

„Ale co ten sen, co se mi zdál o tvém taťkovi a o tom hadovi…“

„Podobné sny se ti už přece zdály, Harry,“ připomněla mu Hermiona. „Vloni jsi taky občas zachytil útržky toho, co Voldemort dělá.“

„To bylo něco jiného,“ zavrtěl hlavou Harry. „Tentokrát jsem byl uvnitř toho hada. Bylo to, jako bych tím hadem sám byl… co když mě Voldemort nějak přepravil do Londýna…“

„Až si jednou,“ povzdechla si nesmírně podrážděně Hermiona, „konečně přečteš Dějiny bradavické školy, možná si při tom čtení vzpomeneš, že se nikdo nemůže přemisťovat z Bradavic ani do nich. Voldemort ti nemohl přikázat, abys prostě vylétl oknem ložnice, Harry.“

„Vůbec ses nehnul z postele, člověče,“ ubezpečoval ho Ron. „Koukal jsem na tebe, jak sebou ve spaní házíš, přinejmenším minutu předtím, než se nám podařilo tě probudit.“

Harry začal znovu přecházet sem a tam po místnosti a přemýšlel. To, co mu všichni říkali, ho nejen uklidňovalo, ale navíc to dávalo smysl… Aniž by o tom vědomě přemýšlel, vzal si z podnosu na posteli obložený chléb a hladově se do něj zakousl.

Tak tou zbraní přece jen nejsem já, říkal si v duchu. Srdce mu zalila vlna štěstí a úlevy, a když slyšel, jak kolem jejich dveří s dusotem vybíhá Sirius ke Klofanově ložnici a zplna hrdla zpívá Pokoj hipogryfům dobré vůle, nejraději by se k němu byl přidal.

Jak jen ho mohlo třeba jen ve snu napadnout, že by se na Vánoce vrátil do Zobí ulice? Siriusova radost z toho, že má dům zase plný lidí, a zejména že se vrátil Harry, byla nakažlivá. Nebyl to už ten zatrpklý hostitel z letošního léta, teď byl zjevně odhodlán udělat vše, aby se u něj všichni bavili stejně, ne-li ještě víc, než kdyby byli v Bradavicích. Neúnavně pracoval na přípravách vánočních svátků, s pomocí dětí uklízel a zdobil celý dům, takže když šli na Štědrý večer konečně všichni spát, bylo sídlo Blacků téměř k nepoznání. Zašlé lustry už nebyly ověšeny pavučinami, ale cesmínovými girlandami a zlatými či stříbrnými pentlemi, na ošlapaných kobercích se třpytily závěje kouzelného sněhu. Obrovský vánoční strom, který sehnal Mundungus, byl ozdobený živými vílami, a dokonce i vycpané hlavy domácích skřítků na stěně vstupní haly měly nasazené červené čepice a bílé plnovousy.

Když se Harry na první svátek vánoční ráno probudil, našel u nohou své postele hromádku dárků; Ron už měl svou, o něco větší hromádku napolo vybalenou.

„Letos je to slušná nadílka,“ sdělil Harrymu přes kupu vánočních papírů. „Díky za ten kompas na koště, ten je skvělý, rozhodně lepší než dárek od Hermiony. Ta mi dala domácí úkolníček…“

Harry se prohrábl svými dárky a objevil balíček nadepsaný Hermioninou rukou. Dala mu totéž – knihu, která vypadala jako diář, ale pokaždé, když ji otevřel, vykřikovala hesla jako Čas, který dnes ztratíš, zítra tvrdě splatíš!

Sirius a Lupin mu dali sadu báječných knih nazvanou Praktická obranná kouzla a jejich použití proti černé magii, v nichž byly naprosto dokonalé pohyblivé barevné ilustrace všech popisovaných protikouzel a kleteb. Harry dychtivě prolistoval první svazek a okamžitě mu bylo jasné, že mu knihy nesmírně pomohou s jeho plány pro BA. Hagrid mu poslal chlupatou hnědou peněženku s ostrými zuby, které měly pravděpodobně sloužit jako ochrana proti zlodějům, bohužel však Harrymu nedovolily, aby si do ní uložil nějaké peníze, aniž by přitom přišel o vlastní prsty. Od Tonksové dostal malý fungující model Kulového blesku, který nechal poletovat po ložnici a při pohledu na něj si přál, aby měl takový i ve skutečné velikosti. Ron mu daroval obrovskou krabici Bertíkových fazolek tisíckrát jinak, pan a paní Weasleyovi ručně pletený svetr jako obvykle a pár bochánků plněných sekaným masem, a od Dobbyho dostal neuvěřitelně příšerný obraz. Jak se Harry domyslel, namaloval ho skřítek sám. Právě otočil portrét vzhůru nohama, aby se podíval, jestli tak nebude vypadat líp, když se u nohou jeho postele s hlasitým prásknutím zhmotnili Fred a George.

„Veselé Vánoce,“ pozdravil George. „Raději ještě chvilku nechoďte dolů.“

„Proč ne?“ podivil se Ron.

„Mamka už zase brečí,“ oznámil sklesle Fred. „Percy jí poslal svůj vánoční svetr nazpátek.“

„Ani k němu nic nenapsal,“ dodal George. „Nezeptal se, jak se daří taťkovi, nezašel ho navštívit, prostě nic.“

„Snažili jsme se ji utěšit,“ pokračoval Fred a obešel postel, aby se podíval na Harryho podobiznu. „Říkali jsme jí, že Percy je jen smrdutá hromada krysích bobků.“

„Jenže to nezabralo,“ povzdechl si George a vzal si jednu čokoládovou žabku. „Tak se jí ujal Lupin. Počítám, že bude lepší nechat ho, aby jí trochu zvedl náladu, než půjdeme dolů na snídani.“

„Co to má vlastně být?“ zajímal se Fred a mhouřil oči na Dobbyho dílo. „Vypadá to jako opičák se dvěma černýma očima.“

„To je Harry!“ užasl George a ukázal na zadní stranu obrazu. „Je to tady vzadu napsané.“

„Věrná podoba,“ zazubil se Fred. Harry po něm hodil svým novým domácím úkolníčkem; úkolníček narazil na protější stěnu a spadl na zem, kde spokojeně pronesl: „Nejprve úkoly napsat si běž, pak teprv klidně dělej, co chceš.“

Vstali a oblékli se. Slyšeli, jak na sebe různí obyvatelé domu volají a vzájemně si přejí veselé Vánoce. Cestou dolů potkali na schodech Hermionu.

„Díky za tu knížku, Harry,“ usmála se šťastně. „Tuhle Novou numerologickou teorii už jsem si dávno přála! A ten parfém je doopravdy neobvyklý, Rone.“

„No jasně,“ přikývl Ron. „A pro koho je vlastně tohle?“ zeptal se ještě a ukázal na úhledně zabalený dáreček, který Hermiona nesla.

„Pro Kráturu,“ rozzářila se Hermiona.

„Pozor, nesmí to být žádné oblečení!“ varoval ji Ron. „Víš přece, co říkal Sirius. Krátura toho moc ví, nemůžeme ho nechat jít!“

„Oblečení to není,“ ujistila ho Hermiona, „i když kdyby bylo po mém, rozhodně bych mu dala něco místo toho špinavého starého hadru, co nosí. Ne, spíchla jsem mu ze zbytků prošívanou přikrývku, aby měl v ložnici aspoň něco hezkého.“

„V jaké ložnici?“ podivil se Harry šeptem, protože právě procházeli kolem podobizny Siriusovy matky.

„No, Sirius říká, že to vlastně žádná ložnice není, spíš jen takový… pelech,“ vysvětlovala Hermiona. „Spí zřejmě pod kotlem v tom přístěnku u kuchyně.“

Když sešli dolů do sklepa, byla tam pouze paní Weasleyová. Stála u sporáku, a když jim přála veselé Vánoce, zněl její hlas, jako by měla pořádnou rýmu, a všichni raději odvrátili oči jinam.

„Takže tohle je Kráturova ložnice?“ zeptal se Ron a přešel k odřeným dveřím v koutě proti spíži. Harry je nikdy neviděl otevřené.

„Ano,“ přikývla Hermiona a zatvářila se poněkud nervózně. „Hmm… asi bychom raději měli zaklepat.“

Ron zaťukal, zevnitř se však nic neozvalo.

„Nejspíš se zase schovává někde nahoře,“ poznamenal a bez dalších okolků dveře otevřel. „Fuuuj!“

Harry nakoukl dovnitř. Většinu celého přístěnku zabíral obrovský staromódní kotel, ale dole pod trubkami si na zemi Krátura udělal něco, co vypadalo jako ptačí hnízdo. Na podlaze byla nastlaná hromádka nejrůznějších hadrů a páchnoucích starých přikrývek a mělká prohlubeň uprostřed prozrazovala, kam se Krátura každý večer ukládá ke spánku. Tu a tam byly v té změti roztroušené drobky ztvrdlého chleba a kousky starého plesnivého sýra. V protějším koutě se třpytily různé drobné předměty a mince; Harry odhadoval, že jsou to poklady, které sem Krátura jako straka nanosil, když Sirius vyklízel dům. Podařilo se mu také zachránit rodinné fotografie ve stříbrných rámečcích, které Sirius v létě vyhazoval. Sklo bylo sice většinou rozbité, malé černobílé postavičky na snímcích však k Harrymu stále vzhlížely s povýšeným výrazem. Žaludek se mu trochu zhoupl, když zjistil, že je mezi nimi i ta tmavovlasá žena s přimhouřenýma očima, kterou viděl stát před soudem v Brumbálově myslánce: Belatrix Lestrangeová. Vypadalo to, že právě její fotografie si Krátura cení nejvíc. Měl ji na čestném místě před všemi ostatními a rozbité sklo neobratně vyspravil kouzelnou lepicí páskou.

„Myslím, že mu tady ten dárek prostě nechám,“ usoudila Hermiona, úhledně balíček položila doprostřed prohlubně v hadrech a přikrývkách a tiše zavřela dveře. „Najde ho, až přijde, a to bude stačit.“

„Když už mluvíte o Kráturovi,“ ozval se Sirius, který v okamžiku, kdy zavírali dveře přístěnku, vyšel ze spíže s velkým krocanem v rukou, „neviděli jste ho někdo poslední dobou?“

„Já ho neviděl od toho večera, co jsme se sem vrátili,“ prohlásil Harry. „To jsi ho zrovna vyhodil z kuchyně.“

„Jo…“ zamračil se Sirius. „Řekl bych, že já ho od té doby taky neviděl… Nejspíš se schovává v některém z horních pater.“

„Z domu přece odejít nemohl, že ne?“ ujišťoval se Harry. „Totiž, když jsi na něj zařval Ven, nemohl si to třeba vyložit, jako že má vypadnout z domu?“

„Ne, to ne,“ uklidňoval ho Sirius, „domácí skřítkové nemohou nikam odejít, pokud nedostanou nějaké oblečení. Jsou připoutaní k domu své rodiny.“

„Když doopravdy chtějí, tak z něj odejít mohou,“ namítl Harry. „Dobby to přece udělal, odešel před třemi lety od Malfoyových, aby mě varoval. Musel se pak sice sám potrestat, ale dokázal to.“

Sirius se na okamžik zatvářil poněkud znepokojeně. „Podívám se po něm později,“ řekl pak, „nejspíš ho najdu nahoře, jak roní slzy nad matčinými starými bombarďáky nebo něčím podobným. Taky mohl samozřejmě zalézt do ventilace a chcípnout… ale raději si nebudu dělat zbytečné naděje.“

Fred, George a Ron se rozesmáli, Hermiona se však zatvářila pohoršené.

Hned po vánočním obědě měli Weasleyovi s Harrym a Hermionou v úmyslu zajít na další návštěvu za panem Weasleym a Pošuk s Lupinem je měli doprovodit. Mundungus se objevil právě včas, aby ještě stačil spořádat vánoční pudink a piškotový ovocný pohár. Podařilo se mu vypůjčit si pro tu příležitost auto, protože podzemní dráha o Vánocích nejezdila, Harry ovšem vážně pochyboval, že majitel auta s vypůjčením souhlasil. Auto bylo pomocí kouzla zvětšeno stejně jako kdysi Weasleyovic starý Ford Anglia. Přestože zvenčí si zachovalo normální rozměry, dovnitř se zcela pohodlně vešlo deset lidí i s Mundungusem za volantem. Paní Weasleyová na okamžik zaváhala, než nastoupila – Harrymu bylo jasné, že v ní odpor vůči Mundungusovi a nechuť k cestování bez kouzel svádí tuhý vnitřní boj. Nakonec přece jen zvítězil chlad venku a přesvědčování jejích dětí, takže se majestátně usadila na zadní sedadlo mezi Freda a Billa.

Cesta ke svatému Mungovi uběhla celkem rychle, provoz na silnicích byl totiž velice řídký. Ulicí, na níž jinak nebylo ani živáčka, se na návštěvu nemocnice nenápadně trousily malé skupinky čarodějek a kouzelníků. Harry s ostatními vystoupili z auta a Mundungus zajel za roh, kde na ně měl počkat. Ledabylým krokem došli k výkladní skříni, v níž stála figurína v zelených nylonových šatech, a pak jeden po druhém prošli sklem.

Přijímací hala vypadala příjemně svátečně: křišťálové koule, které v nemocnici u svatého Munga zajišťovaly osvětlení, byly zbarveny červeně a zlatě, takže se proměnily v gigantické tlumeně světélkující vánoční ozdoby, nad všemi dveřmi byly rozvěšené cesmínové větévky a v každém koutě se leskly zářivě bílé vánoční stromky pokryté kouzelným sněhem a rampouchy; na špici každého stromku se třpytila zlatá hvězda. Nebylo tu tolik lidí jako při jejich minulé návštěvě, přesto však Harryho na poloviční cestě přes halu odstrčila stranou čarodějka s mandarinkou nacpanou v levé nosní dírce.

„Rodinná výměna názorů, co?“ ušklíbla se posměšně plavovlasá čarohosteska za stolkem. „To už jste dnes třetí… Zaklínadla, čtvrté patro.“

Pana Weasleyho našli, jak se v posteli opírá o narovnané polštáře. Na klíně měl podnos se zbytky vánočního krocana a ve tváři poněkud provinilý výraz.

„Je všechno, jak má být? Jsi v pořádku, Arture?“ zeptala se paní Weasleyová, když se všichni s panem Weasleym pozdravili a předali mu dárky.

„V nejlepším pořádku,“ ujistil ji pan Weasley s poněkud přehnanou srdečností. „Mimochodem… neviděli jste náhodou léčitele Smethwycka?“

„Ne,“ odpověděla podezřívavě paní Weasleyová. „Pročpak?“

„Ale jen tak,“ mávl lehkovážně rukou a pustil se do rozbalování kupy dárků. „Tak co, jak jste si to dnes všichni užili? Co jste vlastně dostali k Vánocům? No ne, Harry – tohle je prostě senzační.“ V balíčku od Harryho, který právě otevřel, byl tavný drát a několik šroubováků.

Paní Weasleyovou manželova odpověď a jeho chování zjevně stoprocentně neuspokojily. Když se natáhl k Harrymu, aby mu potřásl rukou, povšimla si obvazů pod jeho noční košilí.

„Arture!“ vyštěkla zneklidněně, jako když sklapne past na myši. „Vidím, že máš nové obvazy. Jak to, že ti ty obvazy vyměnili o den dřív, Arture? Říkali přece, že budeš převaz potřebovat až zítra!“

„Cože?“ zajíkl se pan Weasley, zatvářil se mírně vystrašeně a přitáhl si přikrývku na prsou o něco výš. „Ne, ne – to nic není, to jen… já…“

Zdálo se, jako by se pod pichlavým pohledem paní Weasleyové zmenšoval.

„Totiž… hlavně se nerozčiluj, Molly, ale mladý Augustus Pye měl takový nápad… Pracuje tu jako léčitelský praktikant, však víš, je to chlapík k pohledání, moc se zajímá o… hmm… o alternativní medicínu… Myslím tím některé ze starých mudlovských léčebných metod… Říká se tomu stehy, Molly, a výborně se to osvědčuje na – na mudlovských zraněních…“

Paní Weasleyová ze sebe vydala něco mezi vřísknutím a zavrčením. Lupin poodstoupil o několik kroků od postele pana Weasleyho směrem k vlkodlakovi, který neměl žádnou návštěvu a vrhal na hlouček kolem pana Weasleyho poněkud závistivé pohledy. Bill cosi zamumlal, snad že si zajde pro šálek čaje, a Fred s Georgem vyskočili a s významnými úšklebky vyběhli za ním.

„Chceš tím snad říct,“ vyptávala se paní Weasleyová a její hlas nabýval s každým slovem na síle, aniž by si přitom uvědomovala, že její spolunávštěvníci raději prchají do bezpečí, „žes experimentoval s bůhvíjakými mudlovskými léčebnými kúrami?“

„Ale Molly, zlato, to nebylo žádné experimentování,“ zapřísahal se úpěnlivě pan Weasley. „Bylo to jen… prostě… tak nějak jsme mysleli, že bychom to mohli s Pyem vyzkoušet… Jenže naneštěstí – víš, v případě tohohle konkrétního poranění… Nezabírá to zřejmě tak, jak jsme doufali…“

„A to znamená co?“

„No… totiž… Nevím, jestli vlastně víš, co – co jsou to ty stehy?“

„Zní to, jako by ses pokoušel si tu kůži zase sešít dohromady,“ odpověděla pohotově paní Weasleyová a jaksi nevesele se uchichtla, „ale snad ani ty, Arture, nemůžeš být takový idiot…“

„Taky bych si dal šálek čaje,“ vyhrkl Harry a už byl na nohou.

Hermiona, Ron a Ginny vyskočili také a téměř tryskem vyrazili ke dveřím spolu s ním. Když se za nimi dveře zavíraly, slyšeli paní Weasleyovou ječet: „CO TÍM CHCEŠ ŘÍCT, ŽE TAK NĚJAK JSTE MYSLELI?“

„To je celý taťka,“ prohlásila Ginny a zavrtěla hlavou, když vyrazili chodbou kupředu. „Stehy, no to mě podržte!“

„Abyste věděli, na zranění, která nezpůsobila kouzla a čáry, jsou stehy docela dobré,“ namítla objektivně Hermiona. „Jenže v tom hadím jedu je asi něco, co je rozpouští nebo co. To bych ráda věděla, kde tu mají občerstvení?“

„V pátém patře,“ poučil ji Harry, který si vzpomněl na informační tabuli nad stolkem čarohostesky.

Kráčeli dál chodbou a prošli dvoukřídlými dveřmi, za nimiž objevili rozvrzané schodiště lemované podobiznami dalších léčitelů, kteří vypadali jako ukrutníci. Když stoupali vzhůru, někteří léčitelé je oslovovali, upozorňovali je na příznaky nejrůznějších podivných chorob a doporučovali jim úděsné léčebné metody. Ron se vážně urazil, když mu jeden středověký čaroděj sdělil, že zjevně trpí těžkou kropenatkou.

„A co to jako má být?“ zeptal se nasupeně, když ho léčitel pronásledoval šesti dalšími podobiznami a odstrkoval stranou ty, kdo na nich byli zobrazeni.

„Nesmírně nepříjemný kožní neduh, mladý pane! Po kropenatce zůstanete poďobaný jako od neštovic a bude z vás ještě větší ošklivec, než jste teď!“

„Hele, bacha na to, komu tady říkáte ošklivec!“ ohradil se Ron. Úplně mu zrudly uši.

„Je na ni jediný lék, a to ropuší játra, pevně si je musíte přivázat ke krku, postavit se za úplňku nahatý do sudu plného úhořích očí…“

„Já žádnou kropenatku nemám!“

„A co ty ohyzdné skvrny na vašem obličeji, mladý pane?“

„To jsou pihy!“ odsekl vztekle Ron. „Koukejte se vrátit do svého obrazu a neotravujte!“

Otočil se k ostatním, kteří si dávali pozor, aby se ani trochu neušklíbli.

„V kterém jsme patře?“

„Myslím, že v pátém,“ odpověděla Hermiona.

„Ne, ve čtvrtém,“ opravil ji Harry, „ještě jedno…“

Když však vystoupil na odpočívadlo, zůstal stát jako solný sloup a nevěřícně zíral na malé okénko zasazené do dvoukřídlých dveří, za nimiž začínala chodba oddělení

TRVALÁ POŠKOZENÍ

ZPŮSOBENÁ ZAKLÍNADLY

Z okénka na ně zíral muž s nosem přimáčknutým ke sklu. Měl vlnité plavé vlasy, jasně modré oči a široký bezduchý úsměv, v němž se třpytily zářivě bílé zuby.

„No páni!“ vyjekl Ron a také na něj vykulil oči.

„Ach můj bože,“ vyhrkla Hermiona, jako by jí náhle došel dech. „Profesor Lockhart!“

Jejich bývalý učitel obrany proti černé magii strčil do dveří, otevřel je a zamířil k nim, oblečený v dlouhém fialovém županu.

„Nazdárek, vážení!“ zahlaholil. „Nejspíš jste si přišli pro můj autogram, že ano?“

„Moc se nezměnil, co?“ zabručel Harry směrem k Ginny, která se uculila.

„Zdravíčko… Jak se daří, pane profesore?“ pozdravil Ron s malinko provinilým tónem. Byla to právě jeho vadně fungující hůlka, která profesoru Lockhartovi tak vážně poškodila paměť, že musel být hospitalizován u svatého Munga. Harrymu ho nijak zvlášť líto nebylo; koneckonců se Lockhart tehdy pokoušel jemu i Ronovi paměť úplně vymazat jednou provždy.

„Daří se mi opravdu skvěle, děkuji za optání!“ odpověděl jásavě Lockhart a vytáhl z kapsy značně pošramocený brk z pávího pera. „Tak prosím, kolik těch autogramů si budete přát? Naučil jsem se totiž spřažené psaní, víte?“

„Totiž – my teď zrovna žádné nechceme, děkujem,“ odmítl ho Ron a pohlédl se zdviženým obočím na Harryho, který se zeptal: „Smíte se takhle potulovat po chodbách, pane profesore? Neměl byste být na pokoji?“

Úsměv se z Lockhartova obličeje pomalu vytratil. Několik okamžiků se na Harryho upřeně díval. „Neznáme se odněkud?“ zeptal se pak.

„Tedy… ano, známe,“ přisvědčil Harry. „Učil jste nás přece v Bradavicích, vzpomínáte?“

„Učil?“ opakoval po něm Lockhart a zatvářil se lehce znepokojeně. „Já? Vážně?“

Pak se mu úsměv v obličeji objevil znovu tak náhle, až je to trochu vyplašilo.

„Všechno, co umíte, jste se nejspíš naučili ode mě, nemám pravdu? No a jak to bude s těmi autogramy? Řekněme rovný tucet, aspoň je budete moci rozdat všem svým kamarádíčkům a nikdo si nebude připadat ošizený!“

V tom okamžiku však ze dveří na opačném konci chodby vykoukla hlava a ozval se ženský hlas: „Zlatoslave, vy zlobile jeden, kampak jste se nám to zase zatoulal?“

Vzápětí do chodby rychlým krokem vyrazila mateřsky vyhlížející léčitelka s blýskavým pozlátkovým věnečkem ve vlasech a hřejivě se na Harryho i na ostatní usmála.

„No ne, Zlatoslave, vy máte návštěvu! To je báječné, a ještě ke všemu zrovna o Vánocích! Představte si, že za ním nikdy žádné návštěvy nechodí, za chudáčkem, a já vůbec nechápu proč. Vždyť je to takový drahoušek, viďte, broučku?“

„Rozdávám tu autogramy!“ sdělil léčitelce Zlatoslav a znovu se oslnivě usmál. „Chtějí jich po mně celou hromadu a nedají se nijak odbýt! Doufám jen, že budu mít dost fotografií!“

„Jen si ho poslechněte,“ vyzvala je léčitelka, uchopila Lockharta za paži a zářivě se na něj usmála jako na předčasně vyspělé dvouleté děcko. „Před několika lety to byl poměrně známý člověk a my moc doufáme, že tenhle jeho sklon rozdávat autogramy je známkou toho, že by se mu pomalu mohla začít vracet paměť. Šli byste tudy, prosím? Je zavřený na izolaci, víte, musel nějak proklouznout ven, když jsem tam nesla vánoční dárky, dveře se obvykle nechávají zamčené… Ne že by tedy byl nebezpečný! Jenže…“ ztlumila hlas v tichý šepot, „…někdy je trochu nebezpečný sám sobě, chudinka moje… Neví, kdo je, takže se někam zatoulá a pak si nevzpomíná, kudy se má vrátit… Je od vás moc hezké, že jste za ním přišli.“

„No,“ zabručel Ron a marně ukazoval o patro výš, „my jsme vlastně jen… totiž…“

Léčitelka se na ně ale vyčkávavě usmívala a Ronovo chabé zamumlání „šli jsme jen na šálek čaje“ vyznělo doztracena. Bezmocně se po sobě podívali a vyrazili chodbou za Lockhartem a jeho léčitelkou.

„Nezdržíme se dlouho,“ zašeptal Ron.

Léčitelka ukázala hůlkou na dveře oddělení Januse Paklíče a zamumlala: „Alohomora.“ Dveře se rozlétly dokořán a léčitelka je uvedla dovnitř; pevně přitom svírala Zlatoslavovu paži, dokud ho neusadila do křesla vedle jeho postele.

„Tohle je naše oddělení pro dlouhodobě nemocné,“ sdělila tichým hlasem Harrymu, Ronovi, Hermioně a Ginny. „Pro pacienty, kterým zaklínadla způsobila trvalé poškození, chápete. Samozřejmě, intenzivním používáním léčivých lektvarů a kouzel můžeme s trochou štěstí dosáhnout určitého zlepšení. Zlatoslavovi už se zřejmě alespoň malinko vrací vědomí sama sebe a skutečný pokrok jsme zaznamenali v případě pana Bodeho. Ten už se zjevně docela dobře učí znovu mluvit, i když zatím nemluví žádným jazykem, kterému bychom rozuměli. No, musím jít rozdat zbytek těch dárků, nechám vás tu, abyste si mohli popovídat.“

Harry se rozhlédl kolem sebe. Vzhled pokoje jednoznačně svědčil o tom, že jsou v něm jeho obyvatelé umístěni trvale. Měli kolem svých lůžek mnohem víc osobních věcí, než tomu bylo na pokoji pana Weasleyho. Zeď kolem hlavy Zlatoslavova lůžka byla například polepená jeho fotografiemi; na všech blýskal zuby v zářivém úsměvu a kynul nově příchozím na pozdrav. Mnohé z nich byly podepsány kostrbatým dětským písmem. Jakmile léčitelka posadila jejich bývalého profesora do křesla, přitáhl si novou kupičku fotografií, popadl brk a začal je všechny horečně podepisovat.

„Můžeš je strkat do obálek,“ vyzval Ginny a začal jí podepsané fotografie jednu po druhé házet do klína. „Ještě se na mě nezapomnělo, víte? Kdepak, pořád dostávám spoustu dopisů od svých obdivovatelek… Gladys Gudgeonová mi píše každý týden… jen bych rád věděl proč…“ Zarazil se, zatvářil se lehce zmateně, pak se znovu rozzářil a s novou energií se opět pustil do podepisování. „Nejspíš to bude tím, jak skvěle vypadám…“

Na protějším lůžku zíral posmutněle do stropu nějaký nezdravě bledý kouzelník, něco si tiše mumlal pro sebe a svoje okolí očividně vůbec nevnímal. O dvě postele dál ležela žena, která měla hlavu celou zarostlou velmi hustou srstí. Harry si vzpomněl, jak se něco podobného stalo Hermioně, když byli v druhém ročníku, i když v jejím případě ta nehoda neměla naštěstí trvalé následky. Na protějším konci pokoje byly kolem dvou postelí zatažené květované závěsy, které měly pacientům i jejich návštěvám zajistit alespoň trochu soukromí.

„To je pro vás, Agnes,“ oslovila léčitelka vesele ženu s chlupatým obličejem a podala jí malou hromádku vánočních dárků. „Vidíte to, nezapomněli na vás. A váš syn poslal sovu se vzkazem, že vás dnes večer přijde navštívit. To je od něj hezké, že?“

Agnes několikrát hlasitě zaštěkala.

„A podívejte se, Brodericku, vám poslali květinu i s květináčem a tenhle roztomilý kalendář, kde máte na každý měsíc jiného pěkného hipogryfa. Trochu se vám to tu zútulní, že ano?“ pokračovala léčitelka, spěšně přešla k mumlajícímu muži, položila na skříňku u jeho postele jakousi dost ohavnou rostlinu s dlouhými roztřesenými úponky a hůlkou připevnila ke zdi kalendář. „A tady – snad už neodcházíte, paní Longbottomová?“

Harry prudce otočil hlavu. Závěsy u dvou postelí na konci pokoje byly roztažené a uličkou mezi lůžky se vraceli ke dveřím dva návštěvníci: vpředu šla úctyhodná stará čarodějka v dlouhých zelených šatech a v liščím kožichu prožraném moly a na hlavě měla špičatý klobouk ozdobený něčím, v čem Harry jednoznačně poznával vycpaného supa; za ní se s hluboce nešťastným výrazem vlekl – Neville.

V náhlém záblesku osvícení si Harry uvědomil, kdo musejí být ti dva na postelích vzadu. Zoufale se rozhlížel po něčem, čím by upoutal pozornost ostatních, aby mohl Neville nepozorován a neobtěžován jejich otázkami zmizet z pokoje, Ron však při jménu „Longbottomová“ také zvedl hlavu, a než ho stačil Harry zarazit, vykřikl: „Neville!“

Neville sebou škubl a přikrčil se, jako by ho o vlásek minula kulka.

„To jsme my, Neville!“ zavolal vesele Ron a vyskočil. „Viděls? Je tady Lockhart! Za kým jsi tu byl ty?“

„To jsou tvoji kamarádi, Neville, drahoušku?“ zeptala se blahosklonně Nevillova babička a zamířila k nim.

Neville vypadal, jako by byl raději kdekoli jinde na celém světě, jen ne tady. Kulatou tváří se mu rozléval nachový ruměnec a nikomu se neodvažoval pohlédnout do očí.

„Ano, ovšem,“ přikývla jeho babička, důkladně si prohlédla Harryho a natáhla k němu seschlou ruku, připomínající spár dravce. „Ano, vás samozřejmě poznávám. Neville mi o vás vyprávěl samé pěkné věci.“

„Ehm – děkuji,“ zajíkl se Harry a potřásl si s ní rukou. Neville se na něj nepodíval, dál si zarputile prohlížel špičky svých bot a jeho obličej dostával stále sytější rudou barvu.

„A vy dva jste zjevně Weasleyovi,“ pokračovala paní Longbottomová a královským gestem podala ruku nejprve Ronovi a pak Ginny. „Ano, znám vaše rodiče, sice nepříliš dobře, ale jsou to skvělí lidé, skvělí… A vy jste určitě Hermiona Grangerová?“

Hermiona se zdála být poněkud překvapená, že paní Longbottomová zná její jméno, také si s ní však potřásla rukou.

„Ano, Neville mi o vás všechno vyprávěl. Pomohli jste mu z několika dost ošemetných situací, že ano? Je to hodný chlapec,“ sjela Nevilla přes svůj trochu špičatý nos přísně hodnotícím pohledem, „ale musím bohužel říct, že mu chybí nadání, které měl jeho otec.“ A kývla hlavou směrem ke dvěma lůžkům na opačném konci pokoje tak prudce, že se vycpaný sup na jejím klobouku povážlivě zakymácel.

„Cože?“ vyjekl Ron a zatvářil se užasle. Harry měl chuť dupnout mu na nohu, jenže něco takového se mnohem hůř dělá nepozorovaně, když na sobě máte džínsy místo hábitu. „To je tvůj taťka támhle na konci, Neville?“

„Co to má znamenat?“ zeptala se ostře paní Longbottomová. „Copak jsi kamarádům neřekl o svých rodičích, Neville?“

Její vnuk se zhluboka nadechl, otočil oči ke stropu a zavrtěl hlavou. Harry si nevzpomínal, že by někdy někoho víc litoval než teď Nevilla, nenapadalo ho však nic, čím by mu z té patálie pomohl.

„To přece není nic, za co by ses měl stydět!“ rozčilovala se paní Longbottomová. „Měl bys na ně být hrdý, Neville, hrdý! Neobětovali přece své zdraví a svůj rozum proto, aby se za ně jejich jediný syn styděl!“

„Já se za ně nestydím,“ hlesl Neville téměř neslyšně a stále před Harrym i ostatními spolužáky uhýbal pohledem. Ron se teď natahoval na špičkách, aby jeho rodiče zahlédl.

„To tedy dáváš nějak moc divně najevo!“ kárala Nevilla paní Longbottomová. „Můj syn a jeho manželka,“ obrátila se důležitě k Harrymu, Ronovi, Hermioně a Ginny, „byli tak dlouho mučeni následovníky Vy–víte–koho, až přišli o rozum.“

Hermiona a Ginny si vyděšeně přitiskly ruce k ústům. Ron přestal natahovat krk a pokukovat po Nevillových rodičích a zatvářil se zahanbeně.

„Chápejte, byli to bystrozorové a v kouzelnickém společenství se těšili velké úctě,“ pokračovala paní Longbottomová. „Oba byli nesmírně nadaní. A já – ano, Alice, copak se děje, zlato?“

Šouravým krokem se k nim přes pokoj blížila Nevillova matka v noční košili. Neměla už ten baculatý spokojený obličej, který Harry viděl na Moodyho staré fotografii původního Fénixova řádu. Její tvář teď byla pohublá a unavená, oči se zdály příliš velké a vlasy, které jí úplně zbělely, měla matné a jakoby neživé. Nezdálo se, že by chtěla něco říct, snad toho ani nebyla schopná, jen se drobnými plachými gesty obracela k Nevillovi a podávala mu něco, co držela v natažené ruce.

„Už zase?“ zabručela trochu unaveně paní Longbottomová. „No dobře, zlato, dobře… Vezmi si to, Neville, ať už je to, co je to.“

Neville však už mezitím natáhl ruku, do níž mu matka vložila prázdný obal od Maxovy maxižvýkačky.

„Moc hezké, zlato,“ prohlásila Nevillova babička falešně pochvalným tónem a poplácala jeho matku po rameni.

Neville ale tiše hlesl: „Díky, mami.“

Jeho matka se vrávoravě vrátila na druhý konec pokoje a pobrukovala si nějakou melodii. Neville se vzdorovitě zadíval na spolužáky, skoro jako by je vyzýval, aby se zasmáli; Harryho však napadlo, že v životě neviděl nic méně směšného.

„No, už bychom asi měli jít,“ povzdechla si paní Longbottomová a natáhla si dlouhé zelené rukavice. „Moc ráda jsem se s vámi se všemi seznámila. Neville, hoď ten papír do koše, už ti jich dala tolik, že by sis s nimi mohl vytapetovat ložnici.“

Harry si však byl jistý, že když odcházeli, zahlédl, jak si Neville strká obal od žvýkačky do kapsy.

Dveře se za nimi zavřely.

„To jsem vůbec netušila,“ vyhrkla Hermiona a bylo na ní vidět, že je jí do pláče.

„Já taky ne,“ přidal se trochu chraptivě Ron.

„Ani já ne,“ špitla Ginny.

Všichni se podívali na Harryho.

„Já to věděl,“ přiznal zachmuřeně. „Brumbál mi to pověděl, slíbil jsem mu ale, že to nikomu neprozradím… Belatrix Lestrangeovou za to poslali do Azkabanu, že proti Nevillovým rodičům používala kletbu Cruciatus tak dlouho, až přišli o rozum.“

„To udělala Belatrix Lestrangeová?“ zašeptala zděšeně Hermiona. „Ta ženská, co ji má Krátura v tom svém doupěti na fotografii?“

Dlouhé ticho, které následovalo, přerušil až Lockhartův rozčilený hlas.

„Tak hele, to spřažené psaní jsem se neučil jen tak pro legraci!“

Kapitola dvacátá čtvrtá

Nitrobrana

Ukázalo se, že Krátura se schovával v podkroví. Sirius oznámil, že ho tam nahoře našel celého zaprášeného; nepochybně hledal další památky po rodině Blackových, které by skryl ve svém přístěnku. Zatímco Sirius se s Kráturovým vysvětlením zjevně spokojil, Harrymu na něm cosi vadilo: když se totiž skřítek znovu objevil, zdálo se, že je lépe naladěný, jeho zapšklé huhlání se trochu zklidnilo a příkazy plnil o něco poslušněji než obvykle. Jednou či dvakrát ho však Harry nachytal, jak na něj zírá s dychtivým výrazem ve tváři; jakmile ovšem zjistil, že si Harry jeho pohledu všiml, pokaždé se okamžitě odvrátil jinam.

Harry se o svých nejasných podezřeních nezmínil ani před Siriusem, jehož veselost a rozjařenost po Vánocích rychle vyprchávala. Jak se blížil den jejich návratu do Bradavic, stále častěji podléhal náladám, jimž paní Weasleyová říkala „záchvaty trucovitosti“. V takových případech byl vždy nemluvný a popudlivý a často se na celé hodiny zavíral do Klofanova pokoje. Jeho trudnomyslnost se šířila celým domem: pronikala pode dveřmi jako nějaký jedovatý plyn, takže se jí nakazili všichni. Harrymu se nelíbilo, že mají Siriuse opět nechat jen v Kráturově společnosti; došlo to tak daleko, že se poprvé v životě netěšil zpátky do Bradavic. Návrat do školy znamenal, že se znovu ocitne v tyranském područí Dolores Umbridgeové, které se během jejich nepřítomnosti nepochybně podařilo prosadit tucet dalších vzdělávacích výnosů. Vzhledem k tomu, že dostal zákaz hrát famfrpál, nemohl se už těšit ani na další zápasy, navíc bylo velice pravděpodobné, že s blížícími se zkouškami dál poroste počet jejich domácích úkolů, a Brumbál zůstával stejně nepřístupný jako dřív. Upřímně řečeno měl Harry dojem, že nebýt Brumbálovy armády, nejspíš by Siriuse poprosil, aby směl z Bradavic odejít a zůstat v jeho domě na Grimmauldově náměstí.

A pak – bylo to právě v poslední prázdninový den – se stalo něco, co způsobilo, že se Harry návratu do školy začal přímo děsit.

„Harry, drahoušku!“ zavolala paní Weasleyová a strčila hlavu do dveří jeho a Ronovy ložnice, kde spolu právě hráli kouzelnické šachy, sledováni Hermionou, Ginny a Křivonožkou. „Mohl bys seběhnout do kuchyně? Profesor Snape by si s tebou rád promluvil.“

Harry si v prvním okamžiku neuvědomil, co mu vlastně paní Weasleyová říká, jedna z jeho věží totiž sváděla urputný boj s Ronovým pěšcem a Harry ji nadšeně povzbuzoval.

„Nadělej z něj fašírku – rozmáčkni ho, je to jen pěšec, ty kozo! Promiňte, paní Weasleyová, co jste říkala?“

„Je tu profesor Snape, drahoušku. V kuchyni. Chtěl by s tebou mluvit.“

Harrymu hrůzou poklesla čelist. Podíval se po Ronovi, Hermioně a Ginny, ti na něj ale všichni zírali se stejně ohromeným výrazem. Křivonožka, kterého Hermiona poslední čtvrthodinu jen s velkými obtížemi držela na klíně, radostně vyskočil na šachovnici. Figurky se okamžitě rozprchly hledat úkryt a zplna hrdla ječely.

„Snape?“ opakoval nechápavě Harry.

„Profesor Snape, drahoušku,“ opravila ho káravě paní Weasleyová. „Tak honem poběž, říkal, že se nemůže dlouho zdržet.“

„Co ti může chtít?“ mudroval Ron a zatvářil se nervózně, když paní Weasleyová zmizela ze dveří. „Nic jsi přece neprovedl, nebo snad ano?“

„Jistěže ne!“ vyštěkl rozhořčeně Harry a horečně přemýšlel o tom, co asi mohl udělat, že to Snapea přimělo vypravit se za ním na Grimmauldovo náměstí. Že by snad ze svého posledního domácího úkolu dostal T?

O minutu či o dvě později strčil do kuchyňských dveří, otevřel je a zjistil, že u dlouhého kuchyňského stolu sedí Sirius i Snape, zakaboněně se však dívají každý na opačnou stranu. Mezi nimi se vznášelo mlčení jako závoj vzájemné nevraživosti. Na stole před Siriusem ležel otevřený dopis.

„Ehm,“ odkašlal si Harry, aby dal najevo svou přítomnost. Snape se po něm ohlédl; obličej mu rámovaly mastné černé vlasy.

„Posaďte se, Pottere.“

„Poslyš,“ ozval se hlasitě Sirius, zhoupl se na židli tak, že stála jen na zadních nohách, a mluvil kamsi do stropu, „asi bych ocenil, kdybys tady takhle nerozkazoval, Snape. Jsi totiž v mém domě.“

Snapeův bledý obličej se zalil ošklivým ruměncem. Harry se posadil vedle Siriuse a zadíval se na něho přes stůl.

„Měl jsem se s vámi setkat mezi čtyřma očima, Pottere,“ začal a zkřivil ústa v dobře známém úsměšku, „jenže tady Black…“

„Jsem jeho kmotr,“ skočil mu do řeči ještě hlasitěji Sirius.

„Přišel jsem na Brumbálův příkaz,“ pokračoval Snape, jehož hlas byl naopak slovo od slova tišší a kousavější, „ale samozřejmě tu můžeš zůstat, Blacku. Vím, že si rád připadáš… využitý.“

„Co má tohle znamenat?“ vyštěkl Sirius a nechal židli hlasitě dopadnout na všechny čtyři nohy.

„Jen to, že nepochybně musíš být… hmm… otrávený při pomyšlení, že nemůžeš pro Řád udělat nic užitečného,“ zdůraznil Snape nenápadně poslední dvě slova.

Teď se pro změnu začervenal Sirius. Snape se vítězoslavně ušklíbl a otočil se k Harrymu.

„Ředitel mě sem poslal, Pottere, abych vám vyřídil, že si přeje, abyste v tomto školním roce studoval nitrobranu.“

„Cože mám studovat?“ zeptal se nechápavě Harry.

Snapeův úšklebek byl ještě viditelnější.

„Nitrobranu, Pottere. Kouzelnou obranu vlastní mysli proti narušení zvenčí. Je to málo známá disciplína čar a kouzel, může ovšem být velice užitečná.“

Harryho srdce začalo bušit neuvěřitelným tempem. Obrana proti narušení zvenčí? On ale přece není posedlý, na tom se všichni shodli…

„Proč musím studovat tu nitro… nitrobranu?“ vyhrkl.

„Protože to ředitel považuje za dobrý nápad,“ odpověděl pohotově Snape. „Budete jednou týdně dostávat soukromé hodiny, nikomu ale neprozradíte, co děláte, zejména pak nic neřeknete Dolores Umbridgeové. Rozumíte?“

„Ano,“ přikývl Harry. „Kdo mě bude učit?“

Snape povytáhl obočí nad jedním okem.

„Já,“ sdělil mu.

Harry měl strašlivý pocit, že se mu všechny vnitřnosti rozpouštějí. Další hodiny se Snapem – co pro všechno na světě provedl, že si vysloužil něco takového? Rychle pohlédl na Siriuse a hledal u něj podporu.

„Proč nemůže Harryho učit Brumbál?“ zeptal se útočně Sirius. „Proč zrovna ty?“

„Nejspíš proto, že jako ředitel si může dovolit přenechávat méně příjemné úkoly svým podřízeným,“ odpověděl Snape úlisným hlasem. „Ujišťuji tě, že jsem se ho o tu práci neprosil.“ Vstal. „Budu vás čekat v pondělí v šest hodin večer, Pottere. Ve svém kabinetu. Kdyby se někdo vyptával, chodíte na doučování z lektvarů. Nikdo, kdo vás viděl na mých hodinách, nemůže popřít, že to potřebujete.“

Otočil se a chystal se odejít; černý cestovní plášť za ním zavířil a zavlnil se.

„Počkej ještě okamžik,“ zarazil ho Sirius a posadil se zpříma na židli.

Snape se s jízlivým úsměškem k oběma otočil.

„Mám dost naspěch, Blacku. Na rozdíl od tebe nemám volného času nazbyt.“

„V tom případě hned přejdu k věci,“ odpověděl Sirius a vstal. Byl o něco vyšší než Snape, který – jak si Harry povšiml – zaťal ruku v kapse v pěst. Harry nepochyboval o tom, že v ní svírá svoji hůlku. „Jestli se doslechnu, že těch hodin nitrobrany zneužíváš k tomu, abys Harryho šikanoval, osobně si to s tebou vyřídím.“

„Jak dojemné,“ uchechtl se Snape. „Jistě ti ale neuniklo, že se Potter velice podobá svému otci?“

„Ne, to neuniklo,“ přisvědčil pyšně Sirius.

„V tom případě ti musí být jasné, že je tak arogantní, že si jakoukoli kritiku prostě odmítá připustit,“ prohlásil klidně Snape.

Sirius prudce odstrčil židli, obešel stůl a přistoupil ke Snapeovi s napřaženou hůlkou, kterou cestou vytáhl z kapsy. Také Snape vytasil hůlku. Navzájem se měřili pohledem, Sirius se zdál být bez sebe vzteky, zatímco Snape se tvářil vypočítavě a přeskakoval pohledem od Siriusovy hůlky k jeho obličeji.

„Siriusi!“ vykřikl Harry, zdálo se však, že ho kmotr neslyší.

„Varoval jsem tě, Srabusi,“ zavrčel s obličejem sotva čtvrt metru od Snapeova. „Je mi jedno, jestli si Brumbál myslí, že ses napravil, já vím svoje…“

„Ano? Pročpak mu to tedy neřekneš?“ zašeptal Snape. „Nebo se snad bojíš, že nebude brát příliš vážně rady od někoho, kdo se už šest měsíců schovává v maminčině domě?“

„Pověz mi, jak se má poslední dobou Lucius Malfoy? Nejspíš ho nesmírně těší, že ten, kdo za ním běhal jako pes, sehnal zaměstnání v Bradavicích, co?“

„Když už mluvíme o psech,“ poznamenal tiše Snape, „víš o tom, že tě Lucius Malfoy poznal, když ses naposledy odvážil vytáhnout na chviličku paty z domu? To byl moc chytrý nápad, Blacku, nechat se vidět v bezpečí železničního nástupiště… opatřil sis tím dokonalou výmluvu, aby ses propříště nemusel ze své skrýše ani hnout, že ano?“

Sirius pozvedl hůlku.

„NE!“ vykřikl Harry, přeskočil stůl a snažil se dostat mezi ně. „Nedělej to, Siriusi!“

„Chceš snad říct, že jsem zbabělec?“ zaburácel Sirius a pokusil se Harryho odstrčit stranou; Harry však neustoupil ani o píď.

„Hmm, ano, nejspíš ano,“ přitakal Snape.

„Uhni mi – z cesty – Harry!“ sípěl Sirius a volnou rukou Harryho odstrkoval.

Vtom se otevřely kuchyňské dveře a vešla celá Weasleyovic rodina i s Hermionou. Všichni doslova zářili štěstím – v jejich středu si hrdě vykračoval pan Weasley, který na sobě měl pruhované pyžamo a přes něj přehozený plášť do deště.

„Jsem vyléčený!“ oznámil jásavě všem v kuchyni. „Zdravý jako řípa!“

Zarazil se – stejně jako ostatní zůstal stát na prahu a ohromeně zíral na výjev před sebou. Sirius a Snape také ztuhli jako přimrazení. Dívali se ke dveřím, hůlkami si však navzájem mířili do obličeje a Harry nehybně stál mezi nimi s rukama rozpřaženýma, jak se je snažil od sebe odtrhnout.

„U Merlinovy brady!“ ulevil si pan Weasley a jeho úsměv se vytratil. „Co se to tu děje?“

Sirius i Snape sklonili hůlky k zemi a Harry těkal pohledem z jednoho na druhého. Oba měli ve tváři výraz naprostého pohrdání, zdálo se však, že je nečekaný vpád tolika svědků vrátil k rozumu. Snape zastrčil hůlku do kapsy, otočil se na podpatku, proplul kuchyní a beze slova prošel mezi Weasleyovými. U dveří se ohlédl.

„V pondělí v šest večer, Pottere.“

A byl pryč. Sirius, s hůlkou u boku, ho provázel zlostnými pohledy.

„Co se to tu dělo?“ zeptal se znovu pan Weasley.

„Nic, Arture,“ odpověděl Sirius a oddechoval tak těžce, jako by právě absolvoval přespolní běh. „Byl to jen takový malý přátelský rozhovor mezi dvěma bývalými spolužáky.“ Usmál se, zdálo se však, že se musí nesmírně přemáhat. „Takže… už jsi zdráv? To je skvělá novina, opravdu skvělá!“

„Taky si myslím,“ přidala se paní Weasleyová a dovedla manžela k jedné z židlí. „Léčitel Smethwyck nakonec prokázal, že se ve svých kouzlech vyzná – našel vhodný protijed na to, co měl ten had v zubech, a Artur se aspoň poučil, co se stane, když se plete do mudlovské medicíny, které nerozumí, že ano, miláčku?“ dodala poněkud výhružným tónem.

„Ano, Molly,“ přisvědčil pokorně pan Weasley, „jistě, drahá.“

Když toho dne zasedli k večeři konečně opět s panem Weasleym, měla to být příležitost k oslavě. Harry viděl, že se Sirius snaží slavnostní atmosféru navodit, když se však právě nenutil hlasitě se smát Fredovým a Georgeovým žertíkům nebo když nenabízel dokola další jídlo, jeho tvář se vždy znovu svraštila v melancholický, zamyšlený výraz.

Harry měl mezi sebou a svým kmotrem Mundunguse a Pošuka, kteří se zastavili, aby panu Weasleymu poblahopřáli k uzdravení. Byl by si rád se Siriusem promluvil, chtěl mu říct, aby si nevšímal Snapeových urážek, že ho Snape úmyslně provokuje, nikdo z ostatních že ho však nepovažuje za zbabělce jen proto, že plní Brumbálovy příkazy a zůstává v domě na Grimmauldově náměstí. Neměl k tomu však příležitost, a když viděl ošklivý výraz, který se Siriusoví několikrát objevil v obličeji, trochu zapochyboval, jestli by se na to odvážil zavést řeč, i kdyby se příležitost naskytla. Místo toho polohlasem sdělil Ronovi a Hermioně, že bude muset ke Snapeovi chodit na hodiny nitrobrany.

„Brumbál chce, aby se ti přestaly zdát ty sny o Voldemortovi,“ pochopila okamžitě Hermiona. „No, ty ti určitě scházet nebudou, co říkáš?“

„Další hodiny navíc a se Snapem?“ zhrozil se Ron. „To už by mi byla milejší ta noční můra!“

Do Bradavic se měli následujícího dne vrátit Záchranným autobusem a na cestě je měli znovu doprovázet Tonksová a Lupin. Ti už také seděli v kuchyni u snídaně, když tam druhý den ráno Harry, Ron a Hermiona sešli ze svých ložnic. Dospělé zjevně vyrušili z nějaké šeptem vedené porady, protože když Harry otevřel dveře, ohlédli se po něm a okamžitě zmlkli.

Jakmile zhltli snídani, všichni si oblékli kabáty a šály, aby se ochránili před mrazivým a šedivým lednovým ránem. Harry měl v prsou nepříjemně tísnivý pocit – nechtělo se mu dát Siriusovi sbohem. Jejich loučení v něm vyvolávalo jakousi neblahou předtuchu. Nevěděl, kdy se zase sejdou, a cítil se povinován říct Siriusovi něco, co by mu zabránilo provést nějakou nepředloženost. Obával se, že Snapeovo nařčení ze zbabělosti se natolik dotklo kmotrovy hrdosti, že možná už teď kuje plány na nějakou ukvapenou výpravu z domu na Grimmauldově náměstí. Než ho však napadlo, co mu řekne, Sirius ho gestem přivolal k sobě.

„Rád bych, aby sis vzal tohle,“ řekl tiše a strčil Harrymu do ruky cosi ledabyle zabaleného, velkého asi jako brožovaná knížka.

„Co to je?“ zeptal se Harry.

„Něco, co ti umožní dát mi vědět, kdyby tě Snape moc mordoval. Ne, tady to neotevírej!“ zarazil ho a ostražitě pohlédl na paní Weasleyovou, která se právě snažila přesvědčit dvojčata, aby si natáhla pletené palčáky.

„Pochybuji, že by se to Molly líbilo, chci ale, abys to použil, budeš-li potřebovat moji pomoc, ano?“

„Jasně,“ přikývl Harry a uložil si balíček do vnitřní kapsy kabátu. Věděl však předem, že ať je v něm cokoli, za žádných okolností to nepoužije. Nebude to přece on, kdo Siriuse vyláká z bezpečného úkrytu, ať už se k němu Snape při hodinách nitrobrany bude chovat jakkoli ohavně.

„Tak jdeme,“ vyzval ho Sirius, plácl ho po rameni a nevesele se usmál. Než mu stačil Harry ještě něco říct, už vystoupali po schodech nahoru, kde se obklopeni Weasleyovými zastavili před domovními dveřmi, zabezpečenými několika důkladnými řetězy a závorami.

„Sbohem, Harry, dávej na sebe pozor,“ loučila se paní Weasleyová a objala ho.

„Tak ahoj, Harry, a ohlídej to, kdyby po mně zase šel nějaký had!“ nabádal ho zvesela pan Weasley a třásl mu rukou.

„Jo – jasně,“ zahučel nepřítomně Harry; teď měl poslední příležitost připomenout Siriusovi, aby byl opatrný. Obrátil se, pohlédl svému kmotrovi do tváře a otevřel ústa, ale Sirius ho k sobě jednou rukou krátce přitiskl.

„Tak se opatruj, Harry,“ řekl chraplavě. V příštím okamžiku už Harry cítil, jak ho někdo vystrkuje ven do ledového zimního vzduchu, a Tonksová (dnes umně maskovaná jako vysoká žena v tvídovém kabátě s ocelově šedými vlasy) ho pobízela dolů ze schodů.

Dveře domu číslo dvanáct se za nimi s prásknutím přibouchly. Sestupovali za Lupinem dolů po předním schodišti. Když Harry došel na chodník, ohlédl se. Číslo dvanáct se rychle smršťovalo, zatímco domy po obou jeho stranách se roztahovaly do šíře, takže Siriusův dům se rychle ztrácel, až byl úplně pryč.

„Tak pojď, čím dřív budeme v autobuse, tím líp,“ vybídla ho Tonksová a Harry si uvědomil, že v pohledu, jímž přelétla kolem dokola náměstí, je trocha nervozity. Lupin napřáhl pravou paži.

KRACH!

Kde se vzal tu se vzal, objevil se před nimi křiklavě červený třípatrový autobus a jen o vlásek minul nejbližší kandelábr, který mu pozpátku uhnul z cesty.

Na chodník seskočil hubený uhrovitý mladík s odstálýma ušima v purpurově červené uniformě. „Vítejte v…“ začal.

„Ano, ano, my víme, děkujeme,“ zarazila ho rázně Tonksová. „Tak nastupovat, nastupovat!“

A postrčila Harryho před sebe ke schodům kolem průvodčího, který na něj vyvalil oči.

„A hrome – to je – Harry!“

„Jestli tu budeš vyřvávat jeho jméno, zakleju tě někam, kde tě nikdy nikdo nenajde,“ zavrčela výhružně Tonksová a strkala dopředu Ginny a Hermionu.

„Vždycky jsem se chtěl tímhle autobusem svézt,“ prohlásil spokojeně Ron, vlezl dovnitř za Harrym a rozhlížel se kolem sebe.

Když Harry naposledy cestoval Záchranným autobusem, byl už večer a všechna tři jeho podlaží byla plná postelí s mosaznými pelestmi. Teď, brzy po ránu, byla přeplněná změtí nesourodě vyhlížejících křesel, rozestavených bez ladu a skladu kolem oken. Některá z nich se zřejmě převrátila, když autobus náhle zastavil na Grimmauldově náměstí, několik čarodějek a kouzelníků se ještě s nespokojeným bručením zdvihalo z podlahy a něčí nákupní taška prosvištěla autobusem zezadu až dopředu. Celá podlaha byla pokrytá nevábnou směsicí pulců, švábů a pudinkového krému.

„Vypadá to, že se budeme muset rozdělit,“ prohlásila rázně Tonksová, když se rozhlédla po prázdných křeslech. „Frede, ty s Georgem a s Ginny se posaďte támhle dozadu… Remus tu může zůstat s vámi.“

Sama šla s Harrym, Ronem a Hermionou až do nejvyššího podlaží, kde byla dvě neobsazená křesla úplně vpředu a další dvě vzadu. Stan Silnička – tak se jmenoval průvodčí – horlivě provázel Harryho a Rona dozadu. Cestující otáčeli hlavy, jak kolem nich Harry procházel, a když se posadil, všichni se zase zadívali dopředu.

Když Harry s Ronem podali Stanovi po jedenácti srpcích, autobus se dal znovu do pohybu a nebezpečně se kymácel. S rachotem projel Grimmauldovo náměstí, přičemž neustále kličkoval ze silnice na chodník a obráceně, a pak to s dalším ohlušujícím KRACH všemi hodilo dozadu. Ronovo křeslo se překotilo a Papušík, kterého Ron držel na klíně, vylétl z klece a s divokým štěbetáním prolétl autobusem až dopředu, kde se pro změnu usadil na Hermionině rameni. Harry, který se vyvaroval pádu jen díky tomu, že se chytil nástěnného svícnu, vykoukl z okna: uháněli teď po něčem, co vypadalo jako dálnice.

„Sme kousínek vod Birminghamu,“ konstatoval spokojeně Stan a odpověděl tak na Harryho nevyslovenou otázku, zatímco Ron se pracně sbíral z podlahy. „Tak jak se ti pořád daří, Harry? Přes léto sem tvý měno mockrát viděl v novinách, nikdá vo tobě ale nepsali nic moc pěknýho. Šak sem to řikal Ernovi, řikal sem mu, dyť von nevypadal na cvoka, dyž sme ho tehda viděli. Člověk holt nikdá neví, že jo?“

Podal jim jízdenky a dál na Harryho zíral jako uhranutý. Stanovi zjevně nezáleželo na tom, jak velký je někdo cvok, pokud byl dotyčný tak slavný, že se o něm psalo v novinách. Záchranný autobus se povážlivě kymácel, když podél krajnice předjížděl kolonu osobních aut. Harry pohlédl dopředu a viděl, jak si Hermiona zakrývá oběma rukama oči a Papušík se jí spokojeně pohupuje na rameni.

KRACH!

Křesla opět sklouzla dozadu, když Záchranný autobus skočil z birminghamské dálnice na klidnou venkovskou silničku plnou serpentin. Živé ploty po obou stranách vozovky jim uskakovaly z cesty, když najížděli vlevo i vpravo na krajnici. Ze silničky se přesunuli na hlavní ulici v centru rušného města, pak na viadukt obklopený vysokými kopci a nakonec na silnici bičovanou větrem mezi výškovými obytnými budovami, pokaždé s hlasitým KRACH.

„Změnil jsem názor,“ huhlal nevrle Ron, když se už pošesté sbíral z podlahy. „Už nikdy se tímhle křápem nebudu chtít svézt.“

„Tak hele, po tyhle zastávce už přídou Bradavice,“ oznámil jim zvesela Stan a kymácivě se k nim blížil. „Ta metrnice támhle vepředu, co nastoupila s váma, nám dala malý dýško, že abysme vás jako vzali přednostně. Jen eště napřed vysadíme madame Marshovou.“ Zdola se ozval dávivý zvuk, následovaný hrůzostrašným pleskotem cákajících kapek. „Necejtí se totiž nejlíp.“

O několik minut později Záchranný autobus zaskřípal brzdami a zarazil před malým hostincem, který mu musel o kousek uhnout z cesty, aby zabránil srážce. Slyšeli, jak Stan pomáhá nešťastné madame Marshové vystoupit, a dolehlo k nim i úlevné mumlání jejích spolucestujících z druhého podlaží. Autobus se znovu rozjel a nabíral rychlost, až…

KRACH!

Projížděli zasněženými Prasinkami. Harry koutkem oka zahlédl v postranní ulici hostinec U Prasečí hlavy, jehož vývěsní štít s useknutou kančí hlavou se vrzavě pohupoval v zimním větru. Na široké čelní sklo autobusu dopadaly velké sněhové vločky. Konečně zabrzdili a zastavili před bradavickou bránou.

Lupin s Tonksovou jim pomohli vyložit zavazadla a pak sami vystoupili, aby se s nimi rozloučili. Harry zvedl oči ke třem patrům Záchranného autobusu a spatřil, že se na ně shora všichni cestující dívají s nosy připlácnutými ke sklu.

„Na školních pozemcích už budete v bezpečí,“ ujistila je Tonksová a ostražitě se rozhlédla po opuštěné silnici. „Tak ať se vám ve škole líbí!“

„Dávejte na sebe pozor,“ nabádal je Lupin a jednomu po druhém potřásl rukou. Naposled přistoupil k Harrymu. „A poslouchej…“ ztišil hlas, zatímco ostatní se loučili s Tonksovou. „Já vím, že Snapea nemáš rád, Harry, ale na nitrobranu je opravdový odborník a my všichni – včetně Siriuse – chceme, aby ses naučil, jak se chránit. Tak se snaž, ano?“

„No dobrá, jasně,“ přisvědčil neochotně Harry a pohlédl do Lupinový předčasně vrásčité tváře. „Tak zatím nashle.“

Všech šest se namáhavě vydalo po kluzké příjezdové cestě k hradu a svoje kufry táhli za sebou. Hermiona hned spustila, že by ještě před spaním mohla uplést pár čepiček pro skřítky. Když došli k dubové hlavní bráně, Harry se ohlédl přes rameno; Záchranný autobus už byl pryč, a když si uvědomil, co ho příští den večer čeká, napůl si přál, aby ještě seděl v něm.

Většinu následujícího dne strávil tím, že s hrůzou čekal, až přijde večer. Dopolední dvouhodinovka lektvarů jeho obavy nijak nerozptýlila, protože Snape byl nepříjemný jako vždy. Harrymu navíc zhoršovalo náladu, že ho na chodbách mezi hodinami neustále oslovovali členové BA a s neskrývanou nadějí v hlase se vyptávali, jestli večer budou mít schůzku.

„Dám vám to vědět obvyklým způsobem, kdy se příště sejdeme,“ opakoval zas a znovu, „dnes večer to ale nejde, musím jít na – hmm… mám doučování z lektvarů.“

„Ty chodíš na doučování z lektvarů?“ zeptal se povýšeně Zachariáš Smith, který Harryho po obědě chytil ve vstupní síni. „Bože můj, to tedy musíš být pořádný hňup. Snape přece obvykle nikoho nedoučuje.“

Když Smith rázoval pryč obzvlášť protivně optimistickým krokem, Ron za ním zlostně zahlížel.

„Mám ho uřknout? Ještě pořád bych ho trefil,“ nabídl se, zvedl hůlku a namířil Smithovi mezi lopatky.

„Nech to plavat,“ mávl Harry sklíčeně rukou. „Takhle si to budou vykládat všichni, ne? Že jsem vážně pito…“

„Ahoj, Harry,“ ozvalo se za ním. Otočil se a uviděl Cho.

„Jejda,“ vyjekl Harry a žaludek mu nepříjemně poskočil, „ahoj.“

„Počkáme na tebe v knihovně, Harry,“ prohlásila pevně Hermiona, popadla Rona za paži nad loktem a odvlekla ho k mramorovému schodišti.

„Měl jsi hezké Vánoce?“ zeptala se Cho.

„Jo, docela to ušlo,“ přisvědčil Harry.

„Ty moje byly dost v pohodě,“ sdělila mu, ale z nějakého důvodu se tvářila poněkud rozpačitě. „Hele… příští měsíc se půjde zase do Prasinek, všiml sis?“

„Cože? Ne, nevšiml, co jsem se vrátil, nedíval jsem se ještě na nástěnku.“

„No, je to na svatého Valentýna…“

„Fajn,“ přikývl Harry a nechápal, proč mu to říká. „Ty bys asi chtěla…?“

„Jen když budeš chtít taky,“ vyhrkla dychtivě.

Harry na ni nechápavě zíral. Chystal se totiž říct „Asi bys chtěla vědět, kdy budeme mít příští schůzku Brumbálovy armády“ – ale Cho jako by odpovídala na něco úplně jiného.

„Já – víš…“ zajíkl se.

„Ale jestli nechceš, tak to vůbec nevadí,“ řekla a vypadala, jako by do ní udeřilo. „Nelam si s tím hlavu. Tak… zatím ahoj.“

Odcházela. Harry stál, díval se za ní a mozek mu horečně pracoval. Pak něco zacvaklo na správné místo.

„Cho! Hej, CHO!“

Rozběhl se za ní a dostihl ji v polovině mramorového schodiště.

„Hele… nechtěla bys jít do Prasinek na svatého Valentýna se mnou?“

„Aaach, ano!“ vydechla, celá zčervenala a zářivě se na něj usmála.

„Tak fajn… prima… jsme domluvení,“ přikývl Harry a s pocitem, že dnešní den přece jen nemusí úplně odepsat, se doslova rozlétl do knihovny, aby před odpoledním vyučováním vyzvedl Rona a Hermionu.

V šest hodin večer však ho už ani hřejivý pocit z toho, že se mu podařilo smluvit si s Cho Changovou schůzku, nedokázal zbavit hrozivé předtuchy, která sílila s každým krokem, jímž se přibližoval ke Snapeovu kabinetu.

Když došel ke dveřím, na okamžik se zastavil a říkal si, že by byl raději kdekoli jinde. Pak se zhluboka nadechl, zaklepal a vešel.

Spoře osvětlená místnost byla lemovaná regály se stovkami skleněných nádobek s různobarevnými lektvary, v nichž se vznášely slizké části různých živočichů i rostlin. V jednom koutě stál příborník plný přísad, z jejichž krádeže Snape kdysi Harryho – ne zcela neopodstatněně – obvinil. Teď však jeho pozornost upoutal pracovní stůl, kde v kruhu světla svící ležela mělká kamenná nádoba zdobená rytými runami a znaky. Harry ji okamžitě poznal – byla to Brumbálova myslánka. Moc by ho zajímalo, co proboha dělá právě tady, a poplašeně sebou škubl, když se ze stínů ozval Snapeův chladný hlas.

„Zavřete za sebou ty dveře, Pottere.“

Harry poslechl, a když je zavíral, zmocnil se ho děsivý pocit, že právě dělá sám ze sebe vězně. Když se znovu otočil čelem do místnosti, Snape vyšel na světlo a mlčky ukazoval na židli proti svému stolu. Harry se posadil a Snape také. Bez mrknutí na Harrym spočinul upřeným pohledem svých studených černých očí a v každém rysu jeho obličeje byl vidět nelíčený odpor.

„Dobrá, Pottere, víte, proč jste tady,“ prohlásil. „Ředitel mě požádal, abych vás učil nitrobranu. Mohu jen doufat, že v ní prokážete lepší schopnosti než v lektvarech.“

„Ano,“ přikývl nervózně Harry.

„Tohle sice není normální vyučování, Pottere,“ zavrčel Snape a jeho oči se zúžily ve zlomyslné štěrbinky, „ale i tady jsem váš učitel a budete mi proto pokaždé, když promluvíte, říkat pane nebo pane profesore.“

„Ano… pane,“ přitakal Harry.

Snape si ho ještě okamžik pozorně prohlížel přimhouřenýma očima a pak pokračoval: „Teď něco k nitrobraně. Jak jsem vám už říkal v kuchyni vašeho drahého kmotra, účelem této kouzelné disciplíny je uzavřít vlastní mysl před magickým vměšováním a vlivem.“

„A proč si profesor Brumbál myslí, že to potřebuji umět, pane?“ zeptal se Harry, díval se Snapeovi přímo do očí a byl zvědavý, jestli mu profesor odpoví.

Snape chviličku jeho pohled opětoval a pak pohrdlivě odpověděl: „To už jste si snad mohl domyslet i vy, Pottere, ne? Pán zla se velice dobře vyzná v umění nitrozpytu…“

„Co to je? Pane?“

„To je schopnost proniknout k pocitům a vzpomínkám v mysli někoho jiného.“

„On umí číst myšlenky?“ vyhrkl Harry, jemuž se tak potvrdily jeho nejhorší obavy.

„To je řečeno velice neohrabaně, Pottere,“ ušklíbl se Snape a v černých očích se mu zablýsklo. „Nemáte smysl pro jemné rozdíly. To je jeden z vašich nedostatků, kvůli kterým si tak mizerně vedete při přípravě lektvarů.“

Snape se na okamžik odmlčel, jako by vychutnával své urážlivé poznámky na Harryho adresu.

„Jen mudlové mluví o čtení myšlenek. Lidská mysl není kniha, nemůžete ji na libovolném místě otevřít a v klidu si v ní číst. Myšlenky nejsou zevnitř vyleptány do lebky, kde by si je mohl každý vetřelec prohlédnout. Mysl je složitá, Pottere, a má mnoho vrstev – alespoň u většiny lidí tomu tak je.“ Posměšně se ušklíbl. „Je ovšem pravda, že lidé, kteří ovládají nitrozpyt, jsou za určitých okolností schopní pohroužit se do mysli své oběti a to, co v ní najdou, si přesně vyložit. Pán zla například skoro neomylně pozná, když mu někdo lže. Pouze ten, kdo je zběhlý v nitrobraně, před ním dokáže pocity a myšlenky, které jeho lež prozrazují, utajit a může v jeho přítomnosti pronášet nepravdy, aniž by byl odhalen.“

Ať to Snape formuloval jakkoli, připadal nitrozpyt Harrymu jako čtení myšlenek, a představa něčeho takového se mu ani trochu nelíbila.

„Takže je možné, že ví, na co teď právě myslíme? Pane?“

„Pán zla je hodně daleko odtud a zdi i celé pozemky Bradavic jsou střeženy mnoha pradávnými kouzly a zaklínadly, která mají zajistit tělesné i duševní bezpečí všech, kdo zde přebývají,“ vysvětloval Snape. „Čas a prostor hrají v kouzlech a čárech důležitou roli, Pottere. Pro nitrozpyt je často nezbytný pohled z očí do očí.“

„Proč se v tom případě musím učit nitrobranu?“

Snape se vpíjel Harrymu do očí a přejížděl si dlouhým hubeným prstem po rtech.

„Zdá se, že obvyklá pravidla ve vašem případě neplatí, Pottere. Ta kletba, která vás nedokázala zabít, zřejmě mezi vámi a Pánem zla vytvořila jakési pouto. Vše nasvědčuje tomu, že za jistých okolností, kdy je vaše mysl absolutně uvolněná a tudíž zranitelná, například když spíte, sdílíte s Pánem zla jeho myšlenky a pocity. Podle ředitele není vhodné, aby tomu tak bylo i nadále. Chce, abych vás naučil, jak před Pánem zla svou mysl uzavřít.“

Harryho srdce už zase bušilo jako o závod. Nic z toho mu nedávalo smysl.

„Proč ale profesor Brumbál chce, aby to přestalo?“ zeptal se náhle. „Nijak zvlášť mě to netěší, ale je to přece užitečné, ne? Chci říct… Viděl jsem, jak ten had napadl pana Weasleyho, a nebýt toho, nebyl by ho profesor Brumbál stihl zachránit, ne? Pane?“

Snape se na Harryho několik dalších okamžiků zamyšleně díval a stále si přejížděl prstem po rtech. Když se znovu ozval, mluvil pomalu a odměřeně, jako by vážil každé slovo.

„Ukázalo se, že Pán zla si až donedávna tohle spojení mezi sebou a vámi neuvědomoval. Až doteď jste zřejmě prožíval jeho pocity a sdílel s ním jeho myšlenky, aniž by si toho byl v nejmenším vědom. Jenže to vidění, které jste měl krátce před Vánocemi…“

„Když jsem viděl toho hada a pana Weasleyho?“

„Neskákejte mi do řeči, Pottere,“ ohradil se Snape nebezpečným tónem. „Jak jsem říkal, to vidění, které jste měl krátce před Vánocemi, představovalo tak mocný vpád do myšlenek Pána zla…“

„Byl jsem v hlavě toho hada a ne v jeho!“

„Myslím, že jsem vám právě řekl, abyste mi neskákal do řeči, Pottere!“

Harrymu však bylo jedno, jestli Snapea rozčílil, zdálo se, že konečně přijde celé věci na kloub. Posunul se na židli dopředu; aniž si to uvědomoval, balancoval na samém jejím okraji a svaly měl napjaté, jako by se chystal každým okamžikem vyrazit.

„Jestli sdílím Voldemortovy myšlenky, tak jak je možné, že jsem viděl očima toho hada?“

„Neříkejte jméno Pána zla nahlas!“ štěkl Snape.

Rozhostilo se nepříjemné ticho, během kterého se přes myslánku nepřátelsky navzájem měřili.

„Profesor Brumbál ho říká nahlas,“ namítl tiše Harry.

„Brumbál je mimořádně mocný kouzelník,“ zahučel Snape.

„Přestože on sám považuje za bezpečné to jméno vyslovovat, my ostatní…“ Zjevně mimoděk si promnul levé předloktí v místě, kde měl, jak Harry věděl, do kůže vypálené Znamení zla.

„Chtěl jsem jen vědět,“ přinutil se Harry znovu ke zdvořilému tónu, „proč…“

„Zdá se, že jste navštívil mysl toho hada, protože Pán zla byl v daném okamžiku také tam,“ zabručel Snape. „Ovládal v tu chvíli hadovo tělo i jeho mysl, a proto se i vám zdálo, že jste v jeho těle.“

„A Vol… on si všiml, že tam jsem?“

„Zřejmě ano,“ odtušil chladně Snape.

„Jak to víte?“ vyptával se naléhavě Harry. „Je to jen domněnka profesora Brumbála, nebo…?“

„Žádal jsem vás,“ Snape se na židli škrobeně napřímil a místo očí měl pouhé štěrbinky, „abyste mi říkal pane.“

„Ano, pane,“ odsekl netrpělivě Harry, „ale jak víte…“

„Prostě to víme a to vám musí stačit,“ zarazil ho nepřístupně Snape. „Důležité je, že si Pán zla nyní uvědomuje, že se vám otevírá přístup k jeho myšlenkám i pocitům a dospěl k závěru, že by to mohlo fungovat i opačně. Uvědomuje si tudíž, že by naopak on mohl získat přístup k vašim myšlenkám a pocitům…“

„A mohl by se mě pokusit přinutit k něčemu, co bych jinak neudělal?“ zeptal se Harry. „Pane?“ dodal ještě honem.

„To by mohl,“ přisvědčil Snape chladně, jako by ho ta možnost vůbec nevzrušovala. „A to nás přivádí zpět k nitrobraně.“

Z jedné vnitřní kapsy svého hábitu vytáhl hůlku a Harry strnul na židli napětím. Snape však hůlku pouze pozdvihl ke svému spánku a přiložil špičku k mastným kořínkům svých vlasů. Když ji od hlavy odtáhl, ulpělo na ní cosi stříbřitého – táhlo se to od spánku k hůlce jako tlusté vlákno babího léta. Snape dal hůlku ještě o kousek dál a vlákno se odtrhlo od hlavy, elegantním obloukem sklouzlo do myslánky a vytvořilo v ní stříbrně bílý vír: nebyl to ani plyn, ani kapalina. Snape zvedl hůlku ke spánku ještě dvakrát a uložil do kamenné nádobky další stříbřitou látku. Pak, aniž by své počínání nějak vysvětlil, myslánku opatrně uchopil, odložil ji na jednu polici do regálu u zdi, otočil se a postavil se proti Harrymu s hůlkou v pohotovostní poloze.

„Vstaňte a vytáhněte svou hůlku, Pottere.“

Harry se nervózně postavil. Hleděli si se Snapem přes stůl do očí.

„Můžete ji použít k tomu, abyste se mě pokusil odzbrojit, nebo se můžete bránit jakýmkoli jiným způsobem, který vás napadne,“ poučil ho profesor.

„A co budete dělat vy?“ zeptal se Harry a nejistě hleděl na Snapeovu hůlku.

„Pokusím se prorazit si přístup do vaší mysli,“ sdělil mu tiše. „Uvidíme, nakolik mi budete schopen vzdorovat. Slyšel jsem, že jste už prokázal jisté nadání, když jste se bránil kletbě Imperius. Zjistíte, že podobné schopnosti jsou potřebné i v tomto případě… takže se připravte. Legilimens!“

Snape zaútočil dřív, než se Harry stačil připravit, dokonce ještě dřív, než vůbec začal sbírat síly k obraně. Kabinet se mu před očima rozplynul a zmizel a před jeho vnitřním zrakem se obrovským tempem míhal jeden obrázek za druhým jako blikající film tak přesvědčivě živý, že se v něm jeho skutečné okolí zcela ztratilo.

Bylo mu pět let – pozoroval Dudleyho, jak jezdí na novém červeném jízdním kole, a srdce mu pukalo závistí… Bylo mu devět – buldok Raťafák ho zahnal na strom a Dursleyovi se tomu dole na trávníku pod ním smáli… Seděl a na hlavě měl Moudrý klobouk, který ho přesvědčoval, že ve Zmijozelu by určitě byl úspěšný… Hermiona ležela na ošetřovně a celý obličej měla porostlý hustými černými chlupy… U temného jezera se k němu ze všech stran blížila stovka mozkomorů… Cho Changová k němu přistupovala pod jmelím…

Ne! ozval se mu v hlavě jakýsi hlas, když se vzpomínka na Cho zaostřovala. Na tohle se dívat nebudeš, na tohle ne, to je moje soukromá…

Pocítil palčivou bolest v koleni. Před očima se mu znovu vynořil Snapeův kabinet a Harry si uvědomil, že se svalil na podlahu a jedním kolenem bolestivě narazil do nohy stolu. Zvedl oči ke Snapeovi, který sklonil hůlku k zemi a mnul si zápěstí. Měl na něm ošklivě nateklou podlitinu, která vypadala, jako by ho něco popálilo.

„Měl jste v úmyslu vyslat proti mně žihadlové kouzlo?“ zeptal se klidně.

„Ne,“ zavrtěl Harry trpce hlavou a vstal.

„To jsem si myslel,“ přikývl Snape a velice důkladně si ho prohlížel. „Nechal jste mě proniknout příliš hluboko. Přestal jste se ovládat.“

„Vy jste viděl všechno, co já?“ vyptával se Harry, přestože si nebyl jistý, jestli chce slyšet odpověď.

„Jen takové záblesky,“ ohrnul ret Snape. „Čí to byl pes?“

„Tety Marge,“ zamumlal Harry a vzedmula se v něm vůči Snapeovi vlna nenávisti.

„No, na první pokus to nebylo tak hrozné, jak jsem se obával,“ připustil Snape a znovu pozvedl hůlku. „Nakonec se vám podařilo mě zarazit, i když jste promarnil dost času a energie tím, že jste na mě řval. Musíte zůstat soustředěný. Odrazte mě tím, co máte v hlavě, a nebudete se muset uchylovat k hůlce.“

„Já se snažím,“ odsekl navztekaně Harry, „jenže vy mi nepovíte, jak na to!“

„Chovejte se slušně, Pottere,“ napomenul ho výhružně Snape. „A teď – zavřete oči.“

Harry po něm střelil ošklivým pohledem, ale poslechl. Nelíbila se mu představa, že bude stát s očima zavřenýma a proti sobě bude mít Snapea s hůlkou.

„Pročistěte si hlavu, Pottere,“ vybízel ho Snapeův chladný hlas. „Nedejte se přemoct city…“

Vztek, který v něm Snape vzbuzoval, mu však dál tepal v žilách jako jed. Jak se toho vzteku měl asi zbavit? To bylo zhruba stejně snadné, jako by se měl zříct nohou…

„Nedaří se vám to, Pottere… budete muset projevit větší sebekázeň… teď se soustřeďte…“

Harry se pokusil pustit úplně všechno z hlavy, snažil se o ničem nepřemýšlet, na nic si nevzpomínat, nic necítit…

„Zkusíme to znovu… až napočítám do tří… raz – dva – tři – Legilimens!“

Přímo před ním se vzpínal obrovský černý drak… Oba rodiče na něj mávali z kouzelného zrcadla… Cedric Diggory ležel na zemi a vzhlížel k němu prázdnýma, mrtvýma očima…

„NEEEEEEE!“

Harry byl už zase na kolenou, obličej měl zabořený v dlaních a v hlavě cítil takovou bolest, jako by se mu někdo pokoušel vytáhnout mozek z lebky.

„Vstaňte!“ vyštěkl ostře Snape. „Tak vstaňte! Vůbec se nesnažíte, nedáváte do toho žádnou energii! Necháváte mě volně vstoupit do vašich vzpomínek, kterých se bojíte – dáváte mi tím do ruky zbraň!“

Harry se opět postavil a srdce mu bušilo tak divoce, jako by právě teď viděl doopravdy ležet na hřbitově mrtvého Cedrika. Snape mu připadal ještě bledší než obvykle a také vzteklejší, i když zdaleka nebyl tak vzteklý jako on.

„Já – se – snažím!“ procedil zaťatými zuby.

„Říkal jsem vám, nedejte se přemoct city!“

„Jo? Jenže to je pro mě momentálně dost těžké,“ zavrčel Harry.

„Pak ovšem budete pro Pána zla snadnou kořistí!“ křičel na něj nelítostně Snape. „Hlupáci, kteří pyšně chodí se srdcem na dlani, kteří nejsou schopni ovládnout své city, kteří se vyžívají v truchlivých vzpomínkách a nechají se tak snadno vyprovokovat – jinak řečeno slaboši – nemají proti moci Pána zla sebemenší šanci! Pronikne do vaší mysli až směšně snadno, Pottere!“

„Já nejsem slaboch!“ ohradil se tiše Harry. Vztek s ním teď lomcoval takovou silou, že měl pocit, že snad každým okamžikem po Snapeovi skočí.

„Tak to dokažte! Přemozte sám sebe!“ štěkl Snape. „Ovládněte svůj vztek, ukázněte svou mysl! Zkusíme to znovu! Připravte se! Legilimens!“

Teď viděl strýce Vernona, jak zatlouká otvor dopisní schránky… Stovka mozkomorů k němu plula vzduchem přes jezírko na školním pozemku… Utíkal s panem Weasleym jakousi chodbou bez oken… přibližovali se k těm obyčejným černým dveřím na konci chodby… Harry čekal, že jimi projdou, pan Weasley však místo toho odbočil doleva a pustil se dolů po kamenném schodišti…

„UŽ VÍM! UŽ VÍM!“

A znovu dopadl na všechny čtyři na podlahu Snapeova kabinetu a jizva ho nepříjemně pálila, ale hlas, který se mu právě vydral z hrdla, zněl vítězoslavně. Odrazil se od podlahy a opět vstal: zjistil, že na něj Snape upřeně hledí se zdviženou hůlkou. Tentokrát to však vypadalo, že kouzlo přerušil ještě dřív, než se Harry vůbec pokusil o obranu.

„Co se tehdy stalo, Pottere?“ zeptal se a vpíjel se do něj očima.

„Viděl jsem – vzpomněl jsem si,“ vykoktal udýchaně Harry. „Právě jsem si uvědomil…“

„Co jste si uvědomil?“ vyjel ostře Snape.

Harry neodpověděl hned; stále ještě vychutnával ten okamžik bleskového pochopení, když si přejel rukou po čele…

Už celé měsíce ho pronásledovaly sny o té chodbě bez oken, na jejímž konci byly zamčené dveře, a přitom si ani jedinkrát neuvědomil, že to místo skutečně existuje. Když teď svou vzpomínku znovu spatřil, došlo mu, že se mu od samého začátku zdá o chodbě, kterou s panem Weasleym utíkali tehdy dvanáctého srpna, když spěchali do soudní síně na ministerstvu. Byla to chodba, která vedla k odboru záhad: právě tam byl pan Weasley v tu noc, kdy na něj zaútočil Voldemortův had.

Zvedl oči ke Snapeovi.

„Co je v odboru záhad?“

„Co jste říkal?“ zeptal se tiše Snape a Harry s pocitem hlubokého uspokojení viděl, že se ho zmocnila obrovská nervozita.

„Ptal jsem se, co je v odboru záhad, pane,“ opakoval Harry.

„A proč,“ zeptal se pomalu Snape, „se na něco takového vyptáváte?“

„Protože,“ odpověděl Harry a pozorně sledoval Snapeův obličej, „ta chodba, kterou jsem právě viděl – ta, o které se mi už několik měsíců zdá – zrovna jsem ji poznal… Vede k odboru záhad… a já myslím, že Voldemort chce něco, co tam…“

„Říkal jsem vám, abyste nevyslovoval jméno Pána zla nahlas!“

Zlostně se navzájem měřili pohledem. Harryho jizva opět bolestivě pálila, on si toho však nevšímal. Snape vypadal rozrušeně, když ale znovu promluvil, bylo znát, že se snaží svůj neklid a znepokojení zakrýt.

„V odboru záhad jsou mnohé věci, Pottere. Jen málokterým z nich byste rozuměl a do žádné vám vůbec nic není. Vyjadřuji se jasně?“

„Ano,“ přisvědčil Harry a stále si mnul pálící jizvu, která ho bolela čím dál víc.

„Chci, abyste přišel zase ve středu, ve stejnou dobu. Budeme pokračovat v nácviku.“

„Dobrá,“ přikývl Harry. Zoufale toužil ze Snapeova kabinetu vypadnout a najít Rona s Hermionou.

„Každý večer před spaním musíte ze své mysli vytěsnit všechny pocity, musíte svou hlavu vyprázdnit tak, aby byla čistá a klidná, rozumíte?“

„Ano,“ odpověděl Harry, ale prakticky už ho neposlouchal.

„A varuji vás, Pottere… jestli nebudete cvičit, poznám to…“

„Jasně,“ zahučel Harry. Uchopil svou školní brašnu, přehodil si ji přes rameno a spěšně vyrazil ke dveřím kabinetu. Když je otevíral, ohlédl se na Snapea, který k němu stál obrácený zády, špičkou hůlky vybíral z myslánky své vlastní vzpomínky a opatrně si je vracel do hlavy. Harry beze slova vyšel ven a pečlivě za sebou zavřel. Jizva na čele mu stále bolestivě pulzovala.

Rona a Hermionu našel v knihovně, pracovali tam na nové várce domácích úkolů, které jim napařila Umbridgeová. U okolních stolků osvětlených lampičkami seděli další studenti, vesměs z pátého ročníku, nosy měli zabořené do knih, jejich brky horečně škrábaly po pergamenech a tma na obloze venku za svisle dělenými okny stále houstla. Jediným dalším zvukem bylo nepatrné povrzávání jednoho střevíce madame Pinceové, která procházela uličkami a výhružně dýchala za krk všem, kdo se dotýkali jejích drahocenných knih.

Harry byl celý roztřesený, jizva ho stále pálila a cítil se skoro jako v horečce. Když se posadil proti Ronovi a Hermioně, všiml si svého odrazu v protějším okně: byl děsivě bledý a jizva jako by mu na čele vystupovala zřetelněji než obvykle.

Jaké to bylo?“ zašeptala Hermiona a náhle se zatvářila ustaraně. „Není ti něco, Harry?“

„Ne… je mi fajn… já nevím,“ odbyl ji netrpělivě a škubl sebou, když mu z jizvy opět vystřelila bolest. „Víte… zrovna jsem si něco uvědomil…“

Pověděl jim, co právě viděl a co si domyslel.

„Takže… chceš tím říct…“ šeptal Ron, zatímco kolem nich s lehkým vrznutím proplula madame Pinceová, „že ta zbraň… ta věc, co po ní Ty–víš–kdo jde… je na ministerstvu kouzel?“

„Přesněji řečeno v odboru záhad. Vypadá to na to,“ odpověděl také šeptem Harry. „Viděl jsem ty dveře, když mě tvůj taťka vedl na disciplinární řízení dolů do soudní síně, a docela určitě jsou to stejné dveře, u kterých hlídal, když ho kousl ten had.“

Hermioně se vydral z úst dlouhý, pomalý vzdech.

„Samozřejmě,“ vydechla.

„Co samozřejmě?“ zeptal se trochu popuzeně Ron.

„Uvažuj, Rone… Sturgis Tobolka se pokoušel vniknout do nějakých dveří na ministerstvu kouzel… určitě to byly právě tyhle dveře, jinak by to byla přílišná shoda okolností!“

Jak to, že se tam Sturgis chtěl vloupat, když je na naší straně?“ podivil se Ron.

„No to já nevím,“ přiznala Hermiona. „Je to trochu zvláštní…“

„Tak co v tom odboru záhad vlastně je?“ zeptal se Harry Rona. „Zmínil se o tom někdy tvůj taťka?“

„Vím, že lidem, co tam pracují, se říká ti, o nichž se nemluví,“ svraštil Ron obočí. „Nikdo totiž zřejmě doopravdy neví, čím se zabývají… je to nějaké záhadné místo pro zbraň.“

„Vůbec není záhadné, vždyť to má perfektní logiku,“ odporovala Hermiona. „Bude v tom nejspíš něco přísně utajeného, co vyvinuli právě na ministerstvu… Určitě ti nic není, Harry?“

Harry si totiž právě přejel oběma rukama po čele tak silně, jako by si je chtěl vyžehlit.

„Ne… nic…“ zabručel a nechal si roztřesené ruce spadnout do klína. Jen se cítím tak trochu… ta nitrobrana se mi vůbec nezamlouvá.“

„S každým by asi trochu otřáslo, kdyby se mu někdo znovu a znovu snažil proniknout do hlavy,“ přikývla soucitně Hermiona. „Hele, pojďme se vrátit do společenské místnosti, tam budeme mít přece jen větší pohodlí.“

Společenská místnost se však právě bavila, byla plná smíchu a vzrušeného výskotu. Fred s Georgem tam předváděli novinky svého obchodu s žertovnými rekvizitami.

„Bezhlavé klobouky!“ hulákal George, zatímco Fred mával před očima přihlížejících studentů špičatým kloboukem ozdobeným chundelatým růžovým perem. „Dva galeony za kus, dívejte se na Freda!“

Fred si s širokým úsměvem posadil klobouk na hlavu. Na vteřinu jen vypadal poněkud komicky, pak klobouk náhle zmizel i s hlavou.

Několik dívek zaječelo, všichni ostatní se však hlasitě rozřehtali.

„A zase dolů!“ vykřikl George, Fredova ruka na okamžik zatápala ve zdánlivě prázdném prostoru nad rameny, pak se znovu objevila hlava i klobouk s růžovým perem a Fred smekl.

„Jak to asi s těmi klobouky dělají?“ přemýšlela Hermiona, která se nechala vyrušit od domácího úkolu a zkoumavě dvojčata pozorovala. „Totiž, podle mě používají nějaké neviditelné kouzlo, ale docela chytře rozšířili to neviditelné pole i za hranice očarovaného předmětu… Řekla bych ovšem, že takové kouzlo nemůže mít dlouhé trvání.“

Harry neodpověděl; bylo mu mírně nanic.

„Budu to muset nechat na zítřek,“ zamumlal a shrnul knihy, které právě vytáhl, zpět do brašny.

„Dobře, ale napiš si to do domácího úkolníčku,“ vybídla ho povzbudivě Hermiona, „abys na to nezapomněl!“

Harry si vyměnil pohled s Ronem, sáhl do brašny, vytáhl úkolníček a opatrně ho otevřel.

„Pořád něco odkládáš, nechápu, co z toho máš!“ napomenula ho kniha, když si do ní zapisoval připomínku úkolu od Umbridgeové. Hermiona se na úkolníček obdivně usmála.

„Myslím, že si půjdu lehnout,“ prohlásil Harry, nacpal Hermionin dárek zpět do brašny a v duchu si umiňoval, že ho při první příležitosti hodí do ohně.

Přešel přes společenskou místnost, vyhnul se Georgeovi, který se mu snažil posadit bezhlavý klobouk na hlavu, a ocitl se v tichu a chladu kamenného schodiště vedoucího k chlapeckým ložnicím. Zase se mu zvedal žaludek, přesně jako tu noc, kdy ve snu uviděl hada, pomyslel si však, že stačí, aby si na chviličku lehl, a bude zase v pořádku.

Otevřel dveře ložnice a byl už jednou nohou uvnitř, když jím náhle projela bolest tak strašlivá, že měl pocit, jako by se mu někdo seshora zařízl do hlavy. Nevěděl, kde je, nevěděl, jestli stojí nebo leží, dokonce si ani nevzpomínal, jak se jmenuje.

V uších mu zvonil šílený smích… cítil se tak šťastný, jak nikdy v poslední době, co si vzpomínal… Zmocnil se ho jásavý pocit vítězství a triumfu… stalo se něco přímo fantastického…

„Harry? HARRY!“

Někdo mu sázel do tváří políčky. Šílený smích byl doprovázen výkřikem bolesti. Pocit štěstí z něj vyprchával, smích však zněl dál…

Otevřel oči a v tomtéž okamžiku si uvědomil, že ten divoký smích vychází z jeho vlastních úst. Jakmile mu to došlo, smích ustal. Harry ležel na podlaze, namáhavě lapal po dechu, upřeně hleděl do stropu a v jizvě na čele mu tepala příšerná bolest. Nad ním se skláněl Ron s nesmírně ustaraným výrazem ve tváři.

„Co se ti stalo?“ zeptal se.

„Já… nevím…“ zachroptěl Harry a posadil se. „Je hrozně šťastný… hrozně šťastný…“

„Myslíš Ty–víš–koho?“

„Stalo se něco, co ho potěšilo,“ zamumlal Harry. Třásl se stejně prudce jako poté, co viděl hada zaútočit na pana Weasleyho, a žaludek měl jako na vodě. „Něco, v co doufal.“

Stejně jako tehdy v nebelvírské šatně na stadionu mu připadalo, jako by ta slova říkal jeho vlastními ústy někdo cizí, přitom však věděl, že jsou pravdivá. Několikrát se zhluboka nadechl a silou vůle se soustředil na to, aby Rona nepozvracel. Byl hrozně rád, že u toho tentokrát nejsou Dean a Seamus a nevidí ho.

„Hermiona mě prosila, abych se na tebe raději zašel podívat,“ vysvětloval Ron slabým hlasem a pomáhal Harrymu vstát. „Říkala, že na tom teď budeš se svým obranným systémem mizerně, když se ti Snape tak dlouho hrabal v hlavě… ale z dlouhodobého hlediska to snad pomůže, ne?“

S pochybami v očích si Harryho prohlížel a pomáhal mu k posteli. Harry nepříliš přesvědčeně přikývl a zhroutil se na polštář. Z toho, kolikrát ten večer upadl na podlahu, se cítil celý rozbolavělý a jizva ho stále nepříjemně pálila. Nemohl se zbavit pocitu, že první pokusy s nitrobranou odolnost jeho mysli spíš podlomily než posílily, a s obrovskými obavami přemýšlel, co se asi stalo, že je lord Voldemort šťastnější, než byl za celých uplynulých čtrnáct let.

Kapitola dvacátá pátá

Brouk v šachu

Odpověď na svou otázku dostal Harry hned druhý den ráno. Když dorazil Hermionin Denní věštec, uhladila si ho rukou, chvíli se dívala na titulní stranu a pak vyjekla tak hlasitě, že se všichni kolem otočili a zahleděli se na ni.

„Co je?“ zeptali se Harry a Ron jedním hlasem.

Místo odpovědi rozložila noviny na stole před nimi a ukázala prstem na deset černobílých fotografií, které zaplňovaly celou titulní stranu. Na devíti z nich byly obličeje kouzelníků a z desáté na ně hleděla nějaká čarodějka. Někteří z lidí na fotografiích se nehlasně vysmívali, jiní s drzým výrazem poklepávali prsty na rámečky svých podobizen. U každého snímku bylo jméno a výčet zločinů, za které byl jeho nositel poslán do Azkabanu.

Antonín Dolohov – stálo v textu pod obrázkem kouzelníka s protáhlým a pokřiveným bledým obličejem, který na Harryho výsměšně pomrkával – odsouzen za brutální vraždu Gideona a Fabiána Prewettových.

Algernon Rookwood – hlásal titulek pod poďobaným chlapíkem s mastnými vlasy, který se opíral o okraj své podobizny a tvářil se znuděně – odsouzen za vyzrazení tajných informací Ministerstva kouzel Tomu–jehož–jméno–nesmíme–vyslovit.

Harryho pohled však přitahovala fotografie čarodějky. Její obličej ho udeřil do očí v okamžiku, kdy spatřil rozloženou stránku. Měla dlouhé tmavé vlasy, které na fotografii vypadaly nemytě a neupraveně, přestože on sám je viděl hebké, husté a lesklé. Zahlížela na něj přimhouřenýma očima a na tenkých rtech jí pohrával nadutý, pohrdlivý úsměv. Stejně jako Sirius si z dřívějška uchovávala některé nesmírně pohledné rysy, něco – nejspíš Azkaban – ji však o většinu krásy připravilo.

Belatrix Lestrangeová – odsouzena za mučení a trvalé zmrzačení Franka a Alice Longbottomových.

Hermiona šťouchla do Harryho loktem a ukázala na titulek nad fotografiemi, který si dosud nepřečetl, protože se soustředil na Belatrix.

HROMADNÝ ÚTĚK Z AZKABANU

MINISTERSTVO SE OBÁVÁ,

ŽE BLACK JE ORGANIZÁTOREM

BÝVALÝCH SMRTIJEDŮ

„Black?“ podivil se hlasitě Harry. „Snad ne…?“

„Pssst!“ zasyčela naléhavě Hermiona. „Ne tak nahlas – jen si to přečti!“

Ministerstvo kouzel včera pozdě večer oznámilo, že došlo k hromadnému útěku z Azkabanu.

Když ministr kouzel Kornelius Popletal mluvil ve své soukromé pracovně s novináři, potvrdil, že včera v brzkých večerních hodinách uprchlo deset trestanců odsouzených do vězení s maximální ostrahou a že o těchto nebezpečných zločincích již informoval mudlovského ministerského předsedu.

„Je to velice politováníhodné, ale nacházíme se ve stejné situaci, v jaké jsme byli před dvěma a půl lety, když uprchl vrah Sirius Black,“ prohlásil Popletal včera večer. „Domníváme se také, že mezi těmito dvěma útěky existuje souvislost. Akce takových rozměrů jednoznačně svědčí o pomoci zvenčí a musíme mít na paměti, že Black jako vůbec první vězeň, jemuž se podařilo z Azkabanu uprchnout, může být ideální osobou schopnou dopomoci k útěku dalším. Považujeme za pravděpodobné, že uprchlíci, mezi nimiž je i Blackova sestřenice Belatrix Lestrangeová, se kolem Blacka shromáždí jako kolem svého vůdce. Děláme vše, co je v našich silách, abychom zločince dopadli, a vyzýváme kouzelnické společenství k bdělosti a rozvaze. Za žádných okolností by se nikdo neměl k těmto osobám přibližovat.“

„A je to tady, Harry,“ zašeptal v posvátné hrůze Ron. „Proto byl včera večer tak šťastný.“

„To je neuvěřitelné,“ zavrčel Harry. „Popletal svaluje vinu za ten útěk na Siriuse?“

„Co jiného mu zbývá?“ ušklíbla se hořce Hermiona. „Sotva může říct: Moc se vám všem omlouvám, Brumbál mě varoval, že by k něčemu takovému mohlo dojít, ale azkabanští strážní přeběhli k lordu Voldemortovi – nech toho kňučení, Rone – a teď navíc z vězení uprchli i nejhorší Voldemortovi přívrženci. Dobrých šest měsíců už přece všem vykládá, že jste ty i Brumbál lháři, ne?“

Zatímco Hermiona rozhořčeně rozevřela noviny a začetla se do zpráv na vnitřních stranách, Harry se rozhlédl po Velké síni. Nechápal, jak je možné, že se jeho spolužáci netváří vyděšeně, nebo že alespoň o té strašné zprávě z titulní strany nediskutují; bylo však mezi nimi jen velice málo těch, kteří jako Hermiona odebírali noviny každý den. Klidně tu všichni seděli, bavili se o domácích úkolech, o famfrpálu a bůhví o jakých dalších hloupostech, a venku za zdmi jejich školy se zatím Voldemortovy šiky rozrostly o dalších deset Smrtijedů.

Zadíval se ke stolu učitelského sboru. Tam to vypadalo úplně jinak: Brumbál a profesorka McGonagallová byli zabráni do vážného rozhovoru a oba se tvářili nesmírně ustaraně. Profesorka Prýtová měla Věštce opřeného o láhev s kečupem a četla si titulní stranu tak soustředěně, že si vůbec nevšimla, že jí z odložené lžíce do klína pomalu odkapává vaječný žloutek. Na opačném konci stolu se zatím profesorka Umbridgeová ládovala plnou miskou ovesné kaše. Její vyvalené ropuší oči tentokrát výjimečně nebloudily po Velké síni a nepátraly po neukázněných studentech. Zamračeně polykala svou kaši a co chvíli střelila zlovolným pohledem k zaujatě debatujícím Brumbálovi a McGonagallové.

„Ach ty můj…“ zajíkla se užasle Hermiona s očima stále upřenýma do novin.

„Co je zase?“ vypálil hned Harry, který seděl jako na jehlách.

„To je… strašné,“ vydechla Hermiona a zatvářila se otřeseně. Přeložila desátou stranu novin a podala ji Harrymu a Ronovi.

TRAGICKÉ ÚMRTÍ ZAMĚSTNANCE MINISTERSTVA KOUZEL

Nemocnice svatého Munga včera večer přislíbila důkladné prošetření politováníhodné skutečnosti, že byl na svém lůžku nalezen mrtev devětačtyřicetiletý zaměstnanec Ministerstva kouzel Broderick Bode, uškrcený pokojovou rostlinou. Léčitelům přivolaným na místo neštěstí se nepodařilo pana Bodeho navrátit k životu. Pan Bode byl před několika týdny hospitalizován kvůli vážnému pracovnímu úrazu.

Léčitelka Miriam Stroutová, která měla v době neštěstí oddělení pana Bodeho ve své péči, byla postavena se zachováním plného platu mimo službu a nebyla včera k zastižení, aby se k incidentu vyjádřila. Mluvčí kouzelník nemocnice však ve svém prohlášení uvedl:

„Nemocnice svatého Munga vyjadřuje hlubokou lítost nad úmrtím pana Bodeho, jehož zdravotní stav se před touto tragickou nehodou trvale zlepšoval.

Nemocnice má přísné předpisy, které stanoví, jaká výzdoba je na našich pokojích povolena, zdá se však, že léčitelka Stroutová, která měla o vánočních svátcích hodně práce, si nebezpečné rostliny na pacientově nočním stolku nevšimla. Pana Bodeho, jehož schopnost řeči i pohybu se obnovovala, vedla k tomu, aby se o rostlinu staral sám, a neuvědomila si, že nejde o neškodný třepetník, ale o odnož ďáblova osidla; jakmile zotavující se pan Bode na rostlinu sáhl, okamžitě ho zardousila.

Nemocnice svatého Munga zatím nedokáže vysvětlit, jak se rostlina na pokoji ocitla, a žádá čarodějky či kouzelníky, kteří mohou přispět nějakou informací, aby se přihlásili.“

„Bode…“ zamyslel se Ron. „Bode. Zní mi to nějak povědomě…“

„Viděli jsme ho,“ zašeptala Hermiona. „U svatého Munga, vzpomínáte si? Měl lůžko naproti Lockhartovi, jen tak tam ležel a díval se do stropu. A viděli jsme, jak se tam to ďáblovo osidlo dostalo. Říkala – myslím tu léčitelku – že je to dárek k Vánocům.“

Harry se znovu podíval na článek. Hrdlem mu jako hořká žluč stoupal děs.

„Jak to, že jsme nepoznali ďáblovo osidlo? Už jsme se s ním přece setkali… mohli jsme tomu zabránit.“

„Kdo by čekal, že se ďáblovo osidlo objeví v nemocnici, jako by to byla pokojová kytka?“ zarazil ho rozhodně Ron. „Není to naše vina, může za to ten, kdo ho tomu chudákovi poslal! Musel to být vážně idiot, proč se pořádně nepodíval, co kupuje?“

„Ale prosím tě, Rone!“ ozvala se roztřeseným hlasem Hermiona. „Nemyslím, že by někdo zasadil ďáblovo osidlo do květináče a přitom si neuvědomoval, že se ta kytka pokusí zabít každého, kdo se jí dotkne. Tohle… tohle byla vražda… a navíc moc chytře provedená vražda! Jestli tam tu potvoru někdo poslal anonymně, jak chceš zjistit, kdo to udělal?“

Harry o ďáblově osidlu nepřemýšlel. Vzpomněl si, jak v den svého disciplinárního řízení sjížděl na ministerstvu výtahem do devátého podzemního podlaží a jak k nim v atriu přistoupil muž se zažloutlou tváří.

„Já jsem se s Bodem viděl,“ řekl zamyšleně. „Potkal jsem ho, když jsem byl s tvým taťkou na ministerstvu.“

Ron vyvalil oči.

„A já zase slyšel, jak se o něm taťka doma zmiňuje! Byl jedním z těch, o kterých se nemluví – pracoval na odboru záhad!“

Chviličku se po sobě navzájem dívali, pak si Hermiona přitáhla noviny zachmuřeně k sobě, složila je, letmo pohlédla na fotografie deseti uprchlých Smrtijedů na titulní straně a vyskočila.

„Kam jdeš?“ podivil se Ron.

„Poslat dopis,“ odpověděla Hermiona a přehodila si brašnu přes rameno. „Musím… totiž – nevím, jestli… ale za zkoušku to stojí… A jsem jediná, kdo to může udělat!“

„Tak tohle na ní přímo nesnáším,“ zabručel Ron, když se s Harrym zvedli od stolu a pomalejším krokem vycházeli z Velké síně. „Copak by ji zabilo, kdyby nám aspoň jednou pověděla, co má za lubem? Ztratila by tím asi tak deset vteřin… ahoj, Hagride!“

Hagrid stál u dveří do vstupní síně a čekal, až projde skupina havraspárských studentů. Stejně jako toho dne, kdy se vrátil ze své výpravy za obry, byl samá oděrka a pohmožděnina a navíc měl u kořene nosu čerstvou tržnou ránu.

„Tak jak se vede, vy dva?“ zeptal se a pokusil se o úsměv, podařilo se mu však jen stáhnout tvář v jakýsi bolestný škleb.

„Jsi v pořádku, Hagride?“ staral se Harry a pověsil se mu na paty, když se nemotorně vydal za havraspárskými.

„Jo, je mi fajn,“ ujistil ho Hagrid, ale bezstarostný tón se mu nevyvedl. Mávl odevzdaně rukou a divže nepřivodil otřes mozku profesorce Vektorové, která je míjela s vyděšeným výrazem. „Jen mám moc práce, znáte to, vobvyklý starosti… Musím se chystat na hodiny, párek salamandrů někde chytil do šupin plíseň… a taky jsem dostal podmínku,“ zahučel.

„Tys dostal podmínku?“ vykřikl Ron tak hlasitě, že se po nich mnozí z kolemjdoucích studentů zvědavě podívali. „Promiň – chci říct – tys dostal podmínku?“ opakoval šeptem.

„Jo,“ přikývl Hagrid. „Abych řek pravdu, stejně jsem něco takovýho čekal. Možná jste si toho nevšimli, ale ta inspekce se mi zrovna nevyvedla… Ále co,“ povzdechl si zhluboka. „Nejspíš poběžím nasypat na ty salamandry eště trochu čili, nebo jim za chvíli upadnou vocasy. Tak zatím ahoj, Harry… Rone…“

Kolébavě zamířil pryč – vyšel hlavní bránou a sešel po kamenném schodišti na promoklé školní pozemky. Harry se za ním díval a v duchu přemýšlel, kolik dalších špatných zpráv ještě dokáže unést.

Zpráva o tom, že byl Hagrid podmínečně vyloučen, se během několika dnů roznesla po celé škole, k Harryho nelibosti to však zjevně sotva komu vadilo. Naopak se zdálo, že někteří, mezi nimi především Draco Malfoy, z toho mají vysloveně radost. Pokud šlo o podivnou smrt neznámého zaměstnance odboru záhad v Nemocnici svatého Munga, byli zřejmě Harry, Ron a Hermiona jediní, kdo o ní věděli a kdo se o ni zajímali. Na chodbách se teď mluvilo jen o jediném: o deseti uprchlých Smrtijedech, o nichž se od těch několika jedinců, kteří četli noviny, konečně dozvěděla celá škola. Množily se fámy, že byli uprchlíci viděni v Prasinkách, že se údajně skrývají v Chroptící chýši a že se chystají proniknout do Bradavic, stejně jako kdysi Sirius Black.

Studenti pocházející z kouzelnických rodin vyrůstali v prostředí, kde jména zmíněných Smrtijedů slýchali vyslovovat se skoro stejným strachem jako Voldemortovo jméno. Zločiny, jichž se ti lidé v době Voldemortovy hrůzovlády dopustili, byly přímo legendární. Mezi bradavickými studenty byli i příbuzní jejich obětí a právě ti nyní na školních chodbách zjišťovali, že se na ně bezděčně a jaksi zvráceně přenáší cizí sláva. Susan Bonesová, jejíž strýc, teta, bratranci i sestřenice zemřeli rukou jednoho z deseti uprchlíků, se na hodině bylinkářství nechala lítostivě slyšet, že si už dokáže přesně představit, jaké to je, být v Harryho kůži.

„A vůbec nechápu, jak to můžeš vydržet – je to příšerné!“ přiznala bez okolků a nasypala zbytečně moc dračího trusu do misky se sazenicemi skřipoklapky, takže se začaly vyčítavě kroutit a pištět.

Také o Harrym si v těchto dnech na chodbách znovu často tiše mumlali a ukazovali si na něj prstem, měl však dojem, že v tónu šeptajících hlasů je oproti dřívějšku jistý nepatrný rozdíl: jako by v nich zaznívala spíše zvědavost než nevraživost, a jednou nebo dvakrát si byl jistý, že útržky rozhovoru naznačovaly, že diskutující příliš nevěří vysvětlení Věštce, jak a proč se deseti Smrtijedům podařilo uniknout z azkabanské pevnosti. Celí zmatení a vyplašení se teď tito pochybovači zjevně uchylovali k jedinému dalšímu vysvětlení, které se jim nabízelo a o jehož pravdivosti je Harry a Brumbál přesvědčovali už od loňského školního roku.

Nebyla to ovšem pouze nálada studentů, která se měnila. Zcela běžně se teď stávalo, že narazili na dva nebo tři učitele, kteří si někde na chodbě cosi tiše a naléhavě šeptali a okamžitě zmlkli, když viděli, že se k nim blíží nějaký student.

„Z toho je jasně vidět, že ve sborovně už nemohou otevřeně mluvit,“ mínila tiše Hermiona, když s Harrym a Ronem jednoho dne před učebnou kouzelných formulí míjeli debatující profesorku McGonagallovou, profesora Kratiknota a profesorku Prýtovou. „Určitě ne před Umbridgeovou.“

„Myslíte, že vědí něco nového?“ vyptával se Ron a ohlížel se za trojicí učitelů.

„I kdyby věděli, nám to určitě neřeknou,“ postěžoval si rozhořčeně Harry. „Ne po tom výnosu… u kterého čísla už vlastně jsme?“ Na kolejních nástěnkách se totiž ráno po zveřejnění zprávy o útěku z Azkabanu objevily nové vývěsky:

Z NAŘÍZENÍ BRADAVICKÉ VRCHNÍ VYŠETŘOVATELKY

Učitelům se s okamžitou platností zakazuje poskytovat studentům jakékoli informace jednoznačně nesouvisející s předměty, za jejichž výuku jsou placeni.

Výše uvedené nařízení je v souladu se vzdělávacím výnosem číslo dvacet šest.

Podepsána: Dolores Jane Umbridgeová

vrchní vyšetřovatelka

Tento nejnovější výnos se mezi studenty stal terčem mnoha různých vtípků. Lee Jordan Umbridgeovou upozornil na to, že podle podmínek nového nařízení nemá právo zakazovat Fredovi a Georgeovi, aby při její hodině hráli v zadní lavici Řachavého Petra.

„Řachavý Petr nemá nic společného s obranou proti černé magii, paní profesorko! Nejsou to informace související s vaším předmětem!“

Když Harry příště Jordana viděl, ošklivě mu krvácel hřbet ruky. Doporučil mu na to výtažek z hrbouna.

Mimochodem se domníval, že by útěk z Azkabanu mohl Umbridgeovou přimět k větší pokoře, že by mohla být trochu nesvá z toho, k jaké katastrofě došlo přímo před nosem jejího milovaného Popletala. Vypadalo to ale, že tím jen vzrostla její zuřivá touha mít osobně pod kontrolou každičkou částečku života v Bradavicích. Přinejmenším byla zjevně odhodlána provést v co nejkratší době čistku profesorského sboru, a jediný otazník byl, zda jako první dostane výpověď profesorka Trelawneyová, nebo Hagrid.

Každá hodina jasnovidectví i péče o kouzelné tvory se teď konala pod osobním dohledem Umbridgeové a jejího notesu. Umbridgeová vysedávala v těžce provoněné věžní místnosti u krbu, přerušovala stále hysteričtější výklad profesorky Trelawneyové obtížnými otázkami z ptakopravectví a sedmimagie, vyzývala ji, aby předpovídala odpovědi studentů na zadané otázky, a požadovala, aby své věštecké schopnosti názorně předvedla nejprve z křišťálové koule a pak i z čajových lístků a z runových kamenů.

Harry měl dojem, že profesorka Trelawneyová se pod tím neustálým tlakem už brzy zhroutí. Několikrát ji potkal na chodbě (což bylo samo o sobě velice neobvyklé, protože většinou setrvávala ve své věžní učebně) a byl svědkem toho, jak si pro sebe něco rozčileně mumlá, lomí rukama a vrhá přes rameno vyděšené pohledy; pokaždé se kolem ní přitom šířila silná vůně laciného sherry. Nebýt toho, že se tolik bál o Hagrida, přišlo by mu jí líto – pokud ale jeden z nich musel přijít o práci, měl Harry naprosto jasno v tom, kdo by měl zůstat.

Naneštěstí si Hagrid podle Harryho úsudku nepočínal o nic lépe než Trelawneyová. Přestože se zjevně řídil Hermioninou radou a už od Vánoc jim neukázal nic strašidelnějšího než hafoně (zvíře, které je až na rozeklaný ocas nerozeznatelné od obyčejného foxteriéra), také jemu zřejmě povolovaly nervy. Byl na hodinách podivně roztržitý a poplašený, ztrácel při výkladu nit, nesprávně odpovídal na dotazy a neustále úzkostlivě pokukoval po Umbridgeové. K Harrymu, Ronovi a Hermioně se navíc choval odměřeněji než kdy dřív a výslovně jim zakázal, aby ho po setmění chodili navštěvovat.

„Esli vás tu nachytá, vodnesem si to vy i já,“ řekl jim nesmlouvavě, a protože ani v nejmenším neměli v úmyslu udělat něco, čím by jeho postavení ještě citelněji ohrozili, od dalších večerních návštěv jeho hájenky raději upustili.

Harrymu připadalo, že se ho Umbridgeová systematicky snaží připravit o všechno, co jeho životu v Bradavicích dávalo nějaký smysl: o návštěvy u Hagrida, o dopisy od Siriuse, o Kulový blesk a o famfrpál. Mstil se jí jediným způsobem, kterého byl schopen – zdvojnásobil úsilí, s nimž se věnoval Brumbálově armádě.

Potěšilo ho, že zpráva o deseti dalších Smrtijedech, kteří se teď dostali na svobodu, přiměla všechny, včetně Zachariáše Smithe, aby cvičili ještě usilovněji než dřív. U nikoho se však neprojevilo výraznější zlepšení než u Nevilla: vědomí, že uprchli lidé, kteří přivodili zkázu jeho rodičů, v něm vyvolalo zvláštní, až trochu znepokojivou změnu. O svém setkání s Harrym, Ronem a Hermionou na izolaci Nemocnice svatého Munga se ani jednou nezmínil, řídili se tedy jeho příkladem a také o něm nemluvili. Neřekl jediné slovo ani o útěku Belatrix Lestrangeové a dalších, kteří se na mučení jeho rodičů podíleli. Popravdě řečeno už teď na schůzkách BA nemluvil skoro vůbec, jen se neúnavně cvičil ve všech nových kletbách a protikouzlech, které je Harry učil. Buclatý obličej měl zkřivený soustředěním, zcela zjevně si nic nedělal z možných nehod či zranění a pracoval na sobě víc než kdokoli jiný v celé komnatě. Zlepšoval se tak rychle, že z toho šel až trochu strach, a když je Harry učil štítové kouzlo, jeden z prostředků, jak odvrátit méně účinná zaklínadla a obrátit je proti útočníkovi, jen Hermiona to zvládla rychleji než Neville.

Harry by dal bůhvíco za to, kdyby v nitrobraně dosahoval stejných pokroků jako Neville při cvičeních BA. Na hodinách se Snapem, které začaly už tak dost špatně, u sebe žádné zlepšení nepozoroval. Měl naopak pocit, že je to s ním hodinu od hodiny horší.

Než začal nitrobranu studovat, jizva ho pálila jen čas od času – obvykle to bylo v noci nebo po jednom z těch zvláštních záblesků Voldemortových myšlenek či nálad, které se na něj vždy jednou za čas přenášely. Poslední dobou ho ovšem jizva prakticky vůbec nepřestávala pálit a navíc často pociťoval náhlé přívaly podrážděnosti či bujného veselí, které nijak nesouvisely s tím, co se právě dělo s ním osobně, a které vždy doprovázelo obzvlášť bolestivé škubání v jizvě. Harry trpěl děsivými obavami, že se pomalu mění v jakousi anténu naladěnou na drobné výkyvy Voldemortovy nálady, a byl přesvědčený, že jeho zvýšená citlivost započala první hodinou nitrobrany se Snapem. A co bylo ještě horší, prakticky každou noc se mu poslední dobou zdálo, že kráčí známou chodbou ke vchodu do odboru záhad, a jeho sen pokaždé vyvrcholil tím, že před těmi obyčejnými černými dveřmi zůstal toužebně stát.

„Třeba je to trochu jako nějaká nemoc,“ rozjímala Hermiona s ustaraným výrazem, když se jí a Ronovi Harry svěřil. „Něco jako horečka nebo tak. Musí se nejdřív zhoršit, než se to začne zlepšovat.“

„Hodiny se Snapem to jedině zhoršují,“ prohlásil přesvědčeně Harry. „Už je mi úplně nanic, jak mě pořád bolí ta jizva, a leze mi krkem, jak každou noc chodím stejnou chodbou.“ Rozčileně se poškrábal na čele. „Chtěl bych, aby se ty dveře konečně otevřely, už mě fakt nebaví stát tam a koukat na ně…“

„Nedělej si z toho legraci!“ okřikla ho rázně Hermiona. „Brumbál nechce, aby se ti o té chodbě vůbec zdálo, jinak by přece nepožádal Snapea, aby tě učil nitrobranu. Prostě se na jeho hodinách budeš muset trochu víc snažit.“

„Já se snažím,“ ohradil se dotčeně Harry. „Zkus si to někdy sama… Snape se ti pokusí vlézt do hlavy… a to tedy rozhodně není nic legračního, tím si bud jistá!“

„Třeba…“ ozval se váhavě Ron.

„Co třeba?“ vyštěkla trochu popuzeně Hermiona.

„Třeba to není Harryho chyba, že nedokáže svou mysl uzavřít,“ dořekl zlověstným tónem.

„Jak to myslíš?“ nechápala Hermiona.

„No, třeba se Snape vůbec nesnaží Harrymu pomoct…“

Harry s Hermionou na něj vytřeštili oči a Ron přejížděl pochmurně významným pohledem z jednoho na druhého.

„Třeba…“ teď promluvil tišším hlasem, „třeba se naopak snaží Harryho mysl ještě pootevřít… chce tak Vy–víte–komu usnad…“

„Drž zobák, Rone!“ okřikla ho hněvivě Hermiona. „Kolikrát už jsi Snapea z něčeho podezříval – a vzpomínáš na jediný případ, kdy bys měl pravdu? Brumbál mu věří, pracuje pro Řád, a to by mělo stačit.“

„Patřil kdysi k Smrtijedům!“ trval Ron tvrdohlavě na svém. „A nikdy jsme neviděli žádný důkaz, že doopravdy přešel na druhou stranu.“

„Brumbál mu věří,“ opakovala Hermiona. „A jestli my nemůžeme věřit Brumbálovi, nemůžeme věřit nikomu.“

Kvůli spoustě starostí a práce – pro neuvěřitelné množství domácích úkolů, s nimiž se studenti pátého ročníku často museli potýkat až přes půlnoc, a také kvůli tajným schůzkám BA a pravidelným hodinám se Snapem se zdálo, že leden utíká až znepokojivě rychle. Než si to Harry stačil uvědomit, byl tu únor a spolu s ním deštivější a teplejší počasí, a také se přiblížila druhá návštěva Prasinek v tomto školním roce. Ode dne, kdy se s Cho domluvil, že do vesničky zajdou společně, měl jen velice málo času na to, aby se s ní mohl pobavit, a teď náhle byl svátek svatého Valentýna, který měli strávit spolu, doslova za dveřmi.

Ráno čtrnáctého února se Harry oblékl obzvlášť pečlivě. Na snídani dorazil s Ronem těsně před příletem poštovních sov. Hedvika mezi nimi nebyla (ne že by ji snad čekal), zato Hermiona ze zobáku nějakého nepovědomého kalouse vytahovala dopis, právě když si sedal ke stolu.

„Však už bylo načase! Kdyby to nepřišlo dnes…“ zabrumlala, nedočkavě roztrhla obálku a vytáhla z ní malý kousek pergamenu. Oči jí kmitaly zleva doprava, když si pročítala doručenou zprávu, a ve tváři se jí objevil výraz jakéhosi neradostného uspokojení.

„Poslyš, Harry,“ ozvala se a zvedla k němu oči, „tohle je opravdu důležité. Myslíš, že bychom se mohli kolem poledne sejít U Tří košťat?“

„No… já nevím,“ zakoktal nerozhodně. „Cho nejspíš počítá s tím, že strávíme celý den spolu. Vlastně jsme se ještě vůbec nedomluvili na tom, co budeme dělat.“

„No dobrá, když to jinak nepůjde, vezmi ji s sebou,“ vyzvala ho naléhavě Hermiona. „Ale přijdeš, viď?“

„Hmm… dobře, ale proč vlastně?“

„Nemám teď čas ti to vykládat, musím odpovědět obratem.“

S těmito slovy spěšně vyběhla z Velké síně s dopisem v jedné ruce a s topinkou v druhé.

„Jdeš taky?“ zeptal se Harry Rona, ten však jen truchlivě zavrtěl hlavou.

„Já do Prasinek nemůžu ani náhodou, Angelina chce, abychom celý den trénovali. Jako kdyby nám to bylo něco platné! Máme nejhorší tým, jaký jsem kdy zažil. Měl bys vidět Slopera a Kirka, jsou k pláči, ještě horší než já.“ Ztěžka si povzdechl. „Nechápu, proč mě Angelina nenechá, abych s tím praštil.“

„Přece proto, že ti to fakt jde, když jsi ve formě,“ zabručel podrážděně Harry.

Bylo pro něj velmi těžké vyjádřit Ronovi lítost, že je v tak nezáviděníhodné situaci, když sám by obětoval prakticky cokoli, aby mohl v nadcházejícím utkání proti Mrzimoru hrát. Ron si zřejmě jeho tónu všiml, protože se u snídaně o famfrpálu už nezmínil, a když se spolu loučili, byl v jejich chování znát určitý chladný odstup. Ron se vydal na famfrpálové hřiště, zatímco Harry, který se nejprve pokusil trochu si ulíznout vlasy a sledoval přitom svůj odraz na ploše čajové lžičky, zamířil do vstupní haly, kde se měl setkat s Cho. Připadal si nesmírně nervózní a lámal si hlavu, o čem si proboha budou povídat.

Cho na něj čekala kousek stranou od dubové hlavní brány; měla vlasy svázané do dlouhého ohonu a náramně jí to slušelo. Když se k ní Harry blížil, měl pocit, že jeho nohy v porovnání s tělem jsou neúměrně velké, a náhle si s hrůzou uvědomoval i svoje ruce a to, jak trapně musejí vypadat, když jimi kmitá podle těla.

„Ahoj,“ přivítala ho trochu udýchaná Cho.

„Ahoj,“ odpověděl Harry.

Chvíli na sebe mlčky zírali. „Tak co?“ zeptal se nakonec Harry. „Že… že bychom šli?“

„No… ano…“

Přidali se k frontě čekajících, které Filch kontroloval a pouštěl ven, čas od času se na sebe podívali a rozpačitě se usmáli, oba však mlčeli. Harrymu se ulevilo, když se dostali na čerstvý vzduch; kráčet mlčky bok po boku bylo snazší než jen stát na místě a vypadat trapně. Venku foukal chladný čerstvý větřík, a když šli kolem famfrpálového hřiště, zahlédl Harry koutkem oka, jak nízko nad tribunami přelétají Ron a Ginny. V tu chvíli ho bodla děsivá závist a zalitoval, že tam nahoře není s nimi.

„Vážně ti famfrpál schází, viď?“ ozvala se Cho.

Ohlédl se a zjistil, že ho upřeně pozoruje.

„Jo,“ povzdechl si, „to tedy ano.“

„Vzpomínáš, jak jsme ve třetím ročníku poprvé hráli proti sobě?“ zeptala se.

„Jasně,“ ušklíbl se Harry. „Pořád ses mi pletla do cesty.“

„A Wood ti říkal, aby sis nehrál na džentlmena a klidně mě z toho koštěte shodil, když to bude třeba,“ usmála se Cho při té vzpomínce. „Slyšela jsem, že ho vzali do Pýchy Portree, je to pravda?“

„Ne, vzali ho Puddlemerští spojenci. Viděl jsem se s ním předloni na mistrovství světa.“

„No ano, tebe jsem tam přece taky viděla, vzpomínáš? Byli jsme na stejném tábořišti. To bylo skvělé, co?“

Famfrpálové mistrovství světa jim vystačilo k hovoru, dokud neprošli celou příjezdovou cestu a nevyšli branou ven. Harrymu se ani nechtělo věřit, jak snadno se mu s ní povídá – nebylo to vlastně o nic těžší než povídat si s Ronem a Hermionou. Právě se začínal cítit docela sebejistě a spokojeně, když je předešla početná skupinka zmijozelských děvčat i s Pansy Parkinsonovou.

„Potter a Changová!“ zaječela Pansy a ostatní se posměšně chichotaly. „Tedy, Changová, nemáš zrovna nejlepší vkus… Diggory byl aspoň fešák!“

Dívky přidaly do kroku, štěbetaly, vrhaly dozadu na Harryho a Cho přehnaně významné pohledy, hihňaly se, a jak se vzdalovaly, zanechávaly za sebou rozpačité ticho. Harryho už nenapadalo nic dalšího na téma famfrpálu, a Cho se s lehkým ruměncem v obličeji dívala do země.

„Tak co… kam bys chtěla jít?“ zeptal se Harry, když došli na okraj Prasinek. Hlavní ulice se hemžila studenty, kteří se dívali do výloh obchodů nebo jen tak courali po chodnících sem a tam.

„Ale… je mi to jedno,“ pokrčila rameny Cho. „Co třeba… jen tak omrknout obchody?“

Pomalu došli k Džinovi v láhvi. V jeho výkladní skříni byl vylepený velký plakát a několik místních obyvatel si ho právě prohlíželo. Když k nim přišli Harry a Cho, ustoupili stranou a Harry zjistil, že má před sebou opět fotografie deseti uprchlých Smrtijedů. Plakát, v jehož záhlaví stálo Z nařízení Ministerstva kouzel, nabízel odměnu tisíc galeonů každé čarodějce či kouzelníkovi, kteří by poskytli informace vedoucí k dopadení kteréhokoli ze zobrazených zločinců.

„Je to divné, nemyslíš?“ poznamenala Cho tichým hlasem a prohlížela si fotografie Smrtijedů. „Vzpomínáš, když utekl Sirius Black, jak byly Prasinky plné mozkomorů, co ho hledali? A teď je na svobodě deset Smrtijedů, a nikde nevidíš ani jednoho mozkomora…“

„Jo,“ přikývl Harry, odtrhl oči od obličeje Belatrix Lestrangeové a rozhlédl se po obou stranách Hlavní ulice. „Jo, to je fakt divná věc.“

Vůbec ho nemrzelo, že nikde nablízku nejsou žádní mozkomorové; když se ale nad tím faktem zamyslel, byla jejich nepřítomnost nesmírně výmluvná. Nejen že nechali Smrtijedy uprchnout, ale vůbec se nenamáhali po nich pátrat… vypadalo to, že se skutečně ministerstvu vymkli z rukou.

Desítka uprchlých Smrtijedů hleděla z každé výlohy, kolem které s Cho procházeli. Když míjeli Písařské brky všeho druhu, dalo se do deště. Těžké studené kapky bubnovaly Harrymu do obličeje i do týla.

„Poslyš… nedal by sis šálek kávy?“ navrhla nesměle Cho, když se rozpršelo ještě hustěji.

„Jo, to bych si dal,“ přisvědčil Harry a rozhlédl se. „Jenže kde?“

„No, kousek odtud je jeden docela hezký podnik. Tys nikdy nebyl u madame Pacinkové?“ zeptala se Cho rozveseleně a vedla ho jednou z postranních uliček do malé čajovny, které si Harry dosud nikdy nevšiml. Byl to stísněný a přetopený lokál, kde bylo snad úplně všechno vyzdobené stuhami a mašlemi. Harrymu nepříjemně připomínal kabinet profesorky Umbridgeové.

„Je to tu hezoučké, co říkáš?“ usmála se spokojeně Cho.

„Hmm… jistě,“ zalhal Harry.

„Podívej, má tu speciální výzdobu ke svatému Valentýnovi!“ ukazovala Cho na zlaté andílky, kteří se vznášeli nad kulatými stolky a co chvíli rozhazovali mezi hosty růžové konfety.

„Áááách…“

Posadili se k poslednímu volnému stolku u silně zamlženého okna. Jen asi půl metru od nich seděl kapitán havraspárského famfrpálového mužstva Roger Davies s pohlednou plavovláskou. Drželi se za ruce. Při pohledu na ně se Harry začal cítit nesvůj a jeho nervozita ještě zesílila, když se rozhlédl po čajovně a zjistil, že všude sedí samé páry a všechny se drží za ruce. Třeba Cho čeká, že ji taky vezme za ruku.

„Co si dáte, drahouškové?“ zeptala se madame Pacinková, nesmírně boubelatá dáma s lesklým černým drdolem, když se jí s obrovskými potížemi podařilo vmáčknout mezi jejich stůl a stůl Rogera Daviese.

„Dvě kávy, prosím,“ odpověděla Cho.

Než objednaná káva dorazila, Roger Davies a jeho děvče se začali nad cukřenkou líbat. Harry z toho měl pramalou radost; měl pocit, že tím Davies nastavil jakousi laťku a že bude Cho nejspíš za chviličku chtít, aby se mu vyrovnal. Cítil, že v obličeji celý zrudl, a na chvíli se zkusil dívat z okna, ale bylo tak zamlžené, že skrz ně ven na ulici vůbec neviděl. Aby co nejdéle odložil okamžik, kdy se bude muset podívat na Cho, zahleděl se do stropu, jako by zkoumal, co je na něm namalované, a andílek nad jejich stolkem mu hodil do obličeje hrst konfet.

Po několika dalších trapných minutách se Cho zmínila o Umbridgeové. Harry se nadhozeného tématu s úlevou chopil a oba spokojeně zaplnili několik následujících minut jejím proklínáním. Protože však problém Umbridgeová už několikrát důkladně probírali na schůzkách BA, dlouho jim to nevydrželo. Znovu se rozhostilo ticho. Harry si nepříjemně uvědomoval mlaskavé zvuky, které se k nim nesly od vedlejšího stolku, a zoufale si lámal hlavu, co by ještě mohl říct.

„Hmm… poslyš, měla bys chuť se mnou v poledne zajít ke Třem košťatům? Mám se tam sejít s Hermionou Grangerovou.“

Cho pozvedla obočí.

„Ty máš schůzku s Hermionou Grangerovou? Dnes?“

„Jo. Totiž – požádala mě o to, tak jsem si říkal, že tam zajdu. Chceš jít se mnou? Říkala, že klidně můžeš přijít taky.“

„No… tedy… to je od ní moc hezké.“

Podle tónu jejího hlasu se však vůbec nezdálo, že to považuje za moc hezké. Naopak, řekla to chladně a zničehonic se zatvářila nepřístupně.

V naprostém tichu uběhlo několik dalších minut. Harry pil svou kávu takovou rychlostí, jako by mu měli za okamžik přinést další, a Roger Davies a jeho děvče u vedlejšího stolku vypadali, jako by jim někdo přilepil rty k sobě.

Cho měla ruku položenou na stolku vedle své kávy a Harry pociťoval rostoucí nutkání ji za ni vzít. Tak to prostě udělej, vybízel sám sebe, zatímco mu v hrudi tryskala fontána zmatku smíšeného s touhou, prostě se natáhni a chyť ji. Neuvěřitelné, říkal si, o kolik obtížnější je natáhnout paži třicet centimetrů a dotknout se její ruky, než ulovit ze vzduchu Zlatonku rychlou jako blesk…

Jenže ve chvíli, kdy posunul ruku dopředu, Cho tu svou sundala ze stolu. S mírným zájmem právě sledovala, jak Roger Davies líbá svou dívku.

„Víš, že mě taky zval na schůzku?“ ozvala se tiše. „Je to pár týdnů. Myslím Rogera. Já ho ale odmítla.“

Harry, který popadl cukřenku, aby nějak zamaskoval své náhlé chňapnutí přes stůl, vůbec nechápal, proč mu to říká. Jestli teď litovala, že nesedí u vedlejšího stolu a nenechává se vášnivě líbat Rogerem Daviesem, proč vlastně přijala jeho pozvání?

Neřekl nic. Andílek nad jejich stolkem je zasypal další hrstí konfet; některé Harrymu napadaly do zbytku vychladlé kávy, kterou chtěl zrovna dopít.

„Loni jsem tu byla s Cedrikem,“ hlesla Cho.

Harrymu pár vteřin trvalo, než si uvědomil, co vlastně řekla, ale pak se jeho vnitřnosti proměnily v led. Zdálo se mu neuvěřitelné, že právě teď, když je kolem plno líbajících se párů a nad hlavou jim poletuje andílek, se chce bavit o Cedrikovi.

Když promluvila znovu, trochu jí přeskakoval hlas.

„Už hrozně dávno se tě chci zeptat – řekl Cedric něco – totiž – zmínil se o… o mně, než umřel?“

To byla poslední věc na světě, o které měl Harry chuť se bavit, a ze všeho nejméně právě s Cho.

„No… nezmínil,“ odpověděl tiše. „On totiž… neměl ani čas něco říct. Hmm… takže… chodilas… chodilas o prázdninách často na famfrpál? Fandíš Tornádům, že?“

V hlase mu zazněla falešná bodrost a veselost. Vtom s hrůzou zjistil, že se jí oči už zase zalévají slzami, stejně jako po té poslední schůzce Brumbálovy armády před vánočními prázdninami.

„Poslyš,“ vyhrkl zoufale a naklonil se těsně k ní, aby ho neslyšel nikdo jiný, „teď přece nebudeme mluvit o Cedrikovi… Pojď se bavit o něčem jiném…“

Právě tohle ale zjevně neměl říkat.

„Myslela jsem,“ zavzlykala a po stole se rozstříkly její slzy, „myslela jsem, že zrovna ty to p–p–pochopíš! Potřebuju si o tom promluvit! A t–ty si o tom určitě potřebuješ promluvit t–taky! B–byls přece u toho, ne?“

Všechno se to zvrtlo jako v nějakém zlém snu. Dívka u vedlejšího stolku se dokonce odlepila od Rogera Daviese a ohlédla se na plačící Cho.

„No, víš… já už jsem o tom mluvil,“ zašeptal Harry, „s Ronem a s Hermionou, ale…“

„No jistě, s Hermionou Grangerovou o tom mluvit můžeš!“ vyjela na něj Cho a slzami se jí už leskl celý obličej. Několik dalších párů se přestalo líbat a zadívali se na ně. „Se mnou ale mluvit nechceš! M–možná by bylo nejlepší, kdybychom p–pros–tě zaplatili a kdybys běžel za tou svou Hermionou G–grangerovou, když ti na ní tak záleží!“

Harry na ni vykuleně zíral a naprosto ohromeně sledoval, jak si bere nadýchaný ubrousek a otírá si uplakané tváře.

„Cho?“ hlesl chabě a v duchu vybízel Rogera, aby svoji dívku začal zase líbat; alespoň by na něj a na Cho přestala vyvalovat oči.

„Jen si běž!“ štkala Cho do ubrousku. „Nechápu, proč jsi mě vůbec zval, když si hned po mně dáváš schůzky s jinými děvčaty… S kolika dalšími se ještě sejdeš po Hermioně?“

„Tak to vůbec není!“ bránil se Harry. Ulevilo se mu, když konečně pochopil, co ji tolik rozčílilo, a hlasitě se zasmál; o zlomek vteřiny opožděně si uvědomil, že ani to neudělal dobře.

Cho vyskočila. V čajovně zavládlo ticho, dívali se na ně už úplně všichni.

„Tak zatím sbohem, Harry,“ pronesla Cho dramaticky, s tichým vzlykáním se rozběhla ke dveřím, rozrazila je a vyběhla do hustého deště.

„Cho!“ zavolal Harry, jenže dveře už za ní melodicky cinkly a přibouchly se.

V čajovně panovalo hrobové ticho. Všechny oči byly upřené na něho. Harry hodil na stůl galeon, vytřásl si z vlasů růžové konfety a vyběhl ven za Cho.

Lilo teď jako z konve a Cho nebylo nikde vidět. Harry prostě nechápal, co se stalo – ještě před půl hodinou jim přece spolu bylo tak dobře.

„Ženské!“ zamumlal zlostně a s rukama vraženýma v kapsách se brodil kalužemi, jichž byla plná ulice. „Co ji to vůbec napadlo, bavit se o Cedrikovi? Proč musí vždycky zavést řeč na něco, při čem brečí jako umanutá?“

Zabočil doprava, dal se do běhu, až to kolem něj cákalo, a po několika minutách už zahýbal do dveří hostince U Tří košťat. Věděl, že na schůzku s Hermionou je ještě brzo, napadlo ho ale, že tam pravděpodobně najde někoho, s kým může strávit zbývající čas. Odhrnul si z očí mokré vlasy a rozhlédl se. V koutě seděl o samotě Hagrid a vypadal nabručeně.

„Ahoj Hagride!“ pozdravil, když se protlačil mezi těsně u sebe stojícími stoly a přitáhl si židli.

Hagrid sebou vyplašeně škubl a zadíval se na něj, jako by ho málem nepoznával. Harry viděl, že mu v obličeji přibyly dvě čerstvé tržné rány a několik nových modřin.

„Jo to jseš ty, Harry,“ zabručel Hagrid. „Není ti něco?“

„Ne, je mi fajn,“ zalhal, vzápětí ho však popravdě řečeno napadlo, že v porovnání s pomláceným a žalostně se tvářícím Hagridem si vlastně nemá na co stěžovat. „A co ty, jak se cítíš?“

„Já?“ protáhl Hagrid. „Ale jo, cejtim se skvěle, Harry, skvěle.“

Zahleděl se do hloubi svého cínového korbelu, který měl objem jako velké vědro, a povzdechl si. Harry nevěděl, co by mu měl říct. Chvíli seděli vedle sebe a nemluvili, pak se Hagrid náhle ozval: „Jsme na tom voba stejně, ty i já, co řikáš, Harry?“

„Hmm…“ hlesl Harry.

„Jo… jak už jsem říkal… jsme voba jiný než vostatní,“ pokračoval Hagrid a moudře přikyvoval. „A voba sirotci. Jo… taky voba sirotci.“

Důkladně si zavdal z korbelu.

„Bejt ze slušný rodiny, to je moc důležitý,“ prohlásil. „Táta byl slušnej člověk. A tvoji rodiče byli taky voba slušný lidi. Kdyby zůstali naživu, mohlo bejt všecko jiný, nemyslíš?“

„No… to asi mohlo,“ přitakal opatrně Harry. Hagrid měl zřejmě velice podivnou náladu.

„Jo, rodina,“ mudroval pochmurně Hagrid. „Ať se na to díváš, jak chceš, krev je důležitá…“

A otřel si pramínek krve z oka.

„Hagride,“ nedokázal se ovládnout Harry, „odkud máš všechna ta zranění?“

„Cože?“ zatvářil se Hagrid překvapeně. „Jaký zranění?“

„Tohle všechno!“ ukázal mu Harry na obličej.

„Jo ták… to je jenom pár vobyčejnejch škrábanců a modřin, Harry,“ mávl rukou. „Dělám těžkou práci.“

Dopil korbel do dna, postavil ho na stůl a zvedl se k odchodu.

„Tak zatím nazdárek, Harry… a vopatruj se.“

Hagrid se nejistými kroky a se sklíčeným výrazem ve tváři vypotácel z hostince a zmizel v prudkém lijáku. Harry se za ním díval a cítil se mizerně. Věděl, že Hagrid je nešťastný a něco tají, zřejmě však byl pevně odhodlaný neobracet se na nikoho o pomoc. Co se vlastně dělo? Než se nad tím ale Harry stačil důkladněji zamyslet, zaslechl, jak ho někdo volá.

„Harry! Tady jsme, Harry!“

Z protějšího konce lokálu na něj mávala Hermiona. Harry vstal a prodíral se k ní přecpaným hostincem. Ještě je dělilo několik stolů, když si uvědomil, že není sama. Seděla se dvěma nejpodivnějšími společnicemi, jaké by Harry čekal, že si k posezení u skleničky vybere: s Lenkou Láskorádovou a věřte nevěřte, s Ritou Holoubkovou, bývalou reportérkou Denního věštce, která byla jednou z Hermioniných nejneoblíbenějších osob na celém světě.

„Jsi tu nějak brzy!“ podivila se Hermiona a trochu se posunula, aby se měl kam posadit. „Myslela jsem, že jsi s Cho, tak jsem tě ještě nejmíň hodinu nečekala!“

„S Cho?“ zareagovala okamžitě Rita, otočila se a se zájmem se na Harryho zadívala… „S nějakým děvčetem?“

Popadla kabelku z krokodýlí kůže a začala se v ní přehrabovat.

„Do toho vám nic není, i kdyby Harry chodil se stovkou holek!“ zchladila ji okamžitě Hermiona. „Takže to zase můžete klidně schovat.“

Rita užuž z kabelky vytahovala jedovatě zelený brk. Zatvářila se, jako by ji někdo přinutil napít se mrvomízy, a kabelku zase zaklapla.

„O co tu vlastně jde?“ zeptal se Harry, posadil se a prohlížel si Ritu, Lenku i Hermionu.

„To se mi tady slečinka Dokonalá právě chystala vysvětlit, když jsi dorazil,“ odsekla Rita a zhluboka se napila ze své sklenice. „Doufám, že mluvit s ním můžu, co říkáš?“ štěkla na Hermionu.

„Ano, mluvit nejspíš ano,“ přikývla chladně Hermiona.

Ztráta zaměstnání Řitě rozhodně neprospěla. Vlasy, které nosívala nakadeřené do parádních kudrlinek, jí teď splihle a pocuchané visely kolem tváří. Karmínově rudý lak na pěticentimetrových nehtech měla oprýskaný a na výstředních brýlích jí chybělo několik falešných drahokamů. Ještě jednou se pořádně napila a koutkem úst sykla na Harryho: „Je určitě hezká, co, Harry?“

„Ještě slovo o Harryho milostném životě a celá naše dohoda padá! A myslím to smrtelně vážně,“ vypálila podrážděně Hermiona.

„Jaká dohoda?“ ušklíbla se Rita a otřela si ústa hřbetem ruky. „O žádné dohodě jste se zatím nezmínila, slečinko Nedůtklivá, jen jste mi přikázala, abych přijela. Však on jednou přijde den…“ Zhluboka a roztřeseně si povzdechla.

„Ano, jistě, jednou přijde den, kdy budete o Harrym a o mně psát další příšerné výmysly,“ odbyla ji lhostejně Hermiona. „To povídejte někomu, koho to zajímá.“

„Letos už o Harrym otiskli příšerných výmyslů ažaž, ani jsem jim nemusela pomáhat,“ připomněla jí Rita, znovu po Harrym střelila přes okraj brýlí kradmým pohledem a chraplavým šepotem dodala: „Jaké to je, Harry? Připadáš si zrazený? Vzteklý? Nepochopený?“

„Jistěže ho to štve,“ odpověděla jasným a tvrdým hlasem Hermiona. „Řekl totiž ministrovi kouzel pravdu, jenže ministr je příliš velký zabedněnec na to, aby mu uvěřil.“

„Ty se tedy té své historky držíš, ano? Pořád tvrdíš, že Ten–jehož–jméno–nesmíme–vyslovit se vrátil?“ otázala se Rita, pošoupla si brýle o něco níž, zavrtala se do Harryho pronikavým pohledem a jedním prstem mimoděk toužebně přejela po sponce krokodýlí kabelky. „Hlásíš se ke všem těm nesmyslům, co Brumbál každému na potkání vykládá, že se Ty–víš–kdo vrátil a ty že jsi to jako jediný na vlastní oči viděl?“

„Nejsem jediný, kdo to viděl,“ zavrčel Harry. „Byl tam ještě asi tak tucet Smrtijedů. Chcete jejich jména?“

„To bych moc ráda,“ vydechla Rita, už zase se přehrabovala v kabelce a dívala se na něj, jako by byl tím nejkrásnějším, co kdy v životě viděla. „Tučný palcový titulek: Potter vznáší obvinění… A k tomu podtitulek: Harry Potter jmenuje Smrtijedy, žijící dosud mezi námi! Pak tvoje pěkně velká fotografie a text: Duševně nevyrovnaný teenager, patnáctiletý Harry Potter, který přežil vražedný útok Vy–víte–koho, včera vzbudil bouři nevole, když označil vážené a vysoce postavené příslušníky kouzelnického společenství za Smrtijedy…“

Teď už měla svůj Bleskobrk v ruce a zdvižený na půl cestě k ústům, když jí výraz absolutního vytržení náhle zmizel z obličeje.

„Jenže,“ povzdechla si, sklonila brk a probodla Hermionu nenávistným pohledem, „o takový článek by tady slečinka Dokonalá samozřejmě nestála, co?“

„Naopak,“ ujistila ji sladce Hermiona, „přesně o to slečinka Dokonalá stojí.“

Rita na ni užasle zírala a stejně překvapeně se tvářil i Harry. Lenka si naproti tomu jen zasněně pobrukovala Weasley je náš král a párátkem s napíchnutou koktejlovou cibulkou si míchala pití ve sklenici.

„Ty vážně chceš, abych napsala, co Harry tvrdí o Tom–jehož–jméno–nesmíme vyslovit?“ přeptala se Rita potichu Hermiony.

„Ano, chci,“ přisvědčila Hermiona. „Chci, abyste napsala pravdu. Všechno, co se stalo. Přesně tak, jak to Harry říká. Poskytne vám všechny podrobnosti, nadiktuje vám jména neodhalených Smrtijedů, které tam viděl, poví vám, jak dnes Voldemort vypadá – no tak, seberte se přece,“ dodala pohrdavě a hodila přes stůl ubrousek. Při Voldemortově jméně sebou totiž Rita škubla tak vyplašeně, že na sebe vylila polovinu své ohnivé whisky.

Když si Rita ubrouskem otírala usmolený plášť do deště, nespustila z Hermiony oči. „Něco takového by Věštec neotiskl,“ prohlásila pak rozhodně. „Pokud jste si toho ještě nevšimli, nikdo té bláznivé smyšlence nevěří. Všichni jsou přesvědčení, že se to Harrymu jen zdálo. Když mě ale necháte, abych to napsala takhle…“

„Nepotřebujeme další článek, kde by se psalo, že Harrymu přeskočilo!“ zarazila ji nahněvaně Hermiona. „Díky, ale těch už jsme si užili dost! Chci mu dát příležitost, aby pověděl pravdu!“

„O takový článek nemá nikdo zájem,“ ujistila ji chladně Rita.

„Chcete říct, že ho Věštec neotiskne, protože mu to Popletal nedovolí,“ opravila ji popuzeně Hermiona.

Rita Hermionu zpražila dlouhým tvrdým pohledem. Pak se k ní naklonila přes stůl a promluvila věcným tónem. „No prosím, Popletal skutečně na Věštce tlačí, v konečném výsledku je to ale totéž. Neotisknou žádný článek, který by Harryho ukazoval v dobrém světle. Něco takového nikdo nechce číst. Veřejnost je naladěná úplně jinak. Ten poslední útěk z Azkabanu nadělal lidem dost starostí sám o sobě. Nechtějí prostě věřit, že se Vy–víte–kdo vrátil.“

„Takže Denní věštec je tu proto, aby lidem vykládal jen to, co chtějí slyšet, ano?“ usykávala pohrdavě Hermiona.

Rita se znovu napřímila, zvedla obočí a vyprázdnila svou sklenici ohnivé whisky.

„Věštec je tu proto, aby se prodával, ty hloupá,“ prohlásila chladně.

„Táta si myslí, že jsou to strašně špatné noviny,“ vložila se do rozhovoru nečekaně Lenka. Olizovala svou koktejlovou cibulku a poulila na Ritu obrovské a trochu nenormální oči. „On sám naopak otiskuje důležité zprávy o věcech, o kterých by podle jeho názoru měla veřejnost vědět. Nezáleží mu na tom, kolik vydělá.“

Rita na ni vrhla pohrdavý pohled.

„Hádám, že tvůj otec vede nějaký ubohý malý venkovský plátek, co?“ ušklíbla se. „Nejspíš něco jako Pětadvacet způsobů, jak zapadnout mezi mudly a veřejné aukce typu Přivezte vše, co vaše koště unese.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Lenka a znovu si cibulku namočila ve svém odvaru z chejru, „je šéfredaktorem Jinotaje.“

Rita vyprskla tak hlasitě, že se lidé u vedlejšího stolku poplašeně otočili.

„Říkáš, důležité zprávy o věcech, o kterých by podle jeho názoru měla veřejnost vědět, ano?“ opakovala Rita sžíravě. „Špínou, kterou ten plátek píše, bych si mohla pohnojit zahrádku.“

„Aspoň budete mít příležitost trochu pozvednout jeho úroveň, ne?“ usmála se roztomile Hermiona. „Lenka říká, že její otec rozhovor s Harrym velice rád otiskne. Vyjde to totiž v jeho časopisu.“

Rita chvíli na obě děvčata upřeně zírala a pak propukla v hurónský smích.

„Jinotaj!“ zalykala se. „Myslíte, že lidi budou brát Harryho vážně, když ho otiskne Jinotaj?“

„Někteří asi ne,“ připustila klidně Hermiona. Jenže v tom, jak ten útěk z Azkabanu vylíčil Denní věštec, byly obrovské nesrovnalosti. Řekla bych, že spoustě lidí bude vrtat hlavou, jestli pro to, k čemu došlo, neexistuje nějaké lepší vysvětlení, a pokud se objeví jiná než oficiální zpráva, i když ji zveřejní takový…“ pohlédla koutkem oka na Lenku, „řekněme neobvyklý časopis… myslím, že si ji všichni s velkým zájmem přečtou.“

Rita na to chvíli nic neříkala, s hlavou nakloněnou na stranu však Hermionu lišácky pozorovala.

„Prosím, připusťme na okamžik, že bych to udělala,“ ozvala se náhle. „Jaký za to dostanu honorář?“

„No, myslím, že táta lidem vlastně ani neplatí, aby pro časopis psali,“ poznamenala nepřítomně Lenka. „Píšou, protože je to pro ně čest a samozřejmě taky proto, aby viděli svoje jméno v tisku.“

Rita Holoubková se opět zatvářila, jako by polykala mrvomízu, a otočila se k Hermioně.

„Mám to snad udělat zadarmo?“

„Ano, jistě,“ přisvědčila klidně Hermiona a usrkla ze své sklenice. „Jinak totiž, jak velice dobře víte, oznámím příslušným úřadům, že jste neregistrovaný zvěromág. Je samozřejmě možné, že za reportáž o životě v Azkabanu, napsanou z vlastní zkušenosti, vám Věštec nabídne slušnou odměnu.“

Ritin výraz prozrazoval, že by jí nic neudělalo větší potěšení než popadnout papírový deštníček, který měla Hermiona ve sklenici, a vrazit jí ho do nosu.

„Nejspíš nemám na vybranou, co?“ zavrčela a hlas se jí trochu třásl. Znovu otevřela svou krokodýlí kabelku, vytáhla list pergamenu a chopila se Bleskobrku.

„To bude mít táta radost,“ pronesla potěšené Lenka. Ritě ve tváři zaškubalo.

„Můžeme, Harry?“ zeptala se Hermiona a obrátila se k němu. „Jsi připraven říct veřejnosti pravdu?“

„Asi ano,“ přikývl Harry a sledoval Ritin Bleskobrk, vznášející se v pohotovostní poloze nad pergamenem.

„Tak jen do toho, Rito,“ zavelela spokojeně Hermiona a vylovila ze dna své sklenice třešničku.

Kapitola dvacátá šestá

Věci viděné i nepředvídané

Lenka jim poněkud neurčitě sdělila, že neví, kdy se Ritin rozhovor s Harrym v Jinotaji objeví, protože její otec právě čeká bezvadný článek o nejnovějších pozorováních muchlorohých chropotalů, což samozřejmě bude „významná událost, takže Harry si možná bude muset počkat až na další číslo“.

Harry zjišťoval, že mluvit o té noci, kdy se Voldemort vrátil, pro něj vůbec není lehké. Rita se z něj snažila vymáčknout kdejakou podrobnost a on jí vypověděl všechno, na co si vzpomínal; bylo mu jasné, že má jedinou a jedinečnou příležitost, jak světu říct pravdu. Byl strašně zvědavý, jak budou lidé na jeho výpověď reagovat. Předpokládal, že spoustu z nich utvrdí v přesvědčení, že je totální šílenec, a nepochybně k tomu přispěje i skutečnost, že se rozhovor s ním objeví vedle absolutních blábolu o muchlorohých chropotalech. Jenže poté, co Belatrix Lestrangeová se svými smrtijedskými kumpány uprchla z Azkabanu, planul Harry touhou udělat aspoň něco, ať to bude nebo nebude k něčemu dobré…

„Už se nemůžu dočkat, jak na to, že ses veřejně ozval, zareaguje Umbridgeová,“ prohlásil ohromeně Dean u pondělní večeře. Vedle Deana z druhé strany seděl Seamus a cpal se obrovskými sousty kuřecího nákypu se šunkou, Harry však věděl, že také poslouchá.

„Udělals správnou věc, Harry,“ usoudil Neville, který seděl proti němu. Byl trochu pobledlý, ale tiše pokračoval: „Muselo být dost… dost těžké… mluvit o tom… že ano?“

„Jo,“ zahučel Harry, „lidi se ale musí dozvědět, čeho je Voldemort schopný, ne?“

„Správně,“ přikývl Neville, „a jeho Smrtijedi taky… lidi by měli vědět…“

Neville nechal další slova viset ve vzduchu a vrátil se ke svým pečeným bramborám. Seamus vzhlédl, když ale zachytil Harryho pohled, rychle sklopil oči znovu do talíře. Po chvíli se Dean, Seamus a Neville odebrali do společenské místnosti a nechali Harryho a Hermionu čekat u stolu na Rona, který se ještě k večeři kvůli famfrpálovému tréninku nedostal.

Do Velké síně vešla Cho Changová se svou kamarádkou Mariettou. Harrymu nepříjemně nadskočil žaludek, Cho však k nebelvírskému stolu ani nepohlédla a posadila se k Harrymu zády.

„Mimochodem,“ ozvala se dychtivě Hermiona, „ještě jsem se ani nezeptala, jak vlastně dopadla ta tvoje schůzka s Cho. Jak to, že ses vrátil tak brzo?“

„No – totiž, byla to…“ zamumlal Harry, přitáhl si mísu s rebarborovým drobenkovým koláčem a vzal si další kus, „absolutní prohra, když už o tom mluvíš.“

A vykládal jí, co se stalo v čajovně madame Pacinkové.

„…no a pak,“ končil se svým líčením, když polykal poslední kousek koláče, „prostě najednou vyskočila, vyhrkla ,Tak zatím sbohem, Harry,‘ a utekla odtamtud!“ Odložil lžičku a podíval se na Hermionu. „Tak mi pověz, co to mělo být? Proč to udělala?“

Hermiona pohlédla zezadu na Cho a povzdechla si.

„Ach bože, Harry,“ řekla smutně, „je mi líto, ale to od tebe bylo trochu netaktní.“

„Netaktní – ode mě?“ vyjekl pobouřeně Harry. „V jednu chvíli nám spolu bylo docela fajn, a v příštím okamžiku mi začala vykládat, jak si s ní Roger Davies domlouval rande a jak do té pitomé čajovny chodívala s Cedrikem a muchlala se tam s nim… Jak to na mě asi mohlo zapůsobit?“

„No, víš,“ promlouvala k němu Hermiona stejně trpělivě, jako když někdo vysvětluje přecitlivělému batoleti, že jedna a jedna jsou dvě, „neměl jsi jí takhle v polovině schůzky říkat, že se chceš sejít se mnou.“

„Ale, ale…“ koktal Harry, „ale vždyť… přece jsi chtěla, abych se s tebou ve dvanáct sešel a abych ji přivedl s sebou, tak jak jsem to měl udělat a neříct jí o tom?“

„Měl jsi jí to říct jinak,“ poučovala ho Hermiona se stále stejně rozčilující trpělivostí. „Měl jsi říct, že tě to vážně štve, ale že jsem tě přinutila slíbit, že ke Třem košťatům přijdeš, že se ti tam doopravdy vůbec nechce, že bys byl mnohem radši celý den jenom s ní, že si ale bohužel myslíš, že je fakt nutné, aby ses se mnou sešel, a pak ses jí měl zeptat, jestli by byla tak hrozně hodná a šla s tebou, že se třeba aspoň budeš moct rychleji utrhnout. Taky by bývalo vhodné prohodit něco v tom smyslu, jak jsem podle tebe ošklivá,“ dodala ještě.

„Já si ale nemyslím, že jsi ošklivá,“ namítl ohromeně Harry.

Hermiona se rozesmála.

„Ty jsi ještě horší než Ron, Harry… Vlastně ne, to zase ne,“ povzdechla si, když se do Velké síně s dupotem vřítil Ron, celý zacákaný blátem a nasupený. „Podívej, tys totiž Cho naštval, když jsi jí řekl, že se máš setkat se mnou, takže chtěla, abys žárlil. Udělala to jen proto, aby zjistila, jak moc se ti líbí.“

„Tak o tohle jí šlo?“ podivil se Harry, zatímco se Ron zhroutil na lavici naproti nim a začal si přitahovat všechno jídlo, které měl v dosahu. „A nemyslíš, že by bývalo jednodušší, kdyby se mě prostě zeptala, jestli se mi líbí víc než ty?“

„Na takové věci se holky obvykle nevyptávají,“ poučila ho Hermiona.

„No to by ale měly!“ rozčilil se Harry. „Mohl jsem jí jednoduše říct, že ji mám moc rád, a nemusela se zase tak rozrušit kvůli Cedrikově smrti!“

„Já netvrdím, že to, co udělala, bylo rozumné,“ namítla Hermiona právě ve chvíli, kdy se k nim připojila i Ginny, stejně zablácená a zjevně ve stejně mizerné náladě jako Ron. „Jen se ti snažím vysvětlit, jak se v té chvíli cítila.“

„Měla bys sepsat knihu,“ otočil se k Hermioně Ron, ale nepřestal si přitom krájet brambory, „a vysvětlit v ní všechny ty ztřeštěnosti, co holky dělají, aby tomu kluci rozuměli.“

„Jo,“ přidal se k němu zaníceně Harry a podíval se k havraspárskému stolu. Cho právě vstala, opět o něj nezavadila jediným pohledem a odešla z Velké síně. Poněkud ho to zdeptalo, a tak se otočil k Ronovi a Ginny. „Jaký byl trénink?“

„Příšerný, prostě zlý sen,“ huhlal nerudně Ron.

„Ale jdi, prosím tě,“ zakřikla ho Hermiona a koukla po Ginny. „Určitě to nebylo tak…“

„Ale ano, bylo,“ zavrčela Ginny. „Hotová katastrofa. Angelina už ke konci neměla daleko k slzám.“

Ron a Ginny se po večeři odešli vykoupat, zatímco Harry s Hermionou se vrátili do přeplněné společenské místnosti k obvyklé hromadě domácích úkolů. Harry se už půl hodiny pachtil s novou mapou hvězdné oblohy na hodinu astronomie, když se objevili Fred a George.

„Ron s Ginny tu nejsou?“ zeptal se Fred, přitáhl si křeslo a rozhlížel se kolem sebe. „To je dobře,“ přikývl, když Harry zavrtěl hlavou. „Koukali jsme na jejich trénink, dostanou pěknou nakládačku. Bez nás jsou to úplní lazaři.“

„Počkej, Ginny přece není špatná,“ namítl objektivně George a posadil se vedle Freda. „Upřímně řečeno nechápu, jak se dokázala takhle vypracovat, když uvážím, že jsme ji nikdy nenechali, aby s námi hrála.“

„To bude tím, že se už od šesti let uměla vloupat do kůlny na zahradě, kde jste měli košťata, a střídavě na nich létala, abyste o tom nevěděli,“ ozvala se Hermiona za rozkymáceným stohem knih o starodávných runách.

„Jo takhle,“ přikývl překvapivě uznale George. „Tím se to ovšem vysvětlilo.“

„Už se Ronovi podařilo chytit nějaký gól?“ zajímala se Hermiona a vykoukla přes učebnici Kouzelné hieroglyfy a logogramy.

„No, docela mu to jde, když má pocit, že se na něj nikdo nedívá,“ otočil Fred oči v sloup. „Takže v sobotu bude stačit, když diváky poprosíme, aby se k němu obrátili zády a bavili se o něčem jiném pokaždé, když se Camrál dostane na jeho polovinu hřiště.“

Znovu vstal, nervózně přešel k oknu a zadíval se na ztemnělé školní pozemky.

„Víte, famfrpál bylo prakticky to jediné, kvůli čemu mělo smysl tady zůstávat.“

Hermiona po něm šlehla přísným pohledem.

„Čekají vás zkoušky!“

„Už jsem přece říkal, že OVCE pro nás nic moc neznamenají,“ odsekl Fred. „Záškolácké zákusky máme doladěné, můžem začít prodávat. Už jsme zjistili, jak se zbavit těch boláků, stačí dát na ně pár kapek výtažku z hrbouna. Na to nás přivedl Lee.“

George doširoka zívl a sklíčeně se zadíval na zamračenou noční oblohu.

„Ani nevím, jestli se na ten zápas budu dívat. Jestli nás Zachariáš Smith porazí, budu se snad muset zabít.“

„Spíš zabijem my jeho,“ prohlásil zavile Fred.

„V tom je ta potíž s famfrpálem,“ zahuhlala nepřítomně Hermiona, už zase skloněná nad překladem ze starých run. „Vyvolává hroznou nevraživost a napětí mezi kolejemi.“

Vzhlédla, aby se podívala po svých Základních zaklínačských znacích, a zjistila, že na ni Fred, George i Harry zírají se smíšeným výrazem znechucení a nevíry.

„Co koukáte, vždyť je to pravda!“ rozhořčila se. „Je to jen hra, ne?“

„Víš, Hermiono,“ zakroutil Harry hlavou, „když jde o city a tak, jsi prostě jednička, ale famfrpálu nerozumíš, v tom jsi úplně mimo.“

„Možná jsem mimo,“ odsekla zamračeně a vrátila se ke svému překladu, „ale v tom, jestli budu šťastná a spokojená, aspoň nejsem závislá na Ronových brankářských schopnostech!“

A přestože by Harry raději skočil z astronomické věže, než by se jí k tomu přiznal, když zhlédl sobotní famfrpálový zápas, byl by dal libovolnou sumu galeonů za to, aby mu na famfrpálu také nezáleželo.

Pokud se o tom zápase dalo říct vůbec něco dobrého, pak jen to, že byl krátký; nebelvírští diváci museli přetrpět pouhých dvaadvacet minut agónie. Jen stěží se dalo určit, co bylo nejhorší. Podle Harryho o tuto pochybnou slávu soupeřili Ron, když příšerným způsobem pustil čtrnáctý gól, Sloper, který minul Potlouk, zato však holí udeřil do úst Angelinu, a Kirk, který zaječel a pozpátku se zřítil z koštěte, když se k němu hnal Zachariáš Smith s Camrálem. Zázrak naopak byl, že Nebelvír prohrál jen o deset bodů. Ginny se totiž podařilo lapit Zlatonku přímo před nosem mrzimorského chytače Summerbyho, takže konečné skóre bylo dvě stě čtyřicet ku dvěma stům třiceti.

„Dobrá práce,“ pochválil Harry Ginny, když se vrátili do společenské místnosti, v níž panovala nálada jako na obzvlášť nevydařeném pohřbu.

„Měla jsem štěstí,“ pokrčila rameny. „Ta Zlatonka neletěla nijak zvlášť rychle a Summerby má rýmu – kýchl a zavřel oči přesně v tom nejnevhodnějším okamžiku. Každopádně, až se do mužstva vrátíš ty…“

„Ginny, já mám doživotní zákaz.“

„Máš zákaz na tak dlouho, dokud bude ve škole Umbridgeová,“ opravila ho, „a to je rozdíl. Rozhodně ale myslím, že až se vrátíš, zkusím to na postu střelce. Angelina ani Alice už tu příští rok nebudou a já raději dávám góly, než chytám Zlatonku.“

Harry zašilhal po Ronovi, který se krčil v koutě, civěl na svoje kolena a v ruce držel láhev máslového ležáku.

„Angelina ho stejně nechce nechat odejít,“ poznamenala Ginny, jako by Harrymu četla myšlenky. „Pořád tvrdí, že ví, že Ron na to má.“

Harry byl Angelině vděčný za důvěru, kterou Ronovi prokazovala, zároveň si však říkal, že by přesto bylo ohleduplnější, kdyby mu dovolila z mužstva odejít. Ron hřiště opouštěl za doprovodu dalšího bouřlivého chorálu Weasley je náš král, který mu zpívali zmijozelští, teď už favorité famfrpálového poháru.

Přiloudali se k nim Fred s Georgem.

„Nemám ani to srdce, abych si z něj utahoval,“ postýskl si Fred a sklouzl pohledem po zhrouceném Ronovi. „Ale řeknu vám – když nechytil ten čtrnáctý gól…“

Začal kolem sebe divoce mávat rukama, jako by zaháněl roj včel.

„…no, to si ale nechám na nějaký mejdan, ne?“

Krátce poté se Ron sebral a odplížil se na kutě. Harry ohleduplně chvíli počkal, než také vyšel nahoru do ložnice, aby dal kamarádovi příležitost předstírat, že už spí. A taky že ano – když vstoupil do místnosti, Ron pochrupoval, ale tak hlasitě, že to neznělo příliš věrohodně.

Harry si vlezl do postele a přemýšlel o zápase. Sledovat ho z tribuny pro něj znamenalo nesmírné utrpení. Ginny na něj svým výkonem udělala poměrně dobrý dojem, věděl ale, že kdyby byl na hřišti místo ní on, pravděpodobně by Zlatonku chytil dřív… v jednom okamžiku se totiž třepetala kousek od Kirkova kotníku. Nebýt toho, že Ginny zaváhala, mohl Nebelvír s odřenýma ušima zvítězit.

Umbridgeová seděla několik řad pod Harrym a Hermionou. Jednou či dvakrát se otočila dozadu, podívala se na Harryho a její široká žabí ústa se roztáhla ve zjevně vítězoslavném úsměvu. Jak teď potmě ležel v posteli, spaloval ho vztek, když si vybavil její počínání. Po několika minutách si však připomněl, že má před usnutím vytěsnit ze své mysli všechny pocity, jak mu Snape přikazoval na konci každé hodiny nitrobrany.

Minutku nebo dvě se o to pokoušel, když se však ke vzpomínkám na Umbridgeovou přidružilo ještě rozhořčení na Snapea, přistihl se, že se naopak soustředí na to, jak hrozně je oba nenávidí. Ronovo chrápání pomalu umlklo a nahradilo je pravidelné hluboké oddechování. Harrymu trvalo mnohem déle, než usnul; tělo měl sice unavené, mozek však potřeboval dlouhou dobu na to, aby konečně vypnul.

Zdál se mu sen, jak spolu Neville a profesorka Prýtová v Komnatě nejvyšší potřeby tančí valčík a profesorka McGonagallová jim k tomu hraje na dudy. Chvíli je rozradostněně pozoroval a pak se rozhodl, že půjde najít ostatní členy BA.

Když ale vyšel z komnaty, zjistil, že proti sobě nemá gobelín s obrazem Barnabáše Blouznivého, ale pochodeň hořící v kovovém držáku na kamenné zdi. Pomalu otočil hlavu doleva – a tam, na protějším konci chodby bez oken, zely obyčejné černé dveře.

Zamířil k nim, naplněn rostoucím vzrušením. Ovládl ho velice podivný pocit, že tentokrát se mu konečně poštěstí nějakým způsobem ty dveře otevřít… Byl od nich snad už pouhý metr, když s bušícím srdcem spatřil, že dole na podlaze po jejich pravé straně vychází zářící proužek slabého namodralého světla… Dveře byly pootevřené… natáhl ruku, aby je otevřel dokořán a…

Ron hlasitě zachrápal, jako když řeže pila, a Harry se v tu ránu probudil s pravou rukou nataženou do tmy před sebou, přichystán otevřít dveře, které od něj byly vzdálené stovky kilometrů. Nechal ruku padnout na postel s pocitem provinilého zklamání. Věděl, že ty dveře vidět neměl, zároveň ho však sžírala taková zvědavost, co asi je za nimi, že se prostě neubránil a měl na Rona vztek… To nemohl s tím svým zachrápáním aspoň minutku počkat?

V pondělí ráno přišli do Velké síně na snídani přesně v okamžiku, kdy přilétly poštovní sovy. Hermiona nebyla jediná, kdo dychtivě očekával Denního věštce. Skoro všichni nedočkavě pátrali po dalších zprávách o uprchlých Smrtijedech, kteří stále nebyli dopadeni, přestože přibývalo hlášek o tom, že byli spatřeni tam a tam. Hermiona dala poštovní sově obvyklý svrček a honem noviny rozložila, zatímco Harry si naléval pomerančovou šťávu; protože sám dostal během celého roku jen jediný vzkaz, byl si jistý, že jde o nějaký omyl, když první sova s žuchnutím přistála právě před ním.

„Koho hledáš?“ zeptal se, beze spěchu odtáhl z dosahu jejího zobáku sklenici s pomerančovou šťávou a předklonil se, aby se podíval na jméno a adresu příjemce:

Harry Potter

Velká síň

Bradavická škola

Zamračil se a už bral dopis málem do ruky, když vtom se před něj snesly na stůl tři další sovy, pak čtvrtá, pátá, strkaly se, šlapaly do másla a převrhly slánku, jak se každá snažila dostat k němu a předat mu svůj dopis první.

„Co se to děje?“ zeptal se užasle Ron a celý nebelvírský stůl natahoval krky a třeštil oči na Harryho, protože mezitím přistálo sedm dalších sov. Všechny vřeštěly, houkaly a plácaly křídly.

„Harry!“ hlesla Hermiona se zatajeným dechem, prudce sáhla do zmítajícího se pernatého hejna a vytáhla malého výrečka s podlouhlým válcovitým balíčkem. „Myslím, že vím, co to znamená – otevři nejdřív tohle!“

Harry ze zásilky strhl hnědý balicí papír. Vykutálelo se z něj pevně srolované březnové číslo Jinotaje, a když ho Harry uhladil, zjistil, že se na něj z přední strany obálky rozpačitě zubí jeho vlastní tvář. Nad snímkem se velkými písmeny červenal titulek:

HARRY POTTER KONEČNĚ PROMLUVIL

PRAVDA O TOM–JEHOŽ–JMÉNO–NESMÍME–VYSLOVIT

A O NOCI, KDY JSEM VIDĚL JEHO NÁVRAT

„Vypadá to dobře, co?“ ozvala se Lenka, která se nenápadně přiloudala k nebelvírskému stolu a teď se vmáčkla na lavici mezi Freda a Rona. „Vyšlo to včera. Poprosila jsem tátu, aby ti poslal autorský výtisk. Počítám, že tohle všechno,“ ukázala na shromážděné sovy, které se stále ještě hemžily a strkaly na stole před Harrym, „budou ohlasy čtenářů.“

„Právě to mě napadlo taky,“ přidala se nedočkavě Hermiona. „Harry, nevadilo by ti…“

„Jen si posluž,“ přikývl trochu omámeně Harry.

Ron i Hermiona se okamžitě pustili do trhání obálek.

„Tohle je od nějakého chlapa, co si myslí, že ti nejspíš přeskočilo,“ hlásil Ron, když přelétl dopis, který otevřel. „No co…“

„Tahle ženská ti doporučuje důkladnou terapii šokovými kouzly u svatého Munga,“ přečetla zklamaně Hermiona a zmačkala druhý dopis do kuličky.

„Tenhle ale vypadá docela dobře,“ ozval se rozvážně Harry a v rychlosti si četl dlouhý dopis od nějaké čarodějky v Paisley. „Poslyšte, píše, že mi věří!“

„Tenhle neví, co si má myslet,“ oznámil Fred, který se energicky zapojil do otevírání dopisů. „Píše, že na něj nepůsobíš dojmem blázna, na druhou stranu se mu ale nechce věřit, že se Ty–víš–kdo vrátil, takže sám neví, čemu teď má věřit. Páni, to je ale plýtvání pergamenem!“

„Tady je další, kterého jsi přesvědčil, Harry!“ přihlásila se nadšeně Hermiona. „Když jsem si přečetl, co o celé té věci říkáte Vy, dospěl jsem chtě nechte k závěru, že se k Vám Denní věštec zachoval velice nespravedlivě… přestože se mi nechce ani pomyslet na to, že se Ten–jehož–jméno–nesmíme–vyslovit vrátil, jsem nucen uznat, že říkáte pravdu… No to je báječné!“

„Další, co si myslí, že žvaníš,“ zabručel Ron a odhodil zmačkaný dopis přes rameno, „…tahle ale píše, žes ji donutil změnit názor a že tě teď považuje za opravdového hrdinu, dokonce ti posílá svou fotku – no ne!“

„Copak je to tady?“ ozval se falešně nasládlý hlásek, který jako by patřil malé holčičce.

Harry vzhlédl s rukama plnýma obálek. Za Fredovými a Lenčinými zády stála profesorka Umbridgeová a její vypoulené žabí oči zkoumavě přejížděly po chaotickém chumlu sov a dopisů na stole. Za ní viděl Harry spoustu studentů, kteří se zájmem přihlíželi.

„Proč jste dostal takovou spoustu dopisů, Pottere?“ ptala se Umbridgeová, jako když pomalu ukrajuje.

„To je teď taky zločin, dostávat poštu?“ ozval se hlasitě Fred.

„Pozor na jazyk, pane Weasley, nebo budu nucena vám udělit školní trest,“ varovala ho Umbridgeová. „Tak co, pane Pottere?“

Harry zaváhal, bylo mu však jasné, že to, co udělal, stejně nedokáže před Umbridgeovou utajit; nepochybně bylo jen otázkou času, kdy se jí nějaký výtisk Jinotaje dostane do rukou.

„Lidé mi píšou, protože jsem poskytl rozhovor pro tisk,“ odpověděl. „Týká se toho, co se mi stalo loni v červnu.“

Když to říkal, z nějakého důvodu zvedl hlavu a podíval se ke stolu učitelského sboru. Ještě před vteřinou měl velice podivný pocit, že ho Brumbál pozoruje, teď však vypadal, že je zabraný do řeči s profesorem Kratiknotem.

„Rozhovor?“ opakovala Umbridgeová a její pisklavý hlásek zeslábl. „Co tím chcete říct?“

„Tím chci říct, že mi jedna novinářka kladla otázky a já jsem na ně odpovídal,“ upřesnil Harry. „Tady to máte…“

A hodil jí Jinotaj. Umbridgeová ho chytila a podívala se na obálku. Na bledé těstovité tváři jí rázem naskákaly ošklivé fialové skvrny.

„Kdy jste to provedl?“ trochu se jí chvěl hlásek.

„O posledním víkendu v Prasinkách,“ odpověděl.

Pohlédla na něj, rozpálená vztekem doběla, a časopis se jí v tlustých prstech třásl.

„Vy už se víckrát do Prasinek nepodíváte, pane Pottere,“ zašeptala. „Jak se opovažujete… jak jste jen mohl…“ Zhluboka se nadechla. „Pořád, zas a znovu jsem se vás snažila odnaučit lhaní. Vidím ale, že jste si to stále ještě nevzal dost k srdci. Srážím Nebelvíru padesát bodů a uděluji vám další týden školního trestu.“

S Jinotajem pevně přitisknutým k hrudi strnule odkráčela, sledována očima mnoha studentů.

V polovině dopoledne se na škole objevily obrovské vývěsky. Nevisely pouze na nástěnkách jednotlivých kolejí, ale také všude na chodbách a v učebnách.

Z NAŘÍZENÍ BRADAVICKÉ VRCHNÍ VYŠETŘOVATELKY

Každý student, u něhož bude nalezen časopis Jinotaj, bude vyloučen ze školy.

Výše uvedené nařízení je v souladu se vzdělávacím výnosem číslo dvacet sedm.

Podepsána: Dolores Jane Umbridgeová

vrchní vyšetřovatelka

Hermiona se z nějakého důvodu pokaždé potěšené rozzářila, když některou z těch vývěsek spatřila.

„Z čeho máš prosím tě takovou radost?“ ptal se jí Harry.

„Ale Harry, copak to nechápeš?“ vydechla Hermiona. „Jestli vůbec mohla něčím jednoznačně zaručit, že si ten tvůj rozhovor tady ve škole přečtou všichni do jednoho, tak právě tímhle zákazem!“

A měla naprostou pravdu. Přestože Harry za celý den nikde ve škole nespatřil vykukovat ani růžek Jinotaje, večer už to vypadalo, že si všichni navzájem citují pasáže z jeho rozhovoru. Harry zaslechl, jak si o něm šeptají, když čekali v hloučcích před učebnami, jak se o něm baví u oběda i v zadních lavicích při vyučování, a Hermiona mu dokonce hlásila, že když si před hodinou starodávných run odskočila na dívčí toalety, mluvilo se o něm ve všech kabinkách.

„Pak si mě všimly, a protože pochopitelně vědí, že s tebou kamarádím, úplně mě bombardovaly otázkami,“ líčila mu Hermiona s rozzářenýma očima. „A myslím, Harry, že ti věří, fakt si to myslím. Řekla bych, že se ti konečně podařilo je přesvědčit!“

Profesorka Umbridgeová zatím potají slídila po chodbách školy, namátkou zastavovala studenty a žádala po nich, aby ji nechali nahlédnout do učebnic a obrátili kapsy naruby. Harrymu bylo jasné, že pátrá po dalších výtiscích Jinotaje, studenti si však s jejím čenicháním snadno dokázali poradit. Stránky s Harryho rozhovorem začarovali tak, že pokud je četl někdo jiný než oni sami, podobaly se výňatkům z učebnic, nebo z nich kouzlem smazali všechen text, dokud si je nechtěli přečíst znovu. Brzy to vypadalo, že v celé škole není jediný člověk, který by rozhovor dosud nečetl.

Učitelům samozřejmě vzdělávací výnos číslo dvacet šest zakazoval, aby se o rozhovoru zmiňovali, přesto si každý našel nějaký způsob, jak dát najevo svoje mínění. Profesorka Prýtová udělila Nebelvíru dvacet bodů, když jí Harry podal konev na zalévání, profesor Kratiknot mu na konci hodiny kouzelných formulí s širokým úsměvem vtiskl do ruky krabici pištících cukrových myšek, významně si přiložil prst k ústům a spěšně odešel. Profesorka Trelawneyová na hodině jasnovidectví propukla v hysterické vzlyky a oznámila užaslé třídě i velice nesouhlasně se tvářící profesorce Umbridgeové, že Harry nezemře předčasnou smrtí, ale naopak se ve zdraví dožije požehnaného věku, stane se ministrem kouzel a bude mít dvanáct dětí.

Ze všeho nejvíc ovšem Harryho potěšilo, že ho následujícího dne, když spěchal na hodinu přeměňování, doběhla a zastavila Cho. Než si stačil uvědomit, co se děje, vklouzla svou rukou do jeho a šeptala mu do ucha: „Omlouvám se ti, moc se ti omlouvám. Ten rozhovor, to je tak statečné… až jsem se nad ním rozbrečela!“

Harrymu sice bylo líto, že ji opět rozbrečel, na druhou stranu byl ale hrozně rád, že spolu zase začali mluvit, a ještě víc ho potěšilo, když ho letmo políbila na tvář, než zase odpelášila. A hned potom, jen co dorazil k učebně přeměňování, se stalo něco přímo neuvěřitelného a právě tak příjemného: Seamus vystoupil z řady a postavil se před něj.

„Jen jsem ti chtěl říct,“ zamumlal a pošilhával někam k Harryho levému kolenu, „že ti věřím. A jedno číslo toho časopisu jsem poslal mámě.“

Pokud k dovršení Harryho spokojenosti ještě něco scházelo, pak to byla reakce, které se dočkal od Malfoye, Crabbeho a Goyla. Spatřil je později toho odpoledne v knihovně, kde stáli s hlavami u sebe ještě s nějakým neduživým chlapcem; o něm mu Hermiona šeptem sdělila, že se jmenuje Teodor Nott. Ohlédli se na Harryho, který se probíral regály, protože potřeboval knihu o kouzlech částečného odstraňování. Goyle výhružně zapraskal klouby na prstech a Malfoy pošeptal Crabbemu něco zjevně nenávistného. Harrymu bylo naprosto jasné, proč si tak počínají – otce všech tří totiž jmenoval mezi Smrtijedy.

„A nejlepší na tom je,“ zašeptala škodolibě Hermiona, když odcházeli z knihovny, „že to tvoje tvrzení nemohou vyvracet, protože by se prozradili, že ten článek četli!“

Vrchol všeho byl, když mu Lenka u večeře pověděla, že ještě žádné číslo Jinotaje nebylo tak rychle vyprodané.

„Táta připravuje dotisk!“ sdělovala Harrymu a vzrušeně na něj valila oči. „Je to úplně neuvěřitelné, říkal, že se o to lidi zajímají snad ještě víc než o muchlorohé chropotaly!“

Toho dne večer byl Harry hrdinou nebelvírské společenské místnosti. Fred s Georgem přední obálku Jinotaje troufale začarovali zvětšovacím kouzlem a pověsili ji na stěnu, takže Harryho obrovitá hlava shlížela na dění pod sebou a čas od času dunivým hlasem pronesla něco jako MINISTERŠTÍ JSOU MAGOŘI nebo UDAV SE HNOJEM, UMBRIDGEOVÁ! Hermiona to nepovažovala za nijak zvlášť vtipné, tvrdila, že ji to ruší v soustředění, a nakonec byla tak podrážděná, že se předčasně odebrala do postele. Po hodině či dvou musel i Harry přiznat, že plakát není tak legrační, jak se mu zpočátku zdálo, zvlášť když začalo vyprchávat mluvicí kouzlo, takže z něj ve stále kratších intervalech a čím dál pisklavějším hlasem vykřikoval jen jednotlivá slova jako HNOJEM nebo UMBRIDGEOVÁ. Dokonce ho z toho rozbolela hlava a jizva na čele ho opět začala nepříjemně pálit. Za protestů a zklamání mnoha těch, kdo seděli kolem něj a dožadovali se bůhvíkolikátého opakování jeho rozhovoru pro Jinotaj, oznámil, že si také potřebuje jít brzy lehnout.

Když došel do ložnice, nikdo v ní nebyl. Na chvíli se opřel čelem o studené sklo okna vedle postele a nechal je působit konejšivým chladem na svou jizvu. Pak se svlékl, zalezl do postele a v duchu se modlil, aby ho přestala bolet hlava. Navíc se mu trochu zvedal žaludek. Převalil se na bok, zavřel oči a téměř okamžitě usnul…

Byl v jakési temné místnosti s okny zahalenými závěsy a osvětlené svíčkami na jediném svícnu. Rukama pevně svíral opěradlo křesla, ke kterému stál čelem. Ty ruce měly dlouhé štíhlé prsty, byly bílé, jako by na ně už léta nedopadlo sluneční světlo, a na tmavém sametovém polstrování vypadaly jako dva velcí bledí pavouci.

Za křeslem, v kruhu světla, které na podlahu vrhaly svíce, klečel nějaký muž v černém hábitu.

„Zdá se, že jsem dostal špatnou radu,“ prohlásil Harry vysokým chladným hlasem, v němž vibrovala zloba.

„Prosím o prominutí, Mistře,“ zaskřehotal muž klečící na podlaze. Týl jeho hlavy se ve světle svící matně leskl. Zdálo se, že se třese.

„Vám to nevyčítám, Rookwoode,“ poznamenal Harry tímtéž ledově krutým hlasem.

Pustil opěradlo křesla, obešel je a zamířil k muži, který se bázlivě krčil na podlaze, až stál v temnotě přímo nad ním a shlížel k němu z mnohem větší než obvyklé výše.

„Jste si tím, co říkáte, úplně jistý, Rookwoode?“ zeptal se.

„Ano, můj Pane, ano… Koneckonců, přece jsem na tom odboru pracoval…“

„Avery tvrdil, že ji Bode dokáže odnést.“

„Bode ji v žádném případě vzít nemohl, Mistře… Bode určitě věděl, že něčeho takového není schopen… Proto také – o tom není pochyb – tak houževnatě vzdoroval Malfoyově kletbě Imperius…“

„Vstaňte, Rookwoode,“ poručil šeptem Harry.

Klečící muž tak spěchal s vyplněním jeho příkazu, že se málem svalil na podlahu. Obličej měl poďobaný jako po neštovicích a ve světle svící na něm vyvstávaly ďobance ještě zřetelněji. I když se postavil, zůstával trochu přihrbený, jako by ustrnul v polovině úklony, a vysílal nahoru k Harrymu vyděšené pohledy.

„Udělal jste dobře, že jste mi to pověděl,“ pochválil ho Harry. „Velmi dobře… zdá se, že jsem celé měsíce promarnil spřádáním neplodných plánů… Ale to nevadí… od nynějška začínáme znovu. Patří vám vděk lorda Voldemorta, Rookwoode…“

„Můj Pane… ano, můj Pane,“ zalykal se Rookwood a hlas mu zadrhával úlevou.

„Budu potřebovat vaši pomoc. Budu potřebovat jakoukoli informaci, kterou mi dokážete poskytnout.“

„Samozřejmě, můj Pane, samozřejmě… cokoli si budete přát…“

„Výborně… můžete jít. Pošlete mi sem Averyho.“

Rookwood pozpátku a v hlubokém předklonu vycouval ke dveřím a zmizel.

Když Harry zůstal ve ztemnělé komnatě sám, otočil se ke stěně. Ve stínu na ní viselo popraskané a stářím téměř osleplé zrcadlo. Harry k němu přistoupil blíž. Jeho odraz ve tmě se zvětšil a projasnil… tvář bělejší než lebka… rudé oči se štěrbinovitými panenkami…

„NEEEEEEE!“

„Co je?“ ozval se výkřik odněkud zblízka…

Harry kolem sebe mával rukama tak divoce, že se zamotal do závěsů a spadl z postele. Několik dalších vteřin si neuvědomoval, kde vlastně je, a byl přesvědčen, že opět uvidí, jak se na něj ze tmy šklebí ta bílá, lebce podobná tvář, když vtom se těsně u jeho ucha ozval Ronův hlas.

„Byl bys tak laskav a přestal sebou házet jako šílenec, abych tě mohl vymotat?“

Ron na něm uvolnil závěsy, a Harry zůstal ležet na zádech a vzhlížel k němu v měsíčním světle. Jizva ho bolestivě pálila. Ron vypadal, jako by se právě chystal ulehnout, protože měl hábit z jedné paže svlečený.

„Už zase někoho přepadli?“ vyptával se a nešetrně Harryho vytáhl na nohy. „Stalo se něco taťkovi? Zase ten had?“

„Ne… všichni jsou v pořádku…“ Harry lapal po dechu a celé čelo měl jakoby v jednom ohni. „Totiž… Avery není v pořádku… ten je naopak v maléru… dal mu nesprávné informace… Voldemort opravdu zuří…“

Zasténal, roztřeseně se zhroutil na postel a mnul si jizvu na čele.

„Jenže teď mu přišel na pomoc Rookwood… už je zase na správné stopě…“

„O čem to mluvíš?“ nechápal Ron a tvářil se polekaně. „Chceš říct… tys teď právě viděl Ty–víš–koho?“

„Já jsem přímo byl Ty–víš–kým,“ upřesnil Harry, natáhl ve tmě obě ruce a přidržel si je před obličejem, aby se ujistil, že už nejsou smrtelně bílé a že nemají dlouhé štíhlé prsty. „Mluvil s Rookwoodem, to je jeden z těch Smrtijedů, co utekli z Azkabanu, vzpomínáš? Rookwood mu právě řekl, že to Bode nemohl udělat.“

„Co nemohl udělat?“

„Něco odnést… Říkal, že Bode určitě věděl, že něčeho takového není schopen… Bode byl pod vlivem kletby Imperius… Rookwood myslím říkal, že ji na něj seslal Malfoy.“

„Bode byl očarovaný a měl odněkud něco odnést?“ ptal se Ron. „Ale… Harry, to bude určitě…“

„Ta zbraň,“ dořekl za něj Harry. „Já vím.“

Dveře ložnice se otevřely a do místnosti vešli Dean se Seamusem. Harry zdvihl nohy a položil je zpátky na postel. Vzhledem k tomu, že ho Seamus teprve přednedávnem přestal považovat za blázna, nechtěl, aby to vypadalo, že se právě stalo něco neobvyklého.

„Opravdu jsi říkal,“ zamumlal tiše Ron a předstíral, že si chce nalít vodu ze džbánu na nočním stolku, aby se mohl naklonit těsně k Harrymu, „že ty sám jsi byl Ty–víš–kým?“

„Jo,“ přitakal tiše Harry.

Ron do sebe nalil zbytečně velký doušek vody, která mu teď stékala po bradě až na prsa.

„Harry,“ prohlásil, zatímco Dean a Seamus hlučně dupali po ložnici, svlékali si hábity a o něčem se bavili, „musíš to povědět…“

„Nikomu nemusím nic povídat,“ zarazil ho úsečně Harry. „Kdybych pořádně zvládal nitrobranu, neviděl bych vůbec nic. Vlastně už jsem se měl naučit si tyhle věci nepouštět do hlavy. To se ode mě přece chce.“

Tím „to se ode mě chce“ měl na mysli Brumbála. Položil se znovu na postel, překulil se na bok zády k Ronovi a po chvíli zaslechl, jak zavrzala matrace, když si Ron také lehl. Jizva ho začala bolet tak palčivě, že se musel zakousnout do polštáře, aby nevydal ani hlásek. Věděl, že někde si Avery právě odpykává svůj trest.

Druhý den dopoledne čekali Harry s Ronem až do přestávky, než Hermioně přesně vylíčili, co se stalo; chtěli si totiž být absolutně jistí, že je nikdo nemůže poslouchat. Stáli jako obvykle ve svém koutku na zebavém větrném nádvoří a Harry jí svůj sen vypověděl do všech podrobností, na které si vzpomněl. Když skončil, Hermiona chvíli neřekla ani slovo, jen s jistou bolestí v očích pozorovala, jak Fred a George na protější straně nádvoří, oba bez hlavy, prodávají své kouzelné klobouky, které měli schované pod plášti.

„Tak proto ho zavraždili,“ pokývala tiše hlavou a konečně odtrhla oči od dvojčat. „Když se Bode pokusil tu zbraň ukrást, stalo se mu něco divného. Řekla bych, že na samotné zbrani nebo v jejím okolí jsou nějaká ochranná kouzla, která nedovolí, aby se jí někdo dotkl. Proto také byl u svatého Munga, proto měl něco s mozkem a nemohl mluvit. Vzpomínáte ale, co nám říkala ta léčitelka? Už se začínal uzdravovat. A oni přece nemohli riskovat, že se z toho dostane. Chci říct, že šok, který dostal, když se té zbraně dotkl, ať už to bylo cokoli, nejspíš způsobil, že kletba Imperius přestala účinkovat. Kdyby se byl Bodemu vrátil hlas, mohl vysvětlit, co vlastně dělal, nemyslíte? Řád by se dozvěděl, že byl vyslán, aby tu zbraň ukradl. A Lucius Malfoy na něj samozřejmě tu kletbu mohl seslat docela snadno. Je na ministerstvu pečený vařený, ne?“

„Byl tam dokonce i ten den, kdy jsem měl svoje disciplinární řízení,“ vzpomněl si Harry. „Byl… počkejte…“ pokračoval zamyšleně. „Byl ten den v chodbě, co vede k odboru záhad! Tvůj taťka říkal, že chtěl nejspíš proklouznout dolů, aby zjistil, jak moje řízení dopadlo, ale co když…“

„Sturgis!“ zajíkla se Hermiona a zatvářila se, jako by do ní uhodilo.

„Cože?“ pohlédl na ni nechápavě Ron.

„Sturgis Tobolka!“ lapala Hermiona po dechu. „Zatkli ho, když se pokoušel vniknout do nějakých dveří! Lucius Malfoy určitě dostal i jeho! Vsadím se, že to udělal ten den, kdy jsi ho tam viděl, Harry. Sturgis měl Moodyho neviditelný plášť, že ano? Co když tedy u těch dveří jako neviditelný držel stráž a Malfoy slyšel, jak se pohnul… nebo se dovtípil, že tam někdo je… nebo prostě vyslal kletbu Imperius jen tak pro případ, že tam někdo bude hlídat? A když se potom Sturgisovi naskytla příležitost – nejspíš když měl zase strážní službu – pokusil se proniknout do odboru a ukrást pro Voldemorta tu zbraň… Buď zticha, Rone! – Jenže ho chytili a poslali do Azkabanu…“

Zadívala se na Harryho.

„A Rookwood teď Voldemortovi prozradil, jak se k té zbrani dostane?“

„Neslyšel jsem celý jejich rozhovor, ale rozhodně to tak vypadalo,“ přitakal Harry. „Rookwood tam kdysi pracoval… Co když teď Voldemort pošle Rookwooda, aby ji ukradl?“

Hermiona přikývla, zjevně se však myšlenkami toulala někde jinde. Pak se znenadání ozvala. „Tys to ale vůbec neměl vidět, Harry.“

„Cože?“ zeptal se Harry zaraženě.

„Máš se přece učit, jak svou mysl před podobnými příhodami uzavřít,“ pokračovala náhle přísným tónem.

„To já vím,“ připustil Harry, „jenže…“

„Podle mě bychom se na to, cos viděl, měli prostě pokusit zapomenout,“ prohlásila pevně Hermiona. „A ty by ses měl v té nitrobraně propříště trochu víc snažit!“

Harry se na ni tak naštval, že s ní nepromluvil po celý zbytek dne. Ukázalo se ostatně, že je to další ze špatných dnů. Kdo právě na chodbách nediskutoval o uprchlých Smrtijedech, ten se vysmíval ostudnému nebelvírskému výkonu v zápase s Mrzimorem. Zmijozelští si prozpěvovali Weasley je náš král tak hlasitě a tak často, že jim to ještě před západem slunce Filch na chodbách zakázal, protože už to prostě nemohl poslouchat.

Během týdne obrat k lepšímu nenastal. Harry schytal další dvě H z lektvarů, stále ho trápily obavy, aby Hagrid nedostal výpověď, a nedokázal se ubránit tomu, aby neustále nepřemýšlel o snu, v němž se proměnil ve Voldemorta. S Ronem ani s Hermionou o něm však už nemluvil: nestál o to, aby ho Hermiona znovu vyplísnila. Hrozně rád by si o svém snu popovídal se Siriusem, což ovšem nepřicházelo v úvahu, a tak se všemožně pokoušel celou tu záležitost zatlačit hluboko na dno své mysli.

Naneštěstí však ani nejhlubší dno jeho mysli nebylo už tak bezpečným místečkem jako dřív.

„Vstaňte, Pottere.“

Pár týdnů poté, co se mu zdálo o Rookwoodovi, se Harry opět ocitl na kolenou na podlaze ve Snapeově kabinetu a snažil se pročistit si hlavu. Právě byl znovu přinucen vrátit se ke vzpomínkám na řadu zážitků z raného dětství, o nichž vůbec netušil, že se dosud uchovávají v jeho paměti. Většina z nich se týkala různých příkoří, která na základní škole utrpěl od Dudleyho a jeho bandy.

„Ta poslední vzpomínka,“ vyštěkl Snape, „co to bylo?“

„Nevím,“ zahučel Harry a vyčerpaně se postavil. Zjišťoval, že mu dělá stále větší potíže rozlišovat jednotlivé vzpomínky ve změti obrazů a zvuků, kterou Snape v jeho paměti vyvolával. „Myslíte tu, jak mě chtěl bratranec přinutit, abych si stoupl do toalety?“

„Ne,“ odpověděl tiše Snape. „Myslím tu s tím mužem, co klečel uprostřed nějaké temné místnosti…“

„To… to nic není,“ odbyl ho Harry.

Snapeovy tmavé oči se zavrtaly do jeho očí. Harry si vzpomněl, jak ho Snape poučil, že pohled z očí do očí je pro nitrozpyt zásadně důležitý, zamrkal a podíval se jinam.

„Jak se ten muž a ta místnost ocitli ve vaší hlavě, Pottere?“ chtěl vědět Snape.

„To…“ zakoktal Harry a díval se všude, jen ne na Snapea, „to byl… jen takový sen, co se mi zdál.“

„Sen?“ opakoval Snape.

Následovala chvíle ticha, během níž Harry upřeně hleděl na velkou mrtvou žábu, vznášející se v nádobě plné jasně rudé tekutiny.

„Víte přece, proč tady jsme, Pottere, nebo snad ne?“ zavrčel Snape hlubokým, nebezpečným hlasem. „Víte, proč marním své volné večery touhle otravnou prací?“

„Ano,“ odpověděl koženě Harry.

„Připomeňte mi, proč tady jsme, Pottere.“

„Abych se učil nitrobranu,“ hlesl Harry a pro změnu se teď mračil na mrtvého úhoře.

„Správně, Pottere. A ať jste jakkoli mdlého rozumu…“ Harry opětoval Snapeův pohled a pocítil příliv nenávisti, „domníval jsem se, že po dvou měsících nitrobrany jste mohl dosáhnout alespoň nějakého pokroku. Kolik dalších snů o Pánovi zla se vám zdálo?“

„Jen ten jeden,“ zalhal Harry.

„Možná,“ uvažoval Snape a tmavé studené oči se mu nepatrně zúžily, „možná se v těch svých vidinách a snech naopak vyžíváte, Pottere. Možná vám dodávají pocit výjimečnosti – důležitosti?“

„Ne, to tedy ne,“ bránil se Harry se zaťatými zuby a pevně sevřel prsty na rukojeti své hůlky.

„To je dobře, Pottere,“ pokračoval chladně Snape, „protože vy nejste ani výjimečný, ani důležitý a není vaším úkolem zjišťovat, jaké příkazy dává Pán zla svým Smrtijedům.“

„Jistě, od toho jste tu přece vy, že?“ odsekl Harry.

Neměl v úmyslu to říct, vylétlo to z něj v okamžiku, kdy byl bez sebe vzteky. Dlouhou chvíli se potom měřili navzájem a Harry si uvědomoval, že tentokrát zašel příliš daleko. Když ale Snape odpověděl, měl ve tváři zvláštní výraz, téměř podobný zadostiučinění.

„Jistě, Pottere,“ přitakal a v očích mu zablýsklo. „Od toho jsem tu já. A teď, pokud jste připraven, začneme znovu.“

Zvedl hůlku. „Raz – dva – tři –Legilimens!“

Přes jezero na školních pozemcích k němu vzduchem připlouvala stovka mozkomorů… stáhl obličej v grimasu soustředění… byli čím dál blíž… viděl už černé díry pod jejich kápěmi… Přitom však zároveň viděl i Snapea, který stál před ním, pevným pohledem se mu vpíjel do očí a něco si pro sebe tiše mumlal… a nějak se stalo, že Snape byl čím dál zřetelnější, zatímco mozkomorové se rozplývali…

Harry pozvedl svoji hůlku.

„Protego!“

Snape se zapotácel… jeho hůlka vylétla vzhůru, přestala mířit na Harryho – a Harryho mysl byla náhle plná vzpomínek, které mu nepatřily: nějaký muž se skobovitým nosem hulákal na bázlivě se krčící ženu, za níž v koutě plakal malý tmavovlasý chlapec… mladík s umaštěnými vlasy seděl o samotě ve ztemnělé ložnici, mířil hůlkou ke stropu a sestřeloval mouchy… jakási dívka se smála při pohledu na vychrtlého kloučka, který se snažil nasednout na divoce poskakující koště…

„DOST!“

Harry měl pocit, jako by mu někdo prudce vrazil do prsou. Zapotácel se a o několik kroků ustoupil, vrazil do polic lemujících stěny Snapeova kabinetu a slyšel, jak něco prasklo. Snape se nepatrně třásl a v obličeji byl bílý jako křída.

Harry měl hábit na zádech celý mokrý. Jedna ze sklenic, které za ním stály, se rozbila, jak do ní narazil, lektvar vytékal ven a v jeho zbytcích se vířivě točilo něco slizkého.

„Reparo!“ křikl Snape a sklenice se okamžitě scelila. „No, Pottere… tohle rozhodně byl pokrok…“ Snape trochu zadýchaně narovnal myslánku, do níž před začátkem hodiny opět uložil několik svých vzpomínek, téměř jako by kontroloval, jestli tam ještě jsou. „Nevzpomínám si, že bych vám radil, abyste použil štítové kouzlo… není ale pochyb o tom, že zabralo…“

Harry neodpověděl. Měl pocit, že ať řekne cokoli, může to být nebezpečné. Byl si zcela jistý, že právě pronikl do Snapeových vzpomínek, že se právě stal svědkem některých zážitků z jeho dětství. Tížilo ho pomyšlení, že ten chlapec, který s pláčem přihlížel, jak se jeho rodiče hádají, teď stojí před ním s takovou nenávistí v očích.

„Zkusíme to znovu,“ vyzval ho Snape.

Harry pocítil záchvěv hrůzy. Nepochyboval, že za to, co před okamžikem viděl, teď draze zaplatí. Zaujali znovu postavení na opačných stranách stolu a Harrymu bylo jasné, že vyprázdnit svou mysl pro něj tentokrát bude mnohem obtížnější.

„Tak až napočítám do tří,“ pokračoval Snape a opět zvedl hůlku. „Raz – dva…“

Než měl Harry čas trochu se sebrat, aby pročistil svou mysl, Snape vykřikl: „Legilimens!“

Harry se obrovskou rychlostí hnal chodbou k odboru záhad, míjel holé kamenné zdi a planoucí pochodně. Nezdobené černé dveře před ním byly stále větší a větší, pohyboval se tak rychle, že do nich musel narazit, byl od nich pouhých pár desítek centimetrů a znovu zahlédl ten proužek matně modrého světla…

Dveře se rozlétly dokořán! Konečně jimi proběhl dovnitř a ocitl se v kruhové místnosti s černými stěnami a černou podlahou, osvětlené svícemi s modrým plamenem, a všude kolem něj byly další dveře… potřeboval jít dál… ale které dveře si měl vybrat…?

„POTTERE!“

Harry otevřel oči. Už zase ležel jak široký tak dlouhý na zádech a vůbec si nevzpomínal, jak k tomu došlo. Navíc lapal po dechu, jako by skutečně proběhl celou chodbou vedoucí k odboru záhad, jako by doopravdy prolétl černými dveřmi a našel tu kruhovou místnost.

„Vysvětlete mi, co to bylo!“ zahřměl Snape, který stál nad ním a tvářil se rozzuřeně.

„Já… nevím, co se stalo,“ odpověděl po pravdě Harry a vstal. Vzadu na hlavě měl bouli, jak narazil na podlahu, a zdálo se mu, že jím lomcuje horečka. „To jsem ještě nikdy neviděl. Chci říct, že o těch dveřích už se mi zdálo, to jsem vám přece říkal, ale… ale ještě nikdy se neotevřely…“

„Vy se prostě dost nesnažíte!“

Z jakéhosi důvodu se Snape tvářil ještě rozezleněji než před dvěma minutami, když mu Harry nahlédl do vzpomínek.

„Jste lenoch a lajdák, Pottere, vůbec není divu, že Pán zla…“

„Mohl byste mi něco vysvětlit, pane,“ skočil mu do řeči Harry, s nímž už zase lomcoval vztek. „Proč Voldemortovi říkáte Pán zla? Takhle jsem ho slyšel titulovat jen Smrtijedy.“

Snape se zlostně ušklíbl a otevřel ústa… a někde venku zaječel ženský hlas.

Snape trhl hlavou vzhůru a zahleděl se do stropu.

„Co to…“ zamumlal.

Harry slyšel, jak k nim odněkud, pravděpodobně ze vstupní síně, doléhají tlumené zvuky nějaké vřavy. Snape se po něm zamračeně ohlédl.

„Všiml jste si něčeho neobvyklého, když jste šel sem dolů, Pottere?“

Harry zavrtěl hlavou. Někde nad nimi ta žena znovu zaječela. Snape rázně přistoupil ke dveřím svého kabinetu s hůlkou stále připravenou v pohotovostní poloze a zmizel na chodbě. Harry po chvíli váhání vyšel za ním.

Výkřiky skutečně přicházely ze vstupní síně. Harry je slyšel stále hlasitěji, když se rozběhl do kamenných schodů, které vedly ze sklepení nahoru. Jakmile je vyběhl, zjistil, že je vstupní síň plná lidí. Houfně do ní proudili studenti z Velké síně, kde se právě podávala večeře, aby se podívali, co se děje, a další zvědavci se tlačili na mramorovém schodišti. Harry se prodral dopředu skrze hlouček vysokých zmijozelských. Přihlížející vytvořili velký kruh – někteří z nich vypadali šokované a jiní až vyděšeně. Na opačné straně síně, přímo proti Harrymu, stála profesorka McGonagallová; tvářila se, jako by se jí z toho, co vidí, mírně zvedal žaludek.

Uprostřed vstupní síně třímala profesorka Trelawneyová hůlku v jedné a prázdnou láhev od sherry v druhé ruce a vypadala, jako by se pomátla. Vlasy měla zježené, brýle nasazené nakřivo, takže jedno oko se zdálo být větší než druhé, nesčetné šály a šátky, do nichž se halila, jí bez ladu vlály z ramenou a vyvolávaly dojem, že se jejich majitelka celá rozpadá ve švech. Na podlaze vedle ní ležely dva velké kufry – jeden z nich se válel vzhůru nohama a vypadalo to, že je za ní s největší pravděpodobností někdo shodil ze schodů. Profesorka Trelawneyová vyděšeně zírala na něco, co Harry sice neviděl, co však zřejmě stálo přímo u schodiště.

„Ne!“ vřískala. „NE! Tohle přece nemůže být pravda… to nejde… s tím se odmítám smířit!“

„Vy jste si neuvědomovala, že to musí přijít?“ zapištěl vysoký dívčí hlásek, z něhož bylo cítit zlé, chladné pobavení. Harry se posunul víc doprava a spatřil, že tím zjevením, budícím v profesorce Trelawneyové děs, není nikdo jiný než profesorka Umbridgeová. „Já vím, že nejste schopná předpovědět ani zítřejší počasí, ale muselo vám snad být jasné, že žalostné výkony, které jste při mých inspekcích předváděla a nedokázala jste se za celou dobu ani trochu zlepšit, nevyhnutelně budou mít za následek, že dostanete výpověď.“

„T–to nemůžete!“ zakvílela profesorka Trelawneyová a po tvářích za tlustými čočkami se jí proudem valily slzy. „N–nemůžete mě vyhodit! Jsem tady už š–šestnáct let! B–bradavice jsou m–můj d–domov!“

„Byl to váš domov,“ opravila ji profesorka Umbridgeová a Harry s odporem sledoval, jak se její ropuší obličej roztahuje v pobaveném úsměvu, když profesorka Trelawneyová, otřásaná neovladatelnými vzlyky, klesla na jeden ze svých kufrů. „Přestaly jím být před hodinou, když ministr kouzel vaši výpověď podepsal. Teď laskavě opusťte tuto síň, konec s tou trapnou scénou!“

Samozřejmě setrvala na místě a s výrazem vítězoslavné rozkoše přihlížela, jak se profesorka Trelawneyová chvěje, jak sténá a jak se v křečovitém žalu kolébá na kufru dopředu dozadu. Harry odněkud zleva zaslechl přidušený vzlyk: to se navzájem držely Levandule a Parvati a tiše plakaly. Pak uslyšel kroky. Profesorka McGonagallová se oddělila od přihlížejících, rázné zamířila k profesorce Trelawneyové, pevnou rukou ji popleskala po zádech a vytáhla z hábitu velký kapesník.

„No tak, Sibylo, jen klid… uklidněte se… Tumáte, vysmrkejte se… Není to tak zlé, jak si myslíte… nebudete muset z Bradavic odejít…“

„To myslíte vážně, paní profesorko?“ otázala se Umbridgeová smrtelně nebezpečným hlasem a postoupila o několik kroků vpřed. „A kdo vám dal oprávnění, abyste slibovala něco takového?“

„Nejspíš já,“ ozval se hluboký hlas.

Dubová hlavní brána se rozlétla dokořán. Studenti, kteří stáli poblíž ní, se spěšně rozestoupili, když se v ní objevil Brumbál. Harry si nedokázal představit, co dělal venku na školních pozemcích, na jeho postavě, rýsující se ve dveřích na pozadí tajemně mlžné noci, však bylo cosi majestátního. Brumbál za sebou nechal bránu široce otevřenou a prošel kruhem přihlížejících k chvějící se a uplakané profesorce Trelawneyové, jež stále seděla na kufru, a k profesorce McGonagallové, stojící vedle ní.

„Vy, pane profesore?“ otázala se Umbridgeová a doprovodila svá slova obzvlášť nepříjemným uchichtnutím. „Obávám se, že jste situaci správně nepochopil. Tady…“ vytáhla zpod hábitu stočený pergamen, „mám výpověď, kterou jsem podepsala já i ministr kouzel. Ve smyslu ustanovení vzdělávacího výnosu číslo dvacet tři má bradavická vrchní vyšetřovatelka oprávnění provádět inspekce, stanovit podmínečnou zkušební lhůtu a dát výpověď každému členovi učitelského sboru, který podle jejího názoru – to znamená podle mého názoru – nedosahuje úrovně požadované Ministerstvem kouzel. A já jsem dospěla k závěru, že profesorka Trelawneyová je pod touto úrovní. Propustila jsem ji.“

K Harryho obrovskému překvapení se Brumbál nepřestával usmívat. Sklouzl pohledem k profesorce Trelawneyové, která se na svém kufru stále zalykala pláčem, a přikývl. „Máte samozřejmě naprostou pravdu, paní profesorko. Jako vrchní vyšetřovatelka jste plně oprávněna dávat mým učitelům výpověď. Není však ve vaší pravomoci, abyste je vyháněla z hradu. Obávám se,“ pokračoval se zdvořilou malou úklonou, „že tato pravomoc dosud přísluší řediteli školy, a mým přáním je, aby profesorka Trelawneyová i nadále přebývala v Bradavicích.“

Při Brumbálově řeči ze sebe profesorka Trelawneyová vyrazila krátký štěkavý smích, v němž stěží skrývala vzlyky.

„Ach ne… ne, Brumbále, já p–půjdu! Odejdu z B–bradavic a b–budu si hledat š–štěstí jinde…“

„Ne,“ zarazil ji rozhodně Brumbál. „Přeji si, abyste tu zůstala, Sibylo.“

Obrátil se k profesorce McGonagallové.

„Smím vás požádat, abyste doprovodila Sibylu zpět nahoru, paní profesorko?“

„Samozřejmě,“ odpověděla McGonagallová. „Tak vstávejte, Sibylo…“

Z davu se vynořila profesorka Prýtová, spěšně k nim přistoupila a uchopila profesorku Trelawneyovou za druhou ruku. Společně ji provedly kolem Umbridgeové a zamířili s ní vzhůru po mramorovém schodišti. Za nimi si s hůlkou napřaženou před sebou pospíšil profesor Kratiknot: vypískl „Locomotor kufry!“ a zavazadla profesorky Trelawneyové se zvedla do vzduchu, provázela ji po schodišti nahoru a profesor Kratiknot kráčel za nimi.

Profesorka Umbridgeová zírala nehnutě jako zkamenělá na Brumbála, který se nepřestal dobromyslně usmívat.

„A co si počnete,“ zasípěla šeptem, který se nesl celou vstupní síní, „až jmenuji nového učitele jasnovidectví, který bude potřebovat její komnaty?“

„Ale to nebude problém,“ ujistil ji zdvořile Brumbál. „Já už jsem totiž nového učitele jasnovidectví našel a je to někdo, kdo bude raději bydlet v přízemí.“

„Vy jste našel…“ vyjekla hlasitě Umbridgeová. „Vy jste si sám našel učitele? Smím vám připomenout, Brumbále, že podle vzdělávacího výnosu číslo dvacet dva…“

„…má ministerstvo právo jmenovat vhodného kandidáta v případě – a pouze v případě – že ho nedokáže najít ředitel,“ dořekl za ni Brumbál. „A já vám s potěšením oznamuji, že tentokrát jsem měl úspěch. Mohu vás představit?“

Otočil se a pohlédl k otevřené hlavní bráně, jíž se dovnitř líně valily chomáče noční mlhy. Harry zaslechl dusot kopyt. Síní se rozlehl užaslý šepot, studenti stojící nejblíž bráně honem ustoupili ještě o kousek dozadu a někteří dokonce klopýtali, jak spěchali, aby nově příchozímu uvolnili cestu.

Z mlhy se vynořila bytost, kterou už Harry kdysi spatřil za jedné temné a nebezpečné noci v Zapovězeném lese: až doběla plavé vlasy a neuvěřitelně modré oči, hlava a hruď muže vyrůstající z grošovaného koňského těla.

„Tohle je Firenze,“ představil ho spokojeně Brumbál ohromené Umbridgeové. „Řekl bych, že shledáte, že je to vhodný kandidát.“

Kapitola dvacátá sedmá

Kentaur a práskač

„Teď tě určitě mrzí, žes přestala chodit na jasnovidectví, co, Hermiono?“ zeptala se s výsměšným úšklebkem Parvati.

Byla právě doba snídaně, dva dny poté, co dostala profesorka Trelawneyová výpověď, Parvati si hůlkou natáčela řasy a výsledek sledovala na zadní plošce své lžíce. Za chvíli měli jít na první hodinu s Firenzem.

„Ani ne,“ odpověděla lhostejně Hermiona, která si četla Denního věštce. „Nikdy jsem neměla zvlášť ráda koně.“

Otočila noviny na další stránku a přelétla očima jednotlivé rubriky.

„Firenze přece není kůň, je to kentaur!“ opravila ji šokované Levandule.

„Nádherný kentaur,“ povzdechla Parvati.

„Ať tak nebo tak, každopádně má čtyři nohy,“ mínila chladně Hermiona. „A když už o tom mluvíme, myslela jsem, že vy dvě budete celé zdrcené z toho, že Trelawneyová musela odejít.“

„To taky jsme!“ ujistila ji Levandule. „Zašly jsme za ní nahoru do kabinetu a donesly jsme jí pár narcisů, ne těch nanicovatých, co pěstuje Prýtová, ale pořádných.“

„Jak je jí?“ zajímal se Harry.

„Není na tom nejlíp, chudinka,“ politovala ji soucitně Levandule. „Plakala a tvrdila, že by raději z hradu navždy odešla, než aby zůstávala pod jednou střechou s Umbridgeovou, a já jí to vůbec nezazlívám. To, co jí Umbridgeová provedla, bylo přece odporné, ne?“

„Mám takový dojem, že to je teprve začátek všech jejích odporností,“ zahučela ponuře Hermiona.

„To není možné,“ namítl Ron, který před sebou měl obrovský talíř slaniny s vejci. „Nic horšího než to, co udělala, už snad provést nemůže.“

„Jen si zapiš za uši, co říkám, bude se chtít Brumbálovi pomstít, že jmenoval nového učitele a neporadil se s ní,“ prohlásila Hermiona a složila noviny. „Zvlášť když je to zase jen napůl člověk. Viděli jste, jak se tvářila, když Firenzeho spatřila.“

Po snídani se Hermiona odebrala na hodinu věštění z čísel, zatímco Harry s Ronem se vypravili na jasnovidectví a vyšli za Parvati a Levandulí do vstupní síně.

„Copak my nejdeme nahoru do severní věže?“ podivil se Ron, když Parvati minula mramorové schodiště, jako by se to rozumělo samo sebou.

„A jak asi myslíš, že bude Firenze lézt po tom žebříku?“ ohlédla se na něj pohrdlivě přes rameno. „Od téhle hodiny budeme chodit do učebny číslo jedenáct, bylo to včera na nástěnce.“

Jedenáctka byla v přízemí a vcházelo se do ní z chodby, která vedla ze vstupní síně na opačné straně proti Velké síni. Harry věděl, že je to jedna z učeben, které se za normálních okolností nepoužívají, a že to v ní vypadá spíš jako v nějakém přístěnku či skladišti. Na okamžik ho proto dokonale ohromilo, že když do ní vešel Ronovi v patách, ocitl se uprostřed lesní mýtiny.

„Co má tohle…“

Podlaha učebny se proměnila v hebký pružný mech a vyrůstaly z ní stromy; jejich bohatě olistěné větve se kolébaly pod stropem a před okny, takže do místnosti dopadaly v mihotavých skvrnách šikmé pruhy tlumeně zelenavého světla. Studenti, kteří dorazili před nimi, se už usadili na hlinité podlaze, zády se opírali o kmeny stromů nebo o balvany, ruce měli na kolenou nebo pevně přitisknuté k hrudi a tvářili se poněkud nejistě. Uprostřed mýtiny, kde nerostl jediný strom, stál Firenze.

„Harry Potter,“ poznamenal, když Harry vešel, a natáhl k němu ruku.

„Hmm – buďte zdráv,“ pozdravil Harry a potřásl mu nabízenou rukou. Kentaur si ho bez mrknutí prohlížel svýma úžasně modrýma očima, ale neusmál se. „Hmm… rád vás vidím.“

„I já tě rád vidím,“ řekl a sklonil bělovlasou hlavu. „Věštba pravila, že se znovu setkáme.“

Harry si všiml, že má Firenze na prsou už téměř neviditelnou modřinu ve tvaru podkovy. Když se otočil, aby se posadil na zem a připojil se ke zbytku třídy, zjistil, že na něj všichni zírají s posvátnou úctou; zjevně na ně udělalo obrovský dojem, že se zná a baví s tvorem, ze kterého měli očividně strach.

Když se dveře učebny zavřely za posledním studentem, který se posadil na pahýl stromu vedle odpadkového koše, Firenze opsal rukou po celé místnosti kruh.

„Profesor Brumbál byl tak laskav, že tuto třídu zařídil pro naše potřeby,“ začal, když se všichni usadili, „takže je nápodobou mého přirozeného prostředí. Já sám bych dával přednost tomu, kdybych vás mohl učit přímo v Zapovězeném lese, který byl – až do pondělka – mým domovem… to už však bohužel není možné.“

„P–prosím…! Tedy – p–pane,“ zakoktala vyjeveně Parvati a zvedla ruku, „proč to není možné? Byli jsme tam s Hagridem a nebojíme se!“

„Nejde o to, zda máte dost odvahy,“ odpověděl Firenze. „Jde o moje postavení. Nesmím se do lesa vrátit. Moje stádo mě vypovědělo.“

„Stádo?“ opakovala po něm zmateně Levandule a Harrymu bylo jasné, že myslí na krávy. „Co – ach tak!“

Ve tváři se jí objevil výraz pochopení. „Takže vás je VÍC?“ vydechla ohromeně.

„Chová vás Hagrid, jako testrály?“ zeptal se zvědavě Dean.

Firenze velice pomalu pootočil hlavu k Deanovi, který si zjevně okamžitě uvědomil, že jeho otázka vyzněla nesmírně urážlivě.

„Nechtěl jsem – nemyslel jsem – omlouvám se,“ hlesl nakonec tiše.

„Kentaurové nejsou služebníci ani hračky lidí,“ poučil ho klidně Firenze. Následovala chvíle ticha, pak Parvati znovu zvedla ruku.

„Prosím, pane… Proč vás ostatní kentaurové vypověděli?“

„Protože jsem se uvolil pracovat pro profesora Brumbála,“ odpověděl Firenze. „Považují to za zradu na našem rodu.“

Harry si vzpomněl, jak téměř před čtyřmi lety kentaur Bane Firenzemu rozzuřeně spílal za to, že Harrymu dovolil nechat se odnést do bezpečí na jeho hřbetě; nazval ho tehdy „obyčejnou mulou“. Teď by rád věděl, jestli to byl právě Bane, kdo kopl Firenzeho do prsou.

„Tak začneme,“ vyzval je Firenze. Pohodil dlouhým strakatým ocasem, zvedl ruce k listnatému baldachýnu nad sebou a pak je pomalu nechal padnout zpět. Když klesaly dolů, světlo v učebně potemnělo – odteď se zdálo, že sedí na lesní mýtině za soumraku, a na stropě se objevily hvězdy. Ozvaly se překvapené i bázlivé vzdechy a Ron se podivil nahlas: „Pane jo!“

„Položte se na záda na zem,“ přikázal jim tichým hlasem Firenze, „a pozorujte oblohu. Pro ty, kdo v ní umějí číst, je tam vepsán osud našich rodů.“

Harry se natáhl na záda a zadíval se vzhůru ke stropu. Seshora na něj třpytivě pomrkávala rudá hvězda.

„Vím, že v astronomii jste se už učili jména planet i jejich měsíců,“ zněl dál Firenzeho klidný hlas, „a že jste na mapách sledovali pohyb hvězd po nebeské báni. Kentaurové na odhalování tajemství jejich pohybu pracují už celá staletí. Naše objevy nás učí, že na obloze nad sebou můžeme spatřit střípky budoucnosti…“

„Profesorka Trelawneyová s námi probírala astrologii,“ vyjekla vzrušeně Parvati a natáhla ruku před sebe, takže nad ní čněla do výše, zatímco ona sama ležela na zádech. „Mars je příčinou různých úrazů, popálenin a podobných nehod, a když svírá jistý úhel se Saturnem, jako právě teď,“ načrtla rukou ve vzduchu nad sebou pravý úhel, „znamená to, že by si lidé měli dávat zvláštní pozor při zacházení se vším horkým…“

„To jsou nesmysly, které si vymysleli lidé,“ přerušil ji nevzrušeně Firenze.

Parvati schlíple spustila ruku k boku.

„Bezvýznamná zranění, drobné lidské nehody,“ pokračoval Firenze a jeho kopyta dunivě dusala po podlaze porostlé mechem. „Pro vesmírné nekonečno nemají větší význam než mravenčí hemžení, a pohyby planet na ně nemají sebemenší vliv.“

„Profesorka Trelawneyová…“ znovu se ozvala Parvati ublíženě a rozhořčeně zároveň.

„…je člověk,“ dokončil za ni prostě Firenze, „a je tudíž zaslepena a spoutána vším, co vás omezuje.“

Harry nepatrně pootočil hlavu a pohlédl na Parvati. Tvářila se nadmíru uraženě, stejně jako několik dalších lidí kolem ní.

„Sibyla Trelawneyová má možná dar vidění, i když jistě to nevím,“ pokračoval Firenze a Harry znovu slyšel švihání jeho ocasu, jak mezi nimi procházel sem a tam, „většinou ale marní čas těmi samolibými nesmysly, kterým lidé říkají předpovídání budoucnosti. Naproti tomu já vás chci seznámit s moudrostí kentaurů, která je zcela neosobní a nezaujatá. Pozorujeme oblohu a hledáme na ní známky přicházejících vln zla či velkých změn, které se tam někdy objevují. Někdy trvá deset let, než jsme si jisti tím, co vidíme.“

Firenze ukázal na rudou hvězdu přímo nad Harrym.

„V uplynulém desetiletí nasvědčovaly veškeré příznaky tomu, že kouzelnické společenství prožívá pouhé kratičké období klidu mezi dvěma válkami. Mars, který vždy zvěstuje boj, nad námi jasně září a ukazuje, že zápas nepochybně brzy znovu propukne. Jak brzy to bude, to se kentaurové mohou pokusit předpovědět pálením určitých bylin a listů, pozorováním kouře a plamenů…“

Byla to ta nejneobvyklejší vyučovací hodina, jaké se Harry kdy účastnil. Později skutečně pálili na podlaze učebny listy šalvěje a lesního slézu a Firenze jim radil, jak mají ve štiplavě vonícím dýmu hledat určité tvary a symboly. Zdálo se přitom, že ho nijak neznepokojuje fakt, že žádný student ani jedno ze znamení, která jim popisoval, nevidí. Vysvětlil jim, že lidé se v této činnosti jen zřídkakdy opravdu vyznají, že i kentaurům trvá dlouhá léta, než toto umění zvládnou. Nakonec dodal, že přikládat těmto znamením příliš velký význam je tak jako tak pošetilé, protože i kentaurové si je někdy vykládají nesprávně. Nepodobal se žádnému z lidských profesorů, který kdy Harryho učil. Hlavním smyslem jeho snažení zjevně nebylo naučit je tomu, co sám zná, ale spíše jim vysvětlit, že nic, ani vědomosti kentaurů, není stoprocentně spolehlivé.

„K ničemu se nevyjadřuje zrovna jednoznačně, co říkáš?“ postěžoval si šeptem Ron, když zhášeli svůj oheň z listů slézu. „Myslím jako, že by se nám hodilo pár jasnějších podrobností o té válce, co nás čeká, ne?“

Zvonek za dveřmi učebny zadrnčel a všichni sebou překvapeně trhli. Harry úplně zapomněl, že jsou pořád uvnitř hradu, byl dokonale přesvědčen, že jsou přímo v lese. S poněkud zaraženým výrazem začala třída vycházet na chodbu.

Harry s Ronem se právě chystali vyjít za ostatními, když se Firenze ozval: „Harry Pottere, na slovíčko, prosím.“

Harry se otočil a kentaur postoupil o několik kroků blíž k němu. Ron otálel.

„Můžeš tu zůstat,“ povolil mu Firenze, „zavři ale dveře, prosím.“

Ron ho spěšně poslechl.

„Ty jsi Hagridův přítel, Harry Pottere, že ano?“ zeptal se kentaur.

„Ano,“ přikývl Harry.

„V tom případě mu ode mě vyřiď varování. Jeho snažení je beznadějné, měl by od něj raději upustit.“

„Jeho snažení je beznadějné?“ opakoval nechápavě Harry.

„A měl by od něj raději upustit,“ přikývl Firenze. „Varoval bych Hagrida sám, ale byl jsem vypovězen – nebylo by rozumné, kdybych se teď příliš přibližoval k lesu. Hagrid má dost problémů i bez potyček mezi kentaury.“

„Ale – o co se vlastně Hagrid snaží?“ vyptával se nervózně Harry.

Firenze si ho bezvýrazně prohlížel.

„Hagrid mi přednedávnem prokázal velkou službu,“ řekl, „a péčí, kterou prokazuje všem živým tvorům, si už dávno vysloužil moji úctu. Jeho tajemství neprozradím. Je však třeba, aby ho někdo přivedl k rozumu. Jeho snažení je beznadějné. Vyřiď mu to, Harry Pottere. Přeji ti hezký den.“

Pocit spokojenosti, který Harryho ovládl po zveřejnění jeho rozhovoru pro Jinotaj, už dávno vyprchal. Když se pochmurný březen pomalu a nenápadně proměnil v zatažený a deštivý duben, připadalo mu, že je jeho život už zase jen jednou dlouhou řadou obav a problémů.

Umbridgeová se i nadále účastnila všech hodin péče o kouzelné tvory, takže pro Harryho bylo těžké najít příležitost, jak Hagridovi předat Firenzeho varování. Konečně se mu to jednoho dne podařilo: předstíral, že ztratil svoji učebnici Fantastická zvířata a kde je najít, a po vyučování se pro ni vrátil. Když vyřídil Firenzeho vzkaz, Hagrid se na něj chvíli zaraženě díval napuchlýma očima ztracenýma uprostřed modřin. Nakonec se ale vzpamatoval.

„Fajn chlapík, tendle Firenze,“ prohlásil drsně, „jenže v tomdle případě vůbec neví, vo čem mluví. To moje snažení, jak říká, má skvělý výsledky.“

„Co máš vlastně za lubem, Hagride?“ zeptal se vážně Harry. „Musíš být totiž hrozně opatrný, Umbridgeová už vyhodila Trelawneyovou, a jestli chceš vědět, co si myslím, tak teprve nabírá obrátky. Jestli děláš něco, co bys neměl, budeš z toho mít…“

Jsou věci, který jsou důležitější než udržet si práci,“ zabručel Hagrid, ruce se mu ale při těch slovech nepatrně roztřásly a mísa plná trusu bodlošů mu vyklouzla na zem. „Vo mě si žádný starosti nedělej, Harry. Jsi hodnej, ale jen si zas klidně běž po svejch.“

Harrymu nezbylo než nechat Hagrida vytřít svinčík, který se rozsypal po celé podlaze. Když se pachtil nazpátek do hradu, měl náladu pod bodem mrazu.

Mezitím – jak jim všichni učitelé i Hermiona vytrvale připomínali – se valem blížil termín zkoušek NKÚ. Nervozita v té či oné míře zachvacovala všechny studenty pátého ročníku, Hannah Abbottová však byla první, která od madame Pomfreyové musela dostat uklidňující lektvar poté, co se při hodině bylinkářství rozplakala a mezi vzlyky vykřikovala, že je na zkoušky moc hloupá a chce raději ze školy odejít hned.

Harry si říkal, že nebýt lekcí BA, byl by totálně nešťastný. Občas míval pocit, že žije jen pro hodiny, které tráví v Komnatě nejvyšší potřeby. Tvrdě tam pracoval, zároveň ho to však náramně bavilo a dmul se pýchou, když pozoroval ostatní členy BA a na vlastní oči viděl, jak výrazné dělají pokroky. Někdy to dokonce zašlo tak daleko, že ho trápily starosti, co tomu řekne Umbridgeová, až budou všichni členové BA u zkoušek NKÚ z obrany proti černé magii hodnoceni jako vynikající.

Konečně se pustili do práce na Patronově zaklínadle, které si všichni nesmírně toužili vyzkoušet, přestože jim Harry neustále připomínal, že vykouzlit Patrona uprostřed jasně osvětlené učebny, v níž je nic neohrožuje, je něco úplně jiného než dokázat totéž v situaci, kdy proti vám stojí něco jako mozkomor.

„Ale no tak, nechtěj nám přece zkazit každou radost,“ odsekla zvesela Cho na poslední lekci před Velikonocemi a sledovala, jak její stříbřitý Patron ve tvaru labutě poletuje po Komnatě nejvyšší potřeby. „Jsou tak pěkní!“

„Nejde o to, aby byli pěkní, jde o to, aby vás dokázali ochránit,“ vysvětloval trpělivě Harry. „Nejlepší by bylo, kdybychom měli bubáka nebo něco podobného. Tak jsem se to naučil já, musel jsem vyčarovat Patrona, když mě strašil bubák v podobě mozkomora…“

„To by ale byla doopravdy hrůza!“ namítla Levandule, které z konečku hůlky vystřelovaly obláčky stříbrné páry. „A stejně to – ani takhle – nedokážu!“ dodala rozčileně.

Problémy se nevyhnuly ani Nevillovi. Obličej měl stažený soustředěním, ze špičky jeho hůlky však ke stropu stoupaly jen nanicovaté stužky stříbřitého dýmu.

„Musíš si vybavit nějakou šťastnou vzpomínku,“ připomněl mu Harry.

„Snažím se,“ zabručel nešťastně Neville a skutečně se snažil tak usilovně, že se jeho kulatá tvář celá leskla potem.

„Myslím, že už mi to docela jde, Harry!“ vykřikl Seamus, kterého s sebou na schůzku BA vůbec poprvé přivedl Dean. „Podívej – ale sakra, už je pryč… určitě to ale bylo něco chlupatého, Harry!“

Hermionin Patron, který měl podobu lesklé stříbrné vydry, kolem ní vesele dováděl.

„Oni ale doopravdy jsou moc pěkní, nemyslíš?“ poznamenala Hermiona a zálibně si vydru prohlížela.

Dveře Komnaty nejvyšší potřeby se otevřely a znovu zavřely. Harry se ohlédl, kdo to přišel, ale u dveří nikdo nestál. Trvalo mu několik vteřin, než si uvědomil, že ti, kteří byli dveřím nejblíž, náhle zmlkli. Než se stačil zeptat, co se děje, něco ho u kolen zatahalo za hábit. Sklopil oči a ke svému nesmírnému překvapení zjistil, že k němu zpod obvyklých osmi vlněných čepiček vzhlíží domácí skřítek Dobby.

„Ahoj, Dobby,“ pozdravil. „Co tady – Co se stalo?“

Skřítek se celý třásl a oči měl vyvalené hrůzou. Členové BA, kteří stáli nejblíž Harrymu, také utichli; oči všech přítomných teď byly upřené na Dobbyho. Těch několik Patronů, které se studentům podařilo vykouzlit, se rozplynulo ve stříbrnou mlhu, takže komnata vypadala mnohem temnější než předtím.

„Harry Pottere, pane…“ vypískl skřítek a chvěl se od hlavy až k patě. „Harry Pottere, pane… Dobby vás přišel varovat… domácí skřítkové mají ale přísný zákaz něco vám říkat…“

Rozběhl se hlavou proti zdi. Harry, který už měl s jeho způsoby sebetrestání určité zkušenosti, po něm hmátl, Dobby se však od kamenné zdi neškodně odrazil, protože náraz ztlumilo jeho osm čepiček. Hermiona a několik dalších děvčat vylekaně a soucitně vyjekly.

„Co se stalo, Dobby?“ vyptával se Harry, popadl skřítka za drobnou ruku a držel ho v bezpečné vzdálenosti od všeho, čím by si snad mohl ublížit.

„Harry Pottere… ona… ona…“

Dobby se volnou pěstičkou prudce udeřil do nosu. Harry ho chytil i za druhou ruku.

„Jaká ona, Dobby?“

Napadlo ho ale, že to ví. Existovala nepochybně jen jediná ona, která mohla Dobbymu nahnat takový strach. Skřítek k němu zvedl trochu šilhavé oči a pohyboval ústy, z nichž se však nevydralo jediné slovo.

„Umbridgeová?“ zhrozil se Harry.

Dobby přikývl a pokoušel se tlouct hlavou do Harryho kolen. Harry ho od sebe podržel na délku paže.

„Co je s ní? Dobby – snad nezjistila, co se děje? Ví o nás – o Brumbálově armádě?“

Odpověď si přečetl ve skřítkově sklíčeném obličeji. Protože mu Harry pevně svíral ruce, pokusil se Dobby sám sebe kopnout a klesl na kolena.

„Jde sem?“ zeptal se tiše Harry.

Dobby hlasitě zakvílel.

„Ano, Harry Pottere, jde!“

Harry se napřímil a rozhlédl se po strnulých, hrůzou ochromených studentech, zírajících na svíjejícího se skřítka.

„NA CO ČEKÁTE?“ zaburácel. „UTÍKEJTE!“

Všichni najednou se hlava nehlava rozběhli k východu, takže u dveří nejprve vytvořili neprostupnou skrumáž, pak ale první z nich prolétli ven. Harry slyšel, jak uhánějí chodbami, a doufal, že budou mít dost rozumu a nezamíří rovnou do svých ložnic. Bylo teprve za deset minut devět, úplně stačilo, aby se schovali v knihovně nebo v sovinci, kam to bylo blíž…

„Tak poběž, Harry!“ zaječela Hermiona zprostřed klubka lidí, kteří se strkali ve dveřích.

Harry popadl Dobbyho, který se stále snažil způsobit si nějaké vážné zranění, se skřítkem v náručí se rozběhl a připojil se na konec hloučku.

„Dobby, tohle je rozkaz – vrať se dolů do kuchyně k ostatním skřítkům, a kdyby se tě ptala, jestli jsi mě varoval, zalži a popři to!“ nařídil Harry. „A zakazuji ti, aby sis ubližoval!“ dodal ještě, pustil skřítka na zem v okamžiku, kdy se konečně dostal přes práh, a zabouchl za sebou dveře.

„Děkuji vám, Harry Pottere!“ pípl Dobby a vzal nohy na ramena. Harry se rozhlédl doprava i doleva, všichni ostatní ale prchali tak rychle, že na obou koncích chodby zahlédl jen paty pádících nohou, které okamžitě zmizely. Dal se také znovu do běhu. Kousek před ním byly chlapecké toalety, mohl by předstírat, že byl celou dobu tam, jen kdyby k nim doběhl včas…

„ÁÁÁÁÁ!“

Něco se mu omotalo kolem kotníků, takže se natáhl jak dlouhý tak široký a ještě asi dva metry klouzal po břiše, než se zastavil. Někde za ním se kdosi hlasitě chechtal. Překulil se na záda a spatřil Malfoye, který se schovával ve výklenku za ošklivou vázou ve tvaru draka.

„Klopýtací kletba, Pottere!“ zahulákal. „Hej, paní profesorko, PANÍ PROFESORKO! Jednoho jsem dostal!“

Zpoza vzdáleného rohu vyrazila Umbridgeová, sotva popadala dech, ve tváři však měla potěšený úsměv.

„To je on!“ vyhrkla vítězoslavně, když spatřila Harryho ležet na podlaze. „Výborně, Draco, výborně! Ano, to je vynikající – padesát bodů pro Zmijozel! Teď už se o něj postarám sama… Vstaňte, Pottere!“

Harry se vyškrábal na nohy a vztekle na oba zahlížel. Ještě nikdy neviděl Umbridgeovou tak spokojenou. Popadla ho rukou, která připomínala čelisti svěráku, a s širokým úsměvem se otočila k Malfoyovi.

„Tak běžte, Draco,“ vybídla ho, „a zkuste chytit ještě někoho dalšího. Povězte ostatním, aby se podívali do knihovny – zadržte každého, kdo bude podezřele udýchaný! Zkontrolujte taky toalety, na dívčí může zajít slečna Parkinsonová – tak už běžte! A vy,“ dodala svým nejsametovějším a nejnebezpečnějším hlasem, když Malfoy zamířil pryč, „vy mě laskavě doprovodíte do ředitelovy pracovny, Pottere.“

Během několika minut dorazili ke kamennému chrliči. Harry přemýšlel, kolik dalších asi chytili. Pomyslel na Rona – toho paní Weasleyová nejspíš zabije. A také jak se asi bude cítit Hermiona, jestli ji vyloučí ze školy dřív, než stačí složit zkoušky NKÚ. A Seamus tam byl úplně poprvé… a Nevillovi už to tak šlo…

„Šumivá bzučivka,“ zatrylkovala Umbridgeová, kamenný chrlič uskočil stranou, stěna za ním se rozevřela a oba vstoupili na pohyblivé kamenné schodiště. Vyjeli k naleštěným dveřím s klepadlem v podobě gryfa, Umbridgeová se však klepáním nezdržovala a rázným krokem vešla rovnou dovnitř; Harryho stále pevně držela za paži.

Pracovna byla plná lidí. Brumbál seděl za stolem, tvářil se naprosto klidně a vyrovnaně a špičky dlouhých prstů měl přiložené k sobě. Vedle něj stála jako prkno a s neobyčejně napjatým výrazem profesorka McGonagallová. U krbu se na špičkách pohupoval dopředu a dozadu ministr kouzel Kornelius Popletal, kterému celá situace zjevně působila nevýslovné potěšení. Po stranách u dveří stáli jako strážní Kingsley Pastorek a jakýsi drsně vyhlížející kouzelník s velice nakrátko zastřiženou štětinatou kšticí, kterého Harry neznal. U zdi se pak vzrušením tetelila pihovatá a obrýlená postava Percyho Weasleyho. V jedné ruce držel brk, v druhé těžký svitek pergamenu a zjevně byl připraven k zapisování.

Podobizny bývalých ředitelů a ředitelek dnes večer spánek nepředstíraly. Všichni byli vzhůru, tvářili se bděle a vážně a sledovali, co se pod nimi děje. Když Harry vešel, někteří z nich přeběhli do rámu k sousedovi a něco mu naléhavě šeptali do ucha.

Harry se vyprostil ze sevření profesorky Umbridgeové, jen co se za nimi s bouchnutím zavřely dveře. Kornelius Popletal na něj hleděl s výrazem jakéhosi vzteklého zadostiučinění.

„No vida,“ ušklíbl se. „Vida, vida, vida…“

Harry mu odpověděl tím nejošklivějším pohledem, na jaký se zmohl. Srdce mu v hrudi bušilo jako splašené, mozek měl však podivně klidný a čistý.

„Měl právě namířeno zpátky do nebelvírské věže,“ oznámila Umbridgeová. V hlase jí klokotalo až neslušné vzrušení, totéž bezohledné potěšení, které Harry slyšel, když pozorovala, jak ve vstupní síni profesorka Trelawneyová pláče žalem. „Chytil ho mladý Malfoy.“

„Tak Malfoy?“ ozval se uznale Popletal. „To nesmím Luciusovi zapomenout říct. Nuže, pane Pottere… Předpokládám, že víte, proč jste tady?“

Harry byl odhodlán odpovědět vzdorným Ano. Otevřel ústa a to slůvko se mu v nich už napůl utvořilo, vtom však pohlédl do obličeje Brumbálovi. Postřehl, že se nedívá přímo na něj, oči měl upřené na něco těsně za jeho ramenem, když na něj ale Harry pohlédl, Brumbál téměř neznatelně zavrtěl hlavou.

Harry se stačil uprostřed slova rozmyslet.

„An… ne.“

„Prosím?“ zamračil se Popletal.

„Ne,“ řekl teď pevným hlasem Harry.

„Tak vy nevíte, proč tady jste?“

„Ne, nevím,“ trval na svém Harry.

Popletal nevěřícně přelétl očima od Pottera k profesorce Umbridgeové. Harry jeho chvilkové nepozornosti využil a znovu kradmo pohlédl na Brumbála, který opět téměř nepostřehnutelně kývl směrem ke koberci a nepatrně na něj zamrkal.

„Vy tedy vůbec nemáte tušení,“ pokračoval Popletal a z hlasu mu doslova odkapávala ironie, „proč vás profesorka Umbridgeová předvedla do této pracovny? Nejste si vědom toho, že byste přestoupil nějaká ustanovení školního řádu?“

„Školního řádu?“ podivil se Harry. „To ne.“

„Nebo nějakého ministerského výnosu,“ opravil se zlostně Popletal.

„Ničeho takového si nejsem vědom,“ ujistil ho zdvořile Harry.

Srdce mu pořád bušilo jako splašené. Nebylo pro něj lehké takhle lhát, ale skoro mu to stálo za to, když viděl, jak Popletalovi stoupá krevní tlak. Ani náhodou si však nedokázal představit, že by mu to mohlo projít. Jestli někdo Umbridgeové pověděl o Brumbálově armádě, pak si klidně může jít sbalit kufr, vždyť stál v jejím čele.

„Takže je pro vás naprostou novinkou,“ vyjel na něj Popletal, jemuž se teď třásl hlas zlostí, „že byla na zdejší škole odhalena nezákonná studentská organizace?“

„Prosím?“ nasadil nepřesvědčivý výraz nevinného překvapení.

„Myslím, pane ministře,“ ozvala se vedle Harryho hedvábným hláskem Umbridgeová, „že by to asi šlo rychleji, kdybych přivedla naši informátorku.“

„Ano, ano, běžte pro ni,“ přikývl Popletal a zlomyslně pohlédl na Brumbála, když Umbridgeová vyšla z místnosti. „Nic nepomůže tolik jako spolehlivý očitý svědek, nemám pravdu, Brumbále?“

„Máte absolutní pravdu, Korneliusi,“ přisvědčil vážně Brumbál a kývl hlavou.

Následovalo několik minut čekání, během nichž nikdo nezvedl sklopené oči. Pak Harry slyšel, jak se dveře za ním otevřely. Do místnosti kolem něj prošla Umbridgeová a za rameno vedla Choinu kudrnatou kamarádku Mariettu, která si schovávala obličej v dlaních.

„Nemějte strach, má drahá, ničeho se nebojte,“ uklidňovala ji tiše profesorka Umbridgeová a poplácávala ji po zádech. „Všechno je, jak má být. Udělala jste dobře, pana ministra jste velice potěšila. Poví vaší matce, že jste se zachovala jako správné děvče. Mariettina matka, pane ministře,“ dodala a vzhlédla k Popletalovi, „je madame Edgecombeová ze Správy letaxové sítě na odboru pro kouzelnou přepravu. Spolupracovala s námi na střežení bradavických krbů.“

„Výborně, výborně!“ zaradoval se srdečně Popletal. „Jablko nepadlo daleko od stromu, že? Tak jen pojďte blíž, drahoušku, podívejte se na mě a nestyďte se. Poslechneme si, co nám… u všech skákavých chrličů!“

Jakmile Marietta zvedla hlavu, Popletal se zděsil a uskočil tak prudce, že se málem svalil do hořícího krbu. Zaklel a honem dupal po lemu svého pláště, ze kterého se začínalo kouřit. Marietta žalostně zakvílela a vytáhla si límec hábitu až k očím, nestačila to však udělat dost rychle, aby si všichni v pracovně nevšimli, že má obličej příšerně znetvořený hustě nasetými, rudě zanícenými puchýři, které jí osypaly nos i tváře a vytvořily označení PRÁSKAČ.

„Té vyrážky si teď nevšímejte, drahoušku,“ napomenula ji netrpělivě Umbridgeová, „stáhněte si ten hábit z pusy a povězte panu ministrovi…“

Marietta však jen znovu tlumeně zakvílela a zoufale zavrtěla hlavou.

„No prosím, jak chceš, ty hloupá, tak mu to povím já!“ vyštěkla Umbridgeová, znovu nasadila svůj nechutný úsměv a rozhovořila se. „Tak tedy, pane ministře, slečna Edgecombeová dnes krátce po večeři přišla do mého kabinetu s tím, že mi chce něco říct. Sdělila mi, že když se vydám do tajné místnosti v sedmém patře, které se někdy říká Komnata nejvyšší potřeby, najdu v ní něco, co mi bude velice užitečné. Když jsem jí položila několik dalších otázek, přiznala, že se tam má konat nějaké shromáždění. V tom okamžiku bohužel začalo působit toto uřknutí,“ mávla nedůtklivě rukou k Mariettině zakrytému obličeji, „a když se slečna Edgecombeová uviděla v mém zrcadle, tak ji to rozrušilo, že už mi nebyla schopna říct nic dalšího.“

„Má drahá,“ ujal se slova Popletal a provrtal Mariettu pohledem, který očividně považoval za laskavý a otcovský, „počínala jste si velice statečně, že jste to přišla paní profesorce oznámit. Jednala jste naprosto správně! Můžete mi teď prozradit, co se na tom shromáždění dělo? Jaký byl jeho účel? Kdo tam byl?“

Marietta však odmítala promluvit, dál vyděšeně kulila oči a opět zavrtěla hlavou.

„Copak na to uřknutí nemáme nějaké protikouzlo?“ vyjel Popletal pohoršené na profesorku Umbridgeovou a ukázal na Mariettinu tvář. „Vždyť by pak mohla mluvit normálně!“

„Zatím se mi žádné nepodařilo najít,“ přiznala neochotně Umbridgeová a Harryho zalila vlna hrdosti nad Hermioninými zaklínačskými schopnostmi. „Pokud ale nemůže mluvit, nevadí, mohu vám to dopovědět za ni.

Nepochybně si vzpomínáte, pane ministře, jak jsem vám v říjnu poslala zprávu, že se Potter s několika dalšími studenty sešel v Prasinkách v hostinci U Prasečí hlavy…“

„A kde máte nějaký důkaz pro svoje tvrzení?“ skočila jí do řeči profesorka McGonagallová.

„Mám svědeckou výpověď Zpátečníka Závise, Minervo, který v tom hostinci čirou náhodou ve stejnou dobu byl také. Je sice pravda, že měl hlavu celou obvázanou, slyšel ale naprosto dokonale,“ odpověděla samolibě Umbridgeová. „Rozuměl každému slovu, které Potter řekl, a pospíšil si pak přímo do školy, aby mě informoval…“

„Ach tak proto na něj nebyla podána žaloba za instalaci všech těch chrlících toalet!“ poznamenala se zdviženým obočím profesorka McGonagallová. „Opravdu zajímavé nahlédnutí do našeho právního systému!“

„Donebevolající korupce!“ zaburácela podobizna obtloustlého kouzelníka s červeným nosem, která visela na zdi za Brumbálovým stolem. „Za mých časů ministerstvo nehandlovalo s pochybnými kriminálníky, to vám tedy povím!“

„Děkuji vám, Fortescue, to by stačilo,“ zarazil ho tiše Brumbál.

„Účelem Potterova setkání s těmito studenty,“ pokračovala profesorka Umbridgeová, „bylo přesvědčit je, aby vstoupili do nezákonného spolku, ve kterém se měli učit zaklínadla a kletby, jež ministerstvo pro děti školního věku považuje za nevhodné…“

„Myslím, že v tomto ohledu zjistíte, že se mýlíte, Dolores,“ ozval se tiše Brumbál a pohlédl na ni přes obrubu půlměsícových brýlí, které mu seděly v polovině zahnutého nosu.

Harry na něj udiveně zíral. Nedokázal si představit, jak ho chce Brumbál z téhle patálie vysekat. Pokud Zpátečník Závis skutečně vyslechl každé slovo, které U Prasečí hlavy řekl, nebylo prostě úniku.

„Ahá!“ vybuchl Popletal a už se zase pohupoval na špičkách sem a tam. „Jistěže, vyslechněme si poslední smyšlenou historku, která má Pottera vytáhnout z kaše! Jen do toho, Brumbále, pokračujte – Zpátečník Závis tedy lhal, že ano? Nebo byl tehdy U Prasečí hlavy Potterův dvojník, který je mu k nerozeznání podobný? Nebo máte jako obvykle nějaké jiné jednoduché vysvětlení, třeba že čas běžel pozpátku, mrtvý se probral k životu, a ještě se do toho zapletl pár neviditelných mozkomorů?“

Percy Weasley se pobaveně zachichotal.

„To se povedlo, pane ministře, opravdu!“

Harry měl chuť ho nakopnout, pak ale ke svému úžasu zjistil, že Brumbál se také pobaveně usmívá.

„Já nepopírám, Korneliusi – a nepochybuji o tom, že to nepopře ani Harry – že byl toho dne U Prasečí hlavy a že se snažil získat studenty pro kroužek obrany proti černé magii. Poukazuji pouze na skutečnost, že se Dolores absolutně mýlí, když naznačuje, že byl takový kroužek v té době nezákonný. Jestli si vzpomínáte, ten ministerský výnos, jímž byly všechny studentské spolky zakázány, vstoupil v platnost teprve dva dny po Harryho schůzce v Prasinkách, takže tenkrát U Prasečí hlavy žádná nařízení neporušil.“

Percy se zatvářil, jako by ho někdo udeřil něčím velice těžkým do obličeje, a Popletal znehybněl s otevřenou pusou uprostřed jednoho zhoupnutí na špičkách.

První se vzpamatovala Umbridgeová.

„To je všechno moc pěkné, pane řediteli,“ usmála se sladce, „k dnešnímu dni však už od vyhlášení vzdělávacího výnosu číslo dvacet čtyři uplynulo téměř šest měsíců. A jestliže ta první schůzka nebyla nezákonná, všechny další, které se od té doby konaly, rozhodně nezákonné byly.“

„Nu ano,“ přikývl Brumbál a se zdvořilým zájmem si ji prohlížel přes špičky propletených prstů, „rozhodně by byly nezákonné, kdyby pokračovaly i poté, co zmíněný výnos vstoupil v platnost. Máte však nějaké důkazy o tom, že skutečně došlo k dalším takovým schůzkám?“

V okamžiku, kdy Brumbál promluvil, zaslechl Harry za sebou cosi zašustit, jako by Kingsley něco zašeptal. Mohl by také odpřisáhnout, že cítil, jak se mu něco otřelo o bok, něco jemného jako závan vzduchu nebo ptačí křídla, když však sklopil oči, nic nezahlédl.

„Důkazy?“ opakovala Umbridgeová se svým odporně rozšklebeným žabím úsměvem. „Copak jste neposlouchal, Brumbále? Proč myslíte, že je tu slečna Edgecombeová?“

„Opravdu nám tu může vykládat o schůzkách za posledních šest měsíců?“ otázal se Brumbál a zvedl obočí. „Měl jsem dojem, že vás přišla pouze informovat o schůzce, která se měla konat dnes večer.“

„Slečno Edgecombeová,“ obrátila se Umbridgeová pohotově na Mariettu, „povězte nám, drahoušku, jak dlouho už se ty schůzky konají? Stačí, když prostě přikývnete nebo zavrtíte hlavou. Jsem si jistá, že tím se ta vaše – vyrážka nezhorší. Pořádaly se v uplynulých šesti měsících pravidelně?“

Harrymu se žaludek samou hrůzou propadal kamsi dolů. Tohle je konec – teď narazili na důkaz, který se ani Brumbálovi nepodaří odvrátit.

„Stačí přikývnout nebo zavrtět hlavou, drahoušku,“ uklidňovala Mariettu Umbridgeová. „Tak prosím, tím se to uřknutí znovu nespustí.“

Všichni v ředitelně teď upřeli oči na horní část Mariettina obličeje. Mezi vytaženým hábitem a kudrnatou čupřinou vykukovaly jen její oči. Možná si s nimi jen zahrálo světlo z krbu, ale zdály se být podivně prázdné. A pak – k Harrymu absolutnímu úžasu – Marietta zavrtěla hlavou.

Umbridgeová bleskurychle střelila očima po Popletalovi a vzápětí jimi přeletěla k Mariettě.

„Myslím, že jste špatně porozuměla otázce, viďte, drahoušku? Ptám se, jestli jste na ty schůzky chodila celých těch šest měsíců. Chodila, že ano?“

Marietta opět zavrtěla hlavou.

„Co myslíte tím kroucením hlavou, drahoušku?“ zeptala se podrážděně Umbridgeová.

„Řekla bych, že smysl její odpovědi je naprosto jasný,“ ozvala se rezavým tónem profesorka McGonagallová. „V uplynulých šesti měsících se žádné tajné schůzky nekonaly. Je to tak, slečno Edgecombeová?“

Marietta přikývla.

„Dnes večer se ale schůzka konala!“ ječela rozzuřeně Umbridgeová. „Ta schůzka se konala, slečno Edgecombeová, sama jste mě o ní informovala, a konala se v Komnatě nejvyšší potřeby! A vedl ji Potter, že ano? Potter ji zorganizoval, Potter… Proč kroutíte tou hlavou, děvče?“

„Když někdo kroutí hlavou,“ prohlásila chladnokrevně profesorka McGonagallová, „obvykle to znamená, že chce říct ne. Pokud tedy slečna Edgecombeová nepoužívá nějakou znakovou řeč, která zatím není lidem známá…“

Profesorka Umbridgeová Mariettu popadla, otočila ji tváří k sobě a začala jí vší silou třást. O zlomek vteřiny později už Brumbál stál na nohou se zdviženou hůlkou. Kingsley postoupil o krok vpřed a Umbridgeová od Marietty odskočila; mávala přitom rukama ve vzduchu, jako by si je spálila.

„Nemohu vám dovolit, abyste týrala moje studenty, Dolores,“ napomenul ji Brumbál a poprvé za celou dobu vypadal rozzlobeně.

„Bude lepší, když se uklidníte, madame Umbridgeová,“ ozval se Kingsley svým hlubokým rozvážným hlasem. „Nechcete si přece způsobit žádné problémy.“

„Ne,“ zajíkla se Umbridgeová a zvedla oči ke Kingsleyho hřmotné postavě. „Chci říct… ano, máte pravdu, Pastorku… zapomněla jsem se.“

Marietta stála přesně na stejném místě, kde ji Umbridgeová pustila. Zdálo se, že ji nečekaný útok vrchní vyšetřovatelky nijak nevyvedl z míry a že se jí ani neulevilo, když ji nechala být. Stejně jako předtím si přidržovala hábit těsně pod podivně prázdnýma očima a zírala přímo před sebe.

Harry si vzpomněl na Kingsleyho šepot i na to, jak cítil, že kolem něj něco prolétlo, a v hlavě mu vzklíčilo náhlé podezření.

„Dolores,“ promluvil Popletal tónem člověka, který se snaží definitivně uzavřít nějaký zamotaný problém, „a co ta dnešní schůzka, o které jednoznačně víme, že se uskutečnila…“

„Ano,“ vzpamatovala se Umbridgeová, „ano… Tak tedy, když mě o ní slečna Edgecombeová informovala, okamžitě jsem se v doprovodu několika důvěryhodných studentů vydala do sedmého patra, abych její účastníky dopadla přímo při činu. Někdo je však zřejmě varoval a na můj příchod předem upozornil, protože než jsme došli do sedmého patra, rozprchli se všemi směry. Na tom ovšem nezáleží, protože mám všechna jejich jména. Slečna Parkinsonová na můj pokyn vběhla do Komnaty nejvyšší potřeby, aby se podívala, jestli tam něco nenechali. Potřebovali jsme důkaz a komnata nám ho poskytla.“

K Harryho zděšení vytáhla z kapsy jmenný seznam, který byl přišpendlen na stěně Komnaty nejvyšší potřeby, a podala ho Popletalovi.

„Jakmile jsem na tom seznamu spatřila Potterovo jméno, bylo mi jasné, o co jde,“ prohlásila tiše.

„Výborně,“ pochválil ji Popletal a ústa se mu roztáhla v úsměvu, „výborně, Dolores. A teď… u všech hromů!“

Vzhlédl k Brumbálovi, který dosud stál u Marietty a hůlku měl volně spuštěnou u těla.

„Podívejte se, jaké si dali jméno,“ vyzval ho tlumeným hlasem. „Brumbálova armáda.“

Brumbál natáhl ruku a pergamen si od Popletala vzal. Pohlédl na hlavičku, kterou Hermiona před mnoha měsíci seznam opatřila, a chviličku se zdálo, že oněměl. Pak s úsměvem zvedl oči.

„Vidím, že hra skončila,“ prohlásil prostě. „Budete si ode mne přát písemné doznání, Korneliusi, nebo vám postačí ústní prohlášení před těmito svědky?“

Harry postřehl, jak o sebe McGonagallová a Kingsley zavadili pohledem. V jejich obličejích byl strach. Nechápal, co se děje, a Popletal na tom byl očividně stejně.

„Prohlášení?“ opakoval pomalu Popletal. „Co to – ničemu nero…“

„Brumbálova armáda, Korneliusi,“ přečetl s úsměvem Brumbál a zamával Popletalovi seznamem před očima. „Ne Potterova armáda. Brumbálova armáda.“

„Ale – ale to…“

Popletalova tvář se rozjasnila, náhle vše pochopil. Zděšeně udělal krok vzad, vyjekl a honem od krbu odskočil.

„Vy?“ zašeptal a opět začal dupat po doutnajícím plášti.

„Přesně tak,“ přitakal zdvořile Brumbál.

„To jste zorganizoval vy?“

„Ano,“ ujistil ho Brumbál.

„Vy jste ty studenty zverboval do své… armády?“

„Dnes večer se měla konat první schůzka,“ přikývl Brumbál. „Pouze informativní schůzka, chtěl jsem na ní zjistit, zda budou mít zájem se ke mně připojit. Teď samozřejmě vidím, jakou jsem udělal chybu, když jsem přizval i slečnu Edgecombeovou.“

Marietta kývla hlavou. Popletal pohlédl na ni a pak na Brumbála a prsa se mu dmula.

„Takže vy jste proti mně skutečně osnoval spiknutí?“ zaječel.

„Přesně tak,“ přisvědčil ochotně Brumbál.

„NE!“ vřískl Harry.

Kingsley po něm střelil varovným pohledem, profesorka McGonagallová výhružně vykulila oči, Harrymu však náhle svitlo, co se Brumbál chystá udělat, a něco takového nemohl dopustit.

„Ne – pane profesore!“

„Buď zticha, Harry,“ napomenul ho klidně Brumbál, „nebo tě budu muset vykázat ze své pracovny.“

„Správně, držte zobák, Portere!“ vyštěkl Popletal, který si Brumbála neustále měřil s jakousi zděšenou rozkoší v očích. „Vida, vida, vida… čekal jsem, že dnes večer vyloučím ze školy Pottera, a místo toho…“

„Místo toho můžete zatknout mě,“ dořekl za něj s úsměvem Brumbál. „To je jako ztratit svrček a najít galeon, že?“

„Weasleyi!“ rozkřikl se Popletal a přímo se teď chvěl blahem. „Weasleyi, máte to všechno zapsané, všechno, co řekl? Máte celé to jeho doznání?“

„Ano, pane, myslím, že mám všechno, pane,“ ujistil ho horlivě Percy, který zapisoval tak rychle, že měl nos celý pocákaný inkoustem.

„I to, jak se pokusil vybudovat armádu, která by se postavila ministerstvu? Jak se snažil otřást mým postavením?“

„Ano, pane, to také mám, ano!“ potvrdil Percy radostně a pročítal svůj zápis.

„Tak výborně, Weasleyi,“ pochválil ho Popletal a doslova teď zářil štěstím. „Přepište to ještě jednou celé a kopii okamžitě zašlete Dennímu věštci! Když vyšleme rychlou sovu, mělo by se to ještě dostat do ranního vydání.“ Percy se vyřítil z místnosti, zabouchl za sebou dveře a Popletal se znovu otočil k Brumbálovi. „Budete nyní eskortován na ministerstvo, kde proti vám bude vzneseno formální obvinění, a pak poslán do Azkabanu, kde počkáte na proces!“

„Ach,“ přikývl vlídně Brumbál. „Ano, obával jsem se, že bychom mohli narazit na tenhle drobný háček.“

„Háček?“ opakoval Popletal hlasem, který se pořád tetelil radostí. „Já žádný háček nevidím, Brumbále!“

„Promiňte,“ omlouval se Brumbál, „já bohužel ano.“

„Vážně?“

„Totiž – jde o to, že se zjevně dáváte unést klamnou představou, že vám dovolím, abyste mě – jak se to říká? – klidně odvedli. Obávám se, že vůbec nemám v úmyslu nechat se klidně odvést, Korneliusi. Rozhodně se nehodlám nechat poslat do Azkabanu. Mohl bych odtamtud samozřejmě uprchnout – byla by to ale hrozná ztráta času a upřímně řečeno mě napadá spousta jiných věcí, jimž bych se věnoval s mnohem větší chutí.“

Obličej profesorky Umbridgeové se barvil stále sytěji doruda: vypadala jako nádoba plná vařící vody. Popletal na Brumbála třeštil nesmírně přihlouple oči, jako by ho právě nečekaně omráčili, a stále nedokázal uvěřit tomu, co se tu odehrávalo. Zcela ohromen krátce dávivě zachroptěl a pak se ohlédl na Kingsleyho a na muže s nakrátko ostříhanými šedými vlasy, který jako jediný v celé místnosti do té doby neřekl jediné slovo. Ten teď na Popletala konejšivě kývl a poodstoupil o krok od zdi. Harrymu neušlo, jak rukou téměř mimochodem zabloudil ke kapse.

„Nedělejte hlouposti, Dawlishi,“ napomenul ho laskavě Brumbál. „Nepochybuji o tom, že jste vynikající bystrozor, vzpomínám si, že za všechny OVCE jste dostal ohodnocení vynikající, ale pokusíte-li se… hmm… odvést mě násilím, budu nucen vám ublížit.“

Muž zvaný Dawlish zmateně zamrkal. Pohlédl znovu na Popletala, jako by doufal v nějaký pokyn, jak si počínat dál.

„Vidím,“ ušklíbl se posměšně Popletal, který se mezitím vzpamatoval, „že se hodláte úplně sám postavit Dawlishovi, Pastorkovi, Dolores a mně, Brumbále – je to tak?“

„U Merlinových vousů – to ne,“ usmál se Brumbál, „pokud ovšem nebudete tak pošetilí a nepřinutíte mě k tomu.“

„Nepostaví se vám sám!“ ozvala se hlasitě profesorka McGonagallová a zajela rukou do hábitu.

„Ale ano, sám, Minervo!“ zarazil ji ostře Brumbál. „Bradavice vás potřebují!“

„Tak dost těch nesmyslů!“ vyštěkl Popletal a vytáhl vlastní hůlku. „Dawlishi! Pastorku! Chopte se ho!“

Pracovnou prolétl záblesk stříbrného světla, ozvala se dunivá rána připomínající výstřel a podlaha se zachvěla. Něčí ruka popadla Harryho za krk a přimáčkla ho k podlaze právě v okamžiku, kdy se zahřměním přilétl druhý stříbrný blesk. Několik podobizen zaječelo, Fawkes zaskřehotal a vzduch naplnil prašný oblak. Harry se v tom prachu rozkašlal a zahlédl, jak se před nimi řítí k zemi nějaká temná postava. Hlasitě to prásklo, ozvalo se vřísknutí, tupý náraz a někdo vykřikl: „Ne!“ Pak zazněl třesk rozbíjeného skla, zvuk horečně uhánějících kroků, zasténání… a ticho.

Harry se namáhavě otočil, aby zjistil, kdo ho to napůl uškrtil, a viděl, že se vedle něj krčí profesorka McGonagallová, která jeho i Mariettu odtáhla do bezpečí. Ve vzduchu stále pomalu vířil prach a sedal na ně. Harry, který trochu namáhavě lapal po dechu, spatřil, že se k nim blíží jakási nesmírně vysoká postava.

„Jste v pořádku?“ zeptal se Brumbál.

„Ano!“ přisvědčila profesorka McGonagallová, vstala a zvedla na nohy i Harryho a Mariettu.

Prach se pomalu usazoval a v pročištěném vzduchu se začala rýsovat zpustošená Brumbálova pracovna. Jeho stůl byl převržený, všechny malé stolky se válely po zemi a stříbrné přístroje byly rozbité napadrť. Popletal, Umbridgeová, Kingsley a Dawlish leželi nehybně na podlaze. Fawkes nad nimi kroužil v širokých smyčkách a tiše si prozpěvoval.

„Bohužel jsem musel seslat kletbu i na Kingsleyho, jinak by to vypadalo příliš podezřele,“ vysvětloval tiše Brumbál. „Zareagoval pozoruhodně pohotově, když stačil upravit slečně Edgecombeové paměť, zatímco se ti tři dívali jinam – buďte tak laskavá, Minervo, a vyřiďte mu moje díky.

A nyní – protože se všichni za malou chvíli proberou k vědomí, bude lepší, nebudou-li vědět, že jsme měli čas se domluvit. Musíte si počínat, jako by vůbec žádný čas neuběhl, jako bych je prostě jen srazil k zemi, nebudou si nic pamatovat…“

„Kam půjdete, Brumbále?“ zašeptala profesorka McGonagallová. „Na Grimmauldovo náměstí?“

„Ne, to ne,“ odpověděl s ponurým úsměvem Brumbál. „Neodcházím proto, abych zalezl do nějaké skrýše. Popletal bude brzy litovat, že mě vyhnal z Bradavic, to vám slibuji.“

„Pane p–profesore…“ vykoktal Harry.

Nevěděl, od čeho by měl začít: jestli od toho, jak je mu líto, že s Brumbálovou armádou vůbec začínal a způsobil tak všechny tyhle potíže, nebo od toho, jak strašně se cítí, když vidí, že Brumbál odchází, aby ho zachránil před vyloučením ze školy. Brumbál ho však zarazil, než stačil říct jediné další slovo.

„Poslouchej mě, Harry,“ vyzval ho naléhavě. „Musíš se ze všech sil věnovat studiu nitrobrany, rozumíš? Dělej všechno, co ti profesor Snape nařídí, a cvič především každý večer před spaním, abys dokázal uzavřít mysl zlým snům. Brzy pochopíš, proč je to tak důležité, musíš mi ale slíbit…“

Muž jménem Dawlish se pohnul a Brumbál popadl Harryho za zápěstí.

„Pamatuj – uzavři svou mysl…“

Když však Brumbálovy prsty sevřely kůži Harryho ruky, jizvou na čele mu opět projela ostrá bolest a Harry znovu pocítil strašlivou hadí touhu Brumbála udeřit, kousnout ho, ublížit mu…

„…a pochopíš,“ zašeptal Brumbál.

Fawkes obloukem oblétl pracovnu a snesl se těsně nad něj. Brumbál pustil Harryho, natáhl ruku a uchopil fénixův dlouhý zlatý ocas. Vyšlehl ohnivý záblesk – a v tu ránu byli oba pryč.

„Kde je?“ zavřeštěl Popletal a pracně se zvedal z podlahy. „Kde je?“

„Nevím!“ houkl Kingsley a také vyskočil.

„Přemístit se rozhodně nemohl!“ hulákala Umbridgeová. „Z prostor téhle školy se nikdo přemisťovat nemůže…“

„Schody!“ vykřikl Dawlish, vrhl se ke dveřím, rozrazil je a zmizel, v těsném závěsu následován Kingsleyem a Umbridgeovou. Popletal na chvíli zaváhal, pak se pomalu postavil a otíral si prach z hrudi. Rozhostilo se dlouhé a trapné ticho.

„Tedy – obávám se, Minervo,“ ozval se konečně jedovatým tónem a narovnával si natržený rukáv košile, „že s vaším přítelem Brumbálem je konec.“

„Vážně si to myslíte?“ ušklíbla se pohrdavě profesorka McGonagallová.

Popletal jako by ji neslyšel; rozhlížel se po poničené pracovně. Několik podobizen na něj zlostně zasyčelo, jeden či dva z vyobrazených ho obdařili neslušnými posunky.

„Raději byste měla tyhle dva odvést do postele,“ poznamenal Popletal, ohlédl se na profesorku McGonagallovou a mávl k Harrymu a Mariettě, jako by je zaháněl pryč.

Profesorka McGonagallová na to nic neřekla, odvedla však oba ke dveřím. Když se za nimi zavíraly, zaslechl Harry hlas Phinease Nigelluse.

„Řeknu vám, pane ministře, já sice s Brumbálem v mnoha směrech nesouhlasím… rozhodně ale nemůžete popřít, že má úroveň…“

Kapitola dvacátá osmá

Snapeova nejhorší vzpomínka

Z NAŘÍZENÍ MINISTERSTVA KOUZEL

Dolores Jane Umbridgeová (vrchní vyšetřovatelka) nahradí Albuse Brumbála ve funkci ředitele Školy čar a kouzel v Bradavicích.

Výše uvedené nařízení je v souladu se vzdělávacím výnosem číslo dvacet osm.

Podepsán:

Kornelius Osvald Popletal, ministr kouzel

Vývěsky se v prostorách školy objevily přes noc, to ovšem nevysvětlovalo, jak je možné, že všichni obyvatelé hradu do jednoho vědí o tom, že než Brumbál uprchl, přemohl dva bystrozory, vrchní vyšetřovatelku, ministra kouzel a jeho mladšího poradce. Ať se Harry pohnul v hradních prostorách kamkoli, jediným tématem všech hovorů byl Brumbálův útěk, a přestože některé podrobnosti se v opakovaném ústním podání poněkud rozcházely se skutečností (Harry zaslechl jednu studentku druhého ročníku, která ujišťovala spolužačku, že Popletal leží u svatého Munga a místo hlavy má dýni), zbývající informace byly překvapivě přesné. Všichni například věděli, že Harry a Marietta jsou jediní studenti, kteří byli události v Brumbálově pracovně osobně přítomni, a protože Marietta momentálně ležela na ošetřovně, byl Harry v neustálém obležení těch, kdo o tom všem chtěli slyšet z první ruky.

„Brumbál se brzy vrátí,“ prohlásil přesvědčeně Ernie Macmillan, když si Harryho cestou z hodiny bylinkářství pozorně vyslechl. „Nedokázali mu v tom zabránit, když jsme byli v druhém ročníku, a nedokážou to ani tentokrát. Tlustý mnich mi říkal,“ spiklenecky ztišil hlas, takže se k němu Harry, Ron a Hermiona museli naklonit blíž, aby ho slyšeli, „že Umbridgeová se včera večer pokoušela znovu proniknout do jeho pracovny, když prohledali hrad i celé školní pozemky a nenašli ho. Vůbec ale neprošla kolem toho chrliče, ředitelna se před ní neprodyšně uzavřela.“ Ernie posměšně zamrkal. „Předvedla prý pěkný hysterický záchvat!“

„Aby ne, nejspíš se hrozně těšila, jaké si tam nahoře v ředitelně udělá pohodlí,“ vyprskla rozčileně Hermiona, když stoupali po kamenném schodišti do vstupní síně. „Jak se tam bude před všemi ostatními učiteli nafukovat, ta pitomá, namyšlená, ctižádostivá stará…“

„Doopravdy to chceš doříct, Grangerová?“

Z úkrytu za dveřmi vyklouzl Draco Malfoy a v těsném závěsu za ním Crabbe s Goylem. Dráčova bledá špičatá tvář zářila zlomyslností.

„Obávám se, že budu muset Nebelvíru a Mrzimoru srazit pár bodů,“ protáhl.

„Nemůžeš přece srážet body jiným prefektům, Malfoyi,“ zareagoval okamžitě Ernie.

„Jo, nezapomínej, že my jsme taky prefekti,“ zavrčel Ron.

„Já vím, že si prefekti nemůžou srážet body navzájem, králíčku,“ ušklíbl se Malfoy a Crabbe s Goylem se posměšně zahihňali. „Jenže jako členové vyšetřovatelského sboru…“

„Čeho?“ vyhrkla Hermiona.

„Vyšetřovatelského sboru, Grangerová,“ opakoval Malfoy a ukázal na malé stříbrné V, které měl připíchnuté na hábitu těsně pod prefektským odznakem. „To je vybraná skupina studentů, kteří podporují politiku ministerstva kouzel, osobně ustavená profesorkou Umbridgeovou. Každopádně, členové vyšetřovatelského sboru jsou oprávněni odebírat body komukoli… takže, Grangerová, odebírám ti pět bodů za to, že jsi neslušně mluvila o naší nové ředitelce. Macmillane, pět bodů dolů za to, jak jsi mi odmlouval. Pottere, pět bodů, protože tě nemám rád. Tobě kouká podolek, Weasleyi, takže to bude dalších pět bodů. Jo, ještě jsem zapomněl – ty jsi mudlovská šmejdka, Grangerová, a za to bude deset bodů dolů.“

Ron vytáhl hůlku, Hermiona ji však odstrčila stranou. „Nech toho,“ zašeptala.

„Moudré rozhodnutí, Grangerová,“ vydechl Malfoy. „S novou ředitelkou přišly nové časy… Tak buď hodný chlapeček, Potříku… a ty taky, králíčku…“

S bujarým smíchem se vzdálil, doprovázen Crabbem i Goylem.

„Jen to na nás zkoušel,“ usoudil Ernie, tvářil se ale poděšeně. „Určitě nemá právo odebírat body jiným prefektům… to by bylo směšné… totálně by to podkopalo celý prefektský systém.“

Harry, Ron i Hermiona se však už automaticky otočili k obřím přesýpacím hodinám, zasazeným do výklenků ve zdi za nimi, které zaznamenávaly počet bodů udělený jednotlivým kolejím. Ještě ráno se o vedení jen těsně přetahovala nebelvírská kolej s Havraspárem. Teď, přímo před jejich očima, začaly kameny létat vzhůru, takže se počet bodů ve spodních baňkách snižoval. Beze změny zůstaly jedině hodiny Zmijozelu, naplněné smaragdově zelenými kameny.

„Tak jste si toho všimli, co?“ ozval se Fredův hlas.

Dvojčata právě seběhla po mramorovém schodišti a připojila se před přesýpacími hodinami k Harrymu, Ronovi, Hermioně a Erniemu.

„Malfoy nám právě srazil dohromady asi padesát bodů,“ vztekal se Harry. Zahlédli, jak ze spodní baňky nebelvírských hodin vylétlo nahoru několik dalších kamenů.

„Jo, Montague to na nás o přestávce taky zkoušel,“ oznámil George.

„Jak to myslíš, zkoušel?“ chtěl vědět Ron.

„Nějak to nestih doříct,“ vysvětloval Fred, „nacpali jsme ho totiž hlavou napřed do té rozplývavé skříně, co stojí v prvním patře.“

Hermiona se zatvářila zděšeně.

„Z toho ale budete mít hrozný průšvih!“

„Nebudem, dokud se Montague znovu neobjeví, a to může trvat celé týdny, nevím totiž, kam jsme ho poslali,“ odbyl její starosti nevzrušeně Fred. „A stejně… domluvili jsme se, že už si z nějakých průšvihů nebudem nic dělat.“

„Copak jste si z nich někdy něco dělali?“ zabručela Hermiona.

„Samozřejmě,“ ujistil ji George. „Zatím nás přece nevyhodili, ne?“

„Vždycky jsme věděli, kde je hranice, kterou nesmíme překročit,“ přidal se Fred.

„Možná někdy jsme ji o nějaký ten centimetřík přešlápli,“ připustil George.

„Ale vždycky jsme se zarazili dřív, než bychom vyvolali opravdové pozdvižení,“ dopověděl Fred.

„Zatímco teď?“ napověděl Ron.

„No, teď…“ začal George.

„…když tu už není Brumbál…“ pokračoval Fred.

„…jsme si říkali, že trocha opravdového pozdvižení…“ navázal na něj George.

„…je přesně to, co si naše drahá nová ředitelka zaslouží,“ dořekl Fred.

„To nesmíte!“ zašeptala Hermiona. „To vážně nesmíte! Uvítala by to jako důvod, proč vás vyhodit!“

„Ty pořád nic nechápeš, Hermiono, že ne?“ usmál se na ni Fred. „My už tady nechceme být. Klidně bychom odešli hned teď, kdybychom nebyli rozhodnutí udělat napřed něco pro Brumbála. A když už o tom mluvím,“ podíval se na hodinky, „první fáze co nevidět propukne. Na vašem místě bych teď šel do Velké síně na oběd, aspoň budou učitelé vědět, že s tím nemůžete mít nic společného.“

„Nic společného s čím?“ zeptala se úzkostlivě Hermiona.

„To uvidíš,“ odbyl ji George. „Tak už běžte.“

Dvojčata se otočila a ztratila se v houstnoucím davu, který scházel po schodišti dolů na oběd. Ernie, který se tvářil velice znepokojeně, zamumlal něco v tom smyslu, že ještě musí dopsat úkol z přeměňování, a honem zmizel.

„Poslyšte, myslím, že bychom odtud opravdu měli zmizet,“ prohlásila nervózně Hermiona. „Pro jistotu…“

„Máš pravdu,“ přikývl Ron a všichni tři zamířili ke dveřím Velké síně.

Harry se však sotva stačil podívat na strop, který byl ten den pokryt rychle plujícími bělostnými obláčky, a někdo mu poklepal na rameno. Otočil se a zjistil, že přímo proti němu stojí školník Filch. Bleskově před ním ustoupil o několik kroků dozadu, protože od Filche bylo lepší si udržovat bezpečnou vzdálenost.

„Ředitelka by s vámi ráda mluvila, Portere,“ ušklíbl se potměšile školník.

„Já jsem to neudělal,“ ohradil se bláhově Harry; myslel na to, co se asi chystají provést Fred s Georgem.

Filchovy tváře se otřásaly tichým smíchem.

„Špatné svědomí, co?“ zasípěl. „Pojďte se mnou.“

Harry se ohlédl na Rona a Hermionu, kteří se tvářili ustaraně. Pokrčil rameny a tlačil se za Filchem proti proudu hladových studentů zpět do vstupní síně.

Školník byl očividně nadmíru dobře naladěn; když stoupali vzhůru po mramorovém schodišti, skřípavě si pobrukoval nějakou melodii. „Poměry tady na škole se změnily, Portere,“ prohlásil, když došli do prvního patra.

„Všiml jsem si,“ odsekl chladně Harry.

„Jojo… Léta a léta jsem Brumbálovi říkal, že se s vámi moc mazlí,“ bručel Filch a ošklivě se uchechtl. „Vy malí hnusní špinavci byste si nikdy nedovolili trousit tu smradlavé kuličky, kdybyste věděli, že je v mé pravomoci zbičovat vás do krve, nemám pravdu? Nikoho by ani nenapadlo vypouštět do chodeb hryzavá házedla, kdybych vás za to mohl u sebe v kanceláři pověsit za kotníky, co říkáš? Až ale vstoupí v platnost vzdělávací výnos číslo dvacet devět, Pottere, budu tohle všechno smět dělat… a navíc požádala ministra, aby podepsal příkaz k vypovězení Protivy… ach ano, s touhle ředitelkou se poměry na naší škole hodně změní…“

Harry si uvědomil, že Umbridgeová si očividně dala nesmírně záležet na tom, aby Filche získala na svou stranu, a nejhorší bylo, že se školník pravděpodobně může stát její účinnou zbraní. V tajných chodbách a skrýších bradavické školy se vyzná lépe než kdokoli jiný, s výjimkou Weasleyovic dvojčat.

„Tak jsme tady,“ poznamenal Filch, úkosem na Harryho pohlédl, třikrát zaklepal na dveře profesorky Umbridgeové, strčil do nich a otevřel je. „Přived jsem toho Potterovic kluka, madame.“

Kabinet profesorky Umbridgeové, s nímž se Harry důvěrně seznámil při svých mnoha školních trestech, vypadal jako obvykle, až na masivní dřevěný hranol u předního okraje jejího stolu, na němž se zlatým písmem skvěl nápis ŘEDITELKA. Navíc Harry s bodnutím u srdce uviděl, že k pevnému železnému kruhu ve zdi za stolem je řetězem a visacím zámkem připoután jeho Kulový blesk a Zametáky Freda a George.

Umbridgeová seděla za stolem a pilně něco škrábala na lístky svého růžového pergamenu, při jejich příchodu však vzhlédla a široce se usmála.

„Děkuji vám, Argusi,“ zavrněla sladce.

„Není zač, madame, není zač,“ odpověděl Filch, uklonil se tak hluboko, jak mu to dovolily jeho revmatické klouby, a pozpátku vycouval z kabinetu.

„Posaďte se,“ přikázala stroze Umbridgeová a ukázala na židli. Harry se posadil. Umbridgeová ještě chvíli pokračovala v psaní a Harry zatím sledoval, jak některá z odpudivých koťat vesele poskakují na talířích zavěšených nad její hlavou. Přemýšlel, jakou novou hrůzu si na něj nachystala.

„Tak to by bylo,“ zamumlala konečně, odložila brk a spokojeně si Harryho prohlížela jako ropucha, která se chystá zhltnout obzvlášť šťavnatou mouchu. „Dáte si něco k pití?“

„Co prosím?“ zeptal se Harry a byl si naprosto jistý, že jí špatně rozuměl.

„Něco k pití, pane Pottere,“ opakovala a usmála se ještě víc. „Čaj? Kávu? Dýňovou šťávu?“

Pokaždé, když jmenovala příslušný nápoj, mávla svou krátkou hůlkou a na stole se objevil šálek nebo sklenice.

„Nic, děkuji,“ odmítl Harry.

„Přeji si, abyste se se mnou napil,“ přemlouvala ho hlasem, který teď zněl nebezpečně sladce. „Tak si něco vyberte.“

„Dobrá… tedy čaj,“ pokrčil rameny.

Umbridgeová vstala a zády k němu do šálku neobyčejně starostlivě přilila mléko. Pak obešla stůl a znovu se zlověstně, nasládle usmála.

„Tumáte,“ podala mu šálek. „Vypijte to, než to vychladne. Tak tedy, pane Pottere… myslím, že bychom si měli trochu pohovořit o těch znepokojivých událostech včerejšího večera, že ano.“

Harry neřekl ani slovo. Umbridgeová se pohodlně usadila v křesle a čekala. „Vy vůbec nepijete!“ ozvala se rozverným tónem, když v nastalém tichu uplynulo několik dlouhých okamžiků.

Harry zvedl šálek k ústům a vzápětí ho položil. Jedno z těch strašlivých malovaných koťat za Umbridgeovou mělo velké kulaté modré oči, které dokonale připomínaly čarodějné oko Pošuka Moodyho. Vtom okamžiku ho napadlo, co by asi Moody řekl, kdyby se někdy doslechl, že Harry vypil něco, co mu nabídla osoba, o níž ví, že je jeho nepřítelem.

„Copak je?“ starala se Umbridgeová, která ho nepřestala pozorně sledovat. „Chcete cukr?“

„Ne,“ odmítl Harry.

Znovu zvedl šálek k ústům a předstíral, že z něj trochu usrkl, přestože ústa držel pevně zavřená. Umbridgeová se usmála ještě víc doširoka.

„Výborně,“ zašeptala. „Velmi dobře. Tak tedy…“ Nepatrně se předklonila. „Kde je Albus Brumbál?“

„Nemám ponětí,“ odpověděl pohotově.

„Jen dopijte, dopijte,“ vybídla ho stále s úsměvem. „Poslyšte, pane Pottere, neztrácejme čas dětinskými hrátkami. Vím, že je vám známo, kam se ztratil. V téhle věci jste s Brumbálem jeli od začátku společně. Vzhledem k vaší situaci, pane Pottere…“

„Nevím, kde je,“ opakoval Harry.

Předstíral, že se opět napil. Umbridgeová ho provrtávala pohledem.

„Tak dobrá,“ přikývla, zatvářila se však zklamaně. „V tom případě mi laskavě prozraďte, kde se nachází Sirius Black.“

Harryho žaludek udělal kotrmelec a ruka, v níž držel čaj, se mu roztřásla tak, že šálek na podšálku zarachotil. S pevně sevřenými rty si ho naklonil k ústům, takže mu trocha horké tekutiny stekla na hábit.

„Nevím,“ odpověděl trochu kvapně.

„Pane Pottere,“ nedala se odbýt Umbridgeová, „dovolte, abych vám připomněla, že jsem to byla já, kdo v říjnu toho kriminálníka Blacka téměř dopadl v nebelvírském krbu. Vím zcela jistě, že tam měl schůzku s vámi, a kdybych tehdy měla jeden jediný důkaz, ani jeden z vás už by dnes nebyl na svobodě, za to vám ručím. Zeptám se znovu, pane Pottere… kde je Sirius Black?“

„To netuším,“ odpověděl hlasitě Harry. „Nemám sebemenší ponětí.“

Upřeně na sebe zírali tak dlouho, že Harry cítil, jak mu začínají slzet oči. Pak Umbridgeová vstala.

„Dobrá tedy, pane Pottere, protentokrát se spokojím s vaším ujištěním, chci vás ale varovat. Stojí za mnou celé ministerstvo. Všechny komunikační kanály, vedoucí do této školy a z ní, jsou sledovány. Kontrolor letaxové sítě byl pověřen dohledem nad všemi krby v Bradavicích – samozřejmě s výjimkou mého. Můj vyšetřovatelský sbor otevírá a čte veškerou soví poštu, která přichází do hradu i která z něj odchází. A pan Filch hlídá všechny tajné chodby do hradu i z hradu. Najdu-li jediný střípek důkazu…“

PRÁSK!

Podlaha kabinetu se jim zatřásla pod nohama. Umbridgeová uklouzla, zachytila se stolu, aby neupadla, a zatvářila se ohromeně.

„Co to…?“

Upřeně se zadívala ke dveřím. Harry toho využil a vylil obsah svého téměř plného čajového šálku do nejbližší vázy se sušenými květinami. Slyšel, jak několik pater pod nimi pobíhají a ječí lidé.

„Okamžitě běžte dolů na oběd, Pottere!“ vřískla Umbridgeová, popadla hůlku a vyběhla z kabinetu. Harry jí nechal několik vteřin náskok a pak pospíšil za ní, aby zjistil, co je příčinou všeho toho zmatku.

Nebylo to nijak těžké. O patro níž panoval neuvěřitelný chaos. Někdo (a Harry velice dobře tušil, kdo to byl) tam odpálil zřejmě celou obrovskou bednu kouzelných raket.

Chodbami sem a tam poletovali draci stvoření ze zelených a zlatých jisker a všude kolem sebe za ohlušivého dunění chrlili žhavé plameny, vzduchem svištěla řvavě růžová kola svaté Kateřiny o téměř dvoumetrovém průměru, podobná smrtelně nebezpečným létajícím talířům, od stěn se odrážely rakety s dlouhými ohony zářivě stříbrných hvězd. Sršící prskavky samy od sebe psaly do vzduchu neslušná slova a kamkoli se Harry podíval, jako miny vybuchovaly obrovské dělobuchy. A místo aby tyto pyrotechnické zázraky vyhořely a zhasly či s tichým prskáním vyšuměly, zdálo se, že čím déle je pozoruje, tím větší nabírají rychlost a sílu.

Filch s Umbridgeovou stáli v polovině schodiště a zdálo se, že hrůzou nejsou schopni pohybu. Jedno z větších kateřinských kol se přímo před Harryho očima zjevně rozhodlo, že potřebuje trochu víc manévrovacího prostoru, a se zlověstně pronikavým hvizdem se rozlétlo k Umbridgeové a Filchovi. Oba vyděšeně zaječeli a uskočili mu z cesty, kolo prolétlo oknem přímo za nimi ven a přes školní pozemky zamířilo kamsi do dáli. Několik draků a velký purpurový netopýr, z něhož se hrozivě kouřilo, mezitím využili otevřených dveří na konci chodby a pronikli do druhého patra.

„Pospěšte si, Filchi, pospěšte si!“ kvílela Umbridgeová. „Jestli něco neuděláme, rozlezou se za chvíli po celé škole. Mdloby na vás!“

Z konce její hůlky vystřelil paprsek rudého světla a narazil do jedné rakety. Neznehybněla však ve vzduchu – místo toho vybuchla tak prudce, že prorazila díru do obrazu, na němž se jakási čarodějka se zamilovaným výrazem procházela uprostřed louky. Naštěstí pro sebe vzala na poslední chvíli do zaječích a o pár vteřin později se objevila na sousedním obraze, kde dva kouzelníci spěšně vstali od karet, aby jí uvolnili místo.

„Neomračujte je, Filchi!“ zařvala vztekle Umbridgeová, jako by to zaklínadlo vyslal on.

„Spolehněte se, paní ředitelko!“ zasípěl moták Filch, který mohl ohňostroj před sebou omráčit asi tak dobře, jak by ho dokázal spolknout. Rozběhl se k nedaleké skříni, vytáhl z ní koště a začal se po poletujících raketách rozhánět. Koště v několika vteřinách vzplálo plamenem.

Harry už viděl dost; celý rozesmátý se přikrčil a rozběhl se ke dveřím, o nichž věděl, že jsou skryté kousek dál v chodbě za gobelínem. Když jimi proklouzl na druhou stranu, zjistil, že se hned za nimi schovávají Fred s Georgem, poslouchají zuřivé hulákání Umbridgeové a Filche a zalykají se potlačovaným smíchem.

„Senzace,“ špitl a uznale se ušklíbl. „Absolutní špička… tímhle vyštípete Rachejtle doktora Raubíře z trhu raz dva.“

„Povedlo se, co?“ zašeptal George a otíral si z obličeje slzy smíchu. „Doufám jen, že teď na ně zkusí odstraňovací kouzlo… Po každém takovém kouzlu se totiž naše ohnivé legrácky desetkrát rozmnoží.“

Ohňostroj vesele vystřeloval i odpoledne a šířil se po celé škole. Přestože rakety a zejména dělobuchy působily dost rušivě, nevypadalo to, že by učitelům nějak zvlášť vadily.

„Ale, ale,“ zakroutila ironicky hlavou profesorka McGonagallová, když v její učebně začal poletovat jeden z draků, vydával dunivé rány a chrlil oheň. „Prosím vás, slečno Brownová, zaskočte za paní ředitelkou a laskavě ji informujte, že se nám do třídy dostala uprchlá ohňostrojová atrakce.“

V důsledku všech těchto zmatků strávila profesorka Umbridgeová své první odpoledne ve funkci ředitelky tím, že pobíhala z jednoho konce školy na druhý. Učitelé, kteří si zjevně bez její pomoci s ohňostrojem ve svých učebnách nevěděli rady, si ji neustále žádali. Když zvonek oznámil konec poslední hodiny a všichni se vraceli se školními brašnami do nebelvírské věže, Harry ke svému obrovskému uspokojení spatřil, jak rozcuchaná, začouzená a upocená Umbridgeová vrávoravě vychází z učebny profesora Kratiknota.

„Jsem vám nesmírně zavázán, paní profesorko!“ děkoval jí pisklavým hláskem maličký profesor. „Samozřejmě jsem se mohl těch prskavek zbavit sám, nebyl jsem si ale jistý, jestli k tomu mám dostatečnou pravomoc.“

S širokým úsměvem zavřel dveře hned za její rozlícenou tváří.

V nebelvírské společenské místnosti byli toho večera Fred s Georgem hrdiny dne. Dokonce i Hermiona se k nim prodrala skrze nadšené obdivovatele, aby jim pogratulovala.

„Byl to báječný ohňostroj,“ pochválila je víc než uznale.

„Díky,“ řekl George a zatvářil se překvapeně i potěšené zároveň. „To víš, weasleyovské výbušné velerachejtle. Jediná vada je, že jsme vypotřebovali všechny zásoby a teď budeme muset začít znova od nuly.“

„Stálo to ale za to,“ zazubil se Fred, který přijímal objednávky od nedočkavě pokřikujících spolužáků. „Jestli chceš, abych tě připsal do pořadníku, Hermiono, dělá to pět galeonů za soupravu Spáleniště Standard a dvacet za Požár De luxe…“

Hermiona se vrátila ke stolu, u něhož seděli Harry s Ronem a zírali na své školní brašny, jako by doufali, že z nich vyskočí jejich domácí úkoly a začnou se samy psát.

„Poslyšte, co kdybychom si dnes večer dali volno?“ navrhla rozjařeně Hermiona, zatímco za oknem prolétla jedna z weasleyovských raket se stříbrným ohonem. „Koneckonců, v pátek začínají velikonoční prázdniny a o těch budeme mít spoustu času.“

„Není ti náhodou něco?“ zeptal se Ron a nevěřícně na ni vykulil oči.

„No, když už o tom mluvíš,“ usmála se blaženě Hermiona, „abys věděl – cítím se tak trochu jako… rebelka.“

Harry slyšel vzdálené rány uprchlých dělobuchů ještě o hodinu později, kdy s Ronem odcházeli do ložnice. A když se pak svlékal, prolétla kolem nebelvírské věže obrovská prskavka a vytrvale do vzduchu psala FUJ.

Zívl a zalezl do postele. Brýle odložil, takže občasné záblesky za oknem viděl jen rozmazaně; připomínaly mu jiskřící obláčky, působící na pozadí tmavé oblohy překrásným a tajemným dojmem. Přetočil se na bok a přemýšlel, jak se asi Umbridgeová cítí po prvním dni v Brumbálově funkci a jak zareaguje Popletal, až se mu donese, že se škola na většinu dne ocitla ve stavu naprostého rozkladu. Usmál se a zavřel oči…

Svištění a práskání nezvladatelného ohňostroje na školních pozemcích jako by se ztrácelo kdesi v dáli… Nebo se naopak on vzdaloval od něj…?

Ocitl se rovnou v chodbě, která vedla k odboru záhad. Utíkal k těm obyčejným černým dveřím… Ať se otevřou… ať se otevřou…

Otevřely se. Byl v kruhovité místnosti lemované dalšími dveřmi… přešel naproti, položil ruku na úplně stejné dveře a ty se otevřely dovnitř…

Teď byl v dlouhé obdélníkové místnosti, plné podivných cvakajících mechanismů. Na stěnách poskakovaly světelné skvrny, Harry se však nezastavil, aby je prozkoumal… cítil nutkání jít dál…

Na protilehlé straně byly další dveře… také ty se na jediný dotek otevřely…

A nyní se ocitl ve spoře osvětleném sále, vysokém a širokém jako chrámová loď. Nebylo v něm nic než nesčetné řady vysokých regálů a na každém regálu plno malých zaprášených koulí ze skleněných vláken… Harrymu se rozbušilo srdce vzrušením… Věděl, kam má jít… rozběhl se kupředu, jeho kroky však v obrovském liduprázdném sále vůbec nebylo slyšet…

V tom sále bylo něco, co chtěl, co strašně moc chtěl…

Něco, co chtěl… nebo něco, co chtěl někdo jiný…

Jizva ho pálila…

PRÁSK!

Harry byl rázem vzhůru, zmatený a rozzuřený. Temná ložnice praskala smíchem.

„To nemá chybu!“ vyšiloval Seamus, jehož obrysy byly matně vidět proti oknu. „Myslím, že jedno z těch kateřinských kol se srazilo s raketou, a vypadá to, jako by se spářily. To musíte vidět!“

Harry slyšel, jak Ron s Deanem vylézají z postele a jdou se podívat. Ležel potichu a nehnutě, bolest v jizvě pomalu polevovala a zaplavila ho vlna zklamání. Měl pocit, že ho někdo na poslední chvíli připravil o nějaký úžasný zážitek… a tentokrát už chybělo tak málo!

Kolem oken nebelvírské věže teď zvolna prolétávala třpytivá růžová prasátka se stříbrnými křídly. Harry ležel a poslouchal jásavé výkřiky studentů z ložnic v nižších patrech. Žaludek se mu bolestivě sevřel, když si uvědomil, že nazítří večer má zase nitrobranu.

Celý následující den strávil Harry v hrůze z toho, co mu asi Snape poví, jestli zjistí, do jakých hlubin odboru záhad ve svém posledním snu pronikl. S pocitem obrovské provinilosti si uvědomil, že od poslední hodiny se ani jednou v nitrobraně neprocvičil. Od toho večera, kdy odešel Brumbál, se událo tolik věcí, že byl přesvědčen, že by se mu nepodařilo svou mysl vyprázdnit, ani kdyby se o to pokusil. Pochyboval ovšem, že to Snape bude považovat za přijatelnou omluvu.

Zkusil se na poslední chvíli trochu pocvičit přes den během vyučování, nebylo to však k ničemu. Pokaždé, když zmlkl a pokoušel se vypudit z hlavy veškeré myšlenky a pocity, začala se ho Hermiona vyptávat, co se stalo, a hodiny, na nichž učitelé třídu bombardovali kontrolními otázkami, tak jako tak nebyly nejlepší chvílí k vyprázdnění mysli.

Připraven na nejhorší se po večeři odevzdaně vypravil do Snapeova kabinetu. Na půl cestě přes vstupní síň k němu však přistoupila udýchaná Cho.

„Pojď támhle,“ vyzval ji Harry, který uvítal, že může své setkání se Snapem o malinko odložit, a zavedl ji do kouta vstupní haly pod obrovité přesýpací hodiny. Ty nebelvírské teď byly skoro prázdné. „Jsi v pořádku? Umbridgeová se tě nevyptávala na BA, že ne?“

„Ne, to ne,“ ujistila ho spěšně Cho. „Ne, jen jsem… no, chtěla jsem ti říct… Harry, v životě mě nenapadlo, že by Marietta prozradila…“

„No jo, já vím,“ broukl mrzutě Harry. Popravdě řečeno měl ale dojem, že by si Cho mohla své kamarádky vybírat opatrněji. Bylo pramalou útěchou, že podle toho, co slyšel, Marietta dosud ležela na ošetřovně a pokusy madame Pomfreyové zbavit ji jejího zohyzdění se nesetkaly se sebemenším úspěchem.

„Je to v podstatě hodná holka,“ omlouvala ji Cho. „Udělala prostě chybu…“

Harry na ni nevěřícně pohlédl.

„V podstatě hodná holka, která udělala chybu? Vždyť nás všechny zradila, včetně tebe!“

„No ale… všichni jsme z toho vyvázli, ne?“ zastávala se jí Cho prosebným tónem. „Však víš, její maminka pracuje na ministerstvu, takže je to pro ni opravdu těžké…“

„Ronův taťka taky pracuje na ministerstvu!“ vyjel na ni vztekle Harry. „A pokud sis toho nevšimla, Ron nemá na obličeji napsáno práskač!“

„To byl od Hermiony Grangerové vážně podlý trik,“ vyhrkla prudce Cho. „Měla nám říct, že ten seznam zaklela takovým kouzlem…“

„Já myslím, že to byl vynikající nápad,“ zarazil ji chladně Harry. Cho se začervenala a v očích jí zajiskřilo.

„No jistě, já zapomněla… Samozřejmě, vždyť to byl nápad tvé nejmilejší Hermionky…“

„Jen zase nezačni brečet,“ varoval ji Harry.

„Ani mě nenapadne!“ zaječela.

„No dobře… tak fajn,“ zajíkl se. „Musím teď řešit i dost jiných problémů.“

„Vždyť si běž a řeš je!“ vyštěkla Cho, otočila se na podpatku a vztekle odkráčela.

Harry nasupeně sešel ze schodů do Snapeova sklepení. I když z předchozích zkušeností věděl, že se Snapeovi snadněji daří proniknout do jeho mysli, dorazí-li k němu rozzlobený a podrážděný, než došel ke dveřím jeho kabinetu, vymyslel jen pár dalších věcí, které měl Cho na adresu Marietty říct.

„Jdete pozdě, Pottere,“ ozval se chladně Snape, když za sebou Harry zavíral dveře.

Snape stál zády k němu a jako obvykle si z hlavy vytahoval některé myšlenky a vzpomínky a opatrně je odkládal do Brumbálovy myslánky. Nechal do kamenné misky dopadnout poslední stříbřité vlákno a otočil se.

„Tak co?“ zeptal se. „Cvičil jste?“

„Ano,“ zalhal Harry a opatrně sklouzl pohledem na nohu Snapeova stolu.

„No, o tom se brzy přesvědčíme, že?“ prohlásil úlisně Snape. „Vytáhněte si hůlku, Pottere.“

Harry zaujal své obvyklé místo, takže stál proti Snapeovi a hleděl na něj přes stůl. Cítil srdce až v krku – měl vztek na Cho a také obavy, co všechno dokáže Snape z jeho mysli vyčíst.

„Tak tedy, až napočítám do tří,“ protáhl lenivě Snape. „Raz – dva…“

Dveře jeho kabinetu se s bouchnutím rozlétly a dovnitř se vřítil Draco Malfoy.

„Pane profesore, pane pro… ach – promiňte…“

Překvapeně zíral na Snapea a na Harryho.

„To je v pořádku, Draco,“ upokojil ho Snape a sklonil hůlku. „Potter je tu na doučování z lektvarů.“

Tak škodolibě pobavený výraz v Malfoyově tváři neviděl Harry ani jednou od té doby, co Umbridgeová přišla na inspekci Hagridovy hodiny.

„To jsem nevěděl,“ poznamenal a výsměšně se ušklíbl na Harryho, kterému bylo jasné, že má obličej v jednom ohni. Byl by dal bůhvíco za to, kdyby na Malfoye mohl vykřiknout pravý důvod – a ještě lepší by bylo, kdyby po něm mohl střelit nějakou pořádnou kletbou.

„Tak o co jde, Draco?“ zeptal se Snape.

„O profesorku Umbridgeovou, pane, potřebuje vaši pomoc,“ odpověděl Malfoy. „Našli Montaguea, pane! Je nacpaný a vzpříčený v jedné záchodové míse ve čtvrtém patře.“

„Jak se tam dostal?“ vyštěkl Snape.

„To nevím, pane, je trochu zmatený.“

„Tak dobrá, dobrá,“ přikývl Snape. „Pottere, budeme ve výuce pokračovat zítra večer.“

Otočil se a vyšel z kabinetu. Než Malfoy vykročil za ním, stačil se za jeho zády na Harryho tiše zapitvořit: „Doučování z lektvarů?“

V Harrym vzteky všechno vřelo; zastrčil hůlku do hábitu a také se chystal k odchodu. Alespoň získal dalších čtyřiadvacet hodin, v nichž se mohl cvičit. Věděl, že by měl být vděčný za to, že jen těsně unikl katastrofě, bylo mu však nanic při pomyšlení, jak o něm bude Malfoy po celé škole roztrubovat, že potřebuje doučování z lektvarů.

Byl už u dveří kabinetu, když to zahlédl: drobnou skvrnku třepotavého světla, poskakující po dveřním rámu. Zastavil se a zahleděl se na ni, protože mu něco připomínala… a pak si vzpomněl. Podobala se trochu světélkům, která včera v noci viděl ve snu, světélkům tančícím v druhé místnosti, jíž prošel při svém putování odborem záhad.

Otočil se. Světlo tryskalo z myslánky na Snapeově stole. Její stříbřitě bílý obsah pulzoval a vířil. Snapeovy vzpomínky… to, co Snape nechtěl, aby Harry spatřil, kdyby se mu podařilo prolomit jeho obranný val.

Když se Harry na myslánku zadíval, vzedmula se v něm vlna zvědavosti… Co se to před ním Snape snaží tak usilovně utajit?

Stříbřitá světélka na stěně se zachvěla… Harry postoupil dva kroky ke stolu a horečně přemýšlel. Že by snad šlo o nějaké informace o odboru záhad, které před ním byl Snape odhodlán skrýt?

Ohlédl se přes rameno a srdce mu bušilo ještě silněji a rychleji než dosud. Jak dlouho může Snapeovi trvat, než Montaguea z té záchodové mísy vytáhne? Vrátí se pak rovnou do kabinetu, nebo Montaguea doprovodí na ošetřovnu? Určitě tam s ním půjde… Montague je kapitánem zmijozelského famfrpálového mužstva a Snape se bude chtít ujistit, že jev pořádku.

Harry přešel několik zbývajících kroků k myslánce, zůstal nad ní stát a nahlížel do jejích hlubin. Zaváhal, na okamžik se zaposlouchal a pak znovu vytáhl hůlku. V kabinetu i na chodbě vládlo naprosté ticho. Harry jemně koncem hůlky šťouchl do obsahu myslánky.

Stříbřitá směs uvnitř začala vířit obrovskou rychlostí. Harry se naklonil blíž a zjistil, že zprůhledněla. Už zase se díval do jakési místnosti pod sebou, jako by do ní nakukoval kulatým okénkem ve stropě… a pokud se velice nemýlil, hleděl přímo do Velké síně.

Byl tak blízko, že se jeho dech srážel na povrchu Snapeových vzpomínek a zamlžoval je… jeho mozek jako by se ocitl ve vzduchoprázdnu… Bylo by šílené, kdyby udělal to, co ho tak strašně pokouší… třásl se po celém těle… Snape se může každým okamžikem vrátit… Harry si však vzpomněl na Choino rozhořčení, na Malfoyův výsměšně rozšklebený obličej, a zmocnila se ho bezhlavá troufalost.

Zhluboka se nadechl a ponořil obličej pod hladinu Snapeových vzpomínek. Podlaha kabinetu se prudce zakymácela a překotila Harryho po hlavě do myslánky…

Padal do studené tmy, prudce se točil kolem dokola a pak…

Stál uprostřed Velké síně, ale čtyři dlouhé stoly jednotlivých kolejí v ní nebyly. Místo nich tu stála více než stovka menších stolků, všechny byly otočené stejným směrem, za každým seděl jeden student a s hlavou skloněnou něco usilovně psal na svitek pergamenu. Jediným slyšitelným zvukem bylo škrábání brků a občasné zašustění, když si někdo posouval pergamen. Zjevně právě probíhala nějaká zkouška.

Vysokými okny proudilo dovnitř sluneční světlo a dopadalo na skloněné hlavy, jež v jeho jasných paprscích kaštanově, měděně a zlatě zářily. Harry se pozorně rozhlížel. Někde tu musí být Snape… je to přece jeho vzpomínka.

A také že tu byl, seděl u stolku hned za Harrym. Harry na něj vykulil oči. Mladík Snape byl šlachovitě vyzáblý a bledý jako nějaká rostlina, kterou drželi ve tmě. Zplihlé mastné vlasy mu spadaly až na stolní desku a zahnutý nos měl při psaní sotva centimetr nebo dva nad pergamenem. Harry stolek obešel, stoupl si Snapeovi za záda a přečetl si téma jeho písemné zkoušky: OBRANA PROTI ČERNÉ MAGII – NÁLEŽITÁ KOUZELNICKÁ ÚROVEŇ.

Snapeovi tedy muselo být patnáct nebo šestnáct, byl přibližně stejně starý jako Harry. Ruka mu po pergamenu přímo létala, měl už popsáno přinejmenším o třicet centimetrů víc než jeho nejbližší sousedé, a přitom psal drobným, hustým písmem.

„Posledních pět minut!“

Ten hlas způsobil, že Harry nadskočil. Otočil se a kousek dál mezi stolky uviděl temeno hlavy profesora Kratiknota. Maličký profesor Kratiknot právě míjel chlapce s nepoddajnými černými vlasy… s velice nepoddajnými černými vlasy…

Harry se pohnul tak rychle, že kdyby měl pevné tělo, byly by se stolky kolem něj rozlétly na všechny strany. Místo toho mu připadalo, že jako ve snu proplouvá mezi dvěma uličkami a míří do třetí. Týl černovlasého chlapce měl pořád blíž a… teď se mladík napřímil, odložil brk stranou a přitáhl si pergamen, aby si ještě jednou přečetl, co napsal…

Harry se zastavil před stolkem – a shlédl na svého patnáctiletého otce.

Hluboko v žaludku mu vyšlehl plamen vzrušení: bylo to, jako by se díval na svůj vlastní obraz, avšak s několika úmyslnými odlišnostmi. James měl oříškově hnědé oči, nos o maličko delší než Harry a na čele neměl jizvu, oba však měli stejný úzký obličej, stejná ústa, stejné obočí. Vlasy na zátylku Jamesovi neposlušně trčely úplně stejně jako Harrymu, ruce by si mohli klidně prohodit, a kdyby se James postavil, byl by prakticky stejně vysoký jako Harry.

James zeširoka zívl a prohrábl si vlasy, takže vypadaly ještě o něco rozcuchanější než předtím. Pak letmo pohlédl na profesora Kratiknota, otočil se na židli a ušklíbl se na chlapce sedícího čtyři stolky za ním.

Další záchvěv vzrušení Harry pocítil, když viděl, jak Sirius Jamesovi odpovídá zdviženou pěstí se vztyčeným palcem. Seděl pohodlně rozvalený na židli a pohupoval se na jejích zadních nohách. Byl to velice pohledný mladík: tmavé vlasy mu padaly do očí s jakousi nedbalou elegancí, jaké se James ani Harry nemohli za žádných okolností rovnat, a dívka za ním na něj hleděla s nadějí v očích, ačkoli Sirius si byl jejího pohledu sotva vědom. A o dvě židle dál za tou dívkou – Harry opět pocítil příjemné zachvění žaludku – seděl Remus Lupin. Vypadal poněkud bledě a nezdravě (blížil se snad úplněk?) a byl dokonale ponořený do své písemné zkoušky. Naposledy si pročítal své odpovědi, nepatrně se mračil a koncem brku se škrábal na bradě.

To ovšem znamenalo, že někde poblíž musí být i Červíček… A také že ano, Harry ho objevil během několika vteřin; byl to malý chlapec se špinavě hnědými vlasy a špičatým nosem. Červíček se tvářil nervózně, okusoval si nehty, upřeně zíral do své písemné práce a nohama šoupal po podlaze. Tu a tam dychtivě nahlédl do pergamenu svého souseda. Harry ho chvíli pozoroval a pak se znovu upnul na Jamese, který teď něco čmáral na útržek pergamenu. K nakreslené Zlatonce právě přidával písmena L. E. Co ty iniciály měly znamenat?

„Odložte brky, prosím!“ přikázal jim pisklavě profesor Kratiknot. „To platí i pro vás, Stebbinsi! Zůstaňte prosím na místech, dokud vaše pergameny nevyberu. Accio!“

Víc než stovka pergamenových svitků se vznesla do vzduchu a dolétla do rozpřažené náruče profesora Kratiknota tak prudce, že se svalil na záda. Několik studentů se rozesmálo. Dva chlapci u stolků v první řadě vstali, uchopili profesora Kratiknota za lokty a postavili ho zase na nohy.

„Děkuji vám… děkuji,“ lapal po dechu profesor Kratiknot. „Nuže, všichni jste volní, můžete jít!“

Harry shlédl na svého otce, který spěšně přeškrtal zdobně vyvedená písmena L. E., vyskočil, uložil si brk i zadání písemné práce do brašny, kterou si přehodil přes rameno, a čekal, až se k němu připojí Sirius.

Harry se rozhlédl. Snape, který byl jen kousek od něj, kráčel mezi stolky ke dveřím vedoucím do vstupní síně, stále ještě zahloubán do zkušebních otázek. Měl kulatá záda, přesto však působil hranatě a neohrabaně; jeho trhaná chůze připomínala pavouka a mastné vlasy mu poskakovaly kolem obličeje.

Mezi Snapea a Jamese se Siriusem a Lupinem se vklínila skupinka štěbetajících dívek. Harry se postavil přímo mezi ně, tak aby neztratil Snapea z očí, a přitom natahoval uši, aby slyšel, co si povídají James a jeho kamarádi.

„Jak se ti líbila otázka číslo deset, Náměsíčníku?“ vyptával se Sirius, když vcházeli do vstupní síně.

„Ta neměla chybu,“ odpověděl bez váhání Lupin. „Uveďte pět znaků, podle nichž poznáte vlkodlaka. Bezvadná otázka!“

„Myslíš, že se ti podařilo všechny je vyjmenovat?“ předstíral obavy James.

„Snad ano,“ přikývl vážně Lupin, zatímco se všichni tři připojili k davu u hlavní brány, dychtiví užuž se dostat ven, na školní pozemky zalité sluncem. „Za prvé: sedí na mé židli. Za druhé: má na sobě moje šaty. Za třetí: jmenuje se Remus Lupin.“

Červíček byl jediný, který se tomu nezasmál.

„Já jsem uvedl tvar čenichu, oční panenky a chundelatý ocas,“ prohlásil znepokojeně, „pak už mě ale nenapadlo, co ještě…“

„To jsi vážně takový trouba, Červíčku?“ vyjel na něj nevrle James. „Jako kdybys každý měsíc nedováděl s vlkodlakem…“

„Ne tak nahlas,“ varoval ho Lupin.

Harry se znovu znepokojeně ohlédl. Snape byl pořád nedaleko, stále zahloubán do zkušebních otázek – tohle ovšem byla Snapeova vzpomínka a Harry si byl jistý, že kdyby se Snape rozhodl vydat nějakým jiným směrem, poté co vyšli na školní pozemky, on sám by nedokázal Jamese dál sledovat. Když ale James a jeho tři přátelé zamířili přes trávník k jezeru, Snape se vydal k Harryho obrovské úlevě stejným směrem; ještě pořád si pročítal otázky a zjevně neměl namířeno k žádnému konkrétnímu cíli. Harry se držel nepříliš daleko před ním a dařilo se mu tak zároveň pozorně sledovat Jamese a ostatní.

„No, mně ta písemka připadala jednoduchá jak facka,“ slyšel právě Siriuse. „Moc bych se divil, kdybych z ní nedostal aspoň vynikající.“

„Já taky,“ přidal se James. Strčil ruku do kapsy a vytáhl z ní vzpouzející se Zlatonku.

„Kdes k ní přišel?“

„Štípl jsem ji,“ odpověděl ledabyle James a začal si se Zlatonkou hrát. Nechával ji odletět až třicet centimetrů daleko, než ji zase chňapl. Měl vynikající postřeh. Červíček na něho obdivně zíral.

Zastavili se na břehu jezera ve stínu stejného buku, pod nímž kdysi Harry, Ron a Hermiona strávili neděli dopisováním domácích úkolů, a položili se do trávy. Harry se ještě jednou ohlédl a ke své velké radosti zjistil, že Snape se také usadil v trávě, v hustém stínu nedalekých keřů. Byl pořád stejně zahloubán do otázek na zkoušky NKÚ, takže se Harry mohl uvelebit do trávy na poloviční cestě mezi bukem a křovinami a pozorovat čtyřlístek pod stromem. Sluneční paprsky se oslnivě odrážely od nehybné hladiny jezera. Na jeho břehu seděla skupinka rozesmátých dívek, které právě také vyšly z Velké síně, měly zuté boty i ponožky a chladily si nohy ve vodě.

Lupin vytáhl nějakou knihu a dal se do čtení. Sirius se rozhlížel po studentech, kteří kolem nich chodili sem a tam po trávníku; tvářil se trochu povýšeně a znuděně, moc mu to ale slušelo. James si pořád pohrával se Zlatonkou – nechával ji odlétnout stále dál a dál, aby ji vždy, když už se zdálo, že unikne, v poslední vteřině chytil. Červíček ho sledoval s pootevřenou pusou. Pokaždé, když se Jamesovi vydařila obzvlášť obtížná finta, vyjekl a zatleskal. Po pěti minutách téhle zábavy začal Harry přemýšlet o tom, proč James Červíčkovi neřekne, aby se vzpamatoval, zdálo se však, že mu jeho pozornost dělá dobře. Harry si také všiml, že má jeho otec ve zvyku čechrat si rukou vlasy, jako by nechtěl vypadat příliš upraveně, a že se neustále ohlíží po děvčatech na břehu jezera.

„Už to prosím tě schovej,“ ozval se konečně Sirius, když James předvedl další fintu a Červíček hlasitě zajásal, „než si tady Červíček samým vzrušením cvrnkne do kalhot.“

Červíček se trochu začervenal, ale James se ušklíbl.

„Když ti to vadí,“ utrousil a zastrčil Zlatonku do kapsy. Harry zřetelně vycítil, že Sirius jediný dokáže Jamese přimět, aby se přestal předvádět.

„Já se tak nudím,“ postěžoval si Sirius. „Škoda že není úplněk.“

„To určitě,“ ozval se podrážděně Lupin zpoza své knihy. „Ještě nám zbývá přeměňování, takže jestli se nudíš, můžeš mě přezkoušet. Tumáš…“ a podával mu učebnici.

Sirius si však pohrdlivě odfrkl. „Nepotřebuju se na ty pitomosti dívat, znám to všechno zpaměti.“

„Tohle by tě mohlo pobavit, Tichošlápku,“ ozval se tiše James. „Podívej, koho tu máme…“

Sirius otočil hlavu. Nehybně ztuhl jako pes, který zavětřil králíka.

„Výborně,“ šeptl měkce. „Srabus.“

Harry se ohlédl, aby zjistil, na co se Sirius dívá.

Snape mezitím vstal a strkal si seznam otázek NKÚ do brašny. Když vyšel ze stínu křovin a vykročil na trávník, Sirius s Jamesem vstali také.

Lupin a Červíček zůstali sedět. Lupin se stále díval do učebnice, i když vůbec nepohyboval očima a mezi obočím se mu vytvořila drobná zamračená vráska. Červíček těkal očima mezi Siriusem, Jamesem a Snapem a v obličeji měl výraz napjatého očekávání.

„Tak co, Srabusi?“ promluvil hlasitě James.

Snape zareagoval tak rychle, jako by očekával útok. Pustil brašnu, zajel rukou pod hábit a hůlku měl už napůl zdviženou, když James zaburácel: „Expelliarmus!“

Snapeova hůlka vylétla čtyři metry do vzduchu a s nepatrným žuchnutím spadla do trávy za ním. Sirius se štěkavě zachechtal.

„Impedimenta!“vykřikl a zamířil hůlkou na Snapea, kterého kouzlo srazilo na zem v polovině skoku, jímž se chtěl dostat k spadlé hůlce.

Studenty kolem to zaujalo, otáčeli se a přihlíželi. Někteří vstali a popošli o něco blíž. Část se tvářila rozpačitě a ostatní pobaveně.

Snape ležel na zemi a těžce oddechoval. James se Siriusem k němu přikročili se zdviženými hůlkami a James se přitom přes rameno ohlížel po děvčatech na břehu jezera. Červíček už také stál a nenasytně civěl; obešel Lupina, aby měl lepší výhled.

„Jak sis vedl u zkoušky, srábku?“ zeptal se James.

„Koukal jsem se na něho, jezdil nosem až po pergamenu,“ utrousil zlomyslně Sirius. „Budou na něm všude mastné fleky, nepřečtou z toho ani slovo.“

Několik čumilů se zasmálo; Snape zcela zjevně nebyl oblíbený. Červíček se hlasitě rozchechtal. Snape se pokoušel vstát, kouzlo však stále ještě působilo. Zmítal se, jako by byl spoután neviditelnými provazy.

„Jen – počkejte!“ zajíkal se a vzhlížel k Jamesovi s výrazem čiré nenávisti. „Jen – počkejte!“

„Na co máme čekat?“ otázal se nevzrušeně Sirius. „Copak nám provedeš, srábku, otřeš si o nás nos?“

Snape ze sebe vyrazil jakýsi skřek, v němž se mísily nadávky se zaklínadly, protože však jeho hůlka ležela tři metry daleko, nic se nestalo.

„Vypláchni si hubu,“ napomenul ho chladně James. „Pulírexo!“

Ze Snapeových úst v tu ránu vyrazil proud růžových mýdlových bublin. Pěna mu zakryla ústa, až se začal dávit a dusit…

„Dejte mu POKOJ!“

James a Sirius se ohlédli. James si volnou rukou okamžitě zajel do vlasů.

Byla to jedna z dívek, které seděly na břehu jezera. Měla husté temně ryšavé vlasy, které jí spadaly až na ramena, a neuvěřitelně zelené oválné oči – Harryho oči.

Harryho matka.

„Copak je, Evansová?“ zeptal se James a jeho hlas byl náhle příjemnější, hlubší a zralejší.

„Dejte mu pokoj,“ opakovala Lily. Dívala se na Jamese a na očích jí bylo znát, že to, co vidí, se jí ani trochu nezamlouvá. „Co vám udělal?“

„No,“ protáhl jakoby úmyslně James, „jde spíš o to, že vůbec existuje, jestli chápeš, jak to myslím…“

Mnozí studenti kolem se rozesmáli, mezi nimi i Sirius a Červíček. Lupin, stále zjevně zabraný do učebnice, se však neusmál a Lily také ne.

„Myslíš, bůhvíjak nejsi vtipný,“ řekla mu chladně, „jsi ale jen nafoukaný a násilnický ubožák, Pottere. Nech ho na pokoji!“

„Nechám, když si se mnou dáš rande, Evansová,“ odpověděl okamžitě James. „No tak… dej si se mnou rande a já už proti tomu srábkovi nikdy nepozvednu hůlku.“

Účinky překážecího kouzla za ním pomalu odeznívaly. Snape se začal tiše plazit k hůlce, která mu vylétla z ruky, a odplivoval do trávy mýdlové bubliny.

„Než jít s tebou, to bych si radši dala rande s tou obří olihní,“ prskla Lily.

„Máš smůlu, Dvanácteráku,“ poznamenal pohotově Sirius a otočil se znovu ke Snapeovi. „A sakra!“

Už však bylo pozdě. Snape mířil hůlkou přímo na Jamese, vyšlehl záblesk jasného světla a Jamesovi se na tváři objevila otevřená rána, z níž mu na hábit vystříkla krev. James se rychle otočil: znovu se zablesklo a v další vteřině Snape visel ve vzduchu hlavou dolů. Hábit mu přepadl přes hlavu a odhalil bledé vyzáblé nohy v zasedlých spodkách.

V malém hloučku kolem to mnozí ocenili potleskem, Sirius, James i Červíček se otřásali smíchem.

„Pusť ho dolů!“ vyjekla rozzlobená Lily, v jejímž obličeji to na okamžik zacukalo, jako by se chtěla usmát.

„Jak si přeješ,“ přikývl James a prudce trhl hůlkou vzhůru. Snape spadl na zem a natáhl se jak dlouhý tak široký. Vyprostil se ze zamotaného hábitu a rychle vyskočil se zdviženou hůlkou, Sirius však vykřikl „Petrificus totalus!“ a Snape znovu padl k zemi, tuhý jako prkno.

„TAK UŽ MU DEJTE POKOJ!“ zaburácela Lily. Náhle měla také v ruce hůlku. James ani Sirius z ní teď nespustili oči.

„No tak, Evansová, nenuť mě, abych tě uřkl,“ nasadil vážný tón James.

„Koukej ho odklít!“

James si zhluboka povzdechl, pak se otočil ke Snapeovi a zamumlal příslušnou protikletbu.

„Padej odtud,“ řekl, když se Snape namáhavě zvedl na nohy. „Máš štěstí, že tu byla Evansová, Srabusi…“

„Nepotřebuju, aby mi pomáhala taková špinavá, mrňavá mudlovská šmejdka!“

Lily zamrkala.

„No fajn,“ přikývla klidně. „Příště se do toho nebudu plést. A na tvém místě bych si přeprala spodky, Srabusi.“

„Omluv se Evansové!“ zahřměl James a výhružně namířil na Snapea hůlku.

„Nechci, abys ho ty přiměl k omluvě!“ zaječela Lily a otočila se k Jamesovi. „Jsi zrovna takový mizera jako on.“

„Cože?“ vyjekl James. „Já bych NIKDY neřekl, že jsi – vždyť víš co!“

„Cucháš si vlasy, protože si myslíš, bůhvíjak ti nesluší, když vypadáš, jako bys zrovna slezl z koštěte. Předvádíš se s tou pitomou Zlatonkou! Chodíš po chodbách a uřkneš každého, kdo se ti znelíbí, jen proto, že to umíš… Překvapuje mě, že se s tebou a s tou tvou kytovou hlavou koště vůbec zvedne ze země. Je mi z tebe NANIC.“

Otočila se na podpatku a upalovala pryč.

„Evansová!“ zavolal za ní James. „Hej, EVANSOVÁ!“

Lily se však neohlédla.

„Co to do ní vjelo?“ podivil se James a bezúspěšně se snažil, aby to vyznělo lhostejně, protože to nepovažuje za doopravdy důležité.

„Jestli mě můj nos neklame, řekl bych, že tě považuje tak trochu za náfuku, kámo,“ odpověděl mu Sirius.

„Fajn!“ vyštěkl James a zatvářil se doopravdy rozezleně. „Tak fajn…“

Vyšlehl další záblesk světla a Snape opět visel ve vzduchu hlavou dolů.

„Kdo chce vidět, jak Srabusovi stáhnu kaťata?“

Jestli však James doopravdy Snapeovi stáhl spodky, to už se Harry nedozvěděl. Jeho nadloktí pevně uchopila čísi ruka a zmáčkla ho jako ve svěráku. Harry sykl bolestí a otočil se, aby se podíval, kdo ho to chytil. Ke své hrůze zjistil, že přímo vedle něj stojí dospělý a dorostlý Snape, bílý vzteky.

„Bavíte se dobře?“

Harry cítil, jak se zdvihá do vzduchu. Letní den u jezera se vypařil. Harry se vznášel vzhůru, prolétl ledovou černí a Snapeova ruka ho celou dobu pevně držela za paži. Pak s pocitem závrati, jako by ve vzduchu udělal přemet, dopadl nohama na kamennou podlahu sklepení. Znovu zíral na myslánku na Snapeově stole v tlumeném světle přítomnosti, v níž se kabinet učitele lektvarů nacházel.

„Vida,“ zavrčel Snape a svíral provinilcovu paži tak křečovitě, že Harry začínal ztrácet cit v ruce. „vida… pobavil jste se, Pottere?“

„N–ne,“ zakoktal Harry a snažil se vyprostit paži z jeho sevření.

Bylo to hrůzostrašné. Snapeovy rty se chvěly, tvář měl křídově bílou a zuby vyceněné.

„S vaším otcem byla opravdu legrace, což?“ syčel Snape a třásl Harrym tak divoce, že mu brýle sklouzly do poloviny nosu.

„Já–já jsem ne…“

Snape ho vší silou odmrštil od sebe. Harry těžce dopadl na podlahu sklepení.

„O tom, co jste viděl, nebudete s nikým mluvit!“ zahřímal Snape.

„Ne,“ sliboval Harry, sebral se ze země a odtáhl se od Snapea, jak to šlo nejdál. „Ne, samozřejmě o tom ne…“

„Vypadněte, vypadněte, už vás ve svém kabinetu nechci v životě vidět!“

A když Harry prchal ke dveřím, roztříštila se mu nad hlavou sklenice plná mrtvých švábů. Harry rozrazil dveře, vyběhl na chodbu a zastavil se teprve tehdy, když ho od Snapea dělila tři patra. Tam se opřel o zeď, lapal po dechu a mnul si paži v místě, kde ho Snape tiskl.

Neměl sebemenší chuť vrátit se tak brzy do nebelvírské věže a také se mu nechtělo o tom, co právě viděl, vykládat Ronovi a Hermioně. Ten pocit děsu a lítosti se v něm neprobudil tím, že na něj Snape křičel a házel po něm sklenice; vznikl z toho, že Harry poznal, jaké to je, když člověka někdo poníží uprostřed přihlížejících. Teď přesně věděl, jak se Snape cítil, když se mu jeho otec vysmíval, a že podle toho, co právě viděl, byl jeho otec doopravdy tak arogantní, jak Snape od samého začátku tvrdil.

Kapitola dvacátá devátá

Profesní poradna

„Proč už nechodíš na hodiny nitrobrany?“ vyptávala se zamračeně Hermiona.

„Vždyť jsem ti to říkal,“ zahučel Harry. „Snape myslí, že když jsem zvládl základy, můžu dál pokračovat sám.“

„Takže už se ti žádné divné sny nezdají?“ ubezpečovala se nedůvěřivě Hermiona.

„Ani ne,“ zamumlal, ale nepodíval se na ni.

„Já si přesto nemyslím, že s tím Snape měl přestat, dokud si nejsi absolutně jistý, že ty sny zvládneš!“ prohlásila rozhořčeně Hermiona. „Harry, řekla bych, že bys za ním měl ještě zajít a požádat ho…“

„Ne!“ přerušil ji prudce. „Prostě to pusť z hlavy, Hermiono, ano?“

Byl první den velikonočních prázdnin a Hermiona, jak bylo jejím zvykem, jeho valnou část strávila tím, že pro všechny tři sestavila rozpis opakování všeho učiva. Harry a Ron jí v tom nebránili. Bylo to jednodušší než se s ní hádat a navíc si říkali, že by se jim to koneckonců mohlo hodit.

Rona poněkud překvapilo, že do zkoušek zbývá už jen šest týdnů.

„Jak tě to může takhle překvapovat?“ plísnila ho Hermiona a postupně klepala hůlkou na jednotlivá políčka Ronova rozpisu, která se podle předmětů rozsvěcela různými barvami.

„Já nevím,“ pokrčil Ron rameny, „pořád se toho tolik dělo.“

„No, tak tady to máš,“ řekla Hermiona a rozpis mu podala. „Když se toho budeš držet, měl bys to zvládnout.“

Ron se na rozpis chmurně podíval, pak ale ožil.

„Tys mi každý týden nechala jeden večer volný!“

„To je na famfrpálový trénink,“ vysvětlila Hermiona.

Úsměv se z Ronova obličeje vytratil.

„Jaký to má smysl?“ zabručel otráveně. „Na to, že letos vyhrajeme pohár, máme asi tak stejnou šanci, jakou má taťka na to, že se stane ministrem kouzel.“

Hermiona na to nic neřekla. Dívala se na Harryho, jak prázdnýma očima zírá do protější zdi společenské místnosti a nevšímá si Křivonožky, který na něj dorážel a domáhal se podrbání za ušima.

„Co je s tebou, Harry?“

„Cože?“ škubl sebou. „Nic.“

Popadl svou učebnici Teorie obranných kouzel a předstíral, že něco hledá v rejstříku. Křivonožka dospěl k názoru, že se od něj ničeho nedočká, a zalezl pod Hermionino křeslo.

„Viděla jsem ráno Cho,“ prohodila zkusmo Hermiona. „Vypadala taky hrozně nešťastně… copak jste se vy dva zase pohádali?“

„Co…? Ach tak – jo, pohádali jsme se,“ přikývl Harry, vděčný za změnu tématu.

„Kvůli čemu?“

„Kvůli té její práskačské kamarádce Mariettě,“ odpověděl.

„Tak to se ti tedy nedivím!“ podpořil ho rozčileně Ron a odložil svůj rozpis. „Nebýt jí…“

Ron začal na Mariettu Edgecombeovou z plných plic nadávat, což Harrymu dokonale vyhovovalo, protože stačilo, aby se tvářil naštvaně, přikyvoval a ve chvílích, kdy se Ron nadechoval, dodával „no jasně“ nebo „to máš pravdu“. To příliš nezaměstnávalo jeho mysl, takže se mohl v duchu zabývat mnohem bezútěšnější věcí – tím, co viděl v myslánce.

Měl pocit, že ho ta vzpomínka zevnitř užírá. Až do té chvíle byl tak pevně přesvědčen, že oba jeho rodiče byli báječní lidé, že mu nikdy nedělalo sebemenší problémy ignorovat narážky, jimiž Snape očerňoval otcův charakter. Cožpak mu lidé jako Hagrid a Sirius nevyprávěli, jak byl jeho otec úžasný? (No jasně, jen se podívej, jaký byl právě Sirius, našeptával mu rýpavý hlásek v hlavě… byl přece úplně stejný jako on, ne?) Pravda, kdysi slyšel profesorku McGonagallovou říkat, že jeho otec a Sirius byli jako studenti pěkná kvítka, tenkrát se však o nich zmiňovala v souvislosti s dvojčaty Weasleyovými a Harry si nedokázal představit, že by Fred s Georgem nechali někoho jen tak pro legraci viset hlavou dolů… leda snad někoho, koho by upřímně nenáviděli… třeba Malfoye nebo někoho, kdo by si to doopravdy zasloužil…

Harry se snažil vymyslet nějaký důvod, kterým si Snape to Jamesovo týrání mohl zasloužit, jenže nezeptala se snad Lily: „Co vám udělal?“ A neodpověděl snad James: „Jde spíš o to, že vůbec existuje, jestli chápeš, jak to myslím…“ Nezačal to všechno prostě jen kvůli Siriusovi, který si stěžoval, že se nudí? Harry si vzpomněl, jak Lupin tehdy na Grimmauldově náměstí tvrdil, že ho Brumbál jmenoval prefektem, protože doufal, že dokáže Jamese a Siriuse alespoň trochu zkrotit… Jenže tam v myslánce jen seděl a klidně je to všechno nechal dělat…

Neustále si připomínal, že se do toho vložila Lily, že alespoň jeho matka se zachovala slušně. Vzpomínka na výraz jejího obličeje, když na Jamese křičela, ho však znepokojovala stejně silně jako všechno ostatní. James jí byl zjevně odporný a Harry prostě nechápal, jak se nakonec mohli vzít. Jednou nebo dvakrát ho dokonce napadlo, jestli ji James k tomu nedonutil…

Téměř celých pět let pro něj pomyšlení na otce bylo vždy zdrojem útěchy a povzbuzení. Když mu někdo řekl, že se podobá Jamesovi, pokaždé ho to naplnilo pocitem hrdosti. A teď… teď cítil chlad a smutek, když si na něj vzpomněl.

Během velikonočních prázdnin sílil venku svěží vánek a bylo stále slunečněji a tepleji, ale Harry i ostatní studenti pátého a sedmého ročníku vězeli pořád uvnitř hradu nad opakováním. Harry běhal jen do knihovny a zase zpátky. Předstíral, že jeho mizerná nálada pramení jen z blížících se zkoušek, a protože všem ostatním nebelvírským už učení také lezlo krkem, nikdo to nebral jako výmluvu.

„Slyšíš mě, Harry, mluvím s tebou!“

„Cože?“

Rozhlédl se. Ginny Weasleyová, s vlasy očividně rozcuchanými od větru, si k němu přisedla v knihovně ke stolu, u něhož do té chvíle seděl sám. Byl pozdní nedělní večer. Hermiona si šla do nebelvírské věže zopakovat starodávné runy, a Ron byl na famfrpálovém tréninku.

„Jé, nazdar,“ pozdravil Harry a přitáhl si knihy k sobě. „Jak to, že nejsi na tréninku?“

„Už skončil,“ oznámila Ginny. „Ron musel s Jackem Sloperem na ošetřovnu.“

„Co se stalo?“

„No, sami nevíme jistě, ale myslíme si, že se omráčil vlastní holí.“ Těžce si povzdechla. „Ale poslyš… zrovna jsme dostali balíček… a právě prošel tou novou umbridgeovskou kontrolní procedurou.“

Postavila na stůl krabici zabalenou v hnědém papíru. Papír někdo očividně rozbalil a pak nedbale znovu omotal kolem krabice. Červeným inkoustem na něm bylo napsáno: Zkontrolováno a schváleno vrchní bradavickou vyšetřovatelkou.

„Jsou to velikonoční vajíčka od mamky,“ sdělila Ginny. „Jedno z nich je taky pro tebe… tumáš.“

Podala mu roztomilé čokoládové vejce zdobené malými zlatonkami z cukrové polevy, které podle nápisu na obalu obsahovalo sáček šumivých bzučivek. Harry se na ně chvíli díval a pak pocítil, jak se mu strašně stáhlo hrdlo.

„Není ti nic, Harry?“ zeptala se tiše Ginny.

„Ne, je mi fajn,“ ujistil ji chraptivě Harry. Ten knedlík v krku byl přímo bolestivý. Nechápal, proč v něm velikonoční vajíčko vyvolává takové pocity.

„Poslední dobou vypadáš, jako by tě něco hrozně trápilo,“ nedala se odbýt Ginny. „Hele, určitě by stačilo, kdyby sis s Cho promluvil…“

„Já si nepotřebuju promluvit s Cho,“ odbyl ji honem Harry.

„Tak s kým?“ zajímala se Ginny a bedlivě ho pozorovala.

„Já…“

Rozhlédl se kolem, aby se ujistil, že nikdo neposlouchá. Madame Pinceová stála o několik regálů dál a skládala hromádku objednaných knih před Hannah Abbottovou, která ji sledovala se zoufalstvím v očích.

„Hrozně bych potřeboval mluvit se Siriusem,“ zamumlal, „jenže vím, že to nejde.“

Ginny se na něj dál zamyšleně dívala. Spíš proto, aby se něčím zaměstnal, než že by měl doopravdy chuť na čokoládu, rozbalil Harry své velikonoční vajíčko, pořádný kus z něj ulomil a strčil si ho do pusy.

„No víš,“ začala Ginny pomalu a také si uloupla kousek vajíčka, „jestli vážně potřebuješ se Siriusem mluvit, myslím, že bychom to nějak dokázali zařídit.“

Jak, prosím tě,“ namítl mdle Harry, „když Umbridgeová hlídá krby a čte všechnu naši poštu?“

„Vyrůstat vedle Freda a George má tu výhodu,“ říkala uvážlivě, „že začneš pokládat za možné úplně všechno, pokud na to máš dost silné nervy.“

Harry se na ni zadíval. Možná to způsobila čokoláda, kterou snědl (Lupin doporučoval alespoň kousek čokolády po každém setkání s mozkomory), nebo to bylo prostě proto, že konečně vyslovil nahlas přání, které mu už celý týden spalovalo útroby, ale každopádně pocítil trochu větší naději. „CO TO TADY U VŠECH VŠUDY PROVÁDÍTE?“

„A sakra!“ vyhrkla šeptem Ginny a vyskočila. „Já – zapomněla jsem…“

Hnala se k nim rozlícená madame Pinceová a svraštělou tvář měla zkřivenou zlostí.

„Čokoláda v knihovně!“ ječela. „Ven… ven… VEN!“ Hněvivě vytasila hůlku a mávnutím přiměla Harryho knihy, brašnu i kalamář, aby letěly za ním a za Ginny, vyhnaly je z knihovny a na každém kroku je mlátily přes hlavu.

V zájmu podtržení důležitosti nadcházejících zkoušek se krátce před koncem prázdnin objevily na všech stolech v nebelvírské věži hromady brožurek, letáků a oznámení o nejrůznějších kouzelnických profesích. Také na nástěnce přibyla nová vývěska:

PROFESNÍ PORADNA

Všichni studenti pátého ročníku jsou v prvním týdnu

po prázdninách povinováni zúčastnit se krátké schůzky

s řediteli svých kolejí.

Promluví s nimi o jejich budoucí profesi.

Termíny individuálních schůzek jsou rozepsány níže.

Harry pohlédl na rozpis a zjistil, že se má do kabinetu profesorky McGonagallové dostavit v pondělí o půl třetí, což znamenalo, že zamešká většinu jasnovidectví. Spolu s ostatními studenty pátého ročníku věnoval značnou část závěrečného víkendu velikonočních prázdnin tomu, že pročítal všechny informace o možnostech uplatnění, které jim byly poskytnuty.

„No, léčitelství mě tedy vůbec neláká,“ prohlásil Ron poslední prázdninový večer. Byl zabraný do brožurky, na jejíž titulní straně se skvěl znak zkřížené kosti a hůlky od svatého Munga. „Píšou tu, že musíš udělat OVCE přinejmenším na N, a to z lektvarů, bylinkářství, přeměňování, kouzelných formulí a obrany proti černé magii. Páni! Teda ne že by toho chtěli zrovna málo, co říkáte?“

„Vezmi si ale, že je to strašně zodpovědná práce, nemyslíš?“ odpověděla nepřítomně Hermiona. Byla právě zahloubaná do studia křiklavě růžově a oranžově vybarvené brožury LÁKÁ VÁS PRÁCE V OBORU MUDLOVSKÝCH VZTAHŮ? „Zato kdo chce působit jako pracovník pro vztahy s mudly, ten zřejmě žádnou zvláštní kvalifikaci nepotřebuje. Požaduje se jen NKÚ ze studia mudlů: Mnohem důležitější je vaše nadšení pro věc, trpělivost a smysl pro humor!

„Pro styky se strýcem Vernonem bys potřebovala mnohem víc než jen smysl pro humor,“ zabručel otráveně Harry. „Spíš smysl pro to, kdy včas uhnout.“ Byl asi v polovině letáku o kouzelnickém bankovnictví. „Poslechněte si tohle: Zajímáte se o náročnou profesi, jejíž součástí je cestování, dobrodružství a vysoké mimořádné prémie za nebezpečnou práci při hledání pokladů? Zvažte možnost ucházet se o místo v Gringottově kouzelnické bance: aktuálně potřebuje odeklínače a nabízí jim vzrušující příležitosti v zahraničí… Jenže chtějí věštění z čísel. To bys ty zvládla, Hermiono!“

„Bankovnictví mě zrovna moc nezajímá,“ zahučela neurčitě Hermiona, která se mezitím začetla do letáku MÁTE POTŘEBNÉ PŘEDPOKLADY PRO VEDENI VÝCVIKU BEZPEČNOSTNÍCH TROLLŮ?

„Hej ty,“ ozval se Harrymu u ucha čísi hlas. Ohlédl se a viděl, že se k nim připojili Fred a George. „Ginny s námi mluvila o tom tvém problému,“ řekl Fred a položil si nohy na stůl před nimi, takže několik příruček o povoláních nabízených Ministerstvem kouzel sklouzlo a spadlo na podlahu. „Prý potřebuješ mluvit se Siriusem?“

„Cože?“ vyjela ostře Hermiona a její ruka v půli cesty znehybněla, když se natahovala po letáku UDĚLEJTE KARIÉRU NA ODBORU KOUZELNÝCH NEHOD A KATASTROF.

„Jo…“ přikývl Harry a snažil se, aby to znělo ledabyle. „Jo, říkal jsem si, že bych…“

„Nebuď přece směšný!“ okřikla ho Hermiona, napřímila se a dívala se na něj, jako by nevěřila vlastním očím. „Teď, když se Umbridgeová hrabe ve všech krbech a prohledává každou sovu?“

„Totiž, myslíme, že bychom si s tím dokázali poradit,“ usmál se George a líně se protáhl. „Jde jen o to, že musíme něčím odvést její pozornost. Mimochodem, možná jste si všimli, že jsme si o velikonočních prázdninách dali se všemi rošťárnami pohov?“

„Sami sobě jsme položili otázku, jaký by mělo smysl vyvolávat nějaký rozruch teď, když máme volno,“ přidal se k němu Fred, „a sami jsme si taky odpověděli, že by to vůbec nemělo smysl. Navíc bychom tím samozřejmě odváděli lidi od opakování, a to je to poslední, oč bychom stáli.“

Vysekl Hermioně drobnou svatouškovskou poklonu a způsobil, že vypadala, jako by ji jeho ohleduplnost poněkud zarazila.

„Jenže od zítřka se zase všechno vrátí do normálních kolejí,“ pokračoval rázně Fred. „A když už chceme vzbudit nějaký ten rozruch, proč to neudělat tak, aby si při něm Harry mohl popovídat se Siriusem?“

„No dobrá, ale stejně,“ namítala Hermiona a tvářila se, jako by vysvětlovala něco velice jednoduchého někomu nesmírně natvrdlému, „i když to Umbridgeovou zaměstná, jak si vlastně má Harry se Siriusem promluvit?“

„Od Umbridgeové z kabinetu,“ hlesl tiše Harry.

Přemýšlel o tom už celých čtrnáct dní a žádná jiná možnost ho nenapadala. Sama Umbridgeová mu přece řekla, že jediný krb, který není hlídaný, je ten její.

„Ty ses – asi – zbláznil!“ vydechla tlumeně Hermiona.

Ron odtáhl od očí leták o pracovních příležitostech v obchodu s pěstovanými houbami a se zájmem jejich rozhovor sledoval.

„Ani bych neřekl,“ pokrčil Harry rameny.

„A jak se vůbec chceš dostat dovnitř?“

„Mám Siriusův nůž,“ utrousil.

„Co prosím?“

„O předminulých Vánocích mi Sirius daroval nůž, který dokáže otevřít každý zámek,“ vysvětloval Harry. „Takže i kdyby svoje dveře začarovala tak, že je neotevře ani Alohomora, což se vsadím, že udělala…“

„Co si o tom myslíš ty?“ vypálila Hermiona na Rona a Harry se nedokázal ubránit, aby to neporovnal s tím, jak se paní Weasleyová při jeho první večeři na Grimmauldově náměstí dožadovala manželovy podpory.

„Co já vím,“ zamumlal Ron, očividně vyvedený z míry, že se k tomu má vyslovit. „Jestli to Harry chce udělat, tak je to na něm, ne?“

„Takhle mluví opravdový kamarád a Weasley,“ pochválil ho Fred a jaksepatří ho poplácal po zádech. „Takže fajn. Říkali jsme si, že to provedem zítra, hned po vyučování, protože by to mělo mít maximální účinek, když budou všichni venku na chodbách. Rozjedem to někde ve východním křídle, Harry, vylákáme ji z toho jejího kabinetu co nejdál a řek bych, že ti mužem zaručit takových – kolik? Dvacet minut?“ zeptal se a pohlédl na George.

„To klidně,“ přikývl George.

„A co to vlastně bude?“ zajímal se Ron.

„To uvidíš, bratříčku,“ slíbil Fred a sbíral se i s Georgem k odchodu. „Přinejmenším to uvidíš, jestli si zítra odpoledne tak kolem páté zaskočíš do chodby Prokopa Podlézavého.“

Následujícího dne se Harry probudil velice časně a připadal si skoro stejně nervózní jako toho rána, kdy se na Ministerstvu kouzel konalo jeho disciplinární řízení. Nervozitu v něm nevyvolávalo jen pomyšlení na to, že se chystá vloupat do kabinetu profesorky Umbridgeové a použít k rozhovoru se Siriusem její krb, i když to samo o sobě by rozhodně stačilo. Shodou okolností se dnes měl také sejít se Snapem poprvé od onoho dne, kdy ho vyhodil ze svého kabinetu.

Harry zůstal chvíli ležet v posteli a přemítal o dni, který ho čeká, pak potichoučku vstal, přešel k oknu u Nevillovy postele a zahleděl se ven do skutečně nádherného jitra. Obloha zářila jasnou a jen lehce zamlženou světélkující modří. Přímo před sebou viděl rozložitý buk, pod nímž kdysi jeho otec šikanoval Snapea. Neměl vůbec představu, co by mu asi Sirius mohl říct, aby to rozehnalo chmury, které v něm vyvolal výjev z myslánky. Zoufale si však přál, aby mu Sirius vylíčil podle svého, jak se to všechno seběhlo, dozvěděl se od svého kmotra jakékoli případné polehčující okolnosti, jež by snad mohly omluvit otcovo počínání…

Harryho náhle zaujal nějaký pohyb na okraji Zapovězeného lesa: přimhouřil oči proti slunci a spatřil, že se mezi stromy vynořil Hagrid. Zdálo se, že kulhá. Harry ho provázel pohledem, dokud se nedobelhal ke dveřím srubu a nezmizel uvnitř. Několik dalších minut Harry srub pozoroval. Hagrid už se neobjevil, z komína však začal stoupat dým. To znamenalo, že nemůže být zraněn tak vážně, když si sám dokázal rozdělat oheň.

Harry se odvrátil od okna, zamířil ke svému kufru a začal se oblékat.

Rozhodně nepředpokládal, že ho čeká klidný den, když se bude muset vloupat Umbridgeové do kabinetu. Nepočítal však s tím, že Hermiona nasadí všechny páky, jen aby mu rozmluvila, co měl na pátou hodinu odpolední naplánováno. Poprvé za celá ta léta věnovala na hodině dějin čar a kouzel profesoru Binnsovi přinejmenším stejně málo pozornosti jako on s Ronem a v jednom kuse šeptem chrlila protesty, které se úporně snažil nevnímat.

„…a jestli tě tam chytí, tak nejen že tě vyloučí ze školy, ale navíc se domyslí, žes mluvil se Čmuchalem, a tentokrát tě určitě přinutí, abys to veritasérum vypil a odpověděl na její otázky…“

„Hermiono,“ skočil jí do řeči Ron tlumeným hlasem plným nevole, „nech už konečně Harryho na pokoji a začni poslouchat Binnse, nebo si snad nakonec budu muset dělat poznámky sám!“

„Však si je pro změnu klidně dělej, ono tě to nezabije!“

Když později došli do sklepení, Harry ani Ron už s Hermionou nemluvili. Nijak ji to ovšem neodradilo – využila jejich mlčení a dál zahrnovala Harryho proudem chmurných varování, která pronášela syčivým šepotem tak důrazně, že Seamus promarnil celých pět minut hledáním, kde mu uniká kotlík.

Snape se zatím zřejmě rozhodl počínat si, jako by byl Potter neviditelný. Na takovou taktiku byl Harry samozřejmě velice dobře zvyklý, protože patřila k oblíbeným zbraním strýce Vernona, a celkem vzato byl vděčný, že není vystaven žádným větším příkořím. Usoudil naopak, že v porovnání s provokacemi a posměšnými poznámkami, které musel od Snapea za obvyklých okolností snášet, je tento nový přístup o něco přijatelnější, a s potěšením zjistil, že když ho nikdo neotravuje, dokáže si s přípravou posilujícího odvaru docela hravě poradit. Na konci hodiny odlil trochu hotového odvaru do lahvičky, zazátkoval ji a odnesl Snapeovi ke katedře k oznámkování. Měl pocit, že konečně by aspoň jednou mohl dostat N.

Právě když se od Snapea odvrátil, zaslechl nějaký tříštivý zvuk. Malfoy se škodolibě zachechtal a Harry se prudce otočil. Vzorek jeho odvaru ležel rozprskly na podlaze.

„Ajajaj,“ utrousil tiše Snape a díval se na Harryho s výrazem vítězoslavného potěšení. „Takže opět beze známky, Pottere.“

Harry nebyl samým rozhořčením schopen slova. Rázně zamířil ke svému kotlíku, aby naplnil další lahvičku a přinutil Snapea jeho vzorek přece jen oznámkovat, ke svému zděšení však zjistil, že kotlík je prázdný.

„Je mi to moc líto!“ omlouvala se Hermiona a zakrývala si rukou ústa. „Vážně je mi to líto, Harry. Myslela jsem, že už jsi skončil, tak jsem ti vyčistila kotlík!“

Harry se nezmohl na jediné slovo. Když zazvonilo, pospíšil si ze sklepení, aniž by se jedinkrát ohlédl, a u oběda si úmyslně našel místo mezi Nevillem a Seamusem, aby ho Hermiona nemohla znovu začít otravovat kvůli jeho úmyslu vloupat se k Umbridgeové do kabinetu.

Měl tak mizernou náladu, že úplně zapomněl na schůzku s profesorkou McGonagallovou kvůli volbě povolání, a šel na jasnovidectví. Připomněl mu ji až Ron, když se ho zeptal, proč není u McGonagallové v kabinetu. Vyběhl znovu po schodech a celý udýchaný tam dorazil jen s několikaminutovým zpožděním.

„Omlouvám se, paní profesorko,“ zachroptěl vyčerpaně, když za sebou zavřel dveře. „Zapomněl jsem.“

„Nic se nestalo, Pottere,“ odpověděla rázně, její slova však doprovázelo odfrknutí kohosi v koutě. Harry se ohlédl.

Seděla tam profesorka Umbridgeová s poznámkovým blokem na koleni, kolem krku měla malý ozdobně nabíraný krajkový límeček a ve tváři drobný, ohavně samolibý úsměv.

„Posaďte se, Pottere,“ vyzvala Harryho stručně profesorka McGonagallová. Když se probírala hromadou letáků, které jí ležely na stole, nepatrně se jí třásly ruce.

Harry se posadil zády k Umbridgeové a všemožně se snažil předstírat, že neslyší, jak hrot jejího brku skřípe po pergamenu.

„Tak tedy, Pottere, účelem tohoto pohovoru je promluvit si o tom, jaké máte představy o svém budoucím povolání a pomoci vám při výběru předmětů, v jejichž studiu byste měl pokračovat v šestém a sedmém ročníku,“ začala profesorka McGonagallová. „Přemýšlel jste už o tom, co byste chtěl dělat, až odejdete z Bradavic?“

„Hmm…“ zachrčel Harry.

Zjišťoval, že ho ten škrábavý zvuk za nim nesmírně rozptyluje.

„Tak prosím,“ pobídla ho profesorka McGonagallová.

„Totiž, myslel jsem, že bych se možná stal bystrozorem,“ zamumlal Harry.

„K tomu byste musel mít ty nejlepší známky,“ řekla profesorka McGonagallová, vytáhla z kupy na svém stole malý tmavý leták a rozevřela ho. „Jak vidím, požadují se OVCE minimálně z pěti předmětů a neuznává se horší známka než nad očekávání. Pak byste musel na úřadu bystrozorů absolvovat řadu velice přísných psychologických testů a talentových zkoušek. Volíte nesmírně náročnou profesní dráhu, Pottere, přijímají jen ty nejlepší. Mám dokonce dojem, že v posledních třech letech nepřijali vůbec nikoho.“

V té chvíli profesorka Umbridgeová kapánek zakašlala, jako by se chtěla přesvědčit, jak tiše to dokáže. Profesorka McGonagallová ji ignorovala.

„Předpokládám, že budete chtít vědět, které předměty byste měl studovat?“ pokračovala o něco hlasitěji než dosud.

„Ano,“ přitakal Harry. „Asi obranu proti černé magii, že?“

„Přirozeně,“ odtušila suše profesorka McGonagallová. „Dále bych vám doporučovala…“

Profesorka Umbridgeová znovu zakašlala, tentokrát o něco důrazněji. Profesorka McGonagallová jen na okamžik zavřela oči, a když je znovu otevřela, pokračovala, jako by se vůbec nic nedělo.

„Dále bych vám doporučovala přeměňování, protože bystrozorové se často při výkonu své práce potřebují měnit v někoho jiného a zase zpět. A měla bych vás hned teď upozornit, Pottere, že do svého kurzu na OVCE nepřijímám studenty, kteří u zkoušek Náležité kouzelnické úrovně nedosáhli hodnocení nad očekávání nebo vyššího. Řekla bych, že vás momentálně v průměru hodnotím jako přijatelného, což znamená, že chcete-li si uchovat šanci na pokračování, čeká vás před zkouškami ještě dost tvrdé práce. Pak byste měl studovat kouzelné formule, ty jsou vždycky užitečné, a lektvary. Ano, Pottere, lektvary,“ dodala s nepatrným náznakem úsměvu. „Jedy a protijedy jsou pro bystrozory životně nezbytné nejen při studiu. A musím vám říct, že profesor Snape absolutně odmítá přijímat studenty, kteří jsou u NKÚ hodnoceni jinak než jako vynikající, takže…“

Profesorka Umbridgeová teď zakašlala co nejhlasitěji.

„Mohu vám nabídnout pastilku proti kašli, Dolores?“ zeptala se stroze profesorka McGonagallová, aniž by na ni pohlédla.

„Ne, ne, mnohokrát vám děkuji,“ odmítla Umbridgeová s oním afektovaným smíchem, který Harry tolik nenáviděl. „Chtěla jsem se jen zeptat, jestli bych vás směla na malou chviličku přerušit, Minervo.“

„Troufám si hádat, že byste nejspíš směla,“ procedila profesorka McGonagallová pevně sevřenými zuby.

„Napadlo mě jen, jestli má pan Potter skutečně odpovídající povahové předpoklady pro bystrozora,“ pokračovala sladce profesorka Umbridgeová.

„Neříkejte,“ utrousila přezíravě profesorka McGonagallová. „Tak tedy, Pottere,“ pokračovala, jako by k žádnému přerušení nedošlo, „jestliže to s tím svým záměrem myslíte vážně, doporučovala bych vám, abyste se soustředil a dosáhl maximálních výsledků především v přeměňování a v lektvarech. Jak vidím, profesor Kratiknot vás v posledních dvou letech klasifikuje mezi přijatelným a nad očekávání, takže vaše práce v kouzelných formulích je zřejmě uspokojivá. Pokud jde o obranu proti černé magii, byly vaše známky vždy velmi dobré. Zejména profesor Lupin vás považoval za – doopravdy nechcete pastilku proti kašli, Dolores?“

„Ne, Minervo, děkuji, není třeba,“ usmála se profesorka Umbridgeová, která právě předvedla nejhlasitější zakašlání. „Obávám se pouze, že u sebe pravděpodobně nemáte poslední Harryho známky z obrany proti černé magii. Určitě jsem připojila poznámku k jeho složce.“

„To mluvíte o tomhle?“ zeptala se profesorka McGonagallová hlasem plným odporu a vytáhla z listů v Harryho složce kousek růžového pergamenu. S nepatrně zdviženým obočím do něj pohlédla a pak ho bez jediného slova uložila zpět do složky.

„Ano, jak jsem říkala, Pottere, profesor Lupin se domníval, že se vyznačujete obzvlášť velkým nadáním pro tento předmět, a jako bystrozor byste pochopitelně…“

„Vy jste mé poznámce nerozuměla, Minervo?“ otázala se profesorka Umbridgeová tónem sladkým jako med a úplně zapomněla zakašlat.

„Samozřejmě že jsem jí rozuměla,“ ujistila ji profesorka McGonagallová se zuby tak pevně stisknutými, že byla její slova poněkud přidušená.

„V tom případě jsem ovšem poněkud zmatená… Obávám se, že tak docela nechápu, jak můžete v panu Potterovi vzbuzovat liché naděje, že…“

„Liché naděje?“ opakovala profesorka McGonagallová a stále ještě se odmítala k profesorce Umbridgeové otočit. „Dosahoval výborného hodnocení ve všech testech obrany proti černé magii…“

„Je mi hrozně líto, že s vámi nemohu souhlasit, Minervo, ale jak zjistíte z mé poznámky, na mých hodinách Harry dosahuje velice slabých výsledků!“

„Zřejmě jsem se měla vyjádřit jasněji,“ prohlásila profesorka McGonagallová, konečně se otočila a pohlédla Umbridgeové přímo do očí. „Dosahoval výborného hodnocení ve všech testech obrany proti černé magii, které mu zadal některý z kompetentních učitelů.“

Úsměv zmizel profesorce Umbridgeové z tváře tak náhle, jako když praskne žárovka. Opřela se zády o křeslo, otočila list ve svém poznámkovém bloku, začala si něco obrovskou rychlostí zapisovat a vyvalené oči jí div nevylezly z důlků, jak jimi šmejdila ze strany na stranu. Profesorka McGonagallová se opět otočila k Harrymu, s tenkým chřípím roztaženým a s očima planoucíma ohněm.

„Máte nějakou otázku, Pottere?“

„Ano,“ odpověděl Harry. „Jaké jsou ty psychologické a talentové zkoušky, které uchazeč skládá na ministerstvu, když má požadované OVCE?“

„No, budete muset prokázat své schopnosti dobře reagovat v krizových situacích a podobně,“ vysvětlovala profesorka McGonagallová, „a projevit houževnatost a obětavost, protože výcvik bystrozorů trvá další tři roky, a to nemluvím o výjimečných schopnostech praktické obrany. Bude to znamenat hodně dalšího studia i po ukončení školy, takže pokud nejste ochoten…“

„Myslím, že také zjistíte,“ skočila jí do řeči Umbridgeová teď už velice chladným tónem, „že ministerstvo si ověřuje minulost všech, kdo se ucházejí o funkci bystrozorů. Vyžaduje jejich trestní rejstřík.“

„…takže pokud nejste ochoten po absolvování Bradavic skládat další zkoušky, měl byste se raději poohlédnout po nějaké jiné…“

„Což znamená, že tenhle mladík má asi takovou šanci stát se bystrozorem, jakou má Brumbál, že by se někdy vrátil na tuhle školu.“

„V tom případě má velice slušnou šanci,“ namítla profesorka McGonagallová.

„Potter má záznam v trestním rejstříku,“ připomněla jí hlasitě Umbridgeová.

„Potter byl zproštěn všech obvinění,“ přebila ji ještě hlasitěji McGonagallová.

Profesorka Umbridgeová vstala. Byla tak malá, že vestoje se nezdála být o mnoho vyšší, její strojeně upejpavé chování však vystřídal nesmlouvavý vztek, který jejímu širokému ochablému obličeji dodával podivně zlověstný výraz.

„Potter nemá absolutně žádnou šanci stát se bystrozorem!“

Profesorka McGonagallová také vstala, což v jejím případě zapůsobilo mnohem výraznějším dojmem, a tyčila se nad profesorkou Umbridgeovou.

„Pottere,“ pronesla zvučným hlasem, „pomohu vám stát se bystrozorem, i kdyby to bylo to poslední, co v životě udělám!

I kdybych se s vámi měla každý večer učit, postarám se, abyste dosáhl požadovaných výsledků!“

„Ministr kouzel Harryho Pottera nikdy nezaměstná!“ vřískla Umbridgeová a hlas jí vztekle přeskočil.

„Až bude Potter připraven se přihlásit, budeme už možná mít nového ministra kouzel!“ zahřímala profesorka McGonagallová.

„Ahá!“ rozječela se profesorka Umbridgeová a ukazovala na McGonagallovou tlustým prstem. „Ano! Ano, ano, ano! Samozřejmě! O to vám jde, že ano, Minervo McGonagallová! Chcete, aby na místo Korneliuse Popletala nastoupil Albus Brumbál! Myslíte, že vy pak dostanete moje místo, co? Že budete první náměstkyní ministra a k tomu ještě ředitelkou!“

„Mluvíte z cesty,“ odsekla neobyčejně pohrdavým tónem profesorka McGonagallová. „Naše konzultace o budoucím povolání skončila, Portere.“

Harry si přehodil brašnu přes rameno a spěšně vyběhl z místnosti. Na Umbridgeovou se vůbec neodvážil pohlédnout. Celou zpáteční cestu chodbou slyšel, jak na sebe s profesorkou McGonagallovou dál hulákají.

Když toho dne dorazila profesorka Umbridgeová na hodinu obrany proti černé magii, stále ještě lapala po dechu, jako by právě absolvovala maratónský běh.

„Doufám, že sis tu hloupost, co máš v plánu, rozmyslel, Harry,“ zašeptala Hermiona, jakmile si v učebnicích nalistovali čtyřiatřicátou kapitolu, nazvanou Vyjednávání místo násilné odvety. „Vypadá to, že Umbridgeová má i tak pěkně mizernou náladu…“

Umbridgeová na Harryho každou chvíli vrhala rozezlené pohledy. Harry seděl s hlavou skloněnou, očima se zavrtal do Teorie obranných kouzel, jejíž text ovšem nevnímal, a usilovně přemýšlel…

Velice dobře si dokázal představit, jak by profesorka McGonagallová zareagovala, kdyby ho chytili při vloupání do kabinetu Umbridgeové pouhých pár hodin poté, co se za něj zaručila… Nic mu nebránilo v tom, aby se prostě vrátil do nebelvírské věže a doufal, že někdy během nadcházejících letních prázdnin bude mít příležitost zeptat se Siriuse na tu trapnou scénku, jejímž svědkem se stal v myslánce… tedy nic kromě toho, že kdykoli na tuto uvážlivou taktiku pomyslel, měl vzápětí pocit, jako by mu do žaludku spadlo olověné závaží… a také musel myslet na Freda s Georgem, kteří už to měli nachystané, jak odvrátí pozornost Umbridgeové, a na nůž, který mu daroval Sirius a který teď ležel v jeho školní brašně spolu se starým otcovým neviditelným pláštěm.

Faktem ovšem zůstávalo, že kdyby ho chytili…

„Brumbál se obětoval, jen aby tě nevyloučili ze školy, Harry!“ šeptala mu Hermiona a zvedla učebnici, aby jí Umbridgeová neviděla do obličeje. „A jestli tě dnes vyhodí, bylo to všechno zbytečné!“

Mohl od svého záměru upustit a prostě se naučit žít se vzpomínkou na to, jak se jeho otec zachoval jednoho letního dne před více než dvaceti lety…

A pak si vzpomněl, co mu řekl Sirius v krbu tam nahoře v nebelvírské společenské místnosti…

Podobáš se otci míň, než jsem si myslel… právě to riziko by Jamese bavilo…

Chce se ale ještě vůbec podobat otci?

„Nedělej to, Harry, prosím tě, nedělej to!“ žadonila zoufale Hermiona, když zvonek oznámil konec hodiny.

Harry neodpověděl. Nevěděl, co má dělat.

Ron byl zřejmě pevně odhodlán nevyjadřovat svůj názor a neradit mu. Vyhýbal se Harryho pohledu, když ale Hermiona otevřela ústa a chystala se znovu Harrymu domlouvat, tiše ji zarazil. „Tak už mu dej pokoj. Umí si to přece rozhodnout sám, nemyslíš?“

Když Harry odcházel z učebny, srdce mu tlouklo jako na poplach. Byl v polovině chodby za učebnou, když zdáli zaslechl hluk, který neomylně svědčil o tom, že akce na odvrácení pozornosti už propukla. Odněkud shora se ozvěnou nesly výkřiky a ječení; studenti vycházející z učeben se zastavovali a s obavami zvedali hlavu ke stropu…

Umbridgeová se ze své učebny vyřítila tak rychle, jak ji byly její krátké nohy schopné nést. V běhu vytáhla hůlku a vydala se opačným směrem. „Teď, nebo nikdy!“ řekl si Harry.

„Harry – prosím tě!“ hlesla Hermiona.

Byl už však rozhodnutý. Přehodil si brašnu důkladněji přes rameno a rozběhl se; proplétal se mezi skupinkami studentů, kteří teď spěchali opačným směrem, aby se podívali, co to je za randál ve východním křídle.

Harry doběhl do chodby vedoucí ke kabinetu Umbridgeové a zjistil, že je zcela liduprázdná. Bleskově se skryl za velkým brněním, které se zaskřípěním otočilo helmu, aby si ho prohlédlo, otevřel brašnu, popadl nůž od Siriuse a přehodil přes sebe neviditelný plášť. Pak pomalu a opatrně vylezl z úkrytu za brněním a plížil se chodbou až ke dveřím kabinetu.

Zastrčil čepel kouzelného nože do štěrbiny mezi dveřmi a jejich rámem, jemně jím pohyboval nahoru a dolů a pak nůž vytáhl. Ozvalo se tiché cvaknutí a dveře se otevřely. Harry vklouzl dovnitř, rychle za sebou dveře zavřel a rozhlédl se.

Nikde se nic nehýbalo s výjimkou těch příšerných koťat, která stále skotačila na talířích visících na stěně nad zabavenými košťaty.

Harry si svlékl neviditelný plášť, přešel ke krbu a během několika vteřin našel, co hledal – malou krabičku se třpytivým letaxovým práškem.

Přikrčil se před nezapáleným krbem a ruce se mu třásly. Tohle ještě nikdy nezkoušel, domníval se ale, že ví, jak to musí fungovat. Strčil hlavu do krbu, nabral pořádnou dávku Letaxu a hodil ji na polena, která měl úhledně srovnaná pod sebou. Z polen okamžitě vyšlehly smaragdově zelené plameny.

„Grimmauldovo náměstí dvanáct!“ vyslovil hlasitě a zřetelně Harry.

Byl to jeden z nejzvláštnějších pocitů, jaké kdy zažil. Samozřejmě měl už s cestováním pomocí Letaxu své zkušenosti, tehdy to ovšem bylo celé jeho tělo, které se točilo kolem dokola a prolétalo v plamenech sítí kouzelných krbů, rozprostřenou po celé zemi. Tentokrát zůstala jeho kolena pevně ležet na chladné podlaze kabinetu profesorky Umbridgeové a smaragdové plameny unášely jen jeho hlavu…

A pak, stejně náhle jako to začalo, se točení zastavilo. Harry, kterému se trochu zvedal žaludek a měl pocit, že mu někdo kolem hlavy omotal obzvlášť teplou šálu, otevřel oči a zjistil, že se dívá z kuchyňského krbu na dlouhý dřevěný stůl, u kterého seděl nějaký muž a něco psal na list pergamenu.

„Siriusi?“

Muž sebou škubl a ohlédl se. Nebyl to Sirius, ale Lupin.

„Harry!“ vykřikl a zatvářil se absolutně ohromeně. „Co tady co se stalo, je všechno v pořádku?“

„Jasně,“ přisvědčil Harry. Jen mě napadlo – totiž, říkal jsem si, že – že bych si rád popovídal se Siriusem.“

„Hned ho zavolám,“ slíbil Lupin a se stále stejně užaslým výrazem vyskočil na nohy. „Šel se podívat nahoru po Kráturovi, už se nám zřejmě zase schoval někde na půdě…“

Harry sledoval, jak Lupin spěšně vybíhá z kuchyně. Teď mu nezbývalo nic jiného než civět na židli a na nohy stolu. Byl by rád věděl, proč se Sirius nikdy nezmínil o tom, jak strašně nepohodlný je takovýhle rozhovor prostřednictvím krbu: jeho obolená kolena totiž už teď proti dlouhému pobytu na tvrdé kamenné podlaze kabinetu profesorky Umbridgeové protestovala.

O chviličku později se vrátil Lupin se Siriusem v patách.

„Co se stalo?“ zeptal se naléhavým tónem Sirius, odhrnul si dlouhé tmavé vlasy z očí a klekl si na podlahu před krbem, takže měl oči ve stejné úrovni jako Harry. Lupin si k nim také přiklekl a tvářil se nadmíru ustaraně. „Jsi v pořádku? Nepotřebuješ pomoc?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Harry, „o nic takového nejde… Jen jsem si chtěl popovídat… o tátovi.“

Sirius s Lupinem se po sobě velice překvapeně podívali, Harry však neměl čas připadat si rozpačitě nebo trapně. Kolena měl každou vteřinou otlačenější a odhadoval, že od začátku akce na odpoutání pozornosti uplynulo už pět minut. George mu jich zaručil jen dvacet. Bez meškání tedy začal líčit, co viděl v myslánce.

Když skončil, Sirius i Lupin chvíli setrvali v mlčení. Pak se tiše ozval Lupin: „Nechtěl bych tvého otce soudit jen na základě toho, cos viděl, Harry. Bylo mu teprve patnáct…“

„Mně je taky patnáct!“ ohradil se rozčileně Harry.

„Poslouchej, Harry,“ uklidňoval ho Sirius. „James se Snapem se navzájem nenáviděli od okamžiku, kdy se prvně uviděli, takové věci se občas stávají, to přece chápeš, ne? Myslím, že James byl v Snapeových představách vším, čím chtěl být sám – byl oblíbený, výborně hrál famfrpál, dařilo se mu vlastně úplně všechno. A Snape? To byl prostě takový malý podivín až po uši zahrabaný do černé magie. Naopak James – ať si o něm jinak myslíš cokoli, Harry – černou magii odjakživa nenáviděl.“

„Jo,“ přitakal Harry, „Snapea ale napadl bez jakéhokoli opravdového důvodu, jen proto, že – no, vlastně jen proto, že sis stěžoval, že se nudíš,“ dokončil trochu omluvným tónem.

„Nejsem na to nijak hrdý,“ řekl rychle Sirius.

Lupin na něho pohlédl koutkem oka. „Poslyš, Harry,“ řekl pak, „je třeba, abys pochopil, že tvůj otec a Sirius byli ve škole nejlepší ve všem, co dělali… Všichni je považovali za absolutní špičku – a jestli se občas nechali trochu unést…“

„Chceš říct, jestli jsme se občas chovali jako nafoukaní frajírci,“ opravil ho Sirius.

Lupin se pousmál.

„Pořád si cuchal vlasy,“ poznamenal žalostně Harry.

Sirius i Lupin se rozesmáli.

„Na to už bych si vůbec nevzpomněl,“ prohodil sentimentálně Sirius.

„Hrál si se Zlatonkou?“ zeptal se zvědavě Lupin.

„Jo,“ přikývl Harry a nechápavě sledoval, jak se Siriusovi i Lupinoví při té vzpomínce rozzářily oči. „Tedy – připadal mi tak trochu jako idiot.“

„Samozřejmě, vždyť taky byl tak trochu idiot!“ přisvědčil důrazně Sirius. „Všichni jsme byli idioti! Totiž – Náměsíčník ani ne,“ dodal objektivně a pohlédl na Lupina.

Lupin však zavrtěl hlavou. „Napomenul jsem vás někdy, abyste Snapeovi dali pokoj?“ zeptal se. „Sebral jsem v sobě někdy dost odvahy, abych vám řekl, že podle mě děláte něco, co byste neměli?“

„No, popravdě řečeno,“ zaváhal Sirius, „občas jsi nás přiměl k tomu, že jsme si před tebou připadali trapně… a to už něco znamenalo…“

„A taky,“ pokračoval umíněně Harry, rozhodnutý využít příležitosti a říct všechno, co má na srdci, „se v jednom kuse ohlížel po těch holkách u jezera, jako by doufal, že na něj koukají!“

„No jasně, vždycky se choval jako pitomec, když byla Lily někde poblíž,“ přikývl Sirius a pokrčil rameny. „Jakmile ji měl na očích, nedokázal se prostě přestat předvádět.“

„Jak je vůbec možné, že si ho vzala?“ vyptával se nešťastně Harry. „Vždyť ho nenáviděla!“

„Ale ne, to není pravda,“ namítl Sirius.

„Začala s ním chodit v sedmém ročníku,“ vzpomínal Lupin.

„To už se totiž James trochu zklidnil,“ vysvětloval Sirius.

„A přestal po lidech jen tak pro zábavu metat kletby,“ dodal Lupin.

„I po Snapeovi?“ chtěl vědět Harry.

„No,“ protáhl pomalu Lupin, „Snape byl trochu zvláštní případ. Chci říct, že nevynechal jedinou příležitost seslat na Jamese nějakou kletbu, takže se sotva dalo čekat, že si to James nechá líbit, nemyslíš?“

„A mamince to nevadilo?“

„Abych pravdu řekl, většinou o tom ani nevěděla,“ prohlásil Sirius. „James s sebou přece Snapea nevodil, když s ní měl rande, a před ní ho nikdy neuřkl.“

Trochu se na Harryho zamračil, protože se stále tvářil nepřesvědčeně.

„Koukej,“ domlouval mu, „tvůj otec byl nejlepší kamarád, jakého jsem kdy měl, a byl to dobrý člověk. Je spousta lidí, co se v patnácti chovají jako idioti. A on z toho přece vyrostl.“

„No dobře, když to říkáš,“ povzdechl si Harry. „Já jen, že jsem si nikdy nemyslel, že mi bude Snapea líto.“

„Poslyš, když už o tom mluvíš,“ ozval se Lupin a na čele se mu objevila nepatrná vráska, „co vůbec říkal Snape, když zjistil, žes to všechno viděl?“

„Řekl, že už mě nikdy nebude učit nitrobranu,“ odpověděl lhostejně Harry, „jako by myslel, bůhvíjak mě tím nenaštve…“

„COŽE řekl?“ zařval Sirius tak hlasitě, že Harry nadskočil a vdechl plná ústa popele.

„To myslíš vážně, Harry?“ vyštěkl Lupin. „Přestal ti dávat hodiny?“

„Jo,“ přitakal Harry a udiveně sledoval jejich reakci, která mu připadala značně přehnaná. „To je ale jedno, nevadí mi to, mám-li říct pravdu, je to spíš úleva, že…“

„Vypravím se tam a se Snapem si promluvím!“ zavrčel vztekle Sirius a skutečně se chystal vstát, Lupin ho však chytil a přidržel.

„Jestli to má někdo Snapeovi říct, budu to já,“ prohlásil rozhodně. „Nejdřív ze všeho se za ním ale vrátíš ty, Harry, a povíš mu, že ti za žádných okolností nesmí ty hodiny přestat dávat – až se tohle donese Brumbálovi…“

„Já mu to říct nemůžu, zabil by mě!“ bránil se popuzeně Harry. „Neviděli jste, jak se tvářil, když jsme vylezli z myslánky!“

„Harry, není nic důležitějšího než to, aby ses naučil nitrobranu!“ vyjel na něj přísně Lupin. „Rozumíš? Vůbec nic!“

„Dobře, dobře,“ přikývl Harry. Byl úplně vyvedený z míry a navíc pořádně naštvaný. „Půjdu… půjdu za ním a zkusím mu to říct… ale nebude to…“

Zarazil se. Odněkud zdáli zaslechl kroky.

„To se vrací dolů Krátura?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Sirius a ohlédl se. „Musí to být někdo z tvé strany.“

Harryho srdce vynechalo několik tepů.

„Musím jít!“ vyhrkl spěšně a stáhl hlavu z krbu na Grimmauldově náměstí zpět. Chvíli měl pocit, že se mu hlava na ramenou točí kolem dokola, a pak zjistil, že už ji má zas pevně na krku, klečí před krbem profesorky Umbridgeové a zírá do skomírajících a uhasínajících smaragdových plamenů.

„Honem, honem!“ zaslechl jakýsi tichý sípavý hlas hned za dveřmi kabinetu. „Vida, nechala dveře otevřené…“

Harry se vrhl po neviditelném plášti a jen taktak si ho stihl přehodit přes sebe, když do kabinetu vtrhl Filch. Zdálo se, že má z něčeho nesmírnou radost. Když přecházel místnost, něco si pro sebe horečně mumlal, pak vytáhl jednu ze zásuvek ve stole profesorky Umbridgeové a začal se hrabat v papírech, které v ní byly uložené.

„Souhlas s bičováním… souhlas s bičováním… konečně jsem se dočkal! Však si o to celá léta koledovali…“

Vytáhl ze zásuvky list pergamenu, políbil ho, přitiskl si ho na prsa a rychle se belhal ven ze dveří.

Harry honem vyskočil, přesvědčil se, že má brašnu a že je celý schovaný pod neviditelným pláštěm, trhnutím otevřel dveře a rychle vyběhl z kabinetu za Filchem, který pajdal mnohem větším tempem, než ho kdy Harry viděl.

Na odpočívadle v patře pod kabinetem Umbridgeové usoudil, že už nebude nebezpečné, nechá-li se znovu vidět. Stáhl ze sebe plášť, zastrčil ho do brašny a pospíchal dál. Ze vstupní síně k němu doléhaly hlasité výkřiky a dupot. Seběhl po mramorovém schodišti a zjistil, že je tam shromážděná pravděpodobně většina školy.

Byla to téměř stejná scéna jako onoho večera, kdy dostala výpověď Trelawneyová. Kolem všech čtyř stěn stáli ve velkém kruhu studenti (Harry si všiml, že někteří z nich jsou zapatlaní jakousi břečkou, která nápadně připomínala mrvomízu), přítomni byli rovněž učitelé a školní duchové. Mezi přihlížejícími se nápadně vyjímali členové vyšetřovatelského sboru, vesměs spokojení sami se sebou, a Protiva, který se vznášel nad hlavami všech a shlížel ze své výše na Freda a George. Ti stáli uprostřed síně s neklamným výrazem provinilců, kteří byli právě dopadeni.

„No prosím!“ vykřikla vítězoslavně Umbridgeová. Harry si uvědomil, že vrchní vyšetřovatelka stojí jen pár schodů před ním a opět svrchu zírá na svou kořist. „Považujete zřejmě za náramnou zábavu proměnit školní chodbu v bažinu, že?“

„Jo, slušně jsme se pobavili,“ přitakal Fred a vzhlédl k ní bez sebemenší známky strachu.

Filch si proklestil cestu blíž k Umbridgeové a téměř vrněl blahem.

„Mám tady ten dekret, paní ředitelko,“ ohlásil chraptivě a zamával ve vzduchu pergamenem, který před chvílí vytáhl z jejího stolu a Harry to viděl. „Mám tady ten dekret a biče už taky čekají… Ach ano, dovolte mi je hned teď vyzkoušet!“

„Dobrá, Argusi,“ kývla Umbridgeová. „Vy dva,“ provrtala pak Freda a George pohledem, „si teď vyzkoušíte, jak v mé škole skončí každý, kdo porušuje řád.“

„A víte co?“ ušklíbl se Fred. „My si to nejspíš nevyzkoušíme.“

Otočil se ke svému bratrovi.

„Georgi,“ oslovil ho, „mám takový dojem, že školní docházce jsme už odrostli.“

„Jo,“ potvrdil ledabylým tónem George, „mám úplně stejný názor.“

„Nejvyšší čas, abychom své schopnosti vyzkoušeli ve skutečném světě, co říkáš?“ pokračoval Fred.

„To si piš,“ přikývl George.

A než stačila Umbridgeová říct jediné slovo, zvedli hůlky a svorně vykřikli.

„Accio košťata!“

Odněkud zdáli se k Harrymu doneslo hlasité prásknutí. Podíval se doleva a na poslední chvíli uskočil z cesty. Zametáky se řítily chodbou ke svým majitelům Fredovi a Georgeovi a za jedním z košťat dosud vlál těžký řetěz i s železným kruhem, jímž je Umbridgeová připoutala ke zdi. Zahnuly doleva, prosvištěly po schodech dolů a zastavily přesně před dvojčaty. Řetěz na kamenné podlaze hlasitě zarachotil.

„Už se asi neuvidíme,“ oslovil Fred profesorku Umbridgeovou a přehodil nohu přes koště.

„Jo, ani nám snad nemusíte psát,“ přidal se George a také nasedl.

Fred se rozhlédl po shromážděných studentech, kteří tiše stáli a přihlíželi.

„Budete-li někdo mít zájem o koupi přenosné bažiny, jejíž použití jsme vám nahoře názorně předvedli, najdete nás v Příčné ulici devadesát tři. Kratochvilné kouzelnické kejkle, naše nové sídlo!“ oznámil hlasitě.

„Zvláštní slevy bradavickým studentům, kteří odpřisáhnou, že naše výrobky použijí k tomu, aby se zbavili téhle staré ježibaby,“ dodal George a ukázal prstem na Umbridgeovou.

„ZASTAVTE JE!“ zavřískala Umbridgeová, už však bylo pozdě. V okamžiku, kdy se členové vyšetřovatelského sboru vrhli kupředu, se Fred s Georgem odrazili od podlahy a vznesli se pět metrů do vzduchu; železný kruh se pod nimi nebezpečně houpal. Fred pohlédl přes síň na strašidlo, pohupující se ve stejné výši nad shromážděním.

„Dej jí za nás pořádně zabrat, Protivo!“

A Protiva, který si ještě nikdy, kam sahala Harryho paměť, nenechal od žádného studenta poroučet, smekl zvoncovitý klobouk, postavil se do pozoru a zasalutoval, zatímco Fred s Georgem se za bouřlivého jásotu studentů pod sebou otočili a vylétli otevřenou hlavní bránou do překrásného zapadajícího slunce.

Kapitola třicátá

Dráp

Historku o Fredově a Georgeově útěku za svobodou slyšel Harry v následujících několika dnech opakovat tolikrát, že mu bylo jasné, že se z ní brzy stane jedna z bradavických legend. Během jediného týdne byli i ti, kteří se toho osobně nezúčastnili, napůl přesvědčeni, že viděli, jak dvojčata předtím než odlétla na svých košťatech otevřenou bránou, udělala na Umbridgeovou nálet a zasypala ji bombami hnojůvkami. Bezprostředně poté, co školu opustili, se rozmohly povídačky, jak se je ostatní chystají napodobit. Harry často slyšel studenty říkat něco jako „Jsou dny, kdy mám vážně chuť skočit na koště a prostě uletět“ nebo „Ještě jednu takovouhle hodinu a nejspíš zmizím po weasleyovsku“.

Fred s Georgem se také o to postarali, aby na ně nikdo hned tak nezapomněl. Především nenechali žádné pokyny, jak odstranit bažinu, která teď zaplňovala chodbu v pátém patře východního křídla. Umbridgeová a Filch byli viděni, jak se ji nejrůznějšími způsoby snaží zlikvidovat, nikdy se jim to však nepodařilo. Nakonec byl zatopený prostor obehnán provazy a Filch, který zuřivě skřípěl zuby, byl pověřen, aby studenty převážel do jejich učeben na pramici. Harry nepochyboval o tom, že učitelé jako McGonagallová nebo Kratiknot by se dokázali bažiny zbavit v okamžení, ti však stejně jako v případě weasleyovských výbušných velerachejtlí raději sledovali, jak se Umbridgeová bezvýsledně pachtí.

Pak tu ještě byly ve dveřích kabinetu Umbridgeové dvě velké díry ve tvaru koštěte, jimiž prolétly za svými pány Zametáky Freda a George. Filch tam zabudoval nové dveře a Harryho Kulový blesk odnesl někam do sklepení; šuškalo se, že ho dala Umbridgeová hlídat ozbrojeným bezpečnostním trollem. Tím však její problémy zdaleka neskončily.

Povzbuzeni Fredovým a Georgeovým příkladem se nyní četní studenti usilovně ucházeli o čerstvě uvolněnou funkci hlavních školních výtržníků. Navzdory novým dveřím se někomu podařilo propašovat Umbridgeové do kabinetu hrabáka s chlupatým čenichem, který se okamžitě pustil do hledání lesklých předmětů. V celé místnosti nadělal neuvěřitelnou spoušť, a když Umbridgeová vešla dovnitř, skočil na ni a pokusil se jí ukousnout prsteny i s tlustými prsty. Bomby hnojůvky a smradlavé kuličky se po chodbách rozhazovaly tak často, že se mezi studenty ujala nová móda chránit si před odchodem z hodiny hlavu bublinovým kouzlem, které jim zajišťovalo přísun čerstvého vzduchu. Působili ovšem dost zvláštním dojmem, jako by na hlavách nosili převrácené akvárium.

Filch se plížil po chodbách s koňským bičem v pohotovosti a zoufale se snažil zlotřilce dopadnout, problém byl však v tom, že se jich teď vyrojilo tolik, že nikdy nevěděl, kam skočit dřív. Vyšetřovatelský sbor se mu snažil pomáhat, jeho členy však postihovaly ty nejpodivnější příhody. Warrington ze zmijozelského famfrpálového mužstva se musel hlásit na ošetřovně s příšernou vyrážkou, která způsobila, že vypadal, jako by byl celý posypaný kukuřičnými vločkami. Následujícího dne Pansy Parkinsonová k Hermioninu obrovskému potěšení promeškala celé vyučování, protože jí vyrašily parohy.

Mezitím se také ukázalo, kolik záškoláckých zákusků se Fredovi a Georgeovi ještě před odletem z Bradavic podařilo prodat. Stačilo, aby Umbridgeová vešla do učebny, a čekající studenti okamžitě začali omdlévat, zvracet, nebezpečně jim stoupala teplota, a jiným se proudem spustila krev z obou nosních dírek. Umbridgeová bezmocně ječela vzteky a div se neupátrala po zdroji jejich záhadných chorobných příznaků, studenti však jen zatvrzele opakovali, že trpí umbridgitidou. Poté, co čtyřem celým třídám po sobě udělila školní trest, a přesto se jí nepodařilo jejich tajemství odhalit, byla nucena svou snahu vzdát a dovolit krvácejícím, mátožným, zpoceným a zvracejícím studentům, aby z jejích hodin hromadně odcházeli.

Ani ti, kdo se dali na záškolácké zákusky, se však nemohli měřit s mistrem chaosu Protivou, který si očividně vzal Fredova slova na rozloučenou k srdci. S šíleným pochechtáváním poletoval po celé škole, převracel stoly, nečekaně se vynořoval z tabulí, shazoval sochy a vázy. Dvakrát zavřel paní Norrisovou do některého z brnění, z něhož ji zoufale mňoukající musel vysvobodit rozzuřený školník. Protiva rozbíjel lucerny a sfoukával svíce, žongloval hořícími pochodněmi ječícím studentům nad hlavou, shazoval úhledně vyrovnané hromádky pergamenů tak, že padaly do ohně nebo vylétaly otevřenými okny, zaplavil druhé patro, když odmontoval kohoutky ve všech koupelnách, při snídani hodil doprostřed Velké síně pytel jedovatých pavouků, a kdykoli si chtěl na chvíli odpočinout, celé hodiny lenivě poletoval za Umbridgeovou a hlasitě se upšoukl pokaždé, když promluvila.

S výjimkou Filche se nikdo z ostatních školních zaměstnanců nijak nesnažil jí pomoci. Naopak, týden po Fredově a Georgeově zmizení byl Harry svědkem toho, jak profesorka McGonagallová prošla přímo kolem Protivy, který se usilovně snažil uvolnit křišťálový lustr, a byl by přísahal, že zaslechl, jak na strašidlo koutkem úst sykla: „Musíš kroutit na opačnou stranu.“

A vrcholem všeho bylo, že se Montague pořád ještě nevzpamatoval z toho, jak ho nacpali do záchodové mísy. Choval se i nadále úplně zmateně a jeho rodiče byli jednoho úterního rána viděni, jak s nesmírně rozezleným výrazem kráčejí po příjezdové cestě k hradu.

„Neměli bychom něco říct?“ zeptala se ustaraně Hermiona a přitiskla obličej k oknu učebny kouzelných formulí, když sledovala, jak pan a paní Montagueovi vcházejí dovnitř. „Myslím o tom, co se mu stalo? Třeba by to madame Pomfreyové pomohlo při jeho léčení.“

„Jasně že ne, však on se z toho dostane,“ prohlásil lhostejně Ron.

„Aspoň má Umbridgeová další problém, ne?“ přidal se Harry spokojeně.

Pak oba poklepali hůlkami na čajové šálky, které měli očarovat. Z Harryho šálku vyrašily čtyři kraťoulinké nožičky, které nedosáhly na stůl a bezmocně sebou mrskaly ve vzduchu. Tomu Ronovu narostly tenoulinké pavoučí nožky, které šálek s obrovskou námahou zvedly ze stolu a několik vteřin rozklepaně postály, než se podlomily a šálek se rozlomil na dva kusy.

„Reparo,“ vyhrkla honem Hermiona a mávnutím hůlky Ronův šálek scelila. „To je všechno hezké, ale co když to na Montagueovi zanechá nějaké trvalé následky?“

„No a co?“ odsekl podrážděně Ron, zatímco se jeho šálek znovu vrávoravě a s roztřesenými koleny postavil. „Montague neměl chtít připravit Nebelvír o všechny ty body, nemyslíš? Jestli si máš o někoho dělat starosti, Hermiono, tak si je dělej o mě!“

„O tebe?“ podivila se Hermiona, chytila svůj šálek, který se vesele rozběhl po stole na čtyřech poctivých nožkách připomínajících malé vrbičky, a postavila ho před sebe. „Proč bych si o tebe měla dělat starosti?“

„Až se příští dopis od mamky konečně dostane přes kontrolní síto, co vymyslela Umbridgeová,“ prohlásil hořce Ron a přidržoval svůj šálek, protože vyzáblé nožičky se marně snažily udržet jeho váhu, „budu mít pěkný průšvih. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby mi poslala dalšího Huláka.“

„Ale…“

„Dá mi co proto, že Fred s Georgem pláchli, jen počkej,“ huhlal ponuře Ron. „Řekne, že jsem jim v tom měl zabránit. Že jsem měl chytit jejich košťata a pověsit se na ně nebo tak něco… Jo, prostě to všechno bude moje vina.“

„Jestli ti něco takového opravdu napíše, bude to strašně nespravedlivé, nemohl jsi přece udělat vůbec nic! Jenže ona to určitě neudělá. Vždyť přece… Jestli vážně mají obchod na Příčné, určitě to plánovali už bůhvíjak dlouho.“

„Jo, jenže tohle je další záhada – jak se k tomu obchodu vůbec dostali?“ uvažoval Ron a udeřil hůlkou do šálku tak silně, že pod ním opět podklesly nohy, zůstal ležet a jenom jimi bezmocně škubal. „Je to trochu podezřelé, nemyslíš? Aby si mohli dovolit pronájem krámku na Příčné, k tomu museli mít fůru galeonů. Mamka bude chtít vědět, jak k takové hromadě zlata přišli.“

„No to máš pravdu, taky už jsem o tom přemýšlela,“ přikývla Hermiona a dovolila svému šálku, aby v pravidelných drobných kruzích obíhal kolem Harryho šálku, jehož pahýlovité nožky stále nedosáhly na desku stolu. „Napadlo mě, jestli je Mundungus nepřemluvil, aby prodávali kradené zboží, nebo je nesvedl ještě k nějaké horší lumpárně.“

„To tedy ne,“ ozval se stroze Harry.

„Jak to víš?“ zeptali se jednohlasně Ron a Hermiona.

„Protože…“ Harry zaváhal, pak ale usoudil, že je konečně načase, aby kápl božskou. Nemělo žádný smysl tutlat to dál, pokud by Fred s Georgem měli být podezíráni z něčeho nezákonného. „Protože to zlato dostali ode mě. Dal jsem jim loni v červnu svoji výhru z turnaje tří kouzelníků.“

Následovalo ohromené ticho. Pak Hermionin šálek doběhl až k okraji stolu, spadl a roztříštil se na podlaze.

„Ach Harry, to snad ne!“ vzdechla Hermiona.

„Ale ano, je to tak,“ ujistil ji vzdorovitě Harry. „A nelituju toho. Já to zlato nepotřeboval a oni si aspoň pořídí prima obchod s žertovnými předměty.“

„Ale to je bezva!“ zajásal Ron a zatvářil se nadšeně. „Takže za všechno můžeš ty, Harry – na mě to mamka svalit nemůže! Smím jí to povědět?“

„Jo, to bys asi měl,“ přitakal bezvýrazně Harry. „Zvlášť jestli si myslí, že přechovávají kradené kotlíky nebo něco podobného.“

Hermiona po zbytek hodiny neřekla ani slovo, Harry měl však důvodné podezření, že to sebeovládání dlouho nevydrží. A měl pravdu: jen co o přestávce vyšli z hradu a postávali venku na slabém květnovém slunci, Hermiona ho provrtala pichlavým pohledem a odhodlaně otevřela pusu.

Harry ji ale zarazil dřív, než stačila říct jediné slovo.

„Nemá smysl, abys mi něco vyčítala, už se stalo,“ prohlásil pevně. „Fred s Georgem prostě to zlato mají a vypadá to, že už z něj taky pěknou sumičku utratili… Nemůžu teď říct, aby mi ho vrátili. Ani bych to nechtěl. Takže šetři dechem, Hermiono.“

„Vůbec jsem nechtěla mluvit o Fredovi a Georgeovi,“ bránila se ublíženě.

Ron si nedůvěřivě odfrkl a Hermiona po něm střelila ošklivým pohledem.

„Ne, opravdu jsem nechtěla!“ opakovala rozzlobeně. „Abys věděl, chtěla jsem se Harryho zeptat, kdy zajde za Snapem a požádá ho o další hodiny nitrobrany!“

Harrymu se sevřelo srdce. Když konečně vyčerpali téma Fredova a Georgeova dramatického odchodu ze školy, které jim samozřejmě vydrželo na mnoho hodin, chtěli si Ron s Hermionou vyslechnout novinky od Siriuse. Protože se jim Harry nesvěřil s pravým důvodem, proč chtěl se svým kmotrem mluvit, jen s velkými obtížemi si vymýšlel, co jim má říct. Nakonec po pravdě přiznal, že Sirius chce, aby znovu začal chodit na hodiny nitrobrany. Od té doby toho nepřestal litovat: Hermiona mu nedala pokoj a vracela se k nitrobraně v těch nejneočekávanějších okamžicích.

„Jen mi prosím tě neříkej, že už ty svoje divné sny nemáš,“ napomínala ho. „Ron mi totiž pověděl, že jsi včera v noci zase mluvil ze spaní.“

Harry se k němu rozzuřeně otočil, ovšem Ron měl alespoň tolik slušnosti, že se zatvářil zahanbeně.

„Jen sis tak něco pro sebe mumlal,“ zahučel omluvně. „Něco jako ještě kousek, ještě kousek.“

„Zdálo se mi, že se dívám, jak hrajete famfrpál,“ ukrutně zalhal Harry. „Křičel jsem na tebe, aby ses ještě kousek natáhl a chytil Camrál.“

Ronovi zrudly uši, zato Harry pocítil pomstychtivé uspokojení. Nic takového se mu samozřejmě nezdálo.

Předchozí noc znovu putoval chodbou k odboru záhad. Prošel už kruhovou místností i místností plnou cvakajících a poskakujících světélek, a opět se ocitl v obrovském jeskyňovitém sále se spoustou polic, na nichž byly vyrovnané zaprášené skleněné koule.

Spěšně zamířil přímo k řadě číslo devadesát sedm, zahnul doleva a rozběhl se uličkou mezi policemi… právě v tom okamžiku pravděpodobně promluvil nahlas… jen ještě kousek… Cítil totiž, jak se jeho vědomé já usilovně snaží probudit… a než stačil doběhnout na konec uličky, zjistil, že leží v posteli a dívá se na baldachýn nad sebou.

„Snažíš se přece zablokovat svou mysl, že ano?“ vyptávala se Hermiona a provrtávala ho pohledem. „Pokračuješ dál v nitrobraně?“

„Samozřejmě že v ní pokračuju,“ přisvědčil Harry tónem, kterým chtěl naznačit, že se ho její otázka dotkla. Do očí se jí však pohlédnout neodvážil. Pravda byla taková, že byl hrozně zvědavý, co vlastně místnost plná zaprášených koulí skrývá, takže si ze všeho nejvíc přál, aby jeho sny nepřestaly.

Problém byl v tom, že v situaci, kdy jim do zkoušek zbýval necelý měsíc a kdy všechen volný čas věnovali opakování učiva, měl hlavu tak napěchovanou informacemi, že když se dostal do postele, dělalo mu obrovské potíže vůbec usnout. A když konečně usnul, jeho přetížený mozek ho po většinu noci otravoval připitomělými sny o zkouškách. Navíc měl podezření, že určitá část jeho mysli – ta, která často promlouvala Hermioniným hlasem – si připadá provinile pokaždé, když se zatoulá do té chodby končící černými dveřmi, a snaží se ho probudit dřív, než dospěje ke konci své cesty.

„Hele,“ ozval se Ron, jehož uši dosud rudě zářily. Jestli se Montague nevzpamatuje, než bude Zmijozel hrát s Mrzimorem, mohla by tu být šance, že pohár vyhrajeme my.“

„Jo, to asi mohla,“ přitakal Harry, vděčný za změnu tématu.

„Zatím jsme přece jednou vyhráli a jednou prohráli… Kdyby Zmijozel příští sobotu s Mrzimorem prohrál…“

„Jasně, máš pravdu,“ zahučel Harry, už si však ani neuvědomoval, s čím vlastně souhlasí. Nádvoří právě přecházela Cho Changová a okázale se dívala jinam.

Závěrečný zápas famfrpálové sezóny, v němž hrál Nebelvír proti Havraspáru, se měl konat o posledním květnovém víkendu. Přestože Zmijozel ze svého posledního zápasu s Mrzimorem odešel poražen jen těsně, nebelvírští se neodvažovali doufat ve vítězství, a to zejména (i když pochopitelně nikdo to neřekl nahlas) vzhledem k absolutně zoufalým Ronovým brankářským výkonům. Ron sám však jako by někde našel nový optimismus.

„Horší už to se mnou přece být nemůže, ne?“ přemítal pochmurně ráno v den zápasu před Harrym a Hermionou u snídaně. „Nemáme co ztratit, co říkáte?“

„Víš,“ obrátila se Hermiona k Harrymu, když o něco později kráčeli k famfrpálovému hřišti uprostřed nabuzeného davu, „řekla bych, že Ron si možná povede líp, když tu teď nejsou Fred s Georgem. Ti dva mu moc sebedůvěry nedodávali.“

Míjela je právě Lenka Láskorádová, která měla na hlavě něco, co se podobalo živému orlovi.

„A hrome, já zapomněla!“ vyjekla Hermiona a dívala se, jak orel mává křídly, zatímco Lenka Střelenka s klidem procházela kolem skupinky pochechtávajících se a ukazujících zmijozelských. „Bude hrát taky Cho, viď?“

Harry, který na to naopak nezapomněl, jen něco zabručel.

Našli si nahoře na tribuně místa v předposlední řadě. Byl příjemný a jasný den. Ron si nemohl přát lepší počasí a Harry se přistihl, jak navzdory všem okolnostem doufá, že Ron neposkytne zmijozelským záminku, aby znovu vítězoslavně spustili Weasley je náš král.

Komentátorem byl jako vždy Lee Jordan, jeho nálada se však od Fredova a Georgeova odchodu pohybovala kolem bodu mrazu. Když obě mužstva vyšla na hřiště, začal bez obvyklého zápalu vyjmenovávat jednotlivé hráče.

„…Bradley… Davies… Changová,“ odříkával a Harry pocítil, jak mu opět poskočil žaludek. Tentokrát to nebyl kotrmelec, ale spíš jakési chabé škubnutí, když se na trávníku objevila Cho a lesklé černé vlasy se jí vlnily v mírném vánku. Sám už pořádně nevěděl, co by chtěl, aby se dál dělo. Jistý si byl jedině tím, že další hádky už nesnese. I pohled na to, jak si zaujatě povídá s Rogerem Daviesem, zatímco se připravovali nasednout na košťata, v něm vyvolal jen drobný záchvěv žárlivosti.

„A už jdou na to!“ oznámil Lee. „Davies se okamžitě ujímá Camrálu, Camrál má havraspárský kapitán Davies, vyhýbá se Johnsonové, uniká Bellové, vyhýbá se i Spinnetové… míří přímo na branku! Chystá se vystřelit… a teď – teď…“ Lee velice hlasitě zaklel. „Dává gól.“

Harry a Hermiona spolu s ostatními nebelvírskými diváky zasténali. A jak se dalo čekat, zmijozelští na druhé straně tribuny spustili svůj strašlivý chorál:

„Kdo by se Weasleyho bál,

neumí hrát famfrpál…“

„Harry,“ ozval se mu v uchu chraptivý hlas. „Hermiono…“

Harry se ohlédl a spatřil, že mezi sedadly se na něj dívá Hagridova obrovská vousatá tvář. Očividně si protlačil cestu celou uličkou za nimi, protože studenti prvního a druhého ročníku, které právě minul, vypadali podivně pomačkaně a splácle. Hagrid byl z neznámého důvodu zlomený v pase a předkloněný, jako by nechtěl, aby si ho někdo všiml, ačkoli i tak přinejmenším o metr všechny ostatní převyšoval.

„Poslyšte,“ šeptal, „nemohli byste jít se mnou? Teď hned? Když všecky vostatní koukaj na zápas?“

„No… nepočkalo by to, Hagride?“ namítl Harry. „Až bude po zápase?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Hagrid. „Ne, Harry, musí to bejt teď… dokaď se všecky dívaj jinam… prosím.“

Hagridovi pomalu odkapávala z nosu krev a kolem očí měl modřiny. Harry ho takhle zblízka neviděl od jeho návratu do školy a uvědomil si, že vypadá naprosto zbědované.

„Samozřejmě,“ odpověděl okamžitě, „jasně že půjdeme.“

Oba se zvedli a pomalu se prodírali řadou, přičemž si vyslechli spoustu podrážděných poznámek od studentů, kteří museli vstát a pustit je. Diváci v Hagridově řadě si nestěžovali, jen se snažili co nejvíc zmenšit.

„Jsem vám za to voběma moc vděčnej, fakt že jo,“ děkoval jim Hagrid, když se dostali ke schodům. Nervózně se celou dobu rozhlížel, než sešli dolů na trávník. „Akorát doufám, že si nevšimne, že jdem pryč.“

„Myslíš Umbridgeovou?“ zeptal se Harry. „Ta si ničeho nevšimne, má kolem sebe celý ten svůj vyšetřovatelský sbor, copak jsi to neviděl? Asi čeká, že se během zápasu něco semele.“

„Což vo to, trocha nějakýho virválu by nezaškodila,“ poznamenal Hagrid, zastavil se a opatrně vykoukl zpoza rohu tribuny, aby se přesvědčil, že na trávníku mezi hřištěm a jeho srubem nikdo není. „Měli bysme vo trochu víc času.“

„Co se děje, Hagride?“ vyptávala se Hermiona a vzhlížela k němu s ustaraným výrazem v obličeji, když spěšně přebíhali přes trávu ke kraji lesa.

„Hnedle – hnedle to uvidíte sami,“ řekl Hagrid a ohlédl se přes rameno, když se z tribuny za nimi ozval hromový řev. „Co to má bejt – dal snad někdo gól?“

„Nejspíš Havraspár,“ usoudil chmurně Harry.

„Fajn… fajn…“ zabručel nepřítomně Hagrid. „To je dobře…“

Museli popoběhnout, aby s ním udrželi tempo, jak rázně kráčel po trávě a při každém druhém kroku se ohlížel. Když dorazili k jeho srubu, Hermiona automaticky zabočila k předním dveřím. Hagrid je však bez povšimnutí minul a zamířil do stínu stromů na samém okraji Zapovězeného lesa. Tam se sehnul a sebral kuši, kterou měl opřenou o strom. Když si uvědomil, že Harry s Hermionou nejsou vedle něj, otočil se.

„Jdeme sem,“ pokynul rozcuchanou hlavou za sebe.

„Do lesa?“ užasla Hermiona.

„Jo,“ přisvědčil Hagrid. „Tak poběžte, dělejte, než si nás někdo všimne!“

Harry s Hermionou se po sobě podívali, pak se přikrčili a vklouzli do houští stromů za Hagridem, který už rázoval dál a s kuší na rameni mizel v zeleném přísvitu. Harry a Hermiona se rozběhli a dohonili ho.

„Proč máš tu zbraň, Hagride?“ zeptal se Harry.

„Jen pro jistotu,“ odpověděl Hagrid a pokrčil obrovskými rameny.

„Ten den, cos nám ukazoval testrály, jsi kuši neměl,“ připomněla bázlivě Hermiona.

„Ne, to neměl,“ připustil, „jenže tehda jsme nešli tak daleko. A navíc to bylo, eště než z lesa vodešel Firenze, že jo?“

„Co s tím má společného Firenze?“ zeptala se zvědavě Hermiona.

„Poněvač kvůli němu jsou na mě vostatní kentauři pořádně naštvaný, to s tím má společnýho,“ vysvětloval tiše Hagrid a rozhlížel se kolem. „Bejvávali docela – teda, říct přátelský by asi bylo moc silný… Ale vycházeli jsme spolu vcelku dobře. Drželi se sice vodě mě spíš stranou, ale když jsem si s nima chtěl promluvit, vždycky se vobjevili. Teď už ne.“

Zhluboka si povzdechl.

„Firenze říkal, že jsou rozzlobení kvůli tomu, že odešel pracovat pro Brumbála,“ vzpomněl si Harry a zakopl o vyčnívající kořen, protože pozoroval Hagridovu tvář ze strany.

„Jo,“ přikývl zachmuřeně Hagrid. „Teda, rozzlobený není to pravý slovo. Div nepuknou vzteky. Nebejt toho, že jsem se mezi ně vložil, nejspíš by nepřestali, dokud by Firenzeho neukopali…“

„Oni na něj zaútočili?“ vyjekla ohromeně Hermiona.

„Už jo,“ přitakal chraptivě Hagrid a razil si cestu mezi nízko visícími větvemi. „Pustila se do něj polovina stáda.“

„A tys to zarazil?“ zeptal se užasle a uznale Harry. „Docela sám?“

„Samozřejmě, nemoh jsem se přeci jen tak dívat, jak ho mordujou, ne?“ opáčil Hagrid. „Eště štěstí, že jsem zrovna šel kolem… a jeden by řek, že si na to Firenze vzpomene, než mi začne posílat ty svoje pitomý varování,“ dodal rozhořčeně a nečekaně.

Harry s Hermionou si vyměnili překvapený pohled, Hagrid se však jen mračil a nic jim nevysvětlil.

„No a vod tý doby,“ pokračoval a oddechoval trochu namáhavěji než obvykle, „jsou na mě vostatní kentauři hrozně nakrknutý a problém je v tom, že maj na všecky ve zdejším lese náramnej vliv… Jsou tady ze všech nejchytřejší.“

„A proto jsme tu, Hagride?“ zeptala se Hermiona. „Kvůli kentaurům?“

„Ale kdepak,“ zavrtěl odmítavě hlavou Hagrid, „kvůli nim tady nejsme. Teda, samozřejmě, mohli by nám ten problém trošičku zkomplikovat, to jo… ale za chviličku sami uvidíte, jak to myslím.“

Po této nesrozumitelné poznámce ztichl a vykročil o něco rychleji, a protože na každý jeho krok potřebovali tři svoje, jen stěží mu stačili.

Stezka, kterou se ubírali, byla čím dál zarostlejší, a stromy se tísnily tak blízko u sebe, že jak se nořili stále hlouběji do lesa, byla kolem nich tma, jako by se smrákalo. Brzy byli daleko za mýtinou, na níž jim Hagrid ukazoval testrály. Harry však nepociťoval žádné známky nepokoje, dokud Hagrid nečekaně nesešel ze stezky a nezačal se prodírat mezi stromy do samého srdce temného Zapovězeného lesa.

„Hagride!“ zavolal na něj Harry, když si klestil cestu mezi hustě propleteným ostružiním, které Hagrid snadno překračoval, a velice živě si přitom vzpomněl, co se mu stalo při oné druhé příležitosti, kdy v lese sešel z vyšlapané stezky. „Kam jdeme?“

„Eště kousek,“ odpověděl přes rameno Hagrid. „Pospěš si, Harry, tady se musíme držet pohromadě.“

Stálo je to strašnou námahu srovnat s Hagridem krok, protože větve a trnité křoviny, jimiž on procházel, jako by šlo o pavučiny, se Harrymu a Hermioně chytaly do hábitů a každou chvíli je omotaly tak pevně, že se museli zastavit a několik minut jim trvalo, než se vyprostili. Harry měl paže a nohy brzy plné drobných škrábanců a oděrek. Byli teď tak hluboko v lese, že Harry v šeru chvílemi z Hagrida neviděl nic než velký temný stín před sebou. Zvuk každé prasklé větvičky se nesl hlasitou ozvěnou a sebemenší zašustění, byť třeba způsobené nevinným poskočením vrabce, bylo pro Harryho signálem, aby pátral očima ve tmě a hledal jeho původce. Napadlo ho, že se mu ještě nikdy nepodařilo proniknout takhle hluboko do lesa a nepotkat přitom jediného živého tvora; skutečnost, že tu žádný nebyl, na něj působila značně zlověstně.

„Poslyš, Hagride, nevadilo by, kdybychom si posvítili hůlkami?“ zeptala se tiše Hermiona.

„No… tak dobře,“ odpověděl šeptem Hagrid. „Abych pravdu řek…“

Vtom se nečekaně zastavil a otočil se. Hermiona narazila přímo do něj a ztratila rovnováhu. Harry ji stačil zachytit těsně předtím, než dopadla zády na zem.

„Možná bude lepší, když se na chvilku zastavíme, abych vám moh vysvětlit… vo co kráčí,“ prohlásil Hagrid. „Myslím jako, než tam dojdem.“

„Fajn!“ souhlasila Hermiona a Harry jí pomáhal postavit se. Oba zamumlali „Lumos!“ a špičky jejich hůlek se rozzářily. Ve světle dvou rozechvělých paprsků se z temnoty vynořil Hagridův obličej a Harry si znovu všiml, že obr vypadá nejistě a posmutněle.

„Tak jo,“ začal Hagrid. „Totiž… abyste věděli… jde vo to, že…“

Zhluboka se nadechl.

„Zkrátka, je dost pravěpodobný, že už každým dnem dostanu padáka,“ oznámil konečně.

Harry s Hermionou se podívali nejdřív po sobě a pak znovu na něj.

„Už jsi to ale vydržel takhle dlouho…“ namítla nejistě Hermiona. „Proč myslíš, že…“

„Umbridgeová myslí, že toho hrabáka jsem jí do kabinetu strčil já.“

„A byl jsi to ty?“ uklouzlo Harrymu, než se stačil zarazit.

„Ne, to jsem teda sakra nebyl!“ popřel to rozhořčeně. „Jenže jak se semele něco s kouzelnejma tvorama, hned má ta ženská za to, že v tom musím mít prsty já. Víte přece, že co jsem se vrátil zpátky, pořád hledá nějakou záminku, proč se mě zbavit. Mně se samozřejmě vodcházet nechce, ale nebejt jistejch… no… mimořádnejch vokolností, který vám hnedle vysvětlím, tak bych šel sám a hned, než bude mít šanci udělat to před vočima celý školy jako s Trelawneyovou.“

Harry i Hermiona už nasazovali na hlasitý protest, Hagrid je však umlčel jediným mávnutím obrovské ruky.

„Není to přece konec světa, aspoň budu moct pomáhat Brumbálovi, až vodtaď vypadnu, takže budu něčím užitečnej Řádu. A vám tady zůstane Červotočková a ta – ta už na vás u zkoušek dohlídne…“

Hlas se mu zatřásl a zlomil.

„Vo mě si starosti nedělejte,“ řekl honem, když viděl, že se Hermiona natahuje, aby ho povzbudivě poplácala. Vytáhl z kapsy vesty svůj obrovitý puntíkovaný kapesník a otřel si oči. „Koukejte, kdybych nemusel, tak bych vám todle všecko vůbec nevykládal. Estli ale vodejdu… no, prostě nemůžu vodejít a nikomu… nikomu to neříct, protože – protože budu potřebovat, abyste mně vy dva pomohli. A taky Ron, estli bude vochotnej.“

„Samozřejmě že ti pomůžeme,“ ujistil ho bez váhání Harry. „Co chceš, abychom udělali?“

Hagrid hlasitě potáhl a beze slova popleskal Harryho po rameni takovou silou, že Harry odlétl stranou a narazil do stromu.

„Já věděl, že budete souhlasit,“ huhlal Hagrid do kapesníku, „ale stejně… nikdy vám to… nezapomenu… tak jo… Jdeme… už je to jen kousek tímdle směrem… tady dávejte pozor, jsou tu kopřivy…“

Šli beze slova dalších patnáct minut. Harry právě otevíral ústa, aby se zeptal, jak je to ještě daleko, když Hagrid zvedl pravačku na znamení, aby zastavili.

„Teď fakt vopatrně,“ nabádal je šeptem. „Pěkně potichu…“

Kradli se kupředu a Harry spatřil, že před sebou mají ohromnou a jako oholenou tvář hladkou vyvýšeninu, skoro stejně vysokou jako Hagrid. Na chvíli propadl panice, protože byl přesvědčen, že je to doupě nějakého obrovského zvířete. Všude kolem toho kopečku ležely stromy vyvrácené z kořenů, takže se tyčil do výše a hromady kmenů a větví kolem něj vytvářely jakýsi plot či barikádu. Vkročili za ni.

„Spí,“ vydechl Hagrid.

A skutečně, Harry slyšel jakési rytmické dunění, které jako by vycházelo z něčích gigantických plic. Pohlédl koutkem oka na Hermionu, která na kopeček před sebou zírala s nepatrně pootevřenými ústy. Zdála se být k smrti vyděšená.

„Hagride,“ ozvala se šeptem tak tichým, že ji přes oddechování spícího tvora bylo sotva slyšet. „Kdo to je?“

Harrymu přišla její otázka dost zvláštní. On sám se chtěl zeptat, co to je.

„Hagride, tys přece říkal…“ pokračovala Hermiona a hůlka se jív ruce roztřásla, „říkals, že sem nikdo z nich nechtěl přijít!“

Harry z ní přeletěl očima na Hagrida a pak, když mu došlo, o co jde, tiše vyjekl děsem a znovu se zadíval na kopeček.

Ta obrovská hromada hlíny, na kterou si klidně mohl stoupnout i s Hermionou a s Hagridem, se pomalu nadouvala a zase splaskávala v rytmu s hlubokým bručivým dechem. To nebyla hromada hlíny. Byl to zakřivený hřbet tvora, nepochybně…

„No, totiž… von se mnou vopravdu nechtěl jít,“ vysvětloval zoufale Hagrid. „Já ho ale musel vzít s sebou, Hermiono, prostě jsem musel!“

„Ale proč?“ zeptala se Hermiona tónem, jako by měla slzy na krajíčku. „Proč – co – ach, Hagride?“

„Věděl jsem, že kdyby se mi podařilo dostat se s ním zpátky sem,“ vykládal Hagrid a zdálo se, že sám nemá daleko k pláči, „a kdybych… kdybych ho naučil troše slušnýho chování… moh bych ho vzít mezi lidi a ukázat všem, že je neškodnej!“

„Neškodný!“ vypískla Hermiona a Hagrid jí začal zoufale rukama naznačovat, aby byla zticha, protože obrovský tvor před nimi hlasitě zabrumlal a neklidně se ve spánku zavrtěl. „To on ti celou tu dobu ubližoval, že? Proto jsi pořád samá rána a podlitina!“

„Když von neví, jakou má sílu!“ hájil ho smrtelně vážně Hagrid. „Ale už to s ním začíná bejt trochu lepší, už se tolik nepere…“

„Tak proto ti trvalo dva měsíce, než ses dostal domů!“ poznamenala nepřítomně Hermiona. „Ach Hagride, proč jsi ho sem vodil, když sám nechtěl? Copak by nebyl šťastnější mezi svými?“

„Když voni si na něj všecky dovolovali, Hermiono, protože je tak malej!“ bránil se Hagrid.

„Malý?“ vyjekla Hermiona. „On že je malý?“

„Nemoh jsem ho tam nechat, Hermiono,“ vzlykal Hagrid a po potlučeném obličeji mu do vousů stékaly slzy. „Víš… je to můj bratr!“

Hermiona na něj zírala s otevřenými ústy.

„Hagride, když říkáš bratr,“ zeptal se pomalu Harry, „co tím máš na mysli?“

„Teda – nevlastní bratr,“ opravil se Hagrid. „Vono se ukázalo, že když moje máma nechala tátu, tak se dala dohromady s dalším vobrem a narodil se jí tady Dráp…“

„Dráp?“ přerušil ho Harry.

„Jo… teda, tak podobně to aspoň zní, když říká svoje méno,“ vysvětloval úzkostlivě Hagrid. „Von toho moc po našem nenamluví… snažím se ho něco naučit… a každopádně to vypadá, že mámě nepřirost k srdci vo nic víc než já. S vobryněma už to tak chodí, že jim záleží jen na velkejch zdravejch děckách, zatímco von byl vodjakživa na vobra zakrslej… má jen pět metrů…“

„No jasně, chudák malá!“ vyprskla Hermiona s jakousi hysterickou ironií. „Zkrátka drobeček!“

„Všichni ho pořád jen vodstrkovali a mlátili… nemoh jsem ho prostě nechat…“

„A madame Maxime souhlasila s tím, že ho přivedeš zpátky?“ zeptal se Harry.

„No – totiž, bylo jí jasný, že je to pro mě hrozně důležitý,“ vysvětloval Hagrid a rozkládal obrovskýma rukama, „ale… ale musím přiznat, že po nějaký době už jí začal trochu lízt na nervy… tak jsme se na zpáteční cestě rozdělili… Vona mi ale slíbila, že nikomu nic nepoví…“

„Jak jsi ho pro všechno na světě dostal až sem, že si toho nikdo nevšiml?“ vyptával se Harry.

„No, víš, právě proto mi to trvalo tak dlouho,“ odpověděl Hagrid. „Mohli jsme cestovat jen v noci a taky jen nevobydlenou krajinou a tak. Je teda jasný, že když chce, tak dokáže mašírovat pěkně rychle, jenže von se pořád chtěl vrátit zpátky.“

„Ach, Hagride, proč jsi ho proboha nenechal jít!“ zabědovala Hermiona, zhrouceně se posadila na kmen vyvráceného stromu a zabořila hlavu do dlaní. „Co si prosím tě počneš s divokým obrem, který tady navíc ani nechce být?“

„No, teda… s divokým… to je trochu silný slovo,“ odporoval Hagrid a stále rozrušeně gestikuloval oběma rukama. „Musím přiznat, že párkrát se po mně vohnal, když byl zrovna trochu hůř naloženej, ale teď už je to lepší, mnohem lepší, už si tady docela zvyká…“

„Tak k čemu jsou ty provazy?“ chtěl vědět Harry.

Právě si totiž všiml, že od kmenů nejbližších větších stromů se k místu, kde zády k nim ležel na zemi schoulený Dráp, táhnou provazy tlusté jako mladé stromky.

„Ty ho tu musíš držet přivázaného?“ pípla tiše Hermiona.

„No… jo,“ připustil nešťastně Hagrid. „Víš, je to, jak jsem říkal… Von si vážně neuvědomuje, jakou má sílu.“

Teď už Harry chápal, proč je v téhle části lesa tak podezřele málo jiných živých tvorů.

„Tak co vlastně chceš, abychom Harry, Ron a já udělali?“ zeptala se znepokojeně Hermiona.

„Abyste se vo něj starali,“ zachraptěl Hagrid. „Myslím – až tady nebudu.“

Harry a Hermiona si vyměnili nešťastný pohled. Harry si byl nepříjemně vědom, že už Hagridovi slíbil, že udělá, co po něm bude chtít.

„A co – co přesně to znamená?“ zajímala se Hermiona.

„Žádný krmení nebo něco takovýho!“ ujišťoval ji honem Hagrid. „Jídlo von si umí sehnat sám, to není problém. Ptáky a vysokou a tak podobně… Takže jídlo ne, von jen potřebuje společnost. Jenom abych věděl, že se ho někdo ujal namísto mě a že se snaží trochu mu pomoct… něco ho naučit, rozumíte.“

Harry na to nic neřekl, jen se otočil a znovu se zadíval na obří postavu, která tu ležela a spala na zemi před nimi. Na rozdíl od Hagrida, který vypadal prostě jako přerostlý člověk, se Dráp zdál být jaksi podivně neforemný. V tom, co Harry původně považoval za ohromný, mechem porostlý balvan ležící nalevo od velikého kopce hlíny, nyní rozpoznával Drápovu hlavu. V poměru k tělu byla mnohem větší než lidská hlava, měla téměř dokonale kulatý tvar a byla porostlá silnými a kudrnatými hustými vlasy barvy kapradí. Podobně jako u strýce Vernona seděla tahle hlava zjevně přímo na ramenou a nenesl ji žádný či skoro vůbec žádný krk, a byl na ní vidět boltec velikánského masitého ucha. Rozložitá záda měl Dráp zakrytá něčím, co vypadalo jako špinavě zahnědlý plášť nahrubo sešitý ze zvířecích kůží, a ve spánku se mu napínala tak, že neumělé švy v kožešinách hrozily prasknutím. Nohy měl obr stočené pod sebou a Harry viděl rozložitá špinavá bosá chodidla velká jako sáně, jež ležela na hlinité lesní půdě jedno na druhém.

„Tak ty chceš, abychom ho učili,“ opakoval dutě Harry. Teď už chápal, co znamenalo Firenzeho varování. Jeho snažení je beznadějné. Měl by od něj raději upustit. Samozřejmě, ostatní tvorové žijící v Zapovězeném lese nepochybně slyšeli Hagridovy bezvýsledné pokusy naučit Drápa mluvit zdejší řečí.

„Jo,“ přitakal Hagrid s nadějí v hlase, „i kdybyste na něj jen vobčas chvilinku mluvili. Počítám totiž, že když bude mít příležitost popovídat si s lidma, tak spíš pochopí, že ho máme všecky dovopravdy rádi a chcem, aby tady s náma zůstal.“

Harry si vyměnil pohled s Hermionou, která na něj hleděla mezi prsty, jimiž si zakrývala obličej.

„Tak nějak myslím, že už by bylo lepší starat se o Norberta, co říkáš?“ prohodil a Hermiona odpověděla velice roztřeseným smíchem.

„Uděláte to pro mě teda?“ vyptával se Hagrid, který jeho poznámku zjevně neslyšel.

„No…“ zaváhal Harry, byl však už vázán svým předchozím slibem. „Zkusíme to, Hagride.“

„Já věděl, že se na tebe můžu spolehnout, Harry,“ děkoval Hagrid, usmíval se přes závoj slz a znovu si otíral obličej kapesníkem. „A taky po vás nechci, abyste sem chodili kdovíjak často… vím, že se musíte učit na zkoušky… jen kdybyste sem v tom svým neviditelným plášti zaskočili třeba jednou tejdně a trochu s ním pokecali… Tak já ho probudím, jo? Abych vás představil…“

„Cože – ne, to ne!“ vyjekla Hermiona a vyskočila. „Počkej, Hagride, nebuď ho, vážně, přece nepotřebujeme…“

Hagrid už však překročil kmen velkého stromu, který před nimi ležel, a mířil k Drápovi. Když od něj byl asi tři metry, sebral ze země dlouhou ulomenou větev, konejšivě se na Harryho a Hermionu usmál přes rameno a pak koncem větve důkladně Drápá šťouchl doprostřed zad.

Obr zaburácel tak mocně, že se ozvěna jeho řevu nesla celým tichým lesem. Ptáci v korunách stromů nad nimi se s rozčileným cvrlikáním zvedli ze svých hnízd a odlétli. Před Harryho a Hermioninýma očima se mezitím sbíral gigantický Dráp ze země, která se celá zachvěla, když se o ni opřel jednou velikánskou rukou, aby se zvedl na kolena. Otočil zvědavě hlavu, kdo a proč ho ruší.

„Dobrý, Drápku?“ zeptal se Hagrid rádoby veselým tónem a o několik kroků ustoupil s dlouhou větví zdviženou před sebe, připraven znovu ho šťouchnout. „Pěkně ses vyspal,         co říkáš?“

Harry s Hermionou se stáhli tak daleko, jak to jen šlo, aby přitom neztratili obra z očí. Dráp klečel mezi dvěma stromy, které se mu ještě nepodařilo vyvrátit z kořenů. Vzhlédli k jeho neuvěřitelně velkému obličeji, který se v temnotě mýtiny vznášel jako šedivý měsíc v úplňku. Když se tak na něj dívali, měli dojem, že snad jeho rysy někdo vytesal do velké kamenné koule. Nos měl silný a beztvarý, ústa zkroucená a plná křivě rostlých žlutých zubů velikosti poloviční cihly. Očka, na rozdíl od ostatních obrových rysů spíš malá, měla vodnatě zelenohnědou barvu a momentálně zůstávala ještě napůl slepená spánkem. Dráp zvedl k očím špinavé ruce s klouby velkými jako kriketové koule, důkladně si je promnul a pak se náhle s překvapivou rychlostí a pružností vymrštil na nohy.

„Ach bože!“ slyšel Harry vedle sebe vypísknout vyděšenou Hermionu.

Stromy, kolem nichž byly omotány opačné konce provazů poutajících Drápova zápěstí a kotníky, zlověstně zapraštěly. Jak Hagrid říkal, byl obr vysoký aspoň pět metrů. Teď se kolem sebe chvíli rozhlížel kalným pohledem, pak natáhl jednu ruku velikosti plážového slunečníku, sebral z horních větví vysoké borovice ptačí hnízdo, otočil je vzhůru nohama a vyrazil ze sebe řev – byl očividně zklamaný, že v hnízdě nenašel žádného ptáka. Vajíčka se jako granáty řítila k zemi a Hagrid si oběma rukama chránil hlavu.

„Poslouchej, Drápku!“ zahulákal a opatrně se díval nahoru po dalších padajících vajíčkách. „Přived jsem pár kamarádů, aby se s tebou seznámili. Vzpomínáš, jak jsem ti říkal, že možná někoho přivedu? A vzpomínáš, jak jsem říkal, že možná budu muset na pár dnů vodjet a nechat je, aby se vo tebe postarali? Vzpomínáš, Drápku?“

Dráp však vyrazil jen další bručivý řev. Těžko se dalo soudit, jestli Hagrida poslouchá nebo jestli vůbec ve zvucích, které Hagrid vydává, rozeznává souvislou řeč. Chopil se teď koruny borovice a přitahoval ji k sobě – zjevně jen proto, aby se přesvědčil, jak daleko se zhoupne, až ji zase pustí.

„No tak, Drápku, todleto nedělej!“ zařval Hagrid. „Takhle jsi vyvrátil všecky ty vostatní.

A Harry skutečně viděl, jak se v půdě kolem kořenů stromu objevují praskliny.

„Přived jsem ti společnost!“ hulákal Hagrid. „Společnost, vidíš? Koukni se dolů, ty troubo velikej, přived jsem ti kamarády!“

„Ne, Hagride, tohle ne!“ zakvílela Hermiona, Hagrid už však znovu zdvihl větev a důkladně s ní Drápá dloubl do kolena.

Obr pustil korunu stromu, která se nebezpečně zakymácela a zasypala Hagrida sprškou borového jehličí; pak sklopil oči k zemi.

„Todle,“ ukázal Hagrid a přeběhl honem k místu, kde stáli Harry s Hermionou, „je Harry, Drápe! Harry Potter! Možná sem bude chodit a navštěvovat tě, estli budu muset vodjet, rozumíš?“

Teprve v tu chvíli si obr všiml Harryho a Hermioniny přítomnosti. Naplněni nesmírnou úzkostí sledovali, jak sklonil velkou kulatou hlavu, aby si je kalnýma očima prohlédl zblízka.

„A todle je Hermiona, vidíš? Her…“ Hagrid zaváhal, obrátil se k Hermioně a zeptal se: „Nevadilo by ti, kdyby ti říkal jen Hermy, Hermiono? Takový dlouhý méno se mu těžko pamatuje.“

„Ne, vůbec ne,“ pípla Hermiona.

„Todle je Hermy, Drápe! Ta sem taky bude chodit a starat se vo tebe! Není to báječný? Co říkáš? Máš tady hnedle dva kamarády… NE, DRÁPE!“

Drápova ruka náhle vystřelila jakoby odnikud a hmátla po Hermioně. Harry ji popadl a odtáhl ji pozpátku za strom, takže Drápova pěst narazila do kmenu, sevřela se však naprázdno.

„JSEŠ ZLOBIVEJ KLUK, DRÁPKU!“ slyšeli ječet Hagrida, zatímco se Hermiona za stromem choulila k Harrymu, třásla se a tiše vzlykala. „MOC ZLOBIVEJ! TODLE SE NEDĚ… AU!“

Harry opatrně vystrčil hlavu zpoza stromu a spatřil, že Hagrid leží na zádech a rukou se drží za nos. Dráp, který o ně očividně ztratil zájem, se napřímil a znovu k sobě vší silou nakláněl kmen borovice.

„Tak fajn,“ zahuhňal Hagrid, zvedal se, jednou rukou si tiskl krvácející nos a v druhé pevně svíral kuši. „No… tak todle je Dráp… teď už se teda znáte… a až se tu vobjevíte příště, bude vědět, kdo jste. Jo… takže…“

Vzhlédl k Drápovi, který k sobě teď borovici přitahoval s výrazem nezúčastněného potěšení v balvanovité tváři. Kořeny praštěly, jak je vytrhával ze země.

„No, řek bych, že pro dnešek by to stačilo,“ poznamenal Hagrid. „Takže… asi bysme se měli vrátit, co?“

Harry s Hermionou přikývli. Hagrid si znovu hodil kuši na rameno a zamířil mezi stromy nazpátek. Pořád ještě si mačkal krvácející nos.

Chvíli nikdo nepromluvil, dokonce ani tehdy, když zaslechli vzdálené zapraštění, které svědčilo o tom, že Dráp konečně borovici vyvrátil. Hermionin pobledlý obličej se stáhl v odhodlanou grimasu. Harryho nenapadalo nic, co by dokázal říct nahlas. Co se pro všechno na světě stane, až někdo zjistí, že Hagrid schovává v Zapovězeném lese Drápa? A to mu ještě ke všemu slíbil, že budou s Ronem a Hermionou pokračovat v jeho naprosto nesmyslné snaze obra zcivilizovat. Jak si jen Hagrid i při své neobyčejné schopnosti namlouvat si, že všechny zubaté příšery jsou roztomile neškodné, mohl myslet, že se Dráp někdy dokáže normálně stýkat s lidmi?

„Počkejte!“ ozval se zničehonic ve chvíli, kdy se za ním prodírali houštím propleteného truskavce. Z toulce na rameni vytáhl šíp a založil ho do kuše. Harry i Hermiona zvedli hůlky: teď, když se zastavili, také slyšeli, že se nablízku něco hýbe.

„A kruci,“ zaklel tiše Hagrid.

„Mám dojem, že jsme ti říkali, Hagride,“ ozval se hluboký mužský hlas, „že tu už nejsi vítán?“

Chviličku se zdálo, že k nim skvrnitým zeleným polosvětlem připlouvá nahý mužský trup. Pak spatřili, že v pase plynule přechází v kaštanově hnědé koňské tělo. Kentaur, který se před nimi objevil, měl hrdý obličej s výraznými lícními kostmi a dlouhé černé vlasy. Stejně jako Hagrid byl ozbrojený – přes rameno měl přehozený dlouhý luk a toulec plný šípů.

„Nazdárek, Magoriane,“ pozdravil ho obezřetně Hagrid.

Stromy za kentaurem zašustily a vynořilo se z nich čtyři nebo pět dalších kentaurů. V jednom z nich, co měl černou srst a plnovous, poznal Harry Banea – s ním se setkal téměř před čtyřmi lety, v onu noc, kdy se seznámil s Firenzem. Bane nedal ničím najevo, že už Harryho někdy viděl.

„No vida,“ poznamenal ošklivým tónem a okamžitě se otočil k Magorianovi. „Myslím, že jsme se dohodli, co uděláme, jestli se tenhle člověk ještě někdy objeví v našem lese.“

„Takže teď je ze mě tendle člověk, jo?“ vyhrkl podrážděně Hagrid. „Jenom proto, že jsem vás všecky zarazil, abyste se nedopustili vraždy?“

„Neměl ses mezi nás plést, Hagride,“ napomenul ho Magorian. „Naše zvyky nejsou jako vaše a naše zákony také ne. Firenze nás zradil a znectil.“

„To teda nevím, jak jste na todle přišli,“ namítl nevrle Hagrid. „Neudělal nic jinýho, než že pomoh Albusu Brumbálovi…“

„Firenze se nechal najmout k lidem do otroctví,“ prohlásil šedivý kentaur s nemilosrdnou tváří zbrázděnou hlubokými vráskami.

„Jo do votroctví!“ vyprskl kousavě Hagrid. „Prokázal jen Brumbálovi laskavost…“

„Roznáší mezi lidmi naše vědomosti a naše tajemství,“ poznamenal klidně Magorian. „Po takovém ostudném jednání už se nemůže vrátit.“

„Když to říkáš,“ pokrčil rameny Hagrid. „Osobně si ale myslím, že děláte vobrovskou chybu…“

„To ty také, člověče,“ skočil mu do řeči Bane, „když se vracíš do našeho lesa, přestože jsme tě varovali…“

„Tak moment,“ odsekl Hagrid, „a dobře mě poslouchejte. Nechci už nic slyšet vo vašem lese, kdybyste teda byli tak laskavý. Nemáte co rozhodovat vo tom, kdo sem smí a nesmí chodit…“

„Ty ovšem také ne, Hagride,“ doplnil ho uhlazeně Magorian. „Dneska tě nechám jít, protože tě doprovázejí tvoji mladí…“

„Žádní jeho mladí!“ přerušil ho pohrdlivě Bane. „Jsou to studenti, Magoriane, studenti z té školy! Nejspíš už se jim dostalo potěšení, že je učí ten zrádce Firenze.“

„Na tom nesejde,“ usoudil klidně Magorian. „Vraždit mláďata je vždy strašlivý zločin – a my nevinným neubližujeme. Dnes si jdi, Hagride. Od nynějška se však těmto místům vyhýbej. Přátelství kentaurů jsi zmarnil, když jsi napomohl zrádci Firenzemu k útěku.“

„Nenechám se z lesa vyhnat bandou starejch mezků, jako jste vy!“ rozčiloval se hlasitě Hagrid.

„Hagride, pojďme,“ žadonila Hermiona pisklavým vyděšeným hláskem, zatímco Bane i šedivý kentaur rozzuřeně zadupali. „Pojďme pryč, prosím, pojďme pryč!“

Hagrid postoupil o krok vpřed, kuši ale držel pořád zdviženou a oči výhružně upíral na Magoriana.

„Víme, koho tu v lese ukrýváš, Hagride!“ zavolal za nimi Magorian, když se kentauři neslyšně ztráceli z dohledu. „A nebudeme ho tady už dlouho trpět!“

Hagrid se otočil – vypadal, že chce vyrazit rovnou za Magorianem.

„Budete ho tady trpět tak dlouho, jak dlouho bude chtít zůstat, je to zrovna tak jeho les jako váš!“ zakřičel, zatímco se Harry s Hermionou vší silou opřeli do jeho spratkové vesty a snažili se ho postrčit k odchodu. Stále ještě celý zamračený k nim shlédl, a když viděl, jak se namáhají, jeho rozzlobený škleb vystřídal výraz mírného překvapení. Očividně vůbec necítil, že do něho strkali.

„Klídek, vy dva,“ řekl, otočil se a vyrazil tak rychle, že za ním udýchaně klopýtali. „Zatracený starý mezci, co říkáte?“

„Hagride,“ lapala Hermiona po dechu a vyhýbala se kopřivovému houští, jímž prošli cestou sem, „jestli kentauři nechtějí, aby lidé chodili do lesa, sotva sem budeme s Harrym moct…“

„Ále, slyšeli jste přece, co říkali,“ mávl nad tím rukou Hagrid, „mláďatům, teda chci říct děckám by voni neublížili. A každopádně nemůžem dovolit, aby nám tadleta cháska poroučela.“

„Za pokus to stálo,“ pošeptal Harry Hermioně, která se tvářila sklíčeně.

Konečně se znovu dostali na cestu a po dalších deseti minutách začaly stromy řídnout, takže před sebou opět viděli pruhy jasně modré oblohy a zdáli k nim dolehly nezaměnitelné zvuky jásání a povzbuzování.

„Že by to byl další gól?“ zeptal se Hagrid a zůstal stát skrytý za stromy, když se před nimi objevilo famfrpálové hřiště. „Nebo myslíte, že už je po zápase?“

„To nevím,“ odpověděla nešťastně Hermiona. Harry viděl, že vypadá zbědovaně; vlasy měla plné listí a drobných větviček, hábit na několika místech natržený a obličej i ruce měla poseté nesčetnými škrábanci. Bylo mu jasné, že sám nevypadá o nic líp.

„Teda, řek bych, že to skončilo!“ usoudil Hagrid, který stále ještě s přimhouřenýma očima hleděl k hřišti. „Koukněte, lidi už vodcházej… když si pospíšíte, můžete se mezi ně zamíchat a nikdo si nevšimne, že jste tam nebyli!“

„Dobrý nápad,“ přitakal Harry. „Tak jo… zatím ahoj, Hagride.“

„Já tomu nevěřím,“ ozvala se Hermiona nesmírně třaslavým hláskem, jakmile zmizeli z Hagridova doslechu. „Prostě tomu nevěřím. Vážně tomu nevěřím.“

„Jen klid,“ utěšoval ji Harry.

„Jen klid!“ opakovala po něm jako v horečce. „Obr! Obr v Zapovězeném lese! A my ho máme naučit mluvit! Samozřejmě za předpokladu, že se cestou tam i zpátky dokážeme vyhnout stádu smrtelně nebezpečných kentaurů! Já – tomu – nevěřím!“

„Zatím přece nemusíme nic dělat!“ pokoušel se ji tichým hlasem uklidnit Harry, když se připojili k proudu nadšeně tlachajících mrzimorských, mířících zpět k hradu. „Nechce po nás hned, abychom něco dělali, ale až dostane padáka, a to se třeba vůbec nestane.“

„Ale prosím tě, Harry, nech toho!“ rozkřikla se vztekle Hermiona a zastavila se, takže ti, kdo šli za ní, se jí sotva stačili na poslední chvíli vyhnout. „Samozřejmě že dostane padáka, a mám-li být upřímná, po tom, co jsme zrovna viděli, kdo by to mohl mít Umbridgeové za zlé?“

Oba na okamžik zmlkli. Harry na Hermionu zlostně zahlížel a její oči se pomalu zalévaly slzami.

„To snad nemyslíš vážně,“ špitl tiše.

„No – tak… tak dobře… nemyslím,“ přikývla a zlostně si otřela oči. „Proč si ale musí pořád takhle komplikovat život – a nám taky?“

„Já nevím…“

„Weasley je náš král,

Weasley je náš král.

Ten umí hrát famfrpál,

Weasley je náš král…“

„A taky bych byla ráda, kdyby přestali s tou pitomou písničkou,“ dodala sklesle. „Copak toho posmívám ještě nemají dost?“

Po svažujícím se trávníku k nim od hřiště mířila vzedmutá vlna studentů.

„Pojď prosím tě dovnitř, ať nás tu nestihnou ti pitomci ze Zmijozelu,“ zabručela Hermiona.

„K vítězství nás vede dál,

chytí každičký Camrál.

Nebelvírem zní chorál:

Weasley je nás král.“

„Hermiono…“ řekl pomalu Harry.

Píseň sílila, nevycházela však z hrdel zelenostříbrně oděných zmijozelských, ale z mnohohlavého rudozlatého davu, který pomalu postupoval k hradu a na ramenou nesl a předával si…

„Weasley je náš král,

Weasley je náš král.

Ten umí hrát famfrpál,

Weasley je náš král.“

„Ne?!“ zašeptala užasle Hermiona.

„JO!“ zaječel Harry.

„HARRY! HERMIONO!“ hulákal Ron, mával nad hlavou stříbrným famfrpálovým pohárem a vypadal jako úplně smyslů zbavený. „DOKÁZALI JSME TO! VYHRÁLI JSME!“

Když ho nesli kolem, oba na něj šťastně zírali. U hlavní hradní brány se vytvořila skrumáž, při které Ronovi dost ošklivě uhodili hlavou o horní překlad, nikdo ho však zřejmě nechtěl postavit na zem. Za neustávajícího zpěvu se dav protlačil do vstupní síně a zmizel Harrymu a Hermioně, kteří ho s širokým úsměvem sledovali, z očí. Oba zůstali stát, dokud v dáli nedozněla ozvěna posledních tónů popěvku Weasley je náš král. Pak se obrátili k sobě a jejich úsměvy pohasly.

„Necháme si tu novinku až na zítřek, co říkáš?“ navrhl Harry.

„Ano, klidně,“ přikývla unaveně Hermiona. „Já na to nijak nespěchám.“

Společně stoupali po schodišti vzhůru. V hlavní bráně se ještě bezděčně ohlédli k Zapovězenému lesu. Harry si nebyl jistý, jestli nešlo jen o výplod jeho fantazie, ale zdálo se mu, že se v dáli nad koruny stromů náhle vzneslo malé hejno ptáků, jako kdyby strom, na kterém hnízdili, někdo právě vyvrátil z kořenů.

Kapitola třicátá první

NKÚ

Ronovo opojení, že Nebelvíru přece jen pomohl získat famfrpálový pohár, bylo tak velké, že se druhý den nedokázal na nic soustředit. Chtěl se v jednom kuse bavit jen o zápase a Harry s Hermionou velice obtížně hledali vhodnou příležitost říct mu o Drápovi. Vlastně o to zas tolik neusilovali, ani jeden z nich netoužil být tím, kdo Rona tak surově vrátí na zem. Protože byl další krásný a teplý den, přesvědčili ho, aby se k nim přidal a vzal si opakování pod buk na břehu jezera, kde hrozilo menší nebezpečí, že je někdo vyslechne, než ve společenské místnosti. Rona zpočátku jejich návrh nijak zvlášť nenadchl: dělalo mu dobře, že ho pochvalně poplácal po zádech každý nebelvírský student, který šel kolem jeho křesla, nemluvě o tom, že co chvíli začal někdo prozpěvovat Weasley je náš král. Po nějaké době však připustil, že by mu trocha čerstvého vzduchu prospěla.

Rozložili si učebnice ve stínu buku a posadili se, a Ron jim snad už podvanácté podrobně líčil, jak to bylo s jeho prvním úspěšným zásahem.

„To bylo takhle, když jsem předtím pustil tu jednu Daviesovu pumelici, tak jsem si zase až tolik nevěřil. A vlastně sám nevím, jak se přede mnou zničehonic objevil Bradley, a já si řek – ty to dokážeš! A měl jsem jen asi vteřinu na to, abych se rozhodl, kam poletím, víte, protože to vypadalo, že míří na pravou brankovou obruč… tedy na moji pravou, jeho samozřejmě levou… měl jsem ale takový zvláštní pocit, že to jen hraje, takže jsem zariskoval a vzal to doleva… totiž pro něj doprava… no a… To už jste viděli sami, jak to skončilo,“ dořekl skromně, zcela zbytečně si prohrábl vlasy, takže vypadal zajímavě rozcuchaně, a rozhlédl se, aby zjistil, jestli ho slyšeli lidé sedící nejblíž k nim – skupinka klábosících mrzimorských ze třetího ročníku. „A potom, když se na mě tak za dalších pět minut řítil Chambers… Co je?“ zarazil se v půli věty, když si všiml, jak se Harry tváří. „Čemu se směješ?“

„Já se nesměju,“ ujistil ho honem Harry, zadíval se do svých poznámek z přeměňování a pokoušel se nasadit vážnou tvář. Pravda byla taková, že mu Ron právě velice zřetelně připomněl jiného nebelvírského hráče famfrpálu, který kdysi seděl právě pod tímhle stromem a cuchal si vlasy. „Jsem jen rád, že jsme vyhráli, to je všechno.“

„Jasně, vyhráli jsme,“ přitakal pomalu Ron a vychutnával si každé slovo. „A viděli jste, jak se tvářila Changová, když jí Ginny vyfoukla Zlatonku přímo před nosem?“

„Nejspíš zas brečela, co?“ utrousil kysele Harry.

„Jo, brečela, ale spíš ze vzteku než z nějakých jiných důvodů, i když…“ Ron se nepatrně zamračil. „A to jste viděli, jak potom praštila koštětem, když přistála?“

„Totiž…“ začal Harry.

„Víš, abychom se přiznali, tak jsme to neviděli, Rone,“ ozvala se s hlubokým povzdechem Hermiona, odložila učebnici a omluvně se na něj podívala. „Popravdě řečeno to jediné, co jsme s Harrym z celého zápasu viděli, byl ten Daviesův první gól.“

Ronovy pečlivě načechrané vlasy jako by zplihly zklamáním. „Vy jste se nedívali?“ užasl tiše a těkal pohledem z jednoho na druhého. „Vy jste neviděli ani jednu tu bombu, co jsem chytil?“

„No… neviděli,“ připustila Hermiona a natáhla k němu ruku, jako by si ho chtěla usmířit. „Nechtěli jsme odejít, Rone, ale museli jsme!“

„Jak – museli?“ zadrhl Ron a obličej se mu začal vybarvovat doruda. „Pročpak to?“

„Za to může Hagrid,“ vysvětloval Harry. „Rozhodl se, že nám poví, proč je pořád celý pomlácený, co se vrátil od obrů. Chtěl, abychom s ním šli do Zapovězeného lesa, a my neměli na vybranou, však ho znáš. Takže…“

Během pěti minut Harry všechno Ronovi vylíčil, a když skončil, nahradil Ronovo rozhořčení absolutně nevěřícný výraz.

„On jednoho přivedl s sebou a schoval ho v Zapovězeném lese?“

„Jo,“ přisvědčil chmurně Harry.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Ron, jako by tím mohl zvrátit skutečnost. „Ne, to přece nemohl udělat.“

„Ale ano, udělal,“ ujistila ho Hermiona. „Dráp měří asi pět metrů, s potěšením vytrhává z kořenů sedmimetrové borovice a mě zná jako Hermy,“ odfrkla si znechuceně.

Ron se nervózně zahihňal.

„A co po nás Hagrid chce…?“

„Abychom ho naučili mluvit jako my,“ odpověděl Harry.

„Tak to se zbláznil,“ prohlásil Ron téměř s posvátnou bázní v hlase.

„Přesně,“ přikývla podrážděně Hermiona, otočila stránku Přeměňování pro středně pokročilé a zamračila se na sérii obrázků ilustrujících přeměnu sovy v divadelní kukátko. „Přesně to si začínám myslet taky. Bohužel ale Harryho a mě donutil, abychom mu to slíbili.“

„No tak ten slib prostě budete muset porušit, to je všechno,“ prohlásil nesmlouvavě Ron. „Chci říct, že přece… do háje, máme přece před zkouškami a i bez toho schází jen takovýhle vlásek,“ zvedl ruku s palcem a ukazovákem téměř u sebe, „aby nás vyhodili. A navíc… vzpomínáte na Norberta? A na Aragoga? Copak vzešlo někdy něco dobrého z toho, když jsme se zapletli s některou z Hagridových příšerek?“

„Já vím, jde ale o to, že – že jsme to slíbili,“ hlesla tenkým hláskem Hermiona.

Ron si zamyšleně přihladil vlasy.

„No co,“ povzdechl si. „Hagrida přece ještě nevyhodili, ne? Když se udržel takhle dlouho, vydrží možná až do konce školního roku a my za Drápem vůbec nebudem muset chodit.“

Školní pozemky se ve slunečních paprscích třpytily, jako by byly čerstvě nalakované, bezmračná obloha se na sebe usmívala v jiskřivě klidné hladině jezera a sametově zelené trávníky se občas rozvlnily v jemném vánku. Nadešel červen, pro studenty pátého ročníku to ovšem znamenalo jediné: konečně přišel čas jejich zkoušek NKÚ.

Učitelé už jim nezadávali žádné domácí úkoly a na hodinách se věnovali opakování toho, co by se podle jejich mínění nejpravděpodobněji mohlo objevit u zkoušek. Cílevědomá horečná atmosféra bránila Harrymu myslet prakticky na cokoli jiného kromě NKÚ, i když čas od času na hodinách lektvarů přemýšlel, jestli se Lupin dostal k tomu, aby Snapeovi řekl, že s ním musí pokračovat v hodinách nitrobrany. Pokud mu to skutečně řekl, Snape si jeho slov nevšímal o nic víc, než si nyní všímal samotného Harryho. Tomu to naprosto vyhovovalo. Měl dost práce a starostí i bez dalších hodin se Snapem, a k jeho velké úlevě byla i Hermiona poslední dobou příliš zaneprázdněná na to, aby ho ještě otravovala s nitrobranou. Spoustu času trávila tím, že si tiše mumlala něco pro sebe, a už celé dny nenechala ve společenské místnosti ležet žádné oblečení pro skřítky.

Nebyla sama, kdo se s nadcházejícím příchodem zkoušek choval tak trochu výstředně. Ernie Macmillan si nepříjemně zvykl vyptávat se ostatních, jakým způsobem si opakují.

„Jak dlouho byste řekli, že se denně učíte?“ dorážel s šíleným leskem v očích na Harryho a Rona, když čekali před hodinou bylinkářství.

„Já nevím,“ odpověděl Ron. „Pár hodin.“

„Víc nebo míň než osm?“

„To asi míň,“ usoudil Ron a zatvářil se trochu poplašeně.

„Já se učím osm hodin,“ prohlásil Ernie a nafoukl se. „Osm nebo devět. Hodinu stihnu každé ráno před snídaní. Osm je můj průměr. Když je dobrý víkendový den, dotáhnu to i na deset. V pondělí jsem udělal devět a půl. V úterý to nebylo ono – jen sedm a čtvrt. A pak ve středu…“

Harry byl nesmírně vděčný profesorce Prýtové, která je právě v tom okamžiku pustila do skleníku číslo tři a donutila tak Ernieho, aby svého vychloubání nechal.

Draco Malfoy si zatím našel jiný způsob, jak šířit paniku.

„Samozřejmě nezáleží na tom, co znáte,“ slyšeli ho, jak několik dnů před začátkem zkoušek hlasitě vykládá Crabbemu a Goylovi před učebnou lektvarů, „ale koho znáte. No a otec se už léta přátelí s ředitelkou Úřadu pro kouzelnické zkoušky, se starou Griseldou Marchbanksovou… byla u nás na večeři a tak…“

„Myslíte, že je to pravda?“ obrátila se Hermiona vyděšeně šeptem na Harryho a Rona.

„Jestli ano, nic s tím nenaděláme,“ odpověděl sklesle Ron.

„Nemyslím, že by to byla pravda,“ ozval se za nimi tiše Neville. „Griselda Marchbanksová se totiž přátelí s mojí babičkou a o Malfoyových nikdy nemluvila.“

„Jaká je, Neville?“ zeptala se okamžitě Hermiona. „Je přísná?“

„Vlastně je tak trochu jako babička,“ sdělil jí přiškrceně Neville.

„Ale to, že se znají, ti rozhodně neuškodí, nemyslíš?“ mínil povzbudivě Ron.

„Ale kdepak, řekl bych, že to na věci nic nezmění,“ zavrtěl hlavou Neville ještě utrápeněji. „Babička profesorce Marchbanksové v jednom kuse říká, že nejsem jako táta… no, však… slyšeli jste ji u svatého Munga…“

Neville sklopil oči k zemi. Harry, Ron a Hermiona se po sobě podívali, nevěděli však, co na to říct. Bylo to poprvé, co dal Neville něčím najevo, že se spolu tehdy v kouzelnické nemocnici viděli.

Mezi studenty pátého a sedmého ročníku mezitím rozkvetl černý trh s nejrůznějšími pomůckami na udržení pozornosti, duševní svěžesti a bdělosti. Harry s Ronem byli v obrovském pokušení koupit si láhev Baruffiova mozkového elixíru, kterou jim nabízel Eddie Carmichael z šestého ročníku Havraspáru. Eddie se zapřísahal, že jenom jemu loni vděčil za devět NKÚ s hodnocením vynikající, a nabízel celou pintu za pouhých dvanáct galeonů. Ron Harryho ujišťoval, že mu svoji půlku uhradí, jakmile odejde z Bradavic a najde si práci, než však stačili obchod uzavřít, Hermiona láhev Carmichealovi zabavila a její obsah vylila do záchodu.

„My jsme to chtěli koupit, Hermiono!“ hulákal na ni Ron.

„Nebuď idiot!“ zavrčela Hermiona. „To už byste si rovnou mohli koupit mletý dračí spár od Harolda Dinglea a vzít si ten.“

„Dingle má mletý dračí spár?“ vzplanul Ron dychtivostí.

„Už ne,“ odpověděla Hermiona, „taky jsem mu ho zabavila. Hele, žádná z těch pitomostí přece stejně nefunguje.“

„Dračí spár funguje!“ přesvědčoval ji Ron. „Je to údajně fantastické, pořádně to dobije mozkový závity, takže člověku to pak několik hodin úžasně myslí. Dej mi aspoň špetku, Hermiono… no tak, uškodit to přece nemůže…“

„Tohle může,“ ujistila ho nemilosrdně Hermiona. „Podívala jsem se na to blíž a ve skutečnosti je to sušený trus běhnic.“

Tahle informace Harryho a Ronovu touhu po mozkových povzbuzujících prostředcích trochu zchladila.

Rozpisy zkoušek a podrobné informace o způsobu skládání NKÚ dostali na další hodině přeměňování.

„Jak vidíte,“ oslovila třídu profesorka McGonagallová, když si všichni z tabule opsali data a hodiny svých zkoušek, „jsou vaše NKÚ rozloženy do dvou po sobě jdoucích týdnů. Dopoledne budete psát teoretická pojednání a odpoledne pak skládat praktické zkoušky. Praktická zkouška z astronomie se bude samozřejmě konat v noci.

Musím vás ještě varovat, že vaše písemné prověrky budou chráněny těmi nejpřísnějšími kouzly proti podvádění. Ve zkušebních místnostech jsou zakázány samoodpovídací brky, jakož i pamatováčky, odepínatelné opisovací manžety a samoopravovací inkoust. Bohužel musím říct, že každoročně se zřejmě najde přinejmenším jeden student či studentka, kteří se domnívají, že se jim podaří pravidla Úřadu pro kouzelnické zkoušky obejít. Mohu jen doufat, že to nebude nikdo z Nebelvíru. Naše nová… ředitelka…“ profesorka McGonagallová to vyslovila se stejným výrazem, jaký mívala v obličeji teta Petunie pokaždé, když se dívala na obzvlášť pevně ulpělou špinavou skvrnu, „…požádala ředitele jednotlivých kolejí, aby studentům sdělili, že podvádění bude velice přísně trestáno. Podle vašich zkušebních výsledků bude totiž samozřejmě posuzován ředitelčin nový školní režim…“

Profesorka McGonagallová si tiše povzdechla a Harry viděl, jak se jí zachvělo chřípí ostrého nosu.

„…to ovšem není důvod, proč byste se neměli maximálně snažit. Musíte mít na paměti, že jde o vaši budoucnost.“

„Prosím, paní profesorko,“ přihlásila se Hermiona zdviženou rukou, „kdy se dozvíme výsledky?“

„Někdy v červenci vám pošleme sovu,“ odpověděla profesorka McGonagallová.

„Výborně,“ zašeptal Dean Thomas na celou třídu, „aspoň si s tím až do prázdnin nemusíme lámat hlavu.“

Harry si sám sebe představil, jak ode dneška za šest neděl sedí ve své ložnici v Zobí ulici a čeká na výsledky zkoušek NKÚ. No co, pomyslel si chmurně, aspoň tohle léto minimálně jednou dostanu nějakou poštu.

První zkouška, kterou byla teorie kouzelných formulí, byla naplánována na pondělní dopoledne. Harry slíbil Hermioně, že ji v neděli po obědě přezkouší, téměř okamžitě toho však litoval. Byla totiž nesmírně nervózní a neustále mu vytrhovala knihu z ruky, aby si zkontrolovala, že odpověděla stoprocentně správně. Nakonec mu ostrým okrajem Velkých úspěchů kouzel uštědřila pěknou ránu do nosu.

„Co kdyby ses prostě přezkoušela sama?“ vyjel na ni rozčileně se slzami bolesti v očích a vrazil jí učebnici do ruky.

Ron si zatím se zacpanýma ušima pročítal dva roky poznámek z kouzelných formulí a neslyšně přitom pohyboval rty, Seamus Finnigan ležel natažený na zádech na podlaze, odříkával definici zhmotňovacího kouzla a Dean ověřoval její správnost v Příručce kouzelných slov a zaklínadel pro pátý ročník. Parvati a Levandule si zase procvičovaly základní pohybová kouzla tím, že na kraji stolu pořádaly závody svých penálů.

U večeře toho dne nebylo nikomu do řeči. Harry s Ronem toho také moc nenapovídali, zato se po celodenním studiu s chutí pustili do jídla. Hermiona naproti tomu neustále odkládala příbor a přehrabovala se pod stolem v brašně, z níž vytahovala tu či onu učebnici a ověřovala si nejrůznější fakta a čísla. Ron ji právě napomínal a vysvětloval, že by se měla pořádně najíst, protože jinak se v noci nevyspí, když jí vidlička vyklouzla z ochablých prstů a s třeskem dopadla na talíř před ní.

„Ach můj bože,“ pípla slabým hláskem s očima upřenýma do vstupní síně. „To jsou oni? Zkušební komise?“

Harry i Ron se na lavici bleskově otočili. Otevřenými dveřmi Velké síně viděli Umbridgeovou, která stála uprostřed skupinky neobyčejně staře vyhlížejících čarodějek a kouzelníků. Harry si s potěšením všiml, že Umbridgeová vypadá dost nejistě.

„Nepůjdeme se podívat blíž?“ navrhl Ron.

Harry s Hermionou přikývli a rychle vyrazili k dvoukřídlým dveřím vedoucím do vstupní síně. Když překročili práh, zpomalili a volným krokem prošli kolem zkušební komise. Harryho napadlo, že drobná shrbená čarodějka s tváří tak vrásčitou, že to vypadalo, jako by byla zahalena pavučinami, musí být profesorka Marchbanksová, protože Umbridgeová s ní mluvila s uctivou podřízeností. Profesorka Marchbanksová se zdála být trochu nahluchlá; na to, že stály pouhých třicet centimetrů od sebe, totiž odpovídala profesorce Umbridgeové neobyčejně hlasitě.

„Cesta byla výborná, děkuji za optání, už jsme ji absolvovali bůhvíkolikrát!“ říkala právě netrpělivým tónem. „Poslyšte, nějak dlouho už se mi neozval Brumbál!“ dodala a rozhlížela se po síni, jako by doufala, že se náhle vynoří z přístěnku pro košťata. „Vy asi netušíte, kde by mohl být?“

„To tedy netuším,“ ujistila ji Umbridgeová a střelila žlučovitým pohledem po Harrym, Ronovi a Hermioně, kteří teď postávali u schodiště a Ron předstíral, že si zavazuje tkaničku u boty. „Troufám si ale tvrdit, že ho Ministerstvo kouzel brzy najde.“

„O tom pochybuji,“ zahulákala maličká profesorka Marchbanksová. „Jestli Brumbál nechce, nenajde ho nikdo! O tom bych něco měla vědět… osobně jsem ho zkoušela z přeměňování a kouzelných formulí, když skládal OVCE… ten vám s hůlkou uměl věci, jaké jsem v životě neviděla.“

„Ano… tedy…“ huhlala profesorka Umbridgeová, zatímco se Harry, Ron a Hermiona vlekli po mramorovém schodišti nahoru tak pomalu, jak se jen odvažovali. „Dovolte, abych vás uvedla do sborovny, jistě byste si po té cestě ráda dala šálek čaje.“

Večer proběhl v atmosféře nepříjemného očekávání. Všichni se snažili na poslední chvíli si ještě něco zopakovat, nikomu se to ovšem příliš nedařilo. Harry šel brzy do postele, měl ale dojem, že celé hodiny leží a nemůže usnout. Vzpomínal na svoji profesní konzultaci a na vášnivý slib profesorky McGonagallové, že mu pomůže stát se bystrozorem, i kdyby to bylo to poslední, co v životě udělá. Teď, když nastal čas zkoušek, litoval, že si nevybral nějaký snáze dosažitelný cíl. Věděl, že není sám, kdo leží a nemůže spát, nikdo v ložnici však nepromluvil a po nějaké době všichni postupně usnuli.

Ani druhý den u snídaně toho nikdo ze studentů pátého ročníku mnoho nenamluvil. Parvati si polohlasně opakovala zaklínadla a slánka na stole před ní se třásla, Hermiona si naposledy četla Velké úspěchy kouzel takovou rychlostí, že její oči připomínaly rozmazané šmouhy, a Neville několikrát upustil příbor a převrhl zavařeninu.

Jakmile bylo po snídani, studenti pátého a sedmého ročníku se shromáždili ve vstupní síni, zatímco všichni ostatní odešli na vyučování. O půl desáté je pak začali třídu po třídě vyvolávat a zvát do Velké síně, která byla uspořádaná přesně tak, jak ji Harry viděl v myslánce, když skládali zkoušky NKÚ jeho otec, Sirius a Snape. Čtyři velké kolejní stoly zmizely a nahradila je spousta malých stolků pro jednoho, uspořádaných čelem ke katedře, kde už stála profesorka McGonagallová a dívala se na ně. „Můžete začít,“ pokynula jim, když se všichni posadili a ztichli, a převrátila obrovské přesýpací hodiny, které stály na katedře spolu s náhradními brky, kalamáři a svitky pergamenu.

Harry s divoce tlukoucím srdcem otočil zadání své práce – tři stoly vpravo a čtyři řady před ním se už Hermiona pustila do psaní – sklopil oči a přečetl si první otázku: a) Uveďte zaklínadlo a b) popište pohyb hůlky, jímž přinutíte předměty létat.

Harrymu prolétla hlavou prchavá vzpomínka na kyj vznášející se vysoko ve vzduchu a hlasitě dopadající na tlustou lebku trolla… nepatrně se pousmál, naklonil se nad pergamen a dal se do psaní.

„Tak co, nebylo to až tak hrozné, co říkáte?“ vyptávala se o dvě hodiny později ve vstupní síni nervózně Hermiona. V ruce stále třímala zkušební otázky. „Nevím, jestli se mi podařilo správně popsat všechna povzbuzovací kouzla, už mi prostě došel čas. Napsali jste tam taky protikouzlo na škytání? Nebyla jsem si jistá, jestli tam patří, už mi to připadalo přebytečné… a u otázky třiadvacet…“

„Hermiono,“ zarazil ji přísně Ron, „tohle už jsme si přece probrali… nebudem si každou zkoušku, hned jak skončí, ještě znova opakovat. Úplně stačí, že ji musíme dělat jednou.“

Studenti pátého ročníku se naobědvali společně se zbytkem školy (čtyři kolejní stoly se na oběd znovu objevily) a po jídle se všichni odebrali do malé komnaty u Velké síně, kde měli čekat, až je zavolají na praktickou zkoušku. V abecedním pořádku byli v malých skupinkách předvoláváni dovnitř, zatímco ti zbývající si mumlali různá zaklínadla a nacvičovali pohyby hůlkou, přičemž se občas omylem navzájem šťouchli do zad nebo do oka.

Mezi vyvolanými se ozvalo Hermionino jméno a Hermiona roztřeseně opustila komnatu v doprovodu Anthonyho Goldsteina, Gregoryho Goyla a Dafné Greengrassové. Studenti, kteří už měli zkoušku za sebou, se sem nevraceli, takže Harry s Ronem netušili, jak Hermiona dopadla.

„Ta to zvládne,“ poznamenal Ron, „vzpomínáš, jak jeden test z formulí udělala na sto dvanáct procent?“

O deset minut později profesor Kratiknot zavolal: „Parkinsonová Pansy, Patilová Padma, Patilová Parvati, Potter Harry!“

„Zlom vaz,“ popřál Harrymu tiše Ron. Harry vešel do Velké síně a svíral hůlku tak křečovitě, že se mu třásla ruka.

„Profesor Tofty je volný, Pottere,“ sdělil mu pisklavým hlasem profesor Kratiknot hned za dveřmi a ukázal mu zřejmě nejstaršího a nejplešatějšího ze všech zkoušejících. Seděl u malého stolku v protějším koutě, kousek od profesorky Marchbanksové, u níž právě skládal zkoušku Draco Malfoy.

„Vy jste Potter, že ano?“ ujistil se profesor Tofty, když k němu Harry přicházel, a prohlížel si ho přes skřipec. „Ten slavný Potter?“

Koutkem oka Harry zřetelně viděl, jak po něm Malfoy střelil pohledem plným zášti; pohár na víno, který udržoval ve vzduchu, spadl na podlahu a roztříštil se. Harry nedokázal potlačit úšklebek a profesor Tofty mu odpověděl povzbudivým úsměvem.

„Tak je to správně,“ pochválil ho třaslavým stařeckým hlasem, „není třeba být nervózní. Buďte tak laskav, chopte se toho kalíšku na vejce a předveďte mi s ním pár kotrmelců.“

Celkem vzato měl Harry dojem, že to proběhlo docela dobře. Jeho nadnášecí kouzlo bylo rozhodně mnohem lepší než Malfoyovo, jen litoval, že si popletl zaklínadla pro růstové a přebarvovací kouzlo, takže krysa, kterou měl přebarvit do oranžova, se příšerně nafoukla, a než Harry stačil svou chybu napravit, dorostla do velikosti jezevce. Byl rád, že s ním v tu chvíli nebyla v síni Hermiona, a také jí o tom později nic neřekl. Ronovi se ovšem svěřit mohl; ten totiž záhadným způsobem proměnil talíř ve velkou houbu a vůbec neměl tušení, jak se mu to podařilo.

Na odpočinek nebyl ten večer čas – po večeři šli rovnou do společenské místnosti a zabrali se do opakování na zkoušku z přeměňování, která se konala nazítří. Když si šel Harry lehnout, hlava mu třeštila složitými zaklínacími modely a teoriemi.

Následující den dopoledne si při písemné zkoušce nevzpomněl na definici proměňovacího kouzla, praktická zkouška však podle jeho názoru mohla dopadnout mnohem hůř. Alespoň se mu podařilo nechat zmizet celou ještěrku, zatímco chudinka Hannah Abbottová u vedlejšího stolu úplně ztratila hlavu a nějak svou fretku dokázala proměnit v hejno plameňáků, takže zkouška musela být na deset minut přerušena, než byli ptáci pochytáni a vyneseni ze síně.

Ve středu skládali zkoušku z bylinkářství (až na to, že ho trochu pokousala zubatá pelargonie, měl Harry dojem, že ji zvládl vcelku obstojně) a ve čtvrtek pak následovala obrana proti černé magii. Při ní si byl Harry poprvé zcela jistý, že prospěl. S žádnou z písemných otázek neměl sebemenší problémy a při praktické zkoušce s obzvláštním potěšením předváděl všechna obranná kouzla a protikouzla přímo před Umbridgeovou, která ho chladně pozorovala ze svého místa kousek ode dveří do vstupní síně.

„No výborně!“ zvolal profesor Tofty, který byl opět jeho zkoušejícím, když Harry předvedl dokonalé kouzlo na zapuzení bubáka. „To bylo opravdu výborné! Nu, myslím, že to bude všechno, Pottere… pokud totiž…“

Trochu se předklonil.

„Slyšel jsem od svého drahého přítele Tiberiuse Ogdena, že umíte vyčarovat Patrona? Za nějaký ten bod navíc…?“

Harry zvedl hůlku, pohlédl přímo na Umbridgeovou a představil si, jak ji vyhazují ze školy.

„Expecto patronum!“

Ze špičky jeho hůlky vyrazil stříbrný jelen a tryskem přeběhl celou Velkou síň. Všichni zkoušející ustali v práci a sledovali ho, a když se rozplynul ve stříbrnou mlhu, profesor Tofty nadšeně zatleskal sukovitýma, žilnatýma rukama.

„Výborně!“ zajásal. „Skvělé, Pottere, můžete jít.“

Když Harry procházel kolem Umbridgeové stojící u dveří, střetli se pohledem. Na jejích širokých ochablých ústech pohrával zlomyslný úsměv, Harrymu to však bylo jedno. Pokud se totiž velice nemýlil (a i kdyby se snad mýlil, neměl v úmyslu to nikomu prozradit), právě získal jednu NKÚ s hodnocením vynikající.

V pátek měli Harry s Ronem volný den, zatímco Hermiona skládala zkoušku ze starodávných run. Protože před sebou měli celý víkend, neopakovali si a dopřáli si na jeden den volno. Zívali, lenošili a hráli kouzelnické šachy u otevřeného okna, kterým k nim dovnitř proudily závany teplého letního vzduchu. Harry viděl v dálce Hagrida, jak s jednou třídou vede hodinu na okraji Zapovězeného lesa. Pokoušel se zrovna uhádnout, jaké tvory asi probírají, a napadlo ho, že to nejspíš budou jednorožci, protože všichni chlapci jako by se drželi v uctivé vzdálenosti, když se otevřel otvor v podobizně a do místnosti vlezla silně nakvašená Hermiona.

„Jak dopadly runy?“ zeptal se Ron, zazíval a protáhl se.

„Špatně jsem přeložila ehwaz,“ odsekla vztekle. „Znamená to spojenectví a ne obrana. Spletla jsem si to s eihwaz.“

„To nic,“ konejšil ji líně Ron, „to je jen jedna chyba, ne? Stejně dostaneš…“

„Drž klapačku, prosím tě!“ okřikla ho zuřivě Hermiona. „Možná je to zrovna ta jedna chyba, na které závisí, jestli tu zkoušku udělám nebo neudělám. A ještě ke všemu někdo Umbridgeové nasadil do kabinetu dalšího hrabáka. Nevím, jak se jim podařilo dostat ho tam těmi novými dveřmi, ale zrovna jsem šla okolo a Umbridgeová vřískala, jako by ji na nože bral… podle toho, co jsem slyšela, jí chtěl ukousnout kus nohy…“

„Výborně!“ zaradovali se svorně Harry i Ron.

„Na tom není nic výborného!“ vyjela na ně rozčileně Hermiona. „Myslí si, že v tom má prsty Hagrid, copak se nepamatujete? A my přece nechceme, aby Hagrida vyhodila!“

„Hagrid zrovna učí, na něj to hodit nemůže,“ prohlásil Harry a ukázal z okna.

„Propána, Harry, ty jsi někdy tak naivní. Vážně myslíš, že se Umbridgeová bude shánět po nějakých důkazech?“ rozkřikla se Hermiona. Očividně si umínila, že se nepřestane vztekat, rozhodným krokem zamířila k dívčím ložnicím a práskla za sebou dveřmi.

„Taková něžná a příjemná dívka,“ poznamenal velice tiše Ron a vyslal vpřed královnu, aby zmasakrovala jednoho z Harryho jezdců.

Hermioně mizerná nálada vydržela po většinu víkendu, Harrymu a Ronovi však nepřišlo nijak zatěžko si jí nevšímat, protože valnou část soboty i neděle strávili opakováním na pondělí. V pondělí je čekaly lektvary, zkouška, na kterou se Harry těšil ze všech nejméně, protože si byl téměř jistý, že bude znamenat konec jeho ambicí stát se bystrozorem. Písemný test mu také skutečně dělal značné problémy, i když měl dojem, že za otázku týkající se mnoholičného lektvaru by mohl dostat plný počet bodů. Vzhledem k tomu, že ho v druhém ročníku tajně použil, dokázal jeho účinky popsat velice přesně.

Odpolední praktická zkouška už nebyla tak hrozná, jak čekal. Protože Snape se jejího konání nezúčastnil, zjistil, že je mnohem uvolněnější, než obvykle býval při přípravě lektvaru. Neville, který seděl velice blízko něj, také vypadal spokojeněji, než ho kdy Harry na hodině lektvarů viděl. Když profesorka Marchbanksová zavelela „Odstupte prosím od kotlíků, zkouška je u konce“, Harry zazátkoval lahvičku se svým vzorkem s pocitem, že možná nedosáhl na nejlepší známku, s trochou štěstí že ale aspoň nepropadl.

„Tak už jen čtyři zkoušky,“ poznamenala vyčerpaně Parvati Patilová, když se vraceli do nebelvírské společenské místnosti.

„Jen!“ vyštěkla podrážděně Hermiona. „Mě ještě čeká věštění z čísel a to je možná nejtěžší předmět ze všech!“

Nikdo nebyl natolik pošetilý, aby se s ní hádal, takže si svou rozmrzelost nemohla vybít ani na jednom z nich a nezbývalo jí než vynadat nějakým prvňáčkům, kteří se ve společenské místnosti příliš hlasitě hihňali.

Harry byl odhodlán na úterní péči o kouzelné tvory předvést co nejlepší výkon, aby neudělal Hagridovi ostudu. Praktická zkouška se konala odpoledne na trávníku na okraji Zapovězeného lesa, kde se od studentů nejprve požadovalo, aby správně určili bodloše schovaného mezi tuctem ježků. (Finta spočívala v tom, nabídnout jim jednomu po druhém mléko. Bodloši jsou totiž krajně podezřívaví tvorové, jejichž bodliny mají četné kouzelné vlastnosti, a obvykle dostanou záchvat zuřivosti, domnívají-li se, že se je někdo pokouší otrávit.) Dále museli ukázat, že se umějí postarat o kůroleza, nakrmit ohňového kraba, vyčistit mu hnízdo a neutrpět přitom vážné popáleniny, a z velkého výběru rozličných potravin zvolit ty nejvhodnější pro nemocného jednorožce.

Harry viděl, že Hagrid zkouškám nervózně přihlíží z okna svého srubu. Když zkoušející, kterou tentokrát byla boubelatá malá čarodějka, Harrymu s úsměvem řekla, že může jít, Harry nenápadně pozdravil Hagrida pěstí se zdviženým palcem a pak zamířil k hradu.

Teoretická písemná práce z astronomie proběhla ve středu dopoledne celkem uspokojivě. Harry si nebyl stoprocentně jistý, jestli správně vyjmenoval všechny Jupiterovy měsíce, alespoň bezpečně však věděl, že žádný z nich není pokrytý medem. Na praktickou zkoušku z astronomie museli počkat až do večera, takže odpoledne bylo místo toho věnováno jasnovidectví.

I v porovnání s Harryho obvykle mizernými výsledky proběhla zkouška z jasnovidectví přímo tragicky. Pohyblivé výjevy se právě tak dobře mohl snažit vidět v desce stolu jako v zatvrzele prázdné křišťálové kouli, při čtení z čajových lístků úplně ztratil hlavu a prohlásil, že má dojem, že se profesorka Marchbanksová v blízké budoucnosti seznámí s nějakým zavalitým, snědým a přihlouplým cizincem, a celé té katastrofě nasadil korunu, když si v její dlani spletl čáru života s čárou hlavy a sdělil jí, že měla minulé úterý zemřít.

„No co, stejně jsme od začátku věděli, že z téhle zkoušky rupnem,“ poznamenal sklesle Ron, když stoupali po mramorovém schodišti. Právě Harrymu alespoň trochu zlepšil náladu, když se mu svěřil, jak zkoušejícímu podrobně vylíčil ošklivého chlapa s bradavicí na nose, kterého viděl ve své kouli, pak vzhlédl a zjistil, že popisoval odraz samotného zkoušejícího.

„Vůbec jsme si s takovou pitomostí neměli nic začínat,“ zabručel Harry.

„No, teď už s ní aspoň můžeme přestat.“

„Jo,“ přikývl Harry. „Už nemusíme předstírat, že nás zajímá, co se stane, když se Jupiter příliš skamarádí s Uranem.“

„A ode dneška je mi úplně jedno, jestli mi čajové lístky budou přikazovat umři, Rone, umři. Prostě je vyhodím do odpadků, kam patří.“

Harry se rozesmál přesně v okamžiku, kdy se k nim zezadu rozběhla Hermiona. Ihned se přestal smát pro případ, že by ji tím snad popudil.

„Tak myslím, že se mi věštění z čísel docela povedlo,“ oznámila Hermiona a Harry i Ron si oddechli úlevou. „Máme tak právě čas ještě se před večeří podívat do hvězdné mapy a pak…“

Když v jedenáct hodin vystoupali do astronomické věže, zjistili, že je přímo ideální noc pro pozorování hvězd, bezmračná a bezvětrná. Školní pozemky byly zality stříbřitým měsíčním světlem a ve vzduchu štípal náznak chladu. Všichni si připravili dalekohledy na stojany a na pokyn profesorky Marchbanksové začali kreslit do prázdných hvězdných map, které jim rozdala.

Profesorka Marchbanksová a profesor Tofty procházeli mezi nimi a sledovali, jak zakreslují přesnou polohu pozorovaných hvězd a planet. Všude vládlo ticho až na šustění pergamenu, občasné zaskřípání dalekohledu, který si někdo nastavoval na stojanu, a škrábání mnoha brků. Uplynulo půl hodiny, pak celá hodina. Malé čtverečky odraženého zlatého světla, které se třpytily na zemi pod nimi, začaly mizet, jak zhasínala světla v oknech hradu.

V okamžiku, kdy Harry na mapě dokresloval souhvězdí Orionu, se však přímo pod parapetem, u něhož stál, otevřela hlavní hradní brána a po kamenných schodech pod ní se rozlilo světlo, dopadající až na kousek trávníku. Když Harry nepatrně měnil nastavení svého dalekohledu, pohlédl dolů a spatřil pět nebo šest dlouhých stínů, které se pohybovaly po jasně osvětlené trávě. Pak se brána hlasitě zavřela a trávník se znovu změnil v moře temnoty.

Harry opět přiložil oko k dalekohledu, zaostřil a věnoval se nyní zkoumání Venuše. Sklopil oči ke své mapě a chystal se do ní planetu zakreslit, něco ale upoutalo jeho pozornost. Zarazil se s brkem zdviženým kousek nad pergamenem, s přimhouřenýma očima pohlédl dolů na zem a spatřil, jak přes trávník přechází půltucet postav. Nebýt toho, že se pohybovaly a že jim na hlavu dopadaly měsíční paprsky, byly by dokonale splynuly s temnou zemí, po níž kráčely. Dokonce i z téhle vzdálenosti měl Harry zvláštní pocit, že poznává chůzi té nejsilnější, která zřejmě celou skupinu vedla.

Nenapadal ho jediný rozumný důvod, proč by se Umbridgeová procházela po půlnoci venku, natož pak v doprovodu pěti dalších lidí. Pak se za ním ozvalo zakašlání a Harry si uvědomil, že právě skládá zkoušku a že úplně zapomněl, jaké je postavení Venuše. Přitiskl oko k dalekohledu, opět ji našel a znovu se ji chystal zakreslit do mapy, přitom však napínal uši, aby mu neunikl žádný nepatřičný zvuk. Vtom zdálky zaslechl zabušení, které se ozvěnou neslo opuštěnými školními pozemky, a hned nato tlumený štěkot velkého psa.

Vzhlédl a srdce mu vzrušeně bušilo. V Hagridových oknech se rozsvítilo a lidé, které předtím pozoroval, jak přecházejí trávník, se teď jasně rýsovali v jejich záři. Dveře se otevřely a Harry zřetelně spatřil šest ostrých obrysů postav přejít přes práh dovnitř. Pak se dveře zavřely a zavládlo ticho.

Harryho ovládlo znepokojení. Rozhlédl se, aby zjistil, jestli Ron nebo Hermiona viděli totéž co on, v tom okamžiku se mu však za zády objevila profesorka Marchbanksová, a protože nechtěl, aby to vypadalo, že se od někoho snaží obkreslovat, rychle se sklonil k hvězdné mapě a předstíral, že do ní připisuje poznámky. Ve skutečnosti ovšem vyhlížel přes okraj parapetu k Hagridovu srubu. Postavy teď přecházely za okny srubu a pokaždé na chvíli zastínily světlo.

Harry cítil, že ho profesorka Marchbanksová zezadu pozorně sleduje, přitiskl tedy opět oko k dalekohledu a zahleděl se na Měsíc, přestože jeho polohu zakreslil už před hodinou. Když ale profesorka Marchbanksová přešla o několik kroků dál, zaslechl ze vzdáleného srubu řev, který se temnotou donesl až nahoru do astronomické věže. Několik studentů poblíž Harryho vykouklo zpoza svých dalekohledů a zadívalo se k Hagridově hájence.

Profesor Tofty si opět suše odkašlal.

„Snažte se soustředit, chlapci a děvčata,“ napomenul je měkce.

Většina studentů se vrátila ke svým dalekohledům. Harry pohlédl doleva. Hermiona strnule zírala na Hagridovu hájenku.

„Ehm… zbývá ještě dvacet minut,“ ozval se profesor Tofty.

Hermiona sebou škubla a okamžitě se vrátila k hvězdné mapě. Harry se podíval na tu svou a zjistil, že Venuši omylem označil jako Mars. Sklonil se a chystal se chybu opravit.

Zdola se ozvalo hlasité prásknutí. Několik lidí vykřiklo bolestí, protože se samým spěchem uhodili do obličeje koncem dalekohledu, jak se chtěli podívat, co se pod nimi děje.

Dveře hájenky se rozlétly dokořán a ve světle, které se z nich rozlilo, se zřetelně objevila Hagridova obrovitá postava. Hagrid vztekle hulákal a rozmachoval se kolem pěstmi, obklopen šesti lidmi, kteří se ho zřejmě snažili omráčit, soudě podle tenkých rudých paprsků, jež vysílali jeho směrem.

„Ne!“ vyjekla Hermiona.

„No tohle!“ ozval se pohoršené profesor Tofty. „Jsme tu u zkoušky!“

Teď už však nikdo své hvězdné mapě nevěnoval sebemenší pozornost. Kolem Hagridovy hájenky dál poletovaly paprsky rudého světla, zdálo se však, jako by se od něj odrážely. Hagrid se stále držel na nohou, a pokud to Harry mohl posoudit, bojoval dál. Školními pozemky se nesly výkřiky a steny. „Mějte přece rozum, Hagride!“ zaječel jakýsi mužský hlas.

„Já vám dám rozum,“ zaburácel Hagrid. „Takhle mě vodtaď nevodvlečete, Dawlishi!“

Harry rozeznával drobnou siluetu Tesáka, který se pokoušel Hagrida bránit a neúnavně se vrhal na čaroděje, kteří ho obklopovali. Pak ho zasáhlo jedno z omračujících kouzel a Tesák se zhroutil k zemi. Hagrid rozzuřeně zavyl, popadl pachatele, zdvihl ho ze země a odhodil stranou. Muž odlétl do vzdálenosti snad tří metrů a už nevstal. Hermiona se zajíkla a obě ruce si tiskla k ústům. Harry se ohlédl po Ronovi a viděl, že také on se tváří vyděšeně. Nikdo z nich dosud neviděl Hagrida doopravdy rozzuřeného.

„Podívejte!“ vypískla Parvati, která se nakláněla přes parapet a ukazovala rukou na úpatí hradu pod sebou, kde se opět otevřela hlavní brána. Po temném trávníku se znovu rozlilo světlo a na stéblech trávy se vlnil jediný dlouhý černý stín.

„To už by opravdu stačilo!“ napomenul ji znepokojeně profesor Tofty. „Zbývá jen šestnáct minut!“

Nikdo si ho však ani v nejmenším nevšímal. Všichni sledovali osobu, která se teď tryskem hnala k bitvě odehrávající se u Hagridova srubu.

„Jak se opovažujete!“ ječela v běhu. „Jak se opovažujete.“

„To je McGonagallová!“ špitla Hermiona.

„Nechte ho být! Říkám vám, nechte ho být!“ nesl se tmou hlas profesorky McGonagallové. „Z jakého důvodu jste ho napadli? Nic neprovedl, nic, co by vás opravňovalo takhle…“

Hermiona, Parvati a Levandule sborově zaječely. Postavy kolem hájenky vypálily na profesorku McGonagallovou ne méně než čtyři omračovací kouzla. Rudé paprsky do ní narazily na poloviční cestě mezi hájenkou a hradem; chvíli to vypadalo, že se rozzářila zlověstnou světélkující červení, pak ji náraz zdvihl do vzduchu a odhodil. Dopadla tvrdě na záda a už se nepohnula.

„U všech chroptících chrličů!“ zaklel profesor Tofty, který zřejmě na zkoušku také úplně zapomněl. „Vždyť ji ani nevarovali! To je skandál!“

„VY ZBABĚLCI!“ zaburácel Hagrid, jehož hlas se zřetelně donesl až nahoru do věže, a na hradě se opět rozsvítilo několik oken. „ZBABĚLCI MIZERNÝ! VOCHUTNEJTE – TOHODLE! A – TOHODLE!“

„Ach bože…“ zajíkla se Hermiona.

Hagrid se dvakrát mohutným rozmachem ohnal po nejbližších útočnících. Podle toho, jak se ihned poroučeli k zemi, je pravděpodobně omráčil. Harry viděl, jak se Hagrid zlomil v pase, a myslel si, že ho jedno z kouzel konečně přemohlo. Za okamžik však obr znovu stál vzpřímeně a na zádech měl něco, co vypadalo jako pytel. Vzápětí si Harry uvědomil, že si přes ramena přehodil Tesákovo bezvládné tělo.

„Chyťte ho, chyťte ho!“ vřískala Umbridgeová, její poslední pomocník však očividně netoužil dostat se Hagridovi pod ruku. Couval naopak tak spěšně, že klopýtl o jednoho ze svých bezvědomých kumpánů a svalil se. Hagrid se otočil a s Tesákem přehozeným kolem krku se dal do běhu. Umbridgeová za ním vyslala zbylý omračovací paprsek, ten ho však minul a Hagrid, tryskem uhánějící ke vzdálené bráně, se ztratil ve tmě.

Následovala dlouhá minuta roztřeseného ticha, jak všichni s otevřenými ústy hleděli dolů na školní pozemky. Pak se chabým hlasem ozval profesor Tofty: „Tak tedy… zbývá posledních pět minut.“

Přestože měl Harry zakreslené jen dvě třetiny mapy, zoufale toužil, aby už bylo po zkoušce. Když se tak konečně stalo, nacpali s Ronem a Hermionou dalekohledy ledabyle do pouzder a okamžitě se rozběhli dolů po točitém schodišti. Nikdo ze studentů nešel spát, všichni zůstali stát u schodiště a vzrušeně se bavili o tom, co před chvílí viděli.

„Ta mrcha zlá!“ zajíkala se Hermiona, která byla zjevně vztekem sotva schopná slova. „Takhle Hagrida potají přepadnout uprostřed noci!“

„Očividně nechtěla vyvolat další scénu jako s Trelawneyovou,“ prohlásil rozvážně Ernie Macmillan, který se protlačil těsně k nim.

„Hagrid to docela zvládl, že?“ prohodil Ron, tvářil se ale spíš vyplašeně než uznale. Jak je možné, že se od něj všechna ta kouzla odrážela?“

„To bude tou jeho obří krví,“ mínila roztřeseně Hermiona. „Omráčit obra je hrozně těžké, jsou jako trollové, fakt odolní… Co ale chudinka profesorka McGonagallová? Čtyři omračovací paprsky přímo do prsou… a to není zrovna nejmladší, co?“

„Hrozné, opravdu hrozné,“ přitakal Ernie a přehnaně zavrtěl hlavou. „No, já si půjdu lehnout. Dobrou noc vespolek.“

Všichni se pomalu začali rozcházet a stále vzrušeně debatovali o tom, co viděli.

„Aspoň se jim nepodařilo odvléct Hagrida do Azkabanu,“ poznamenal Ron. „Počítám, že se nejspíš připojí k Brumbálovi, co myslíte?“

„Asi ano,“ přikývla Hermiona a zdálo se, že má slzy na krajíčku. „To je přece hrůza. Vážně jsem myslela, že se Brumbál brzy vrátí, a místo toho jsme teď ztratili i Hagrida.“

Když pomalu došli do nebelvírské společenské místnosti, zjistili, že je v ní plno. Poprask, který se strhl venku, několik studentů probudil a ti zase honem zburcovali svoje kamarády. Seamus s Deanem, kteří dorazili před Harrym, Ronem a Hermionou, teď všem vykládali, co viděli a slyšeli z astronomické věže.

„Proč ale chtěla Hagrida vyhodit právě teď?“ kroutila nechápavě hlavou Angelina Johnsonová. „Nebyl přece jako Trelawneyová, letos učil mnohem líp než obvykle.“

„Umbridgeová nenávidí pololidi,“ odpověděla jí hořce Hermiona a zhroutila se do křesla. „Od začátku dělala, co mohla, aby odtud Hagrida vyštípala.“

„A taky si myslela, že jí Hagrid strká do kabinetu ty hrabáky,“ ozvala se Katie Bellová.

„A hrome!“ vyjekl Lee Jordan a ruka mu vylétla k ústům. „Ty hrabáky jsem jí tam strkal já. Fred s Georgem mi jich tu párek nechali a já je nadnášecím kouzlem posílal do jejího okna.“

„Byla by ho vyhodila i bez toho,“ uklidňoval ho Dean. „Patřil moc blízko k Brumbálovi.“

„To máš pravdu,“ přikývl Harry a zabořil se do křesla vedle Hermiony.

„Já jen doufám, že se z toho profesorka McGonagallová vzpamatuje,“ vzlykla Levandule.

„Odnesli ji do hradu, viděli jsme to oknem ložnice,“ oznámil Colin Creevey. „Nevypadala moc dobře.“

„Madame Pomfreyová ji z toho dostane,“ prohlásila přesvědčeně Alice Spinnetová. „Ještě nikdy nezklamala.“

Když se společenská místnost konečně vyprázdnila, byly už skoro čtyři hodiny ráno. Harrymu se vůbec nechtělo spát. Pronásledovala ho představa, jak Hagrid prchá do tmy, a měl na Umbridgeovou takový vztek, že ho nenapadal žádný dostatečně tvrdý trest, i když Ronův návrh předhodit ji k snídani do bedny vyhladovělým třaskavým skvorejšům rozhodně stál za úvahu. Usnul v okamžiku, kdy zvažoval nejrůznější strašlivé metody pomsty, a když o tři hodiny později vstával, nepřipadal si ani trochu odpočatě.

Poslední zkouška byla z dějin čar a kouzel a měla se konat až odpoledne. Harry by si ze všeho nejraději po snídani ještě zalezl do postele, dopoledne však měl vyhrazené na to, aby si na poslední chvíli zopakoval pár věcí. Seděl tedy s hlavou podepřenou oběma rukama u okna společenské místnosti, usilovně se snažil neusnout a prokousával se alespoň částí metrového štosu poznámek, které mu půjčila Hermiona.

Ve dvě hodiny vešli studenti pátého ročníku do Velké síně a zaujali svá místa u stolků, na nichž textem dolů ležely zkušební otázky. Harry si připadal naprosto vyčerpaně. Netoužil po ničem jiném, než aby už bylo po všem a on si mohl jít lehnout. Na druhý den měl naplánováno, že s Ronem zajdou na famfrpálové hřiště, kde si chtěl zalétat na Ronově koštěti a vychutnat si konec neustálého učení.

„Otočte svoje zkušební otázky,“ vyzvala je profesorka Marchbanksová v čele síně a převrátila obrovské přesýpací hodiny. „Můžete začít.“

Harry se upřeně zahleděl na první otázku. Teprve po několika vteřinách si uvědomil, že z ní nevnímá jediné slovo; jeho pozornost rušila vosa, která s hlasitým bzukotem narážela do vysokého okna. Pomalu a lopotně se konečně pustil do psaní.

Zjistil, že si jen velice těžce vybavuje jména a všechna data že se mu pletou. Otázku číslo čtyři (Přispěla podle vašeho názoru legislativní úprava používání hůlek k lepšímu zvládání vzpour skřetů v osmnáctém století?) prostě přeskočil a řekl si, že se k ní vrátí na konci, jestliže mu zbude čas. Pokusil se zodpovědět otázku číslo pět (K jakému porušení zákona o utajování došlo roku 1749 a jaká opatření byla přijata, aby se nic podobného neopakovalo?), nemohl se však zbavit podezření, že na několik podstatných věcí zapomněl; stále měl dojem, že v té záležitosti sehráli nějakou úlohu upíři.

Hledal mezi dalšími otázkami nějakou, na kterou by dokázal bez problémů odpovědět, a oči mu utkvěly na čísle deset: Popište okolnosti, které vedly k ustavení Mezinárodního sdružení kouzelníků, a vysvětlete, proč se k němu odmítli připojit kouzelníci z Lichtenštejnska.

Tohle přece vím, říkal si, přestože mozek mu i nadále připadal malátný a tupý. Přímo viděl před očima titulek vyvedený Hermioniným písmem: Ustavení Mezinárodního sdružení kouzelníků… Zrovna dnes dopoledne tyhle její poznámky četl.

Pustil se do psaní a čas od času vzhlédl, aby zkontroloval velké přesýpací hodiny na stole vedle profesorky Marchbanksové. Seděl přímo za Parvati Patilovou, jejíž dlouhé tmavé vlasy spadaly přes opěradlo židle. Jednou nebo dvakrát se přistihl, jak upřeně zírá na drobná zlatá světélka, která se v nich zatřpytila, kdykoli nepatrně pohodila hlavou, a musel potřást svou hlavou, aby si ji trochu pročistil.

…prvním nejvyšším předsedou Mezinárodního sdružení kouzelníků byl Pierre Bonaccord, proti jeho jmenování se ale postavili lichtenštejnští kouzelníci, protože…

Všude kolem Harryho škrábaly po pergamenu brky jako pilně pobíhající a hrabající krysy. Zezadu mu na hlavu pražilo slunce. Co to vlastně Bonaccord udělal, že lichtenštejnské kouzelníky tak popudil? Harry měl pocit, že to nějak souviselo s trolly… už zase tupě zíral na temeno Parvatiny hlavy. Kdyby tak ovládal nitrozpyt, dokázal by jí zezadu v hlavě otevřít okénko a přečíst si, co s těmi trolly vlastně vyvolalo rozkol mezi Pierrem Bonaccordem a lichtenštejnskými…

Harry zavřel oči a složil hlavu do dlaní, takže žhoucí rudá záře za jeho víčky pohasla a vychladla. Bonaccord měl v úmyslu zarazit hony na trolly a poskytnout trollům práva… jenže Lichtenštejnsko mělo problémy s kmenem obzvlášť zuřivých horských trollů… to bylo ono.

Otevřel oči, které ho začaly pálit a zalily se slzami, jakmile pohlédly na zářící bílý pergamen. Pomalu naškrábal dva řádky o trollech, pak se zarazil a přečetl si všechno, co dosud napsal. Nepřipadalo mu to moc nabité informacemi ani podrobné, přitom si však jasně vzpomínal, že Hermioniny poznámky o sdružení měly spoustu stran.

Znovu zavřel oči a snažil se vybavit si je, vzpomenout si… první zasedání sdružení se konalo ve Francii, ano, to už napsal…

Skřeti měli zájem se zúčastnit a nebyli připuštěni… to už také napsal…

A z Lichtenštejnská nechtěl nikdo přijet…

Přemýšlej, přikazoval si s hlavou složenou v dlaních, zatímco brky všude kolem škrábaly nekonečné odpovědi a přesýpacími hodinami před ním protékal písek…

Znovu kráčel chladnou a temnou chodbou vedoucí k odboru záhad, rázoval pevným a cílevědomým krokem a tu a tam se dokonce dal na chvíli do běhu, pevně odhodlán dospět konečně ke svému cíli… černé dveře se před ním jako obvykle otevřely dokořán, takže se ocitl v kruhovité místnosti s mnoha východy…

Přešel po kamenné podlaze přímo na protější stranu a prošel druhými dveřmi… viděl skvrny tančícího světla na stěnách i na podlaze, slyšel to zvláštní mechanické cvakání, neměl ale čas na průzkum, musel si pospíšit…

Poklusem zdolal posledních několik kroků ke třetím dveřím, které se před ním stejně jako ty předchozí otevřely…

Už zase stál v té místnosti velké jako loď katedrály, plné polic a skleněných koulí… srdce mu teď tlouklo jako splašené… tentokrát se dostane až tam… když dospěl k číslu devadesát sedm, zabočil doleva a spěšně procházel uličkou mezi dvěma řadami…

Na samém konci uličky však něco leželo na podlaze, černý stín, který se pohyboval jako nějaké raněné zvíře… Harrymu se stáhl žaludek strachem… vzrušením…

Z jeho vlastních úst se vydral jakýsi hlas, vysoký a chladný hlas, v němž nebyla ani stopa po lidské laskavosti…

„Vezmi to pro mne… sundej to, teď hned… já se toho nemohu dotknout… ty ale můžeš…“

Černý stín na podlaze se nepatrně pohnul. Harry viděl, jak se na konci jeho vlastní paže zdvihá bílá ruka s dlouhými prsty svírajícími hůlku… slyšel, jak ten vysoký chladný hlas říká: „Crucio!“

Muž na podlaze zavřeštěl bolestí, pokusil se vstát, ale znovu se v křečích zhroutil na zem. Harry se smál. Zvedl hůlku, kletba přestala účinkovat, postava zasténala a zůstala nehybně ležet.

„Lord Voldemort čeká…“

Muž na podlaze se velice pomalu nadzdvihl na roztřesených pažích několik centimetrů nad podlahu a zvedl hlavu. Vyzáblý obličej měl zalitý krví a zkřivený bolestí, přesto však ztuhlý ve vzdorovitém šklebu…

„Budeš mě muset zabít,“ zašeptal Sirius.

„To nakonec nepochybně udělám,“ přitakal chladný hlas. „Nejdřív mi to ale přineseš, Blacku… myslíš, že to, cos zatím cítil, byla bolest? Tak to se mýlíš… máme před sebou celé hodiny a nikdo tě neuslyší křičet…“

Někdo však zaječel, když Voldemort znovu sklonil hůlku, někdo hlasitě zavyl a svalil se bokem z rozpáleného stolu na studenou kamennou podlahu. Harry se probral, když dopadl na zem, stále ještě ječel, jizvu měl v jednom ohni a Velká síň kolem něj vybuchla.

Kapitola třicátá druhá

Do ohně a ven

„Já nikam nejdu… nepotřebuju na ošetřovnu… já nechci…“ Nesouvisle blábolil a pokoušel se vytrhnout ze sevření profesora Toftyho, který si ho nesmírně ustaraně prohlížel, když mu předtím pomohl vyjít do vstupní síně, kde se kolem nich okamžitě shlukl dav přihlížejících.

„Nic… nic m–mi není, p–pane p–profesore,“ koktal Harry a otíral si z obličeje pot. „Vážně… jen jsem usnul… m–měl jsem h–hrozný sen…“

„To je ta zkoušková nervozita,“ přikývl účastně starý kouzelník a roztřesenou rukou poklepal Harryho po rameni. „To se stává, mladý muži, to se stává! Radil bych vám, abyste se napil studené vody, a třeba se můžete vrátit do Velké síně. Zkouška už skoro končí, ale snad byste ještě mohl dokončit poslední odpověď, ne?“

„Ano,“ vyhrkl zmateně Harry. „Totiž… ne… už jsem… myslím, že už jsem napsal všechno, co vím…“

„Tak dobrá, dobrá,“ souhlasil vlídně starý kouzelník. „Dojdu pro vaši písemnou práci a vám bych doporučoval, abyste si šel pěkně lehnout.“

„To udělám,“ přikývl rozhodně Harry. „Mnohokrát děkuji.“

Jakmile stařík překročil práh Velké síně, rozběhl se Harry vzhůru po mramorovém schodišti a uháněl chodbami takovou rychlostí, že ho portréty, kolem nichž probíhal, častovaly mumlavými výtkami. Vyběhl po dalších schodech a konečně jako uragán vrazil do dvoukřídlých dveří ošetřovny, takže madame Pomfreyová, která právě vlévala Montagueovi do úst lžičku nějaké jasně modré tekutiny, poplašeně vyjekla.

„Co to proboha vyvádíte, Pottere?“

„Musím mluvit s profesorkou McGonagallovou!“ zachraplal Harry. Měl dojem, že mu prasknou plíce. „Teď hned! V naléhavé věci!“

„Není tady, Pottere,“ sdělila mu smutným hlasem madame Pomfreyová. „Dnes ráno ji převezli ke svatému Mungovi. Čtyři omračovací kouzla přímo do prsou, v jejím věku? Je zázrak, že ji to nezabilo.“

„Ona tu… není?“ vydechl ohromeně Harry.

Hned za dveřmi se rozezněl zvonek a Harry slyšel obvyklý vzdálený šum, jak se studenti v patrech nad ním i pod ním vyhrnuli ven na chodby. Zůstal strnule stát a civěl na madame Pomfreyovou. Zaplavila ho vlna děsu.

Nezbýval tu už nikdo, komu by to pověděl. Brumbál byl pryč, Hagrid byl také pryč, Harry byl ale zvyklý počítat s tím, že tu bude profesorka McGonagallová, možná trochu popudlivá a svéhlavá, ale vždy spolehlivá a na místě…

„Není divu, že jste v šoku, Pottere,“ prohlásila madame Pomfreyová a tváří se jí mihl výraz jakéhosi zarputilého souhlasu. „Jako by někdo z nich dokázal Minervu McGonagallovou omráčit, kdyby jí čelil tváří v tvář za denního světla! Byla to zbabělost… opovrženíhodná zbabělost… kdybych si nedělala starosti, co si beze mne počnete vy studenti, dala bych na protest výpověď.“

„Ano,“ hlesl tupě Harry.

Otočil se, poslepu vyšel z ošetřovny do rušné chodby, kde zůstal stát, a zatímco na něj narážely vlny davu, panika se v něm vzdouvala jako kotouče jedovatého plynu. Zatočila se mu hlava a nenapadalo ho, co udělat…

Ron a Hermiona, ozval se mu v hlavě hlásek.

Znovu se dal do běhu, odstrkoval studenty z cesty a ignoroval jejich rozhořčené protesty. Tryskem seběhl o dvě patra níž a právě dorazil k mramorovému schodišti, když spatřil, jak mu spěchají vstříc.

„Harry!“ vyhrkla okamžitě Hermiona a zatvářila se nesmírně vyděšeně. „Co se stalo? Jsi v pořádku? Není ti nic?“

„Kdes byl?“ chtěl vědět Ron.

„Pojďte se mnou!“ vyzval je spěšně Harry. „Tak pojďte, musím vám něco povědět.“

Vedl je chodbou v prvním patře, nahlížel do dveří, až konečně objevil prázdnou učebnu, do které honem vpadl, ihned zabouchl za Ronem a Hermionou dveře a opřel se zády o ně, čelem ke kamarádům.

„Voldemort má Siriuse!“

„Cože?“

„Jak to…“

„Viděl jsem to. Před chviličkou, jak jsem usnul u zkoušky.“

„Ale… ale kde? Jak se to stalo?“ vyptávala se Hermiona, ve tváři bílá jako křída.

„Já nevím, jak,“ odpověděl Harry. „Vím ale přesně, kde jsou. Na odboru záhad je místnost plná regálů, na kterých je spousta takových malých skleněných koulí, a oni jsou na konci řady číslo devadesát sedm… snaží se Siriuse využít k tomu, aby mu odtamtud opatřil to, o co mu jde… mučí ho… a říká, že až to bude mít, zabije ho!“

Harry zjišťoval, že se mu hlas třese stejně jako kolena. Přešel k jednomu stolu, posadil se na něj a snažil se třas zvládnout.

„Jak se tam dostaneme?“ zeptal se.

Následovala chvíle ticha. „D–dostaneme?“ zeptal se pak Ron.

„Jak se dostaneme na odbor záhad, abychom Siriuse zachránili!“ opakoval hlasitě Harry.

„Ale… Harry…“ zakoktal chabě Ron.

„Co? Co?“ rozčiloval se Harry.

Vůbec nechápal, proč na něj oba vyvalují oči, jako by po nich chtěl bůhvíjakou hloupost.

„Harry,“ pípla Hermiona značně vyděšeným hláskem, „totiž… jak… jak se Voldemort dostal na ministerstvo kouzel, že si toho nikdo nevšiml?“

„Jak to mám vědět?“ zaburácel Harry. „Já se ptám, jak se tam dostaneme my?“

„Ale… Harry, zamysli se přece,“ vybízela ho Hermiona a přistoupila k němu o krok blíž. „Je pět hodin odpoledne… na ministerstvu kouzel je teď určitě spousta zaměstnanců… jak by se tam mohli Voldemort a Sirius dostat, aby je přitom nikdo neviděl? Harry… jsou to nejspíš dva nejhledanější kouzelníci na celém světě… Myslíš, že by dokázali nepozorovaně proniknout do budovy plné bystrozorů?“

„To já nevím, třeba měl Voldemort neviditelný plášť nebo něco takového!“ hulákal Harry. „A na odboru záhad každopádně nikdy nikdo nebyl, když jsem tam…“

„To tys tam nikdy nebyl, Harry,“ připomněla mu tiše Hermiona. „Jen se ti o tom místě zdálo, to je všechno.“

„To nejsou obyčejné sny!“ zařval jí Harry přímo do obličeje, postavil se a teď zase on přistoupil o krok blíž. Měl chuť ji popadnout a zatřást s ní. „Jak jinak mi vysvětlíš ten případ s Ronovým taťkou? Co to mělo znamenat? Jak to, že jsem věděl, co se mu stalo?“

„Na tom něco je,“ připustil tiše Ron a pohlédl na Hermionu.

„Je to ale všechno tak… tak nepravděpodobné.“ zakvílela zoufale Hermiona. „Harry, jak se mohl pro všechno na světě Voldemort zmocnit Siriuse, když ten byl celou dobu na Grimmauldově náměstí?“

„Třeba už to tam nevydržel a chtěl prostě trochu na vzduch,“ uvažoval Ron s obavami v hlase. „Už dávno přece z toho domu toužil vypadnout…“

„Proč ale,“ trvala na svém Hermiona, „proč by proboha Voldemort chtěl využít zrovna Siriuse, aby získal tu zbraň, nebo co to vlastně je?“

„To já nevím, může existovat spousta nejrůznějších důvodů!“ křičel Harry. „Třeba je Sirius prostě někdo, komu je Voldemort bez váhání ochoten ublížit…“

„Poslyšte, zrovna mě něco napadlo,“ ozval se tlumeným hlasem Ron. „Siriusův bratr byl přece Smrtijed, že? Třeba Siriusovi prozradil tajemství, jak tu zbraň dostat!“

„Jo… a proto Brumbálovi tolik záleželo na tom, aby byl Sirius pořád pod zámkem!“ dodal Harry.

„Hele, je mi líto,“ namítla plačtivě Hermiona, „ale to, co vy dva říkáte, vůbec nedává smysl, a taky nemáme žádný důkaz, nemáme dokonce ani důkaz, že tam Voldemort a Sirius doopravdy jsou…“

„Harry je viděl, Hermiono!“ otočil se k ní Ron.

„No prosím,“ povzdechla si a tvářila se vyděšeně, ale odhodlaně. „Tak to prostě musím říct…“

„Co?“

„Víš… neber to jako kritiku, Harry! Je ale fakt, že… tak nějak… chci říct – nemáš dojem, že máš tak trochu… no – zachráncovský komplex?“ vypravila ze sebe.

Harry ji sežehl pohledem.

„A to má jako znamenat co, ten zachráncovský komplex?“

„Totiž… máš…“ Hermiona se tvářila ještě nejistěji než předtím. „Myslím jako… třeba vloni, v tom jezeře – při turnaji – tam jsi neměl… Chci říct, že nebylo třeba, abys zachraňoval tu malou Delacourovou… Nechal ses tak trochu… unést…“

Harrymu projela tělem vlna horkého, pálivého vzteku. Jak mu právě teď může tuhle hloupost připomínat!?

„Chci říct, že to od tebe bylo vážně skvělé a tak,“ drmolila Hermiona a vypadala k smrti vystrašeně, když viděla výraz v Harryho obličeji. „Všichni si mysleli, že to byl hrozně šlechetný čin…“

„To je tedy zvláštní,“ procedil Harry zaťatými zuby, „já si totiž jasně vzpomínám, jak Ron říkal, že jsem promarnil čas, protože jsem si hrál na hrdinu… tohle máš na mysli? Máš dojem, že si zase chci hrát na hrdinu?“

„Ne, to ne!“ vyjekla vyděšeně Hermiona. „Takhle jsem to vůbec nemyslela!“

„Tak už se konečně vymáčkni, protože teď opravdu marníme čas!“ běsnil Harry.

„Snažím se ti říct – Voldemort tě zná, Harry! Odvlekl Ginny dolů do Tajemné komnaty, protože tě tam chtěl nalákat, to je jeho styl. Ví totiž, že jsi… že jsi ten typ, co prostě vyrazí Siriusovi na pomoc! Co když tě jen chce přimět, aby ses vypravil na odbor záh…“

„Hermiono, nezáleží přece na tom, jestli to udělal, aby mě tam dostal nebo ne! McGonagallovou převezli ke svatému Mungovi, v Bradavicích už není žádný další člen Řádu, na kterého bychom se mohli obrátit, a jestli se tam nevypravíme, Sirius zemře!“

„Ale Harry – co když ten tvůj sen byl – prostě doopravdy jenom sen?“

Harry zavyl bezmocnou zuřivostí. Hermiona od něj polekaně o krok ustoupila.

„Ty to vůbec nechápeš!“ osopil se na ni. „To, co vidím, nejsou žádné noční můry, nejsou to obyčejné sny! K čemu myslíš, že byly všechny ty hodiny nitrobrany, proč myslíš, že Brumbál nechtěl, abych ty věci viděl? Protože jsou SKUTEČNÉ, Hermiono! Sirius je v beznadějné situaci, viděl jsem ho! Voldemort se ho zmocnil, nikdo jiný o tom neví a to znamená, že zachránit ho můžeme jen my. A jestli se ti do toho nechce, tak prosím, já ale jdu za ním, rozumíš? A pokud si správně vzpomínám, tak ti ten můj zachráncovský komplex nevadil, když jsi to byla ty, koho jsem zachraňoval před mozkomory, nebo…“ otočil se k Ronovi, „když to byla tvoje sestra, kterou jsem zachraňoval před baziliškem…“

„Já jsem přece nic neříkal!“ ohradil se dotčeně Ron.

„A teď jsi to sám řekl, Harry,“ bránila se rozhorleně Hermiona. „Brumbál chtěl, aby ses naučil svou mysl těmhle věcem uzavřít, a kdybys byl nitrobranu pořádně cvičil, tohle bys vůbec neviděl…“

„A TY MYSLÍŠ, ŽE BUDU PROSTĚ DĚLAT, JAKO BYCH NIC NEVIDĚL?“

„Sirius ti říkal, že nic není důležitější, než aby ses naučil uzavřít svou mysl!“

„TO JISTĚ, PŘEDPOKLÁDÁM ALE, ŽE BY ŘEKL NĚCO JINÉHO, KDYBY VĚDĚL, CO JSEM PRÁVĚ…“

Dveře učebny se otevřely. Harry, Ron i Hermiona se prudce otočili. Dovnitř vešla se zvědavým výrazem Ginny a těsně za ní i Lenka, která jako obvykle vypadala, jako kdyby se tam ocitla čirou náhodou.

„Ahoj,“ pozdravila nejistě Ginny. „Poznaly jsme Harryho po hlase. Proč tak hulákáš?“

„Co se staráš!“ odsekl hrubě Harry.

Ginny zvedla obočí.

„Nemusíš se mnou mluvit takovýmhle tónem,“ odpověděla chladně. „Jen mě napadlo, jestli bych nemohla být nějak prospěšná.“

„To tedy nemohla,“ uťal ji stručně Harry.

„Hele, tohle není zrovna zdvořilé,“ upozornila ho nevzrušeně Lenka.

Harry zaklel a odvrátil se. Bavit se s Lenkou Láskorádovou bylo to poslední, na co teď měl náladu.

„Počkejte,“ ozvala se náhle Hermiona. „Počkejte… Harry, mohly by nám být prospěšné.“

Harry a Ron se na ni podívali.

„Poslouchejte mě,“ pokračovala naléhavě. „Harry, musíme zjistit, jestli Sirius doopravdy odešel z hlavního štábu.“

„Říkám ti, že jsem viděl…“

„Moc tě prosím, Harry, buď tak laskav!“ žadonila zoufale Hermiona. „Prostě si prosím ověřme, jestli Sirius vážně není doma, než bez rozmyslu vyrazíme do Londýna. Pokud zjistíme, že tam není, pak přísahám, že se tě nebudu snažit zadržet. Půjdu taky, udělám… cokoli bude třeba, abychom ho zachránili.“

„Jenže Sirius je na mučení právě TEĎ!“ zařval Harry. „Nemůžeme marnit čas!“

„Jestli to ale je Voldemortův trik, Harry, musíme si to ověřit. Prostě musíme!“

„A jak?“ vyjel na ni Harry. Jak si to asi ověříme?“

„Budeme muset použít krb u Umbridgeové a pokusit se s ním spojit,“ prohlásila Hermiona a při pomyšlení na takovou akci se zatvářila k smrti vylekaně. „Umbridgeovou zase nějak odlákáme, budeme ale potřebovat hlídky a k tomu nám budou prospěšné Ginny a Lenka.“

„Jasně, jdeme na to,“ přikývla okamžitě Ginny, přestože se zjevně teprve snažila pochopit, o co vlastně jde.

„Když mluvíte o ,Siriusovi‘,“ zajímala se Lenka, „máte na mysli Stubbyho Boardmana?“

Nikdo jí neodpověděl.

„Tak dobrá!“ vyštěkl Harry útočně na Hermionu. „Dobrá, pokud vymyslíš, jak to provést rychle, souhlasím, jinak se ale vypravím na odbor záhad hned teď.“

„Na odbor záhad?“ opakovala po něm lehce překvapeně Lenka. „Jak se tam ale dostaneš?“

Harry ji ani tentokrát nevnímal.

„Platí,“ prohlásila Hermiona, začala přecházet sem tam mezi stoly a mnula si ruce. „Tak tedy… hmm… jeden z nás bude muset najít Umbridgeovou a… a poslat ji někam opačným směrem, nedovolit, aby šla k sobě do kabinetu. Mohli bychom jí namluvit… já nevím… že Protiva jako obvykle provedl nějakou rošťárnu…“

„Já se o to postarám,“ nabídl se ihned Ron. „Řeknu jí, že Protiva dělá kůlničku na dříví třeba z učebny přeměňování, ta je od jejího kabinetu na míle daleko. A taky mě napadá, že bych Protivu nejspíš přesvědčil, aby to doopravdy udělal, kdybych ho potkal.“

O vážnosti situace nejlépe svědčila skutečnost, že Hermiona proti návrhu udělat z učebny přeměňování kůlničku na dříví nic nenamítala.

„Dobře,“ souhlasila a dál se staženým obočím přecházela sem a tam. „Budeme taky muset zabránit v přístupu k jejímu kabinetu studentům, až se budeme dobývat dovnitř, protože jinak jí někdo ze zmijozelských určitě poběží žalovat.“

„Můžeme si s Lenkou stoupnout každá na jeden konec chodby,“ navrhla okamžitě Ginny, „a varovat lidi, aby tam nechodili, protože to tam někdo zamořil škrticím plynem.“ Hermionu zjevně překvapilo, jak pohotově se Ginny s takovým výmyslem vytasila, Ginny však jen pokrčila rameny. „Fred s Georgem měli v plánu to před odchodem udělat,“ vysvětlila.

„Fajn,“ přikývla Hermiona. „To znamená, Harry, že ty a já se schováme pod neviditelný plášť, proklouzneme do kabinetu, ty si promluvíš se Siriusem…“

„On tam není, Hermiono!“

„Chci říct, že si můžeš – můžeš si ověřit, jestli Sirius je nebo není doma, a já zatím budu hlídat. Myslím, že bys tam uvnitř neměl být sám, Lee už přece prokázal, že okno je slabým místem, když jí tam posílal ty hrabáky.“

Navzdory hněvu a netrpělivosti si Harry uvědomoval, že Hermionina nabídka, že ho bude do kabinetu k Umbridgeové doprovázet, je výrazem její upřímné přátelské oddanosti.

„No… dobře, díky,“ zamumlal.

„Tak fajn, jenže i když to všechno uděláme takhle, myslím, že nemůžeme počítat s více než pěti minutami,“ uvažovala Hermiona, které se zjevně ulevilo, když Harry její plán schválil. „Určitě ne, když tu kolem čenichá Filch a ten pitomý vyšetřovatelský sbor.“

„Pět minut bude stačit,“ ujistil ji Harry. „Tak pojďte, jdeme…“

„Teď?“ vyjekla ohromeně Hermiona.

„Samozřejmě že teď!“ vyprskl zlostně Harry. „Cos myslela, že to necháme až po večeři nebo co? Hermiono, Siriuse právě teď mučí!“

„Já – no dobře, prosím,“ přikývla zoufale. „Tak běž, přines neviditelný plášť a sejdeme se u kabinetu na konci chodby, dobře?“

Harry se místo odpovědi vyřítil z učebny a začal si klestit cestu davem studentů procházejících chodbou. O dvě patra výš narazil na Seamuse a Deana, kteří ho zvesela pozdravili a sdělili mu, že u příležitosti ukončení zkoušek chystají ve společenské místnosti oslavu, která by měla trvat od soumraku až do svítání. Harry je sotva vnímal. Prolezl otvorem v podobizně a nechal je dohadovat se o tom, kolik lahví máslového ležáku by měli koupit na černém trhu. Než si stačili všimnout, že s nimi není, prolézal už zase zpět s neviditelným pláštěm a Siriusovým nožem bezpečně uloženým v brašně.

„Přihodíš taky pár galeonů, Harry? Harold Dingle počítá, že by nám mohl prodat trochu ohnivé whisky…“

Jenže Harry už uháněl chodbou pryč. O několik minut později vyběhl pár posledních schodů a připojil se k Ronovi, Hermioně, Ginny a Lence. Všichni čtyři stáli v hloučku na konci chodby, v níž měla Umbridgeová svůj kabinet.

„Mám to,“ zafuněl. „Můžeme to spustit?“

„Dobrá,“ zašeptala Hermiona, zatímco kolem halasně procházela parta studentů šestého ročníku. „Rone, běž a odlákej Umbridgeovou… Ginny, Lenko, začněte prosím vyhánět lidi z chodby… Harry a já přes sebe hodíme plášť a počkáme, dokud nebude vzduch čistý…“

Ron zamířil pryč; jeho ohnivě rudá kštice byla vidět, dokud nedošel na konec chodby. Ginnina stejně křiklavá hlava zatím poskakovala mezi strkajícími se studenty, kteří je obklopovali z druhé strany, a Lenčiny plavé vlasy se vznášely v závěsu za ní.

„Pojď sem,“ zamumlala Hermiona, zatahala Harryho za zápěstí a zatáhla ho k sobě do výklenku, kde na sloupu stála ošklivá kamenná hlava nějakého středověkého čaroděje a něco si polohlasně huhlala. „Jsi… určitě jsi v pořádku, Harry? Jsi pořád hrozně bledý.“

„Nic mi není,“ ubezpečil ji stroze a vytahoval přitom z brašny neviditelný plášť. Popravdě řečeno ho jizva bolela, ne ale tak úporně, aby si myslel, že už Voldemort Siriusovi zasadil smrtící ránu. Když tehdy trestal Averyho, bylo to mnohem horší…

„Tak do toho,“ prohlásil a přehodil přes sebe i Hermionu neviditelný plášť. Zůstali oba stát a pozorně naslouchali přes latinské brumlání bysty před sebou.

„Touhle chodbou jít nemůžete!“ upozorňovala Ginny hlasitě studenty. „Ne, je mi líto, budete to muset obejít přes otáčivé schodiště, kousek odtud totiž někdo vypustil škrticí plyn…“

Slyšeli otrávené protesty. „Já žádný plyn nevidím,“ namítal někdo nabručeně.

„To proto, že je bezbarvý,“ přesvědčovala ho Ginny vyčerpaným hlasem, „jestli ale chceš jít skrz, tak klidně běž, aspoň nám tvoje tělo poslouží jako důkaz pro dalšího pitomce, který nám nebude věřit.“

Dav začal pomalu řidnout. Zpráva o škrticím plynu se zřejmě rozšířila, protože už se nikdo neobjevoval. Když bylo konečně celé prostranství kolem dokonale liduprázdné, Hermiona zašeptala: „Řekla bych, že lepší už to nebude, Harry. Tak pojď, jdeme na to.“

Vykročili, překrytí pláštěm. Lenka stála zády k nim na vzdáleném konci chodby. „To bylo dobré,“ zašeptala Hermiona, když míjeli Ginny. „Nezapomeň na signál!“

„Jaký je vlastně signál?“ zamumlal Harry, když se blížili ke dveřím kabinetu.

„Hodně nahlas refrén z Weasley je náš král, kdyby viděli, že Umbridgeová jde,“ odpověděla Hermiona, zatímco Harry strkal čepel Siriusova nože do skuliny mezi dveřmi a stěnou. Zámek se s cvaknutím otevřel a oba vešli do kabinetu.

Pestrobarevná koťata se vyhřívala v paprscích pozdně odpoledního slunce, které dopadaly na jejich talíře, jinak byl však kabinet stejně tichý a prázdný jako posledně. Hermiona si ulehčené oddechla.

„Bála jsem se, jestli si sem po tom druhém hrabákovi nepřidala nějaká další zabezpečovací zařízení.“

Stáhli ze sebe plášť, Hermiona spěšně přeběhla k oknu, postavila se tak, aby ji zvenčí nebylo vidět, a s hůlkou v ruce se zahleděla dolů na školní pozemky. Harry se vrhl ke krbu, popadl nádobku s Letaxem a hodil špetku do ohniště, ze kterého okamžitě vyšlehly smaragdově zelené plameny. Rychle poklekl, strčil hlavu do tančícího ohně a vykřikl: „Grimmauldovo náměstí dvanáct!“

Hlava se mu začala točit, jako by právě slezl z pouťového kolotoče, přestože kolena zůstala jako přibitá na studené podlaze kabinetu. Oči měl pevně zavřené, aby mu do nich nevlétl vířící popel. Když otáčení ustalo, otevřel je a zjistil, že se dívá na dlouhou vystydlou kuchyni na Grimmauldově náměstí.

V kuchyni nikdo nebyl. Harry s tím počítal, přesto však nebyl připraven na strašlivý příval děsu a paniky, který se mu při pohledu na prázdnou místnost jako žhavá láva propaloval žaludkem.

„Siriusi!“ zahulákal. „Jsi tady, Siriusi?“

Jeho hlas se ozvěnou nesl celou kuchyní, nedočkal se však žádné odpovědi, jen vpravo od krbu se ozvalo jakési tiché zaškrábání.

„Kdo je to?“ zavolal a napadlo ho, že to pravděpodobně byla jen myš.

Do zorného pole se mu šouravým krokem přesunul domácí skřítek Krátura. Zdál se být něčím nesmírně potěšen, ačkoli měl obě ruce omotané tlustými obvazy, jako by přednedávnem utržil nějaké ošklivé zranění.

„To je hlava toho Potterovic kluka, kouká z krbu,“ informoval Krátura prázdnou kuchyň a vrhal na Harryho kradmé, podivně vítězoslavné pohledy. „Copak tu asi dělá, to by Kráturu zajímalo.“

„Kde je Sirius, Kráturo?“ vyjel na něj Harry.

Domácí skřítek se sípavě uchechtl.

„Pán někam odešel, Harry Pottere.“

„A kam šel? Kam šel, Kráturo?“

Krátura jen vesele zakrákal.

„Varuju tě!“ pohrozil mu Harry, přestože si plně uvědomoval, že v postavení, v němž se nachází, nemůže Kráturu prakticky nijak potrestat. „A co Lupin? Nebo Pošuk? Prostě kdokoli, je tu někdo z nich?“

„Není tu nikdo, jen Krátura!“ odpověděl posměšně skřítek, odvrátil se od Harryho a pomalu se belhal ke dveřím na opačném konci kuchyně. „Krátura si myslí, že by si teď mohl jít na chviličku popovídat se svou paní. Ano, popovídat, vždyť už dávno neměl příležitost si s ní promluvit. Kráturův pán ho k ní totiž nepouštěl…“

„Kam Sirius šel?“ zahulákal za skřítkem Harry. „Kráturo, šel snad na odbor záhad?“

Krátura se na místě zarazil. Harry na něj koukal mezi nohami židlí a v jejich spleti sotva rozeznával týl jeho lysé hlavy.

„Pán se chudáku Kráturovi nesvěřuje, kam chodí,“ prohlásil tiše skřítek.

„Ty to ale víš!“ rozkřikl se Harry. „Že to víš? Ty víš, kam šel!“

Následoval okamžik ticha a pak ze sebe skřítek vyrazil dosud nejhlasitější zakrákání.

„Z odboru záhad už se pán nevrátí!“ radoval se škodolibě. „Krátura a jeho paní jsou zase sami!“

Cupitavě se rozběhl a zmizel ve dveřích do vstupní haly.

„Ty…!“

Než však Harry stačil vykřiknout jedinou kletbu nebo nadávku, pocítil na temeni hlavy obrovskou bolest. Vdechl spoustu popela, začal se dusit a zjistil, že ho někdo pozpátku vytahuje z plamenů. Zděsil se, když se náhle ocitl venku a hleděl do široké bledé tváře profesorky Umbridgeové, která ho za vlasy vyvlekla z krbu a teď mu vyvracela hlavu dozadu, jak to jen nejvíc šlo, jako by se mu chystala podříznout hrdlo.

„Tak ty si myslíš,“ zasyčela a vyvrátila mu hlavu ještě o kousek dál dozadu, takže se díval do stropu, „že po dvou hrabácích dovolím ještě nějaké odporné malé havěti, aby mi vlezla do kabinetu a já o tom nevěděla? Když se sem dostal ten druhý, nechala jsem si všude kolem dveří rozmístit zaklínadla proti vloupání, ty kluku pitomá. Seberte mu hůlku!“ vyštěkla. Harry neviděl, komu to přikazuje, cítil však, jak mu do náprsní kapsy hábitu zajíždí něčí ruka a vytahuje hůlku. „A jí také.“

Odněkud ode dveří zaslechl krátkou potyčku a bylo mu jasné, že Hermioně právě také vytrhli hůlku z ruky.

„Chci vědět, co tady pohledáváš!“ vyjela Umbridgeová a zacloumala rukou, jíž ho svírala za vlasy, až se zapotácel.

„Chtěl jsem – přišel jsem si pro svůj Kulový blesk,“ zachroptěl Harry.

„Lháři!“ Znovu mu zatřásla hlavou. „Váš Kulový blesk je přísně střežen dole ve sklepení a vy to moc dobře víte, Pottere. Měl jste hlavu zastrčenou v mém krbu. S kým jste se domlouval?“

„S nikým…“ začal Harry a pokusil se vytrhnout z jejího sevření. Cítil, jak se s jeho hlavou rozloučila hrst vlasů.

„Lháři!“ zaječela Umbridgeová. Odmrštila ho od sebe takovou silou, že narazil do stolu. Teď viděl, že Hermionu přidržuje přimáčknutou ke zdi Millicent Bulstrodeová. Malfoy se opíral o okenní parapet a posměšně se šklebil, jednou rukou vyhazoval Harryho hůlku do vzduchu a zase ji chytal.

Za dveřmi se ozval jakýsi rozruch a po chvíli vešlo dovnitř několik velkých zmijozelských studentů, kteří mezi sebou drželi Rona, Ginny, Lenku a k Harryho nelíčenému úžasu i Nevilla. Ten se zmítal v sevření Crabbeho a zdálo se, že mu hrozí bezprostřední nebezpečí udušení. Všichni čtyři měli zacpaná ústa.

„Máme je všechny,“ ohlásil Warrington a hrubě postrčil Rona doprostřed místnosti. „Tenhleten,“ ukázal tlustým prstem na Nevilla, „se mi pokoušel zabránit, abych sebral ji,“ a ukázal pro změnu na Ginny, jež se snažila nakopnout do holeně zavalitou zmijozelskou dívku, která ji držela, „tak jsem ho přivedl taky.“

„Výborně, výborně,“ pochválila ho Umbridgeová a sledovala, jak se Ginny zmítá. „No, vypadá to, že Bradavice už brzy vyčistíme od všech Weasleyových, co?“

Malfoy se hlasitě podlézavě rozchechtal. Umbridgeová nasadila svůj široký samolibý úsměv, pohodlně se usadila do křesla s pestrobarevným potahem a pomrkávala na své zajatce jako ropucha z květinového záhonu.

„Tak, Pottere,“ začala… „Rozmístil jste kolem mého kabinetu hlídky a tohohle troubu,“ kývla směrem k Ronovi a Malfoy se rozesmál ještě hlasitěji, „jste poslal, aby mi nakukal, že naše školní strašidlo dělá spoušť v učebně přeměňování, přestože jsem s naprostou jistotou věděla, že právě zapatlává inkoustem okuláry všech školních dalekohledů – jak mi těsně předtím sdělil pan Filch.

Očividně jste považoval za nesmírně důležité, abyste si mohl s někým promluvit. Byl to Albus Brumbál? Nebo snad ten kříženec Hagrid? Pochybuji, že to byla Minerva McGonagallová. Podle toho, co jsem slyšela, je ještě tak slabá, že s nikým mluvit nemůže.“

Malfoy a několik dalších příslušníků vyšetřovatelského sboru se při těchto slovech opět rozesmáli. Harry zjistil, že překypuje vztekem a nenávistí, až se celý třese.

„Není vám nic do toho, s kým mluvím,“ zavrčel.

Ochablý obličej profesorky Umbridgeové jako by ztuhl.

„Jak myslíte,“ zanotovala svým nejnebezpečnějším a nejfalešnějším nasládlým hláskem. „Jak myslíte, pane Pottere… nabídla jsem vám šanci povědět mi to po dobrém. Odmítl jste. Nemám tedy na vybranou a musím vás přinutit. Draco, přiveďte profesora Snapea.“

Malfoy zastrčil Harryho hůlku někam do svého hábitu a s výsměšným úšklebkem vyšel z místnosti, Harry to však sotva zaznamenal. Právě si totiž něco uvědomil a vůbec se mu nechtělo věřit, že byl takový hlupák a zapomněl na to. Domníval se, že všichni členové Řádu, všichni, kdo by mu mohli pomoci Siriuse zachránit, jsou pryč – v tom se ovšem mýlil. Jeden člen Fénixova řádu ještě v Bradavicích zbýval: Snape.

V kabinetu panovalo ticho až na drobné přetahování a postrkování, jak se zmijozelští snažili udržet Rona a ostatní pod kontrolou. Ronovi, který zápasil s Warringtonovým polovičním nelsonem, odkapávala ze rtu krev rovnou Umbridgeové na koberec. Ginny se stále ještě pokoušela dupnout na nohu dívce z šestého ročníku, která ji pevně svírala za obě nadloktí. Neville se zmítal v Crabbeho náručí a jeho obličej nabýval stále sytější rudou barvu, zatímco Hermiona se marně snažila setřást ze sebe Millicent Bulstrodeovou. Lenka na rozdíl od ostatních ochable stála vedle svého strážce a roztěkaně hleděla z okna, jako by ji okolní dění poněkud nudilo.

Harry znovu pohlédl na Umbridgeovou, která z něj ani na okamžik nespustila oči. Obličej měl cílevědomě prázdný a bezvýrazný, i když se venku na chodbě ozvaly kroky a do kabinetu vešel Draco Malfoy, těsně následován Snapem.

„Chtěla jste se mnou mluvit, paní ředitelko?“ zeptal se Snape a s naprosto lhostejným výrazem se rozhlédl po dvojicích zápasících studentů.

„Á, profesor Snape,“ usmála se široce Umbridgeová a znovu vstala. „Ano, chtěla bych další lahvičku veritaséra, pokud možno co nejrychleji, prosím.“

„Poslední moji lahvičku jste si vzala, abyste mohla vyslechnout Pottera,“ odpověděl Snape a chladně na ni hleděl mastnou záclonou černých vlasů. „Snad jste ji nevypotřebovala celou? Říkal jsem vám, že tři kapky budou stačit.“

Umbridgeová zrudla.

„Můžete přece připravit další, ne?“ zeptala se a v hlase jí opět zazněl nasládlý tón malé holčičky, který nasazovala pokaždé, když ji něco rozzuřilo.

„Samozřejmě,“ ujistil ji Snape a ohrnul ret. „K jeho zrání je třeba plného měsíčního cyklu, takže bych ho pro vás měl mít hotové asi tak za měsíc.“

„Za měsíc?“ vypískla Umbridgeová a nafoukla se jako ropucha. „Za měsíc? Já ho ale potřebuji dnes večer, Snape! Zrovna jsem přistihla Pottera, jak se pomocí mého krbu domlouvá s nějakou neznámou osobou či osobami!“

„Vážně?“ podivil se Snape a projevil první nepatrnou známku opravdového zájmu, když se otočil a pohlédl na Harryho. „To mě ovšem nijak nepřekvapuje. Potter nikdy neprojevoval přílišnou ochotu k dodržování školního řádu.“

Studenýma temnýma očima se zavrtával do Harryho, který jeho pohledu neochvějně čelil a usilovně se soustředil na to, co viděl ve svém snu. Silou vůle se snažil Snapea přinutit, aby pronikl do jeho mysli, aby pochopil…

„Chci ho vyslechnout!“ opakovala rozčileně Umbridgeová, Snape odtrhl oči od Harryho a znovu se zahleděl do její zuřivě se třesoucí tváře. „Chci, abyste mi dal lektvar, který ho přinutí říct mi pravdu!“

„Jak už jsem vám sdělil,“ odpověděl nevzrušeně Snape, „žádné další zásoby veritaséra nemám. Pokud Pottera nechcete otrávit – a ujišťuji vás, že kdybyste to udělala, měla byste moje plné sympatie – nemohu vám pomoci. Problém je jedině v tom, že většina jedů zabírá příliš rychle, takže oběť má příliš málo času na to, aby řekla pravdu.“

Snape se opět podíval na Harryho, který na něj upřeně zíral a horečně se snažil navázat s ním spojení beze slov.

Voldemort drží Siriuse na odboru záhad, vysílal k němu zoufale své myšlenky. Voldemort drží Siriuse…

„Jste podmínečně propuštěn!“ zavřeštěla profesorka Umbridgeová a Snape se pohledem vrátil k ní s obočím nepatrně zdviženým. „Úmyslně mi odepíráte spolupráci! Čekala jsem od vás něco lepšího, Lucius Malfoy o vás vždy mluví velice pochvalně! A teď ven z mého kabinetu!“

Snape jí věnoval ironickou úklonu a obrátil se k odchodu. Harry věděl, že ze dveří právě vychází jeho poslední šance dát Řádu vědět, co se děje.

„Má Tichošlápka!“ zaječel. „Drží Tichošlápka tam, kde je to ukryté!“

Snape se zarazil s rukou položenou na klice dveří.

„Tichošlápek?“ vyjekla profesorka Umbridgeová a dychtivě otáčela hlavou od Harryho ke Snapeovi. „Kdo je Tichošlápek? Co je kde ukryté? Co tím myslí, Snape?“

Snape se ohlédl na Harryho a jeho tvář byla zcela neproniknutelná. Harry z ní nedokázal vyčíst, jestli mu porozuměl nebo ne, před Umbridgeovou se však neodvažoval mluvit jasněji.

„Nemám sebemenší ponětí,“ odpověděl chladně Snape. „Až budu chtít, aby na mne někdo pokřikoval nesmysly, Pottere, nabídnu vám drmolivý dryák. A vy, Crabbe, trochu povolte. Jestli se Longbottom udusí, bude to znamenat spoustu otravného papírování a obávám se, že to budu muset uvést ve vašem doporučení, budete-li se někdy ucházet o zaměstnání.“

S rozhodným prásknutím za sebou zavřel dveře a zanechal Harryho ve stavu ještě většího duševního zmatku, než v jakém byl dosud. Snape byl jeho naprosto poslední naděje. Pohlédl na Umbridgeovou, která si zřejmě myslela totéž; hruď se jí dmula vztekem a zklamáním.

„Dobrá,“ prohlásila a vytáhla hůlku. „Jak myslíte… žádná jiná možnost už mi nezbývá… tady jde o víc než jen o otázku školní kázně… v téhle věci jde o bezpečnost ministerstva… ano… ano…“

Zdálo se, jako by sama sebe k něčemu přesvědčovala. Nervózně přesouvala váhu z jedné nohy na druhou, upřeně se dívala na Harryho, švihala se hůlkou do roztažené prázdné dlaně a těžce oddechovala. Harry ji pozoroval a bez vlastní hůlky si připadal děsivě bezmocný.

„Nutíte mě k tomu, Pottere… dělám to nerada,“ promlouvala Umbridgeová, a stále nepokojně přešlapovala z nohy na nohu, „ale účel někdy světí prostředky… pan ministr určitě pochopí, že jsem neměla na vybranou…“

Malfoy ji sledoval s hladovým výrazem ve tváři.

„Kletba Cruciatus by vám měla rozvázat jazyk,“ pokračovala tiše Umbridgeová.

„Ne!“ vřískla Hermiona. „To je přece nezákonné, paní profesorko!“

Umbridgeová si jí však nevšímala. V obličeji se jí objevil ošklivý, dychtivý a vzrušený škleb, jaký u ní Harry dosud nikdy neviděl. Zvedla hůlku.

„Ministr by určitě nechtěl, abyste porušila zákon, paní profesorko!“ křičela Hermiona.

„Co Korneliusovy oči nevidí, to jeho srdce nebolí,“ poznamenala Umbridgeová, která teď lehce supěla a mířila postupně hůlkou na různé části Harryho těla, jako by se snažila odhadnout, kde to bude nejvíc bolet. „Také se nikdy nedozvěděl, že jsem loni v létě poslala na Pottera mozkomory, a přece toho s velkým potěšením využil jako příležitosti k jeho vyloučení.“

„To jste byla vy?“ vytřeštil oči Harry. „Vy jste na mě poslala mozkomory?“

„Někdo musel něco udělat,“ vydechla Umbridgeová, její hůlka se zastavila a mířila teď přímo na Harryho čelo. „Všichni jen žvanili o tom, že je třeba vás nějak umlčet… diskreditovat vás… já ale byla jediná, kdo s tím doopravdy něco udělal… až na to, že tenkrát jste se z toho vykroutil, že, Pottere? Dnes se ale nevykroutíte, dnes ne…“ Zhluboka se nadechla a vykřikla: „Cruc…“

„NE!“ zaječela Hermiona zlomeným hlasem za Millicent Bulstrodeovou. „Ne – Harry – musíme jí to říct!“

„Ani náhodou!“ zaburácel Harry a pohlédl na ten kousek Hermionina obličeje, který viděl.

„Musíme, Harry, stejně to z tebe vypáčí, tak… tak k čemu to je dobré?“

A Hermiona se tiše rozplakala s tváří zabořenou do zad hábitu Millicent Bulstrodeové. Millicent se okamžitě přestala snažit rozmáčknout ji o zeď a se znechuceným výrazem ustoupila stranou.

„Vida, vida, vida!“ zajásala Umbridgeová a zatvářila se vítězoslavně. „Slečinka Rejpalová nám zodpoví pár otázek. Tak do toho, děvče, do toho!“

„Néé, Éérmiunu!“ chroptěl Ron skrz svůj roubík.

Ginny na Hermionu upírala oči, jako by ji viděla poprvé v životě. Neville, který se stále ještě snažil popadnout dech, na ni také valil oči. Harry si však právě něčeho všiml. Přestože měla Hermiona hlavu složenou v dlaních a srdceryvně vzlykala, neviděl ani náznak slzavé kapičky.

„Moc – moc se všem omlouvám,“ štkala Hermiona, „ale – já to prostě nesnesu…“

„Správně, děvče, tak je to správně!“ pobízela ji Umbridgeová, popadla ji za ramena, posadila ji do prázdného květovaného křesla a naklonila se k ní. „Tak tedy… s kým se to Potter před chviličkou bavil?“

„No,“ vzlykla Hermiona do dlaní, „chtěl si promluvit s profesorem Brumbálem.“

Ron ztuhl s vyvalenýma očima, Ginny se přestala snažit dupnout na prsty své zmijozelské strážkyni a dokonce i Luna se zatvářila lehce překvapeně. Umbridgeová i její pomocníci se naštěstí soustředili výhradně na Hermionu, takže tyto podezřelé signály unikly jejich pozornosti.

„S Brumbálem?“ opakovala dychtivě Umbridgeová. „Vy tedy víte, kde Brumbál je?“

„No… vlastně ne!“ fňukala Hermiona. „Zkoušeli jsme Děravý kotel na Příčné ulici, pak Tři košťata a dokonce i Prasečí hlavu…“

„Ty náno hloupá! Brumbál přece nebude vysedávat v hospodě, když po něm pátrá celé ministerstvo!“ zařvala Umbridgeová a zklamání se vrývalo do každého povadlého rysu její tváře.

„Jenže… jenže my jsme mu potřebovali říct něco důležitého!“ zakvílela Hermiona a držela si dlaně ještě pevněji přitisknuté k obličeji. Harrymu bylo jasné, že se nesnaží skrýt svoje zoufalství, ale skutečnost, že jí stále nevytryskla jediná slzička.

„Ano?“ pohlédla na ni Umbridgeová s náhlým novým zájmem. „A copak jste mu chtěli říct?“

„Chtěli… chtěli jsme mu povědět, že už je p–připravená,“ zalykala se Hermiona.

„Co je připravené?“ vyptávala se Umbridgeová, znovu popadla Hermionu za ramena a začala s ní lehce třást. „Co je připravené, děvče?“

„Ta… ta zbraň,“ pípla Hermiona.

„Zbraň? Zbraň?“ opakovala Umbridgeová a zdálo se, že jí vzrušením vypadnou oči z důlků. „Vy jste pracovali na nějaké metodě odporu? Na nějaké zbrani, kterou byste mohli použít proti ministerstvu? Samozřejmě na příkaz profesora Brumbála?“

„A–a–ano,“ koktala Hermiona, „on ale musel zmizet dřív, než byla hotová, a t–t–teď jsme ji tady pro něj dokončili a, n–n–ne–můžeme ho najít, a–a–abychom mu to řekli!“

„Co je to za zbraň?“ zeptala se drsně Umbridgeová s tlustýma rukama stále pevně položenýma na Hermioniných ramenou.

„My jí vlastně n–n–nerozumíme,“ vysvětlovala Hermiona a hlasitě popotahovala. „J–j–jen jsme dělali, c–c–co nám profesor B–b–brumbál nařídil.“

Když se Umbridgeová napřímila, zářila spokojeností.

„Tak mě k té zbrani doveďte,“ přikázala.

„Těmhle – nic ukazovat nebudu,“ vřískla ječivě Hermiona a mezi prsty se rozhlédla po zmijozelských.

„Nejsi v situaci, kdy by sis mohla klást podmínky, děvenko,“ vyjela na ni hrubě Umbridgeová.

„Jak chcete,“ vzlykala už zase Hermiona do dlaní. „Jak chcete – jen ať si ji prohlédnou. Doufám, že ji použijí proti vám! Vlastně by bylo nejlepší, kdybyste tam přizvala ještě spoustu dalších lidí! To – to by vám patřilo – vážně by mě moc potěšilo, k–kdyby celá škola věděla, kde je a jak – jak se s ní zachází, protože jestli pak někoho z nich naštvete, aspoň si to s vámi v–vyřídí!“

Její slova na Umbridgeovou hluboce zapůsobila. Profesorka se rychle a podezřívavě rozhlédla po svém vyšetřovatelském sboru a její vypoulené oči na okamžik utkvěly na Malfoyovi, jemuž se nepodařilo dostatečně rychle skrýt výraz nepokryté touhy a chamtivosti, který se mu objevil v obličeji.

Umbridgeová další dlouhou chvíli zamyšleně hleděla na Hermionu a pak promluvila hlasem, který zjevně považovala za mateřsky laskavý.

„Tak dobrá, moje drahá, půjdeme tam jen my dvě… a ještě s sebou vezmeme Pottera, co říkáš? Tak vstávej.“

„Paní profesorko,“ oslovil ji naléhavě Malfoy, „paní profesorko, myslím, že někdo ze sboru by vás raději měl doprovodit, aby dohlédl na…“

„Jsem plně kvalifikovanou zástupkyní ministerstva, Malfoyi, to se skutečně domníváte, že sama nezvládnu takovéhle dva usoplence bez hůlek?“ zeptala se rezavě Umbridgeová. „Každopádně mi připadá, že tahle zbraň není něco, co by měly vidět děti školou povinné. Až do mého návratu zůstanete tady a dáte pozor, aby nikdo z těch ostatních,“ mávla rukou směrem k Ronovi, Ginny, Nevillovi a Lence, „nevzal roha.“

„Dobrá,“ přikývl trucovitě a zklamaně Malfoy.

„A vy dva můžete jít napřed a ukazovat mi cestu,“ nakázala. Umbridgeová a namířila hůlku na Harryho a Hermionu. „Tak běžte.“

Kapitola třicátá třetí

Zápas a útěk

Harry vůbec neměl ponětí, co má Hermiona v plánu či jestli vůbec nějaký plán má. Když vyšli z kabinetu profesorky Umbridgeové a kráčeli chodbou, držel se půl kroku za ní. Bylo mu jasné, že by vypadalo krajně podezřele, kdyby působil dojmem, že neví, kam jdou. Nepokusil se s ní promluvit, Umbridgeová šla tak těsně za nimi, že v zádech slyšel její přerývaný dech.

Hermiona je vedla po schodech dolů do vstupní síně. Dvoukřídlými dveřmi vedoucími do Velké síně k nim jasně doléhal šum hlasů a cinkot příborů a talířů – Harrymu se zdálo neuvěřitelné, že pouhých pět metrů od nich jsou lidé, kteří do sebe s chutí házejí večeři, oslavují konec zkoušek a netíží je jediná starost.

Hermiona zamířila přímo k dubové hlavní bráně, vyšla ven a scházela dolů po kamenných schodech do provoněného večerního vzduchu. Slunce už se sklánělo ke korunám stromů Zapovězeného lesa. Hermiona cílevědomě rázovala po trávníku takovým tempem, že Umbridgeová musela občas popoběhnout, aby s ní udržela krok, a jejich dlouhé temné stíny se v trávě ploužily za nimi jako vlečky plášťů.

„Je to schované v Hagridově chatrči, co?“ zafuněla dychtivě Umbridgeová přímo Harrymu do ucha.

„Ale kdepak,“ odbyla ji pohrdavě Hermiona. „Báli jsme se, že by to Hagrid neúmyslně spustil.“

„To je pravda,“ přikývla Umbridgeová, jíž se zjevně zmocňovalo stále větší vzrušení. „Ano, jasně, to by se mu podobalo, tomu pololidskému nemehlu.“

Zasmála se a Harry pocítil obrovskou chuť otočit se k ní a sevřít jí ruce kolem krku, ale udržel se. Jizva ho ve vlahém večerním vánku horce štípala, nebyla však ještě rozpálená doběla, takže věděl, že Voldemort zatím nepřikročil k nejhoršímu.

„Tak… kde to tedy je?“ vyptávala se Umbridgeová a v hlase jí zazněl podtón nejistoty, když viděla, že Hermiona dál kráčí k lesu.

„No přece támhle,“ odpověděla Hermiona a ukázala prstem k temným stromům. „Museli jsme to schovat někam, kde by na to nikdo ze studentů náhodou nenarazil, ne?“

„Samozřejmě,“ přikývla Umbridgeová, znělo to ale tak trochu úzkostně. „Samozřejmě… no prosím, tak dobře… jděte ale oba přede mnou.“

„A co kdybyste nám půjčila hůlku, když máme jít napřed?“ nadhodil Harry.

„Ne, to raději ne, pane Portere,“ odpověděla Umbridgeová sladce a šťouchla ho hůlkou do zad. „Obávám se, že ministerstvo si mého života cení přece jen o něco víc než toho vašeho.“

Když dorazili do chladného stínu prvních stromů, pokusil se Harry zachytit Hermionin pohled. Odvážit se do lesa bez hůlek, to mu připadalo mnohem bláhovější než všechno ostatní, co ten večer napáchali. Hermiona však pouze přejela Umbridgeovou pohrdavým pohledem a vnořila se přímo mezi stromy. Kráčela tak rychle, že jí Umbridgeová na kratších nohou sotva stačila.

„Je to hodně daleko?“ otázala se, když se jí hábit zamotal do ostružiní a natrhl.

„Ano, to je,“ přitakala Hermiona, „je to dobře schované.“

Harryho pochybnosti rostly. Hermiona se nedržela stezky, kterou se ubírali, když šli navštívit Drápa, ale kráčela po cestě, po níž se on sám před třemi lety dostal do doupěte nestvůrného Aragoga. Hermiona s ním tehdy nebyla a Harry pochyboval, že si dokáže představit, jaké nebezpečí na jejím konci číhá.

„Ehm… víš jistě, že jdeme správně?“ zeptal se jí významně.

„Samozřejmě,“ ujistila ho hlasem pevným jako ocel a dál se podle Harryho mínění se zcela zbytečným hlukem prodírala houštinou. Umbridgeová za nimi klopýtla o vyvrácený mladý stromek a sekla sebou, ani jeden z nich se však nezastavil, aby jí pomohl na nohy. Hermiona ani nezpomalila, jen hlasitě zavolala přes rameno: „Musíme ještě o kus dál!“

„Nehulákej tolik, Hermiono!“ zamumlal Harry a pospíšil si, aby ji dohonil. „Kdo ví, co všechno nás tady může poslouchat…“

„Já chci, aby nás bylo slyšet,“ odpověděla tiše. Umbridgeová za nimi hlasitě dusala. „Uvidíš…“

Šli dál a po chvíli, která Harrymu připadala převelice dlouhá, se ocitli v lese tak hluboko, že k nim hustý baldachýn korun nepropouštěl žádné světlo. Harryho se zmocnil pocit, který si pamatoval ze svých dřívějších výprav do Zapovězeného lesa, že ho totiž pozorují neviděné oči.

„Jak je to ještě daleko?“ ozvala se za ním vztekle Umbridgeová.

„Už jen kousek!“ zahlaholila Hermiona v okamžiku, kdy vyšli na potemnělou a provlhlou mýtinu. „Ještě pár kroků…“

Vzduchem prosvištěl šíp a s hrozivým zadrnčením se zabodl do stromu těsně nad Hermioninou hlavou. Ovzduší se náhle zaplnilo dusotem kopyt. Harry cítil, jak se pod ním lesní půda třese, Umbridgeová tiše vyjekla a strčila ho před sebe jako štít.

Vytrhl se z jejího sevření a otočil se. Z lesa kolem nich se vynořilo asi padesát kentaurů, v rukou drželi připravené luky se založenými šípy a mířili na Harryho, Hermionu a na Umbridgeovou. Když pomalu couvali do středu mýtiny, dralo se Umbridgeové z úst jakési tiché, vyděšené kňourání. Harry koutkem oka pohlédl na Hermionu, která se vítězoslavně usmívala.

„Co jste zač?“ ozval se jakýsi hlas.

Harry se podíval doleva. Z kruhu, který je obklopoval, k nim zamířil kaštanově zbarvený kentaur Magorian. Luk měl jako všichni ostatní připravený k výstřelu. Umbridgeová stále kňourala a hůlkou v divoce roztřesené ruce mířila na blížícího se kentaura.

„Ptal jsem se, co jsi zač, človíčku?“ vyjel na ni drsně Magorian.

„Jsem Dolores Umbridgeová!“ vypískla ječivým, vyděšeným hláskem. „Jsem první náměstkyně ministra kouzel a také ředitelka a vrchní vyšetřovatelka v Bradavicích!“

„Tak ty jsi z ministerstva kouzel?“ opakoval po ní Magorian a mnozí kentauři v kruhu začali neklidně přešlapovat.

„Přesně tak!“ zaječela Umbridgeová ještě vyšším hlasem. „Proto si dávejte moc velký pozor! Podle nařízení odboru pro dohled nad kouzelnými tvory se každý útok kříženců, jako jste vy, na člověka…“

„Jak jsi nás to nazvala?“ vykřikl divoce vyhlížející černý kentaur, v němž Harry poznal Banea. Z kruhu kolem nich se rozlehlo rozčilené mručení a drnčení napínaných tětiv.

„Takhle jim neříkejte!“ ozvala se pohoršené Hermiona, ale Umbridgeová jako by ji neslyšela. Stále mířila roztřesenou hůlkou na Magoriana a pokračovala. „Ve vyhlášce číslo patnáct B se jasně uvádí, že jakékoli napadení kouzelným tvorem, jehož inteligence je klasifikována jako téměř lidská a který je tudíž zodpovědný za své jednání…“

„Téměř lidská inteligence?“ zopakoval po ní Magorian, zatímco Bane s několika dalšími kentaury vztekle zaryčel a zadupal. „Něco takového považujeme za obrovskou urážku, človíčku! Naše inteligence je díky bohu mnohem vyšší než vaše!“

„Co pohledáváte v našem lese?“ zaburácel šedivý kentaur s nemilosrdným výrazem, kterého Harry s Hermionou viděli posledně. „Proč jste přišli?“

„Ve vašem lese?“ rozkřikla se Umbridgeová, která se teď zřejmě třásla nejen strachem, ale také rozhořčením. „Musím vám připomenout, že tu smíte žít jen proto, že vám ministerstvo kouzel vyhradilo jistá území…“

Kolem hlavy jí zasvištěl šíp tak těsně, že zachytil několik jejích špinavě šedých vlasů. Pronikavě zaječela a zakryla si hlavu oběma rukama, zatímco několik kentaurů spokojeně zařičelo a další se bouřlivě rozchechtali. Ozvěna jejich nespoutaného řehtavého smíchu se nesla kolem dokola potemnělou mýtinou a pohled na jejich kopyta, divoce bijící do země, byl znepokojující.

„Komu teď patří tenhle les, človíčku?“ zahřměl Bane.

„Jste špinaví kříženci!“ vřískala Umbridgeová a rukama si stále urputně kryla hlavu. „Vy hnusná zvířata! Neovladatelné potvory!“

„Buďte zticha!“ řvala na ni Hermiona, už však bylo pozdě. Umbridgeová namířila hůlku na Magoriana a vykřikla: „Pouta na tebe!“

Ve vzduchu nad Magorianem se vmžiku jako klubko hadů objevily tlusté provazy, pevně se mu omotaly kolem trupu a znehybnily mu paže. Kentaur zuřivě zafičel, vzepjal se na zadních a pokoušel se osvobodit; jeho druhové zatím vyrazili do útoku.

Harry popadl Hermionu a strhl ji k zemi. Ležel obličejem přimáčknutý k lesní prsti a na okamžik se ho zmocnila čirá hrůza, když zemi kolem rozbušila kopyta. Kentauři se jim však vyhnuli a přeskočili je, přestože ryčeli vzteky.

„Neeeee!“ slyšel Harry vřeštět Umbridgeovou. „Neeeee…! Jsem první náměstkyně ministra… nemůžete… Pusťte mě, vy zvířata! Nee!“

Harry zahlédl záblesk rudého světla – bylo mu jasné, že se jednoho z nich pokusila omráčit; pak se rozeřvala ještě víc. Harry zvedl o několik centimetrů hlavu a spatřil, jak Bane popadl Umbridgeovou zezadu a zdvihl ji vysoko do vzduchu. Zoufale se v jeho sevření zmítala, kopala a vyděšeně ječela. Hůlka jí vypadla z ruky na zem a Harrymu poskočilo srdce: kdyby na ni dosáhl…

Sotva však stačil natáhnout ruku, dopadlo na hůlku kopyto jednoho kentaura a přelomilo ji na dva kusy.

„Ták!“ zaburácel Harrymu do ucha něčí hlas, ze vzduchu se k němu snesla silná chlupatá paže a škubnutím ho postavila. Hermionu vytáhl na nohy jiný kentaur. Nad přelévající se pestrobarevnou změtí kentauřích hřbetů a hlav Harry viděl, jak Bane s Umbridgeovou v náručí uhání mezi stromy pryč. Umbridgeová bez přestání ječela, její hlas byl však stále vzdálenější a slábl, až v dusotu kopyt kentaurů kolem nich zanikl úplně.

„A co s nimi?“ zeptal se šedivý kentaur s nemilosrdnou tváří, který držel Hermionu.

„Jsou ještě mladí,“ ozval se Harrymu za zády protáhle zarmoucený hlas. „Mláďatům neubližujeme.“

„To oni ji sem přivedli, Ronane,“ namítl kentaur, který pevně svíral Harryho. „A zas tak mladí nejsou… tenhle už bude pomalu dospělý.“

Zatřásl Harrym za límec hábitu.

„Prosím,“ žadonila přerývaně Hermiona, „neubližujte nám, prosím, my nejsme jako ona, nepracujeme pro ministerstvo kouzel! Přišli jsme sem jen proto, že jsme doufali, že nás jí zbavíte.“

Z výrazu šedivého kentaura, který Hermionu držel, Harry okamžitě poznal, jak strašlivého omylu se těmito slovy dopustila. Šedivec pohodil hlavou a zuřivě zadupal zadními kopyty. „Vidíš to, Ronane?“ zahřímal. „Už v sobě mají nadutost své rasy! Tak my za vás měli udělat špinavou práci, takhle to myslíš, lidské děvče? Měli jsme splnit úlohu vašich sluhů, zahnat vaše nepřátele jako poslušní psi?“

„To ne!“ vypískla vyděšeně Hermiona. „Prosím ne, tak jsem to nemyslela! Jen jsem doufala, že nám dokážete – že nám třeba pomůžete…“

Bylo to ale, jako když šlápne z bláta do louže.

„My lidem nepomáháme!“ zavrčel kentaur, který držel Harryho, stiskl ho ještě pevněji a zároveň se nepatrně vzepjal na zadních, až se Harryho nohy na okamžik odlepily od země. „Naše rasa nemá s lidmi nic společného a jsme na to hrdí! Nedovolíme, abyste odtud odešli a chvástali se, že jsme vám na váš příkaz posloužili!“

„Nic takového nikde vykládat nebudeme!“ rozkřikl se Harry. „Víme, že byste to neudělali proto, že jsme to po vás chtěli…“

Nikdo ho ale zjevně neposlouchal.

„Přišli sem nepozváni,“ zvolal vousatý kentaur stojící skoro vzadu, „a teď za to musí pykat!“

Po jeho slovech se ze skupiny kentaurů ozvalo souhlasné bručení. „Ať si jdou s tou ženskou!“ houkl šedohnědý kentaur.

„Říkali jste, že neubližujete nevinným!“ vykřikla Hermiona a tentokrát se jí po tvářích rozkutálely opravdové slzy. „Neudělali jsme nic, co by vám ublížilo, nevyhrožovali jsme vám a nevytáhli jsme na vás hůlky, chceme se jen vrátit do školy, tak nás prosím nechte jít…“

„Nejsme všichni jako ten zrádce Firenze, lidské děvče!“ křikl šedivý kentaur a jeho slova doprovodil další výbuch souhlasného řevu. „Tys nás nejspíš považovala za roztomilé mluvící koně, co? Jsme prastará rasa, která nehodlá dál snášet vpády a urážky kouzelníků! Neuznáváme vaše zákony, nepřiznáváme vám žádné nadřazené postavení, jsme…“

Co dalšího ještě kentauři jsou, to už se ale nedozvěděli, protože v tom okamžiku na okraji mýtiny cosi tak hlasitě zapraskalo, že se všichni, tedy Harry, Hermiona i ta přibližně padesátka kentaurů, překvapeně otočili. Kentaur, který držel Harryho, ho nechal spadnout na zem, protože oběma rukama sáhl po luku a toulci se šípy. Hermiona dopadla stejně, a Harry se vyřítil k ní, zatímco se kmeny dvou tlustých stromů se zlověstným praskotem odtahovaly od sebe. V mezeře, která tak vznikla, se objevila nestvůrná obří postava – Dráp.

Kentauři, kteří mu stáli nejblíž, couvli a narazili do svých druhů za sebou. Mýtina se okamžitě naježila luky a šípy připravenými ke střelbě, namířenými k obrovité našedlé tváři, která se tyčila vysoko pod baldachýnem hustých větví. Drápova křivá ústa byla přihlouple pootevřená a v příšeří byly vidět záblesky žlutých zubů velkých jako cihly. Tupá blátivě hnědá očka se zúžila, když se obr zadíval na tvory, kteří se mu hemžili kolem nohou. Za jeho kotníky se táhly přervané provazy.

Dráp otevřel ústa ještě víc dokořán.

„Harrrg!“

Harry nevěděl, co je to „harrrg“, ani jakým je to jazykem, a popravdě ho to ani nijak zvlášť nezajímalo. Civěl na Drápovy nohy, jejichž chodidla byla skoro stejně dlouhá, jak byl Harry vysoký. Hermiona se ho jako klíště chytila za paži. Kentauři dočista zmlkli a hleděli vzhůru k obrovi, jenž kýval velikánskou kulatou hlavou ze strany na stranu a pořád se rozhlížel, jako by hledal něco, co upustil na zem.

„Harrrg!“ zachrčel znovu, ještě naléhavěji.

„Koukej odtud zmizet, obře!“ zavolal na něj Magorian. „Nejsi mezi námi vítán!“

Zdálo se, že jeho slova se u Drápa minula veškerým účinkem. Trochu se předklonil (kentauři napjali ruce, v nichž svírali luky) a pak hromovým hlasem zařval: „HARRRG!“

To už několik kentaurů značně znepokojilo, Hermiona však užasle vydechla.

„Harry!“ zašeptala. „Mám dojem, že chce říct Hagrid!“

Přesně v tu chvíli si jich Dráp všiml – jediných dvou lidiček v moři kentaurů. Sklonil hlavu asi tak o dalšího čtvrt metru a upřeně se na ně zadíval. Harry cítil, jak se Hermiona třese, když Dráp znovu otevřel ústa dokořán a hlubokým burácivým hlasem zachroptěl: „Hermy!“

„Ach bože!“ vyjekla Hermiona, stiskla Harrymu paži tak pevně, že v ní skoro ztratil všechen cit, a zatvářila se, jako by na ni šly mdloby. „On… on si mě pamatuje!“

„HERMY!“ hřímal Dráp, „KDE HARRRG?“

„Já nevím!“ pípla vyděšeně. „Je mi líto, Drápe, ale – ale nevím!“

„DRÁP CHCE HARRRGA!“

Jedna velikánská obrova ruka sáhla dolů. Hermiona vydala opravdu nefalšovaný jek, uskočila několik kroků vzad a spadla. Harry, který neměl hůlku, užuž začal kolem sebe mlátit, kopat, kousat a bůhvíco ještě, když se obří ruka obloukem snesla k němu a srazila přitom na zem sněhobílého kentaura.

Přesně na něco takového kentauři čekali – Drápovy natažené prsty měly Harryho pouhý čtvrtmetr na dosah, když k němu vzduchem prosvištěla padesátka šípů a zapíchla se mu do širokánského obličeje. Obr zavyl bolestí a vztekem, napřímil se a velikýma rukama si přejel po obličeji, takže šípy zpřelámal, jejich hroty si však vmáčkl ještě hlouběji pod kůži.

Zařval, zadupal obrovskýma nohama, a kentauři se rozprchli do všech stran. Harryho zkropily jako oblázky velké kapky Drápovy krve právě v okamžiku, kdy vytáhl Hermionu na nohy a kdy se oba jako o život rozběhli do úkrytu mezi stromy. Jakmile tam doběhli, otočili se. Dráp se slepě sápal po kentaurech – po tvářích se mu krev řinula proudem. Kentauři neuspořádaně ustupovali a cvalem probíhali mezi stromy na opačné straně mýtiny. Harry s Hermionou sledovali, jak Dráp znovu rozvztekleně zařval, vrhl se za nimi a cestou vyvrátil několik dalších stromů.

„Ach ne,“ vydechla Hermiona a roztřásla se tak prudce, že se jí podlomila kolena. „Ne, to bylo příšerné. Vždyť je málem všechny pobil!“

„Abych řekl pravdu, nijak zvlášť bych je nelitoval,“ ucedil trpce Harry.

Dusot cválajících kentaurů i nemotorného obra, který je pronásledoval, pomalu utichal v dáli. Zatímco mu Harry naslouchal, v jizvě mu znovu mocně škublo – zalil ho další příval děsu.

Promarnili spoustu času a jejich šance na Siriusovu záchranu byla teď mnohem menší než ve chvíli, kdy měl svoje vidění. Nejenže přišel o hůlku, ale trčeli uprostřed Zapovězeného lesa a neměli se k němu jak dopravit.

„Skvělý plán,“ štěkl na Hermionu, aby si alespoň částečně ulevil od vzteku. „Moc skvělý plán! A co si počneme teď?“

„Musíme se vrátit zpátky na hrad,“ špitla tichým hláskem Hermiona.

„Než se tam dostaneme, bude Sirius nejspíš mrtvý!“ prskal Harry a vztekle kopl do nejbližšího stromu. Nad hlavou zaslechl jakési pronikavé pištění, a když zvedl oči, spatřil, jak po něm natahuje dlouhé větvičkovité prsty rozzlobený kůrolez.

„Jenže bez hůlek nemůžeme podniknout vůbec nic,“ připomněla mu zoufale Hermiona a namáhavě znovu vstala. „A stejně, Harry, jak jsi vlastně plánoval, že se dostaneme až do Londýna?“

„Jo, přesně na to jsme se chtěli taky zeptat,“ ozval se za ní známý hlas.

Hermiona s Harrym se bezděčně přikrčili blíž k sobě a pohlédli mezi stromy. Objevil se Ron a těsně v patách za ním i Ginny, Neville a Lenka. Vypadali poněkud pošramocené. Ginny měla na jedné tváři několik dlouhých škrábanců, Nevillovi nad pravým okem nabíhala velká, jasně červená boule a Ronův ret krvácel ještě mnohem hůř než předtím, ze všech ale vyzařovalo jisté radostné uspokojení.

„No tak,“ pokračoval Ron, odhrnul stranou nízko visící větev a podával Harrymu jeho hůlku, „už tě něco napadlo?“

„Jak se vám podařilo utéct?“ žasl Harry a vzal si od něj hůlku.

„Pár omračovacích paprsků, jedno odzbrojovací kouzlo a Nevillovo fakt povedené překážecí kouzlo, a bylo to,“ vysvětloval ledabylým tónem Ron, který teď vracel hůlku i Hermioně. „Nejlepší ale bylo, jak Ginny dostala Malfoye. Ta její nestvůrná netopýří zaklínadla jsou skvělá, měl obličej plný obrovských pleskavých potvor. No a pak jsme z okna viděli, že máte namířeno do lesa, a šli jsme za vámi. Co jste provedli s Umbridgeovou?“

„Je pryč,“ odpověděl Harry. „Odneslo ji stádo kentaurů.“

„A vás tady nechali?“ užasla Ginny.

„Ne, zahnal je Dráp,“ vysvětlil Harry.

„Kdo je Dráp?“ zeptala se se zájmem Lenka.

„Hagridův mladší bratříček,“ vzpomněl si okamžitě Ron. „Tím se teď ale nebudeme zdržovat. Co jsi zjistil v tom krbu, Harry? Dostal Ty–víš–kdo Siriuse, nebo…“

„Jo,“ přisvědčil Harry a jizvou mu projel další záchvěv bolesti, „a jsem si jistý, že je pořád ještě naživu. Vůbec mě ale nenapadá, jak se tam dostaneme, abychom mu pomohli.“

Všichni zmlkli a tvářili se beznadějně. Tento problém se zdál být nepřekonatelný.

„No tak prostě budeme muset letět, ne?“ ozvala, se Lenka tou nejzdařilejší nápodobou věcného tónu, jakou od ní kdy Harry slyšel.

„Výborně,“ vyjel popuzeně a otočil se k ní. „Za prvé, jestli tím my myslíš taky sebe, tak na to zapomeň, a za druhé, Ron je tady jediný s koštětem, které není hlídané bezpečnostním trollem, takže…“

„Já koště mám,“ namítla Ginny.

„Jo, jenže ty nikam neletíš!“ usadil ji Ron.

„Promiň, ale na tom, co se stane Siriusovi, mi záleží právě tak jako tobě!“ nedala se Ginny a bradu bojovně vystrčila tak, že se náhle nápadně podobala Fredovi a Georgeovi.

„Jsi moc…“ začal Harry, ale Ginny mu rozhořčeně skočila do řeči.

„Jsem o tři roky starší, než jsi byl ty, když ses Ty–víš–s–kým utkal o Kámen mudrců, a taky mám hlavní zásluhu na tom, že Malfoy teď trčí u Umbridgeové v kabinetu a brání se obrovským létajícím příšerám!“

„Jistě, jenže…“

„Všichni jsme spolu byli v Brumbálově armádě,“ ozval se tiše Neville. „A chodili jsme tam právě proto, abychom se naučili bojovat proti Vy–víte–komu, ne? Tohle je první příležitost, abychom si to doopravdy vyzkoušeli naostro – nebo chceš říct, že to byla všechno jen hra?“

„Ne, to samozřejmě ne,“ zavrčel nedůtklivě Harry.

„V tom případě bychom měli jít s vámi,“ usoudil prostě Neville. „Chceme pomoct.“

„Má pravdu,“ usmála se spokojeně Lenka.

Harry pohlédl na Rona. Bylo mu jasné, že Ron myslí přesně na totéž co on: kdyby měl možnost vybrat si k sobě, k němu a Hermioně nějaké další členy BA, aby mu pomohli v pokusu o Siriusovu záchranu, rozhodně by si nevybral Ginny, Nevilla ani Lenku.

„Nebudeme se hádat, stejně na tom nezáleží,“ procedil mezi zaťatými zuby, „když pořád nevíme, jak se tam dostat…“

„Já myslela, že to už jsme si ujasnili,“ poznamenala Lenka tímtéž rozčilujícím hlasem. „Přece poletíme!“

„Hele,“ obrátil se k ní Ron a stěží potlačoval vztek, „možná že ty dokážeš létat bez koštěte, ale my ostatní si neumíme nechat narůst křídla, kdykoli se nám…“

„Létat se dá i jinak než na koštěti,“ namítla nevzrušeně Lenka.

„Nechceš náhodou, abychom letěli na zádech nějakého toho tvého muchlacího chrobáka, nebo jak se ta potvora jmenuje?“ obořil se na ni Ron.

„Muchlorohý chropotal neumí létat,“ opravila ho důstojným tónem Lenka, „zato tihle ano a navíc Hagrid říkal, že se vždycky dovedou dostat tam, kam má jejich jezdec namířeno.“

Harry se prudce otočil. Mezi dvěma stromy spatřil stát párek testrálů s přízračně zářícíma bílýma očima, kteří jejich tlumeně vedený rozhovor sledovali, jako by rozuměli každému slovu.

„Ano!“ zašeptal a zamířil k nim. Testrálové pohodili hadovitými hlavami, až jejich dlouhé černé hřívy zavlály, a Harry dychtivě natáhl ruku a bližšího z nich přívětivě popleskal po lesklém krku. Jak ho někdy mohlo napadnout, že jsou tahle zvířata ošklivá?

„To jsou ty bláznivé koňské potvory?“ zeptal se nejistě Ron a zadíval se kamsi nepatrně vlevo od testrála, kterého Harry popleskával. „Ty, co je nevidíš, pokud jsi neviděl někoho natáhnout bačkory?“

„Jo,“ přitakal Harry.

„Kolik jich je?“

„Jen dva.“

„Jenže my potřebujeme tři,“ poznamenala Hermiona. Stále vypadala trochu otřeseně, tvářila se ale odhodlaně.

„Čtyři, Hermiono,“ opravila ji podmračeně Ginny.

„Jestli dobře počítám, řekla bych, že je nás šest,“ dodala klidně Lenka.

„Neblázni, všichni letět nemůžeme!“ vyjel na ni zlostně Harry. „Podívejte, vy tři,“ ukázal na Nevilla, Ginny a Lenku, „nemáte s touhle věcí nic společného, nejste…“

Všichni tři začali znovu protestovat. Harrymu opět škublo v jizvě, tentokrát o něco bolestivěji. Každý další okamžik zdržení byl příliš drahý, neměl čas se dohadovat.

„Dobrá, jak myslíte, je to na vás,“ zarazil je stroze, „pokud ale nenajdeme další testrály, stejně nemůžete…“

„Však oni se objeví,“ ujistila ho neochvějně Ginny. Stejně jako Ron koukala samozřejmě zcela nesprávným směrem a zjevně byla přesvědčená, že hledí na koně.

„Proč myslíš?“

„Protože, pokud sis toho nevšiml, jste ty i Hermiona celí zamazaní od krve,“ odpověděla chladně, „a víme přece, že Hagrid testrály láká na syrové maso. Proto sem taky nejspíš přišli tihle dva.“

V tom okamžiku Harry pocítil, jak ho něco jemně tahá za hábit, a když sklopil oči, uviděl, že mu bližší testrál olizuje rukáv, který byl nasáklý Drápovou krví.

„No tak dobře,“ prohlásil, protože právě dostal spásný nápad. „Ron a já si vezmeme tyhle dva a poletíme, Hermiona tady může zůstat s vámi třemi a přilákat další testrály.“

„Já tady nezůstanu!“ ohradila se zuřivě Hermiona.

„Nebude třeba,“ usmála se Lenka. „Podívejte, támhle jsou další… vy dva musíte vážně páchnout…“

Harry se otočil. Mezi stromy se proplétalo přinejmenším šest nebo sedm dalších testrálů s velkými kožnatými křídly složenými těsně u těla a oči jim v temnotě jasně zářily. Teď už neměl žádnou výmluvu.

„No prosím,“ přikývl popuzeně, „tak si každý jednoho vyberte a nasedněte.“

Kapitola třicátá čtvrtá

Odbor záhad

Harry zabořil nejbližšímu testrálovi ruku do hřívy, pevně se chytil, jednou nohou se postavil na blízký pařez a neobratně se vyškrábal na hedvábný koňský hřbet. Zvíře neprotestovalo, jen natočilo hlavu, vycenilo zuby a dychtivě se snažilo dál olizovat jeho hábit.

Harry zjistil, že zaklesne-li se koleny za křídelní klouby, cítí se podstatně bezpečněji, a pak se rozhlédl po ostatních. Neville se vydrápal na hřbet sousednímu testrálovi, ležel na něm břichem a právě se pokoušel dostat přes něj nohu obkročmo. Lenka už byla na svém zvířeti usazená, seděla bokem jako v dámském sedle a uhlazovala si hábit, jako by na testrálech jezdila každý den. Ron, Hermiona a Ginny dosud nepohnutě stáli na místě a s pootevřenými ústy se rozhlíželi kolem.

„Co je?“ ozval se Harry.

Jak asi máme nasednout,“ pípl tiše Ron, „když ty potvory nevidíme?“

„Na tom přece nic není,“ ujistila ho Lenka, úslužně sklouzla ze svého testrála a zamířila k němu, Hermioně a Ginny. „Pojďte sem…“

Zavedla je k dalším testrálům, kteří stáli kolem, a jednomu po druhém pomohla usadit se na jejich hřbetech. Všichni tři se tvářili nesmírně nejistě, když jim naváděla ruce do koňské hřívy a radila jim, aby se pevně drželi. Pak znovu nasedla na vlastní zvíře.

„Tohle je šílenství,“ huhlal Ron a volnou rukou nervózně přejížděl nahoru a dolů po koňském krku. „Naprosté šílenství… kdybych ho aspoň viděl…“

„Radši doufej, že zůstane neviditelný,“ utrousil pochmurně Harry. „Tak co, připraveni?“

Všichni přikývli a Harry viděl, jak se pět párů kolen pod hábity napjalo.

„Tak fajn…“

Sklopil oči k ladné křivce černé šíje svého testrála a polkl.

„Takže… Ministerstvo kouzel, vchod pro návštěvníky, Londýn,“ zamumlal dost nejistě. „Totiž… jestli vůbec víš, jak se tam dostat.“

Na kratičký okamžik zůstal Harryho testrál naprosto nehybně stát a pak se jediným plynulým pohybem, který jezdce málem vyhodil ze sedla, křídla na obou bocích roztáhla. Kůň se pomalu přikrčil a vystřelil vzhůru tak rychle a strmě, že se ho Harry musel pevně chytit oběma rukama i nohama, aby přes jeho kostnatý zadek nesklouzl pozpátku na zem. Zavřel oči a zabořil obličej do hedvábné koňské hřívy, když prolétli mezi nejvyššími větvemi v korunách stromů a zamířili ke krvavě rudému zapadajícímu slunci.

Harry měl dojem, že se ještě v životě nepohyboval takovou rychlostí – přestože testrál sotva několikrát mávl křídly, přelétli jako blesk nad bradavickým hradem. Harrymu narazil do tváře poryv chladivého vzduchu. S očima přivřenýma proti náhlému větru se ohlédl a viděl, že pětice jeho společníků letí za ním. Všichni se pevně tiskli k šíjím svých zvířat, aby se chránili před proudem vzduchu, který za sebou každý testrál zanechával.

Byli nad bradavickými školními pozemky a vzápětí přelétli Prasinky. Harry pod sebou viděl hory i rokle mezi nimi. Jak začalo ubývat denního světla, všímal si malých shluků světélek, když míjeli další vesnice, a poté spatřil klikatící se silničku, po níž se mezi kopci jako malý brouk vracelo domů jediné auto.

„To je neuvěřitelné!“ dolehl k Harrymu téměř neznatelně Ronův výkřik. Harryho napadlo, jak zvláštní to musí být pocit, řítit se vzduchem v takové výši bez jakékoli viditelné opory.

Snášel se soumrak. Obloha se zešeřila, její temně purpurová báň byla poseta drobnými stříbrnými hvězdičkami a brzy už jen podle světel mudlovských měst pod sebou mohli usuzovat, jak vysoko jsou nad zemí a jak rychle se pohybují. Harry oběma rukama pevně svíral krk svého oře a silou vůle se ho snažil přimět, aby letěl ještě rychleji. Kolik času už asi uběhlo od okamžiku, kdy viděl Siriuse ležet na podlaze odboru záhad? Jak dlouho bude ještě schopen Voldemortovi vzdorovat? Jediné, co Harry věděl naprosto jistě, bylo, že jeho kmotr dosud neudělal to, co po něm Voldemort žádal, ale také nezemřel. Byl totiž přesvědčen, že v prvním i v druhém případě by cítil, jak mu vlastním tělem proudí Voldemortův triumf či vzteklé zklamání, a bolest v jizvě že by byla stejně pronikavá jako té noci, kdy byl napaden pan Weasley.

Letěli dál prohlubující se temnotou. Harryho obličej byl celý ztuhlý a prochladlý, nohy, jimiž křečovitě svíral testrálovy boky, mu začínaly dřevěnět, neodvažoval se však ani o píď změnit polohu, aby z oře nesklouzl. Z burácejícího svistu větru v uších byl už skoro hluchý a v ústech měl od chladného nočního vzduchu sucho a mrazivo. Naprosto ztratil pojem o tom, jakou vzdálenost už asi urazili, a všechnu svou víru vkládal do zvířete pod sebou, které stále stejně cílevědomě uhánělo nocí, sotva mávalo křídly a řítilo se dál.

Jestli přiletí pozdě…

Ještě je naživu, ještě bojuje, cítím to…

Jestli Voldemort usoudí, že se mu Siriuse nepodaří zlomit…

To bych poznal…

Harryho žaludek prudce poskočil. Testrálova hlava náhle mířila dolů k zemi, a než si to Harry uvědomil, sklouzl po jeho šíji o několik centimetrů dopředu. Konečně klesali… Měl dojem, že za sebou zaslechl někoho zaječet, a riskantně se přetočil, aby se ohlédl, žádné padající tělo však neviděl… nejspíš byli i ostatní zaskočeni změnou směru, stejně jako on.

A teď už se všude kolem začala objevovat stále větší a kulatější oranžová světla; viděli střechy budov, proudy reflektorů připomínajících světélkující oči nějakého hmyzu a bledě žluté obdélníčky oken. Zcela znenadání, alespoň jim to tak připadalo, se řítili k chodníku pod sebou. Harry se posledními zbytečky sil přitiskl k testrálovi a připravoval se na náhlý náraz, kůň se však na temnou zem snesl lehce jako stín a Harry mu sklouzl z hřbetu. Rozhlédl se po ulici – přeplněný kontejner s odpadky dosud stál nedaleko poničené telefonní budky; obojí bylo v mdlé oranžové záři pouličního osvětlení zbaveno vlastních barev.

Ron přistál kousek od Harryho a okamžitě se ze svého testrála skulil na chodník.

„Tohle už nikdy!“ zasténal a vyškrábal se na nohy. Zjevně chtěl svého oře co nejrychleji opustit, protože ho však neviděl, vrazil do jeho zadku a málem znovu upadl. „Nikdy, už nikdy v životě… to bylo to nejhorší, co…“

Hermiona a Ginny dosedly na zem vedle něj, jedna zleva, druhá zprava. Obě seskočily ze svých zvířat o něco elegantněji než Ron, oběma se však v obličeji objevil podobný výraz úlevy, když zase cítily pevnou půdu pod nohama. Neville seskočil celý roztřesený a Lenka sesedla jediným plavným pohybem.

„Tak kam se jde teď?“ zeptala se Harryho zdvořile zaujatým tónem, jako by to všechno prostě patřilo k docela zajímavému výletu.

„Támhle,“ odpověděl Harry. Krátce poplácal svého testrála, aby mu poděkoval, a pak rychle v čele ostatních zamířil k otlučené telefonní budce a otevřel její dveře. „Tak honem!“ pobídl je, když se váhavě zastavili.

Ron a Ginny poslušně napochodovali dovnitř, Hermiona, Neville a Lenka se natlačili za nimi. Harry se naposledy ohlédl na testrály, kteří se teď hrabali v kontejneru a hledali zbytky shnilých potravin, a pak se vecpal do budky za Lenkou.

„Kdo jste u toho telefonu nejblíž, vytočte šest, dva, čtyři, čtyři, dva,“ zavelel.

Ron se toho ujal s rukou zkřivenou v podivném úhlu, aby dosáhl na číselník. Když se kotouč se zavrčením vrátil na místo, budkou se rozlehl úřední ženský hlas.

„Vítejte na Ministerstvu kouzel. Uveďte prosím jméno a účel návštěvy.“

„Harry Potter, Ron Weasley, Hermiona Grangerová,“ hlásil bleskově Harry, „Ginny Weasleyová, Neville Longbottom, Lenka Láskorádová… přišli jsme někoho zachránit, když to vaše ministerstvo nedokáže udělat samo!“

„Děkuji,“ odpověděl úřední ženský hlas. „Návštěvníci nechť si laskavě vezmou jmenovky a viditelně si je připevní na svoje hábity.“

Z kovového otvoru, z něhož obvykle vypadávají vrácené mince, vyjel půltucet jmenovek. Hermiona je všechny sebrala a beze slova je přes Ginnyinu hlavu podala Harrymu. Podíval se na tu, která ležela nahoře. Stálo na ní: Harry Potter, záchranná mise.

„Upozorňujeme návštěvníky ministerstva na jejich povinnost podrobit se prohlídce a předložit své hůlky k registraci u bezpečnostní přepážky, která se nachází na protějším konci atria.“

„Fajn!“ odsekl hlasitě Harry a jizvou mu projelo další škubnutí. „Tak co kdybychom už jeli?“

Podlaha telefonní budky se zachvěla a chodník kolem jejích prosklených oken se začal zvedat do výše. Testrálové krmící se odpadky jim zmizeli z dohledu, shora se nad nimi zavřela tma. S tlumeným skřípěním se nořili do hlubin Ministerstva kouzel.

Pak jim na nohy dopadl první paprsek měkkého zlatého světla, pomalu se rozšiřoval a plazil se jim po těle výš. Harry se přikrčil v kolenou, držel hůlku připravenou, jak to jen v takových stísněných podmínkách šlo, a díval se sklem ven, aby zjistil, jestli na ně před výtahem někdo nečeká. Atrium se však zdálo být zcela liduprázdné. Světlo bylo tlumenější než tenkrát za dne, pod krbovými římsami zasazenými do stěn nehořely žádné ohně, když ale výtah hladce a plynule zastavil, viděl, že zlaté symboly na tmavomodrém stropě dál opisují spletité křivky.

„Ministerstvo kouzel vám přeje příjemný večer,“ rozloučil se s nimi ženský hlas.

Dveře budky se rozevřely dokořán: Harry z ní vypadl jako první, těsně následován Nevillem a Lenkou. Jediným zvukem, který se v atriu ozýval, byl pravidelný šum zlaté fontány, kde i nyní z hůlek čarodějky a kouzelníka, z hrotu kentaurova luku, ze špičky skřetova klobouku a z uší domácího skřítka tryskaly blyštivé proudy vody do kruhového bazénku.

„Pojďte,“ zavelel tiše Harry a všech šest se rozběhlo halou. S Harrym v čele proběhli kolem fontány a dorazili ke stolu, u něhož tehdy seděl kouzelník Bezpečnostní služby, který převážil Harryho hůlku. Teď u stolu nebyl nikdo.

Harry si byl jistý, že by tam někdo od Bezpečnostní služby být měl, bylo mu jasné, že jeho nepřítomnost je znamením něčeho nedobrého, a jeho neblahé tušení ještě sílilo, když procházeli zlatou branou k výtahům. Zmáčkl nejbližší tlačítko s označením Dolů a téměř okamžitě se objevil rachotivý výtah, zlatá mříž se otevřela s cvaknutím, které se rozlehlo hlasitou ozvěnou, a všichni spěšně nastoupili. Harry stiskl tlačítko s číslem devět, mříž se s prásknutím zavřela a výtah začal řinčivě a trhaně klesat. Když tu byl Harry s panem Weasleym ve dne, neuvědomil si, jak jsou výtahy hlučné, tentokrát však měl dojem, že ten randál musí zburcovat strážné v celé budově. Výtah ale zastavil, úřední ženský hlas ohlásil „odbor záhad“ a mříž se otevřela. Vystoupili do chodby, v níž se nehýbalo nic s výjimkou plamenů nejbližších pochodní, třepetajících se v proudu vzduchu od výtahu.

Harry se otočil k nezdobeným černým dveřím. Po dlouhých měsících, kdy se mu o nich jen zdálo, stál konečně před nimi.

„Jdeme,“ zašeptal a jako první vykročil chodbou. Lenka se držela těsně v patách za ním a s lehce pootevřenými ústy se rozhlížela kolem.

„Fajn – teď mě dobře poslouchejte,“ zastavil se Harry dva metry přede dveřmi. „Možná… možná by vás tu pár mělo zůstat – myslím jako na hlídce pro případ, že by…“

„A jak ti asi dáme vědět, že se blíží nějaké nebezpečí?“ zeptala se Ginny a zvedla obočí. „Vždyť můžeš být bůhvíjak daleko.“

„Jdeme s tebou, Harry,“ prohlásil Neville.

„Hlavně už pojďte,“ vyzval je pevným hlasem Ron.

Harrymu se přesto nechtělo brát je všechny s sebou, zjevně ale neměl na vybranou. Otočil se čelem ke dveřím, vykročil… a přesně jako v jeho snech se dveře otevřely dokořán a Harry překročil práh, následován ostatními.

Stáli ve velké kruhovité místnosti. Všechno uvnitř bylo černé, včetně podlahy a stropu; kolem dokola byly v černých stěnách v pravidelném odstupu zasazeny zcela stejné a nijak neoznačené černé dveře bez klik. Mezi nimi byly na stěnách držáky se svícemi hořícími modrým plamenem. Jejich studené pomrkávající světlo se odráželo v lesklé mramorové podlaze a vyvolávalo dojem, že mají pod nohama temnou vodní hladinu.

„Zavřete někdo ty dveře,“ zamumlal Harry.

Sotvaže ho Neville poslechl a dveře zavřel, ihned svého příkazu zalitoval. Bez dlouhého pruhu světla, které sem dopadalo z chodby za nimi ozářené pochodněmi, zavládla uvnitř taková tma, že na okamžik neviděli nic než shluky poskakujících modrých plamínků na stěnách a jejich přízračný odraz na podlaze.

Ve svém snu Harry pokaždé touhle místností cílevědomě prošel ke dveřím přímo proti vchodu a šel dál. Ve skutečnosti zde však byl asi tucet různých dveří. Zatímco stál, hleděl na dveře naproti sobě a snažil se uhádnout, které z nich jsou ty pravé, ozvalo se jakési hlasité zadunění a svíce se začaly sunout na stranu. Kruhovitá stěna se otáčela.

Hermiona popadla Harryho za ruku, jako by se bála, že se začne pohybovat i podlaha, to se však nestalo. Po dobu několika vteřin, kdy se stěna otáčela, byly modré plamínky kolem nich tak rozmazané a slité, že se podobaly neonovým trubicím, a pak, stejně náhle jako to začalo, dunění utichlo a všechno se opět ustálilo.

Harrymu se dosud před očima míhaly modré šmouhy a nic jiného neviděl.

„Co to mělo znamenat?“ zašeptal bázlivě Ron.

„Řekla bych, že nás to mělo splést, abychom nevěděli, kterými dveřmi jsme přišli,“ odpověděla tichým hláskem Ginny.

Harry si okamžitě uvědomil, že má Ginny pravdu: najít dveře ven na chodbu byl úkol asi stejně snadný jako najít na uhlově černé podlaze mravence. A dveře, jimiž měli pokračovat dál, mohly být kterékoli z toho tuctu, jenž je obklopoval.

„Jak se odtud dostaneme ven?“ zeptal se znepokojeně Neville.

„Řekl bych, že to je teď ta nejmenší starost,“ prohlásil důrazně Harry, zamrkal, aby se zbavil modrých mžitek před očima, a pevněji sevřel hůlku. „Ven se nepotřebujeme dostat, dokud nenajdeme Siriuse…“

„Hlavně ho ale nevolej, buď tak laskav!“ požádala úpěnlivě Hermiona, Harry však její radu nikdy nepotřeboval míň. Něco mu říkalo, že by si měl počínat co nejtišeji.

„Tak kudy půjdeme, Harry?“ zeptal se Ron.

„Já ne…“ začal Harry a polkl. „V těch snech jsem pokaždé vešel do dveří na konci chodby vedoucí od výtahů, ocitl jsem se v temné místnosti – to je ta, kde jsme teď – a pak jsem dalšími dveřmi pokračoval do místnosti, která se jakoby… třpytí. Měli bychom pár dveří vyzkoušet,“ dodal spěšně. „Správnou cestu poznám, jakmile ji uvidím. Tak do toho.“

Přešel rovnou ke dveřím, které teď měl přímo proti sobě, a ostatní ho v těsném závěsu následovali. Položil levou ruku na jejich chladnou a lesklou plochu, zvedl hůlku, připraven udeřit, jakmile se dveře otevřou, a zatlačil.

Dveře se bez odporu otevřely.

Po temnotě první místnosti vyvolávaly lampy visící ze stropu na dlouhých zlatých řetězech dojem, že je tahle dlouhá obdélníková komnata mnohem jasnější, přestože v ní nebyla žádná třpytivá pomrkávající světélka, jaká Harry vídal ve svých snech. Místnost byla skoro prázdná, bylo v ní jen několik stolů a přímo uprostřed obrovská skleněná nádrž naplněná jakousi tmavozelenou tekutinou, tak velká, že by si v ní všichni najednou mohli zaplavat. V nádrži se líně vznášelo několik perlově bílých předmětů.

„Co to má být?“ zeptal se šeptem Ron.

„Nevím,“ odpověděl Harry.

„Jsou to nějaké ryby?“ vydechla Ginny.

„Mořští červi!“ vyjekla Lenka. „Táta říkal, že ministerstvo chová…“

„Ne,“ přerušila ji Hermiona zvláštním tónem. Postoupila kupředu a podívala se boční stěnou nádrže. „To jsou mozky,“ oznámila.

„Mozky?“

„Ano… Zajímalo by mě, co tu s nimi dělají.“

Harry došel k nádrži a stoupl si vedle ní. Měla pravdu, když si je teď prohlížel zblízka, nemohlo o tom být sebemenších pochyb. Přízračně se leskly, objevovaly se a zase mizely v hlubinách tmavozelené kapaliny a vypadaly trochu jako slizké květáky.

„Pojďme odtud,“ vyzval Harry ostatní. „Tohle není správná cesta, musíme vyzkoušet jiné dveře.“

„Tady jsou taky dveře,“ podotkl Ron a ukázal na stěny. Harrymu pokleslo srdce; jak byly zdejší prostory velké?

„Vtom snu jsem tou tmavou místností vždycky prošel rovnou do další,“ namítl. „Myslím, že bychom se do ní měli vrátit a zkusit to odtamtud.“

Pospíšili si tedy zpět do tmavé kruhovité místnosti; místo modrých plamenů svící teď Harrymu před očima plavaly přízračné obrysy mozků.

„Počkej!“ vyštěkla náhle ostře Hermiona, když se Lenka chystala dveře vedoucí do místnosti s mozky přibouchnout. „Flagrate!“

Opsala ve vzduchu křivku hůlkou a na dveřích se objevilo zkřížené ohnivé X. Jakmile za nimi hlasitě zacvakl dveřní zámek, ozvalo se opět hlasité dunění a stěna se zase začala obrovskou rychlostí otáčet. Tentokrát však byla mezi matně modrými šmouhami vidět i velká rudozlatá skvrna, a když se konečně všechno uklidnilo, ohnivý kříž stále zářil a ukazoval jim, které dveře už vyzkoušeli.

„Výborný nápad,“ řekl uznale Harry. „Fajn, teď zkusíme tyhle…“

Zamířil opět ke dveřím přímo naproti sobě a s hůlkou stále napřaženou do nich strčil. Ostatní stáli těsně za ním.

Spoře osvětlená komnata, v níž se ocitli, byla větší než předchozí, měla obdélníkový tvar a podlaha uprostřed byla snížená, takže tvořila velkou kamennou jámu, hlubokou asi šest metrů. Stáli v horní řadě kamenných lavic, které se zřejmě táhly po obvodu celé místnosti a příkře se svažovaly dolů, takže sál připomínal amfiteátr nebo soudní síň, v níž byl Harry podroben výslechu Starostolce. Místo křesla s řetězy bylo však uprostřed jámy zvýšené kamenné pódium a na něm kamenný oblouk, který vyhlížel tak starobyle, popraskaně a otlučeně, že Harry žasl nad tím, že ještě vůbec stojí. Nepřidržován žádnou nosnou zdí byl oblouk zakryt roztřepeným černým závěsem či závojem, který v naprosto nehybném, studeném vzduchu v sále nepatrně povlával, jako by se ho před kratičkým okamžikem někdo dotkl.

„Je tam někdo?“ zeptal se Harry a seskočil na lavici o jednu řadu níž. Neozvala se žádná odpověď, závoj se však dál vlnil a třepotal.

„Opatrně!“ zašeptala Hermiona.

Harry řadu za řadou slézal po lavicích dolů, dokud nedospěl na kamennou podlahu zapuštěné jámy. Když pomalu kráčel k pódiu, rozléhaly se jeho kroky hlasitou ozvěnou. Z místa, kde teď stál, vypadal špičatý oblouk mnohem vyšší, než když se na něj předtím díval shora. Závoj se stále jemně vlnil, jako by jím někdo právě prošel.

„Siriusi?“ promluvil znovu Harry, tentokrát ale ne tak nahlas, protože byl blíž.

Zmocnil se ho velice podivný pocit, jako by někdo stál přímo za závojem na druhé straně oblouku. Sevřel v ruce hůlku co nejpevněji a pomalu pódium obešel, nikdo tam ale nebyl. Neviděl nic než rub roztřepeného černého závoje.

„Tak už pojďme!“ zavolala Hermiona z poloviny kamenného schodiště. „Tady to není, Harry, pojď, jdeme dál.“

Hlas měla vyděšený, mnohem vyděšenější než v místnosti s plovoucími mozky v nádrži, a přece si Harry pomyslel, že na tom oblouku, ať je jakkoli starý, je něco krásného. Jemně se zachvívající závoj ho přitahoval, cítil velice silné nutkání vylézt nahoru na pódium a projít na druhou stranu.

„Tak už pojď, Harry, prosím tě!“ zavolala Hermiona ještě naléhavěji.

„Už jdu,“ odpověděl, ale ani se nepohnul. Zrovna totiž něco zaslechl. Z druhé strany závoje k němu doléhaly jakési šeptavé a mumlavé hlasy.

„Co říkáte?“ zeptal se tak hlasitě, že se jeho slova rozlehla ozvěnou do kamenných lavic.

„Nikdo nic neříkal, Harry!“ namítla ostře Hermiona a přistoupila až k němu.

„Tam vzadu někdo šeptá,“ přesvědčoval ji Harry, ustoupil před ní a dál se zamračeně díval na závoj. „To jsi ty, Rone?“

„Já jsem tady, hele,“ ozval se Ron a objevil se vedle oblouku.

„Copak to nikdo z vás neslyší?“ vyjel na ně rozčileně Harry, protože šeptání a mumlání sílilo. Přistihl se, že už jednou nohou stojí na pódiu, přestože ji tam rozhodně nepoložil vědomě.

„Já je taky slyším,“ vydechla Lenka, která prošla kolem oblouku, připojila se k nim a pozorovala vlnící se závěs. „Tam uvnitř někdo je!“

Jak to myslíš – tam uvnitř?“ vyštěkla Hermiona a seskočila z posledního schodu. Zdála se být mnohem rozčilenější, než by odpovídalo situaci. „Žádné tam uvnitř není, je to jen oblouk, není v něm místo, kam by se někdo vešel. Přestaň s tím, Harry, jdeme pryč…“

Popadla ho za ruku a zatáhla. Harry však nepovolil.

„Harry, přišli jsme sem přece kvůli Siriusovi!“ naléhala vysokým a napjatým hláskem.

„Kvůli Siriusovi,“ opakoval Harry a dál jako zhypnotizovaný hleděl na neustále se pohybující závoj. „Jo…“

Něco mu konečně v hlavě zaskočilo na správné místo: Sirius! Někde je zajatý, spoutaný a mučený, a on tady kouká na nějaký oblouk…

Pozpátku poodstoupil několik kroků od pódia a odtrhl oči od závoje.

„Jdeme!“ zavelel.

„To se ti přece celou dobu snažím – no nic, hlavně už pojď!“ pobízela ho Hermiona a jako první zamířila od oblouku pryč. Z druhé strany stáli vedle oblouku Ginny s Nevillem a také na závoj zírali jako očarovaní. Hermiona beze slova uchopila Ginny za ruku, Ron popadl Nevilla, oba je rázně odtáhli k nejnižší kamenné lavici, vylezli na ni a pokračovali dál až ke dveřím.

„Co myslíš, že měl ten oblouk znamenat?“ zeptal se Harry Hermiony, když se znovu ocitli v temné kruhové místnosti.

„To nevím, ale ať to bylo cokoli, bylo to něco nebezpečného,“ prohlásila rozhodně Hermiona a opět na dveře nakreslila hůlkou ohnivý kříž.

Stěna se znovu roztočila a zastavila. Harry si namátkou vybral další dveře, přistoupil k nim a zatlačil. Dveře se nepohnuly.

„Co je?“ podivila se Hermiona.

„Jsou… zamčené…“ oznámil Harry. Zatlačil celou svou váhou, ale dveře nepovolily.

„Tak to budou ty, co hledáme, ne?“ vyjekl vzrušeně Ron a připojil své sily k Harrymu, aby je otevřeli násilím. „Určitě!“

„Nepleťte se mi tu!“ houkla na ně Hermiona. Namířila hůlkou na místo, kde by každé obyčejné dveře měly zámek, a pronesla: „Alohomora!“

Nestalo se vůbec nic.

„Siriusův nůž!“ napadlo Harryho. Vytáhl ho z kapsy hábitu a zastrčil do skuliny mezi dveřmi a stěnou. Ostatní nedočkavě sledovali, jak přejel nožem odshora až dolů, vytáhl ho a ještě jednou se do dveří zapřel ramenem. Dveře zůstaly stejně neústupně zavřené jako předtím. Navíc Harry při pohledu na nůž zjistil, že se čepel roztavila.

„Dobře, tuhle místnost vynecháme,“ prohlásila rozhodným tónem Hermiona.

„Co když je to ale ta pravá?“ namítl Ron, díval se na dveře a v jeho pohledu se mísily obavy s dychtivou zvědavostí.

„Nemůže to být ta pravá, Harry přece ve svém snu všemi dveřmi bez problémů prošel,“ odsekla Hermiona a označila dveře dalším ohnivým křížem. Harry si zatím zastrčil teď už neužitečnou střenku Siriusova nože zpět do kapsy.

„Víte, co by tam uvnitř mohlo být?“ vyjekla nadšeně Lenka, když se stěna začala znovu točit.

„Nepochybně nějaká tvoje blábolivá potvora,“ zamumlala tiše Hermiona a Neville se nervózně uchechtl.

Stěna se zastavila, Harry, který se cítil čím dál zoufaleji, strčil do dalších dveří a otevřel je.

„To je ono!“

Bylo mu to hned jasné, jakmile spatřil ta překrásná světélka, tančící a blikotavá jako diamanty. Když jeho oči přivykly oslepujícímu jasu, viděl, že se všude kolem lesknou hodinové ciferníky. Byly tam velké i malé hodiny, stojací i skříňové, visely mezi knihovničkami a stály na stolech, jež lemovaly celou místnost, takže vzduch v ní se chvěl neúnavným a neustávajícím tikáním, podobným dusotu tisíců malých pochodujících nožiček. Zdrojem všech těch poskakujících a oslnivě zářících světélek byl vysoký zvonovitý příklop z křišťálového skla, který stál na protějším konci místnosti.

„Tudy!“

Teď, když Harry věděl, že našli správnou cestu, se mu srdce horečně rozbušilo. Rozběhl se v čele ostatních úzkou uličkou mezi řadami stolů a stejně jako ve svém snu mířil ke zdroji světla – ke křišťálovému příklopu, který byl stejně vysoký jako on sám, spočíval na jednom ze stolů a zdál se být plný vzdouvajícího se třpytivého větru.

„No ne, podívejte!“ vydechla Ginny, když doběhli blíž, a ukázala doprostřed příklopu.

Uvnitř se v jiskřivém vzduchovém proudu vznášelo maličké, jako démant se skvoucí vajíčko. Zvedlo se pod sklem do výše, prasklo a vylétl z něj drobný kolibřík, kterého závan vzduchu odnesl až pod samotný vrcholek příklopu. Když se ho ale zmocnil další poryv větru, jeho peří bylo náhle rozčepýřené a zvlhlé, takže se nechal snést zpět ke dnu a skořápka vajíčka se kolem něj znovu uzavřela.

„Nezastavujte se!“ vykřikl důrazně Harry, protože Ginny se očividně chystala počkat a sledovat, jak se z vajíčka opět vylíhne ptáček.

„Tys u toho starého oblouku taky okouněl pěkně dlouho,“ odsekla naštvaně, nechala však příklop být a rozběhla se za ním k jediným dalším dveřím.

„To je ono,“ opakoval Harry a srdce mu teď tlouklo takovým tempem a tak silně, že měl dojem, jako by se v tom bušení jeho slova ztrácela. „Tady tudy musíme…“

Přeletěl po všech pohledem: stáli s hůlkami připravenými a vypadali náhle vážně a napjatě. Vrátil se očima ke dveřím a zatlačil na ně. Dveře se otevřely.

Byli na místě, našli, co hledali. Byla to síň vysoká jako chrámová loď a v ní nic než do výše se tyčící regály, plné malých zaprášených skleněných koulí. Koule se matně leskly ve světle vrhaném voskovicemi v dalších svícnech, zasazených pravidelně od sebe do stěn regálů. Stejně jako v kruhové místnosti, kterou nechali za sebou, hořely jejich knoty modrým plamenem. V síni bylo velice chladno.

Harry udělal několik opatrných kroků vpřed a nakoukl do jedné ze spoře osvětlených uliček mezi dvěma řadami regálů. Nic neslyšel a neviděl sebemenší známku jakéhokoli pohybu.

„Říkals, že je to v řadě číslo devadesát sedm,“ špitla Hermiona.

„Správně,“ sykl tiše Harry a zvedl oči ke konci nejbližší řady. Pod shlukem modře hořících svící, které vyčnívaly z regálu, se leskla stříbrná číslice padesát tři.

„Řekla bych, že musíme jít doprava,“ zašeptala Hermiona a s přimhouřenýma očima se dívala na vedlejší řadu. „Ano… tady je čtyřiapadesát…“

„Mějte hůlky připravené,“ varoval tiše Harry.

Obezřetně se kradli kupředu a ohlíželi se celou cestu mezi dlouhými řadami regálů, jejichž vzdálené konce se ztrácely v téměř úplné temnotě. Pod každou skleněnou koulí, jichž byly regály plné, byl přilepen malý zažloutlý štítek. Některé koule světélkovaly přízračnou mlžnou září, jiné byly matné a temné jako prasklé žárovky.

Minuli řadu číslo osmdesát čtyři… osmdesát pět… Harry měl uši nastražené, aby mu neunikl zvuk sebemenšího pohybu, jenže Sirius už mohl mít v ústech roubík, mohl být také v bezvědomí… Nebo, připomínal mu nezvaný hlásek uvnitř hlavy, už také mohl být mrtvý…

To bych cítil, přesvědčoval Harry sám sebe a srdce mu naráželo až na ohryzek, poznal bych to…

„Devadesát sedm!“ sykla Hermiona.

Stáli na konci řady namačkaní na sebe a dívali se do sousední uličky. Nikdo v ní nebyl.

„Je až úplně na konci,“ hlesl Harry, kterému náhle vyschlo v ústech. „Tady odtud ho pořádně nevidíme.“

Vedl je dál mezi vysokými řadami skleněných koulí. Některé z nich se měkce rozzářily, když je míjeli.

„Tady někde už by měl být,“ zašeptal Harry, přesvědčen, že každý další krok už ho musí dovést ke zhroucené Siriusově postavě, ležící na temné podlaze. „Někde tady blízko… už tam budeme…“

„Harry?“ oslovila ho nesměle Hermiona, Harry však neodpověděl. V ústech měl absolutně sucho.

„Někde tady… blízko…“ opakoval.

Došli na konec uličky a vynořili se v matném světle dalších svící. Nikdo tam nebyl. Všude znělo jen ticho plné prachu.

„Třeba je…“ zachraplal bezhlese a nakoukl do vedlejší uličky. „Nebo možná…“ Popoběhl a horečně se podíval ještě dál.

„Harry?“ ozvala se znovu Hermiona.

„Co je?“ zavrčel vztekle.

„Myslím… myslím, že tady Sirius není.“

Nikdo nepromluvil. Harry netoužil podívat se komukoli z nich do očí. Bylo mu nanic. Nechápal, proč tam Sirius není. Musí tu být. Tohle je přece to místo, kde ho viděl…

Rozběhl se volným prostorem, do kterého uličky ústily, a nahlížel do nich. Viděl jen jednu prázdnou uličku po druhé. Rozběhl se opačným směrem a minul své druhy, kteří ho sledovali upřenými pohledy. Nikde ani stopa po Siriusovi, nikde ani známka nějakého zápasu.

„Harry?“ zavolal za ním Ron.

„Co je?“

Nechtěl slyšet, co mu Ron hodlá sdělit. Nechtěl poslouchat, jak mu říká, že se podle jeho názoru zachoval hloupě, ani jak navrhuje, že by se měli vrátit do Bradavic. Do tváře mu stoupala horkost a měl pocit, že by se raději co nejdéle schovával tady dole v temnotách, než aby v jasném světle nahoře v atriu čelil všem jejich vyčítavým pohledům…

„Viděls tohle?“ zavolal Ron.

„Co?“ zeptal se znovu, tentokrát však dychtivým tónem – určitě šlo o něco, co dokazovalo, že tady Sirius byl, o nějakou stopu. Zamířil k ostatním, ke konci řady devadesát sedm. Našel tam však jen Rona, který upřeně hleděl na jednu ze zaprášených skleněných koulí na regále.

„Tak co je?“ opakoval sklesle Harry.

„Tady – tady je tvoje jméno,“ ukázal Ron.

Harry přistoupil o něco blíž. Ron ukazoval na malou skleněnou kouli, která zářila matným vnitřním světlem, přestože byla velice zaprášená – skoro jako by se jí už léta nikdo nedotkl.

„Moje jméno?“ Harry vykulil nechápavě oči.

Pokročil dopředu. Protože byl menší než Ron, musel zvrátit hlavu, aby si mohl přečíst zažloutlý štítek připevněný k polici pod zaprášenou skleněnou koulí. Pavoučím písmem na něm stálo přibližně šestnáct let staré datum a pod ním:

od S.P.T. pro A.P.W.B.B.

Pán zla

a (?) Harry Potter

Harry na štítek valil oči.

„Co to je?“ zeptal se Ron hlasem přepjatým nervozitou. „Co dělá tady dole tvoje jméno?“ Přeletěl pohledem po ostatních štítcích v regálu. „Já tady nejsem,“ poznamenal udiveně. „Nikdo z nás ostatních tady není.“

„Myslím, že bys na to neměl sahat, Harry!“ zarazila ho přísně Hermiona, když vztáhl ruku vzhůru.

„Proč ne?“ ohradil se Harry. „Má to snad něco společného se mnou, ne?“

„Nedělej to, Harry!“ ozval se náhle Neville. Jeho kulatý obličej se leskl potem a vypadal, že už mnoho dalšího napětí nesnese.

„Je na tom moje jméno,“ zahučel Harry.

Pak s trochu furiantským pocitem sevřel prsty kolem zaprášeného povrchu koule. Čekal, že bude na dotek studená, ale nebyla. Naopak, sálalo z ní teplo, jako by celé hodiny ležela na slunci, jako by ji to zářivé světlo zevnitř zahřívalo. Napadlo ho, ba dokonce v to doufal, že se stane něco dramatického, něco vzrušujícího, co dokáže, že jejich dlouhá a nebezpečná cesta přece jen nebyla marná – uchopil skleněnou kouli, sundal ji z regálu a podíval se na ni.

Nestalo se vůbec nic. Ostatní se shlukli těsněji kolem něj a dívali se, jak z koule otírá nános prachu.

A pak se přímo za nimi ozval strojeně protáhlý hlas.

„Výborně, Pottere. Teď se pěkně pomalu otočte a dejte to sem.“

Kapitola třicátá pátá

Za závojem

Zčistajasna se všude kolem nich začaly vynořovat temné stíny a zahrazovaly jim cestu doprava i doleva. Otvory v kápích na ně hleděly zářící oči a špičky tuctu hůlek jim mířily přímo na srdce. Ginny vyděšeně vyjekla.

„Sem s tím, Pottere,“ opakoval protáhlým hlasem Lucius Malfoy a napřáhl k Harrymu ruku s otevřenou dlaní.

Harrymu se udělalo špatně od žaludku. Byli v pasti – čelili dvojnásobné přesile.

„Sem s tím,“ vyzval ho ještě jednou Malfoy.

„Kde je Sirius?“ zeptal se místo toho Harry.

Několik Smrtijedů se rozesmálo a uprostřed skupinky matně viditelných postav po Harryho levici se vítězoslavně ozval drsný ženský hlas. „Pán zla má vždycky pravdu!“

„Vždycky!“ opakoval jako ozvěna Malfoy. „Tak už mi tu věštbu dejte, Pottere!“

„Chci vědět, kde je Sirius!“

„Chci vědět, kde je Sirius!“ pitvořila se po něm žena nalevo.

Spolu s ostatními Smrtijedy přistoupila blíž, takže stála několik málo kroků od Harryho a jeho druhů. Světlo tryskající z jejich hůlek Harryho pálilo v očích.

„Někde ho držíte,“ prohlásil Harry a snažil se potlačit paniku, která se mu vzdouvala v hrudi, pocit děsu, se kterým zápolil od chvíle, kdy vstoupil do uličky číslo devadesát sedm. „Je tady. Vím, že tady je.“

„Děťátko še nám plóbudilo štlachy a mysli ši, že to, čo še mu zdálo, še dooplavdy stalo,“ posmívala se mu žena odporným, rádoby dětským hlasem. Harry cítil, jak sebou Ron vedle něj škubl.

„Nic nedělej,“ zamumlal. „Teď ještě ne…“

Žena, která se po něm předtím pitvořila, se krákavě zachechtala.

„Slyšíte ho? Slyšíte ho? On dává těm fakanům pokyny, jako by se s námi chystal bojovat!“

„Jistě, ty neznáš Pottera tak dobře jako já, Belatrix,“ poznamenal tiše Malfoy. „Strašně rád si hraje na hrdinu a Pán zla o téhle jeho slabosti moc dobře ví. Tak už mi dejte tu věštbu, Pottere!“

„Vím, že tady Sirius je,“ trval na svém Harry, přestože se mu panikou stahovala hruď a měl pocit, že nemůže volně dýchat. „Vím, že ho někde držíte!“

Teď se rozesmáli i další Smrtijedi, nejhlasitěji se ovšem chechtala ta žena.

„Je načase, abyste se poučil, že sny jsou něco jiného než život, Pottere,“ ušklíbl se Malfoy. „A teď mi dejte tu věštbu, nebo budeme nuceni použít hůlky.“

„Tak to zkuste!“ odsekl Harry a zvedl svou hůlku do výše prsou. V tu chvíli se napravo i nalevo od něj zvedlo dalších pět hůlek v rukou Rona, Hermiony, Nevilla, Ginny a Lenky. Balvan v Harryho žaludku ještě o něco ztěžkl. Pokud tady Sirius doopravdy není, pak sem kamarády zcela bezdůvodně zavedl na smrt…

Smrtijedi však nezaútočili.

„Dejte mi tu věštbu a nikomu nebudeme muset ublížit,“ vyzval Harryho chladně Malfoy.

Tentokrát se pro změnu zasmál Harry.

„To určitě!“ odsekl. „Já vám dám tuhle – věštbu, říkáte? A vy nás pak necháte, abychom se v klidu vrátili domů, co?“

Sotva stačil domluvit, Smrtijedka hlasitě zavřískla: „Accio věšt…“

Harry byl však na její útok připraven. „Protego!“ vykřikl, ještě než stačila dokončit zaklínadlo, a přestože mu skleněná koule sklouzla až ke konečkům prstů, podařilo se mu ji udržet.

„No ne, náš maličký Potter ví, jak se tahle hra hraje,“ zavrčela a oči jí ve štěrbinách v kápi vztekle zablýskaly. „Dobrá, tak tedy…“

„ŘÍKAL JSEM NE!“ rozkřikl se na ženu hromovým hlasem Lucius Malfoy. Jestli to rozbiješ…!“

Harry bleskurychle zauvažoval. Smrtijedům tedy jde o tuhle zaprášenou skleněnou kouli. Jemu byla absolutně lhostejná. Chtěl jen, aby všechny své kamarády dostal z té kaše živé, aby nikdo z nich nezaplatil strašlivou cenu za jeho hloupost…

Žena pokročila dopředu, oddělila se od svých kumpánů a stáhla si kápi z hlavy. Azkaban tváři Belatrix Lestrangeové neprospěl, byla teď vyzáblá a podobná lebce, zářila však horečnatým, fanatickým leskem.

„Potřebuješ přesvědčit důkladněji?“ zeptala se a hruď se jí dmula přerývaným dechem. „Jak je libo – popadněte tu nejmenší,“ nařídila Smrtijedům, kteří stáli vedle ní. „Ať se podívá, jak budeme tu holku mučit. Ujmu se toho sama.“

Harry cítil, jak se ostatní shlukli do kruhu kolem Ginny. Sám postoupil o několik kroků stranou, takže se ocitl přímo před ní, a věštbu si přitiskl k hrudi.

„Jestli chcete na někoho z nás zaútočit, nejdřív budete muset rozbít tohle,“ oznámil Belatrix. „A řekl bych, že vašeho šéfa příliš nepotěší, když se vrátíte bez toho, co vy na to?“

Belatrix se nepohnula, jen na něj upřeně zírala a špičkou jazyka si přejížděla tenké rty.

„No tak,“ pokračoval Harry, „co je to za věštbu, o kterou tady jde?“

Nenapadala ho žádná lepší strategie než nepřestávat mluvit. Neville k němu byl přimáčknutý rukou a Harry cítil, jak se třese, cítil, jak ho v týle ovívá zrychlený dech někoho dalšího. Doufal, že všichni přemýšlejí na plné obrátky a snaží se najít nějakou cestu, kudy z té šlamastyky ven, protože sám měl v hlavě úplně vymeteno.

„Co je to za věštbu?“ opakovala po něm Belatrix a z tváře se jí vytratil úšklebek. „Děláš si legraci, Harry Pottere.“

„Ne, nedělám si legraci,“ ujistil ji Harry a těkal očima od jednoho Smrtijeda k druhému. Hledal nějaký slabý článek, nějakou skulinku, kterou by mohli uprchnout. „Proč o ni Voldemort tak stojí?“

Několik Smrtijedů užasle zasyklo.

„Ty se opovažuješ vyslovit jeho jméno?“ zašeptala Belatrix.

„Jasně,“ přikývl Harry a dál pevně svíral skleněnou kouli, protože čekal, že se ho o ni každým okamžikem pokusí nějakým dalším kouzlem připravit. „Jasně, vůbec mi nedělá potíže říct nahlas Vol…“

„Sklapni!“ zaječela Belatrix. Jak se opovažuješ vyslovit jeho jméno svými nečistými rty, jak se opovažuješ pošpinit ho svým kříženeckým jazykem, jak se opovažuješ…“

„Mimochodem, víte, že on je taky kříženec?“ zeptal se Harry a nevšímal si jejího běsnění. Hermiona mu tiše zasténala do ucha. „Myslím Voldemorta. No jasně, jeho matka sice byla čarodějka, ale jeho tatík byl mudla – nebo se vám snad snažil nakukat, že je z čistokrevného rodu?“

„MDLOBY NA…!“

„NE!“

Ze špičky hůlky Belatrix Lestrangeové vystřelil paprsek rudého světla, Malfoy ho však odvrátil stranou. Jeho kouzlo se střetlo s jejím, které narazilo do regálu čtvrt metru vlevo od Harryho a roztříštilo tam několik skleněných koulí.

Ze skleněné tříště rozsypané po podlaze se vymanily a vznesly dvě mlžně bílé postavy podobné duchům, proměnlivé jako dým, a obě naráz začaly mluvit. Jejich hlasy splývaly, takže přes Malfoyovy a Belatrixiny výkřiky byly slyšet jen útržky toho, co říkaly.

„…a v den slunovratu přijde nový…“ mumlala postava vousatého starce.

„NEÚTOČIT! POTŘEBUJEME TU VĚŠTBU!“

„On se opovažuje… on se opovažuje…“ vřískala nesouvisle Belatrix, „klidně si tu stojí… ten špinavý kříženec…“

„POČKEJ, AŽ BUDEME MÍT TU VĚŠTBU!“ zaburácel Malfoy.

„…a žádný další už se neobjeví…“ prorokovala postava mladé ženy.

Obě postavy, které se osvobodily z rozbitých koulí, se rozplynuly a ztratily. Vše, co z nich samotných i z jejich někdejších příbytků zůstalo, bylo pár skleněných střepů na podlaze. Harrymu však tahle příhoda vnukla jistý nápad. Problémem zůstávalo, jak se o něj podělit s ostatními.

„Ještě pořád jste mi neřekli, co je tak zvláštního na věštbě, kterou bych vám měl odevzdat,“ poznamenal, aby získal čas. Nenápadně přitom šátral nohou do stran a hledal nohu někoho ze své družiny.

„Nehrajte si s námi, Pottere,“ zavrčel Malfoy.

„Tohle není žádná hra,“ odsekl Harry, který se napůl soustředil na spor s ním a napůl na svou šátrající nohu. Teď narazil na něčí prsty a přišlápl je. Podle udiveného syknutí za zády poznal, že to je Hermionina noha.

„Co je?“ zašeptala.

„Brumbál vám nikdy neprozradil, že důvod, proč máte na čele tu jizvu, je skryt v nitru odboru záhad?“ vyptával se škodolibě Malfoy.

„Co – cože?“ zakoktal Harry a na okamžik úplně zapomněl na svůj plán. „Cože má být s mou jizvou?“

„Co je?“ zašeptala za ním důrazněji Hermiona.

„Je to vůbec možné?“ žasl Malfoy se zlomyslným potěšením. Několik Smrtijedů se znovu rozesmálo. Harry jejich smíchu využil, sykl na Hermionu a snažil se přitom co nejméně pohybovat rty. „Rozbíjejte regály…“

„Brumbál vám to opravdu nikdy neprozradil?“ opakoval Malfoy. „To ovšem vysvětluje, proč jste nepřišel dřív, Pottere, Pán zla se sám divil…“

„… až řeknu teď…“

„…jak je možné, že jste nepřiběhl okamžitě, když vám ve vašich snech ukázal, kde je věštba ukrytá. Myslel si, že vás přivede přirozená zvědavost, protože si budete chtít poslechnout přesné znění…“

„Vážně?“ opáčil Harry. Spíš cítil, než slyšel, jak za jeho zády Hermiona předává jeho pokyn ostatním, a snažil se udržet hovor, aby rozptýlil pozornost Smrtijedů. „Říkáte, že chtěl, abych sem přišel a vzal si ji? Proč to chtěl?“

„Proč?“ Malfoyovi rozhovor zřejmě působil až neuvěřitelné potěšení. „Protože každou věštbu si z odboru záhad mohou vyzvednout pouze ti lidé, kterých se týká, Pottere, jak Pán zla zjistil, když se pokusil použít jiných prostředníků, aby ji pro něj ukradli.“

„A proč chtěl ukrást věštbu, která se týká mě?“

„Týká se vás obou, Pottere, týká se vás obou… copak jste nikdy nepřemýšlel o tom, proč vás Pán zla chtěl zabít, když jste byl malé dítě?“

Harry se upřeně díval do prostřižených otvorů v kápi, za nimiž se leskly Malfoyovy šedé oči. Je snad tahle věštba příčinou, proč zemřeli jeho rodiče a proč on sám má na čele jizvu ve tvaru blesku? Drží snad v sevřené ruce odpověď na všechny ty otázky?

„Někdo vyslovil věštbu, která se týká mě a Voldemorta?“ zeptal se tiše, hleděl na Luciuse Malfoye a jeho prsty se ještě pevněji sevřely kolem skleněné koule, kterou držel v ruce. Byla sotva větší než Zlatonka a pořád ještě pokrytá drsným prachem. „A přiměl mě, abych sem přišel a sebral ji pro něj? Proč nepřišel a nevzal si ji sám?“

„Proč si ji nevzal sám?“ vyjekla Belatrix a doprovodila svůj výkřik šíleným krákoravým zachechtáním. „Pán zla měl podle tebe klidně přijít na ministerstvo kouzel, které tak příhodně odmítá přiznat jeho návrat? Pán zla se měl ukázat bystrozorům, když ti momentálně marní čas hledáním mého drahého bratránka?“

„Takže si na svou špinavou práci najal vás, co?“ ušklíbl se Harry. „Stejně jako se pokusil přimět Sturgise, aby ji ukradl… a Bodeho?“

„Velmi dobře, Pottere, velmi dobře…“ protáhl Malfoy. „Pán zla ale ví, že vám nechybí jistá inteli…“

„TEĎ!“ zařval Harry.

„REDUCTO!“ zahřmělo za ním naráz pět různých hlasů. Pět zaklínadel se rozlétlo pěti různými směry a udeřilo do protějších regálů, které okamžitě explodovaly. Jejich vysoká konstrukce se rozkolébala, když se na nich roztříštila stovka skleněných koulí, z nich se vznesly mlžně bílé postavy, vznášely se ve vzduchu nad nimi a jejich hlasy z bůhvíjak vzdálené a mrtvé minulosti se ozvěnou nesly skrze řinkot rozbíjeného skla a praskot dřevěných prken. Na podlahu se snášel déšť střepů a třísek.

„UTÍKEJTE!“ zahulákal Harry, když se regály nebezpečně rozkomíhaly a seshora začaly padat další skleněné koule. Volnou rukou popadl Hermionu za hábit, vlekl ji vpřed, a druhou rukou si chránil hlavu před padajícími troskami regálů a kusy skla. Jeden ze Smrtijedů se k nim vrhl oblakem prachu a Harry ho tvrdě udeřil loktem do maskovaného obličeje. Všichni řvali a ječeli, ozývaly se výkřiky bolesti a hromové rány, jak se regály jeden po druhém kácely, a do toho všeho se v tajuplných útržcích mísila proroctví věštců osvobozených z koulí…

Harry zjistil, že cesta vpřed je volná, a viděl, jak kolem něj s rukama nad hlavou proběhli Ron, Ginny a Lenka. Z boku ho náhle uhodilo do obličeje něco těžkého, uhnul ale jen hlavou a běžel dál. Na rameno mu dopadla něčí ruka a slyšel, jak Hermiona vykřikla: „Mdloby na tebe!“ Ruka ho okamžitě pustila.

Dorazili na konec řady číslo devadesát sedm. Harry zahnul doprava a teprve teď nasadil k opravdovému sprintu; těsně za sebou slyšel dusot a Hermionin hlas nabádající Nevilla, aby vydržel. Přímo před nimi byly dokořán otevřené dveře, kterými sem přišli – Harry už viděl třpytivé světlo zvonovitého skleněného příklopu. Prolétl dveřmi s věštbou stále pevně a bezpečně schovanou v ruce a čekal, až přes práh přeběhnou i ostatní, aby za nimi mohl dveře zabouchnout…

„Colloportus!“ vyhrkla udýchaně Hermiona a dveře se s podivným mlasknutím zavřely.

„Kde – kde jsou ostatní?“ zasupěl Harry.

Domníval se, že Ron, Lenka a Ginny jsou před nimi a že na ně budou čekat v téhle místnosti, nikdo tam ale nebyl.

„Nejspíš běželi nesprávným směrem!“ zašeptala vyděšeně Hermiona.

„Poslouchejte!“ hlesl Neville.

Za dveřmi, které za sebou právě zapečetili, se ozvaly kroky a výkřiky. Harry přiložil ucho těsně k nim, zaposlouchal se a slyšel řev Luciuse Malfoye: „Nechte Notta být, říkám nechte ho být, to jeho zranění pro Pána zla v porovnání se ztrátou té věštby vůbec nic neznamená. Pojďte zpátky, Jugsone, musíme tomu dát nějaký řád! Rozdělíme se do dvojic a všechno prohledáme. A nezapomínejte, s Potterem pěkně opatrně! Dokud tu věštbu nebudeme mít, ty ostatní klidně oddělejte, když to jinak nepůjde. Belatrix, Rodolfusi – vy běžte doleva, vy Crabbe a Rabastane, doprava; Jugson s Dolohovem půjdou těmi dveřmi přímo před námi, Macnair a Avery tudy. Vy, Rookwoode, jděte támhle, a Mulciber půjde se mnou!“

„Co si teď počneme?“ Hermiona se roztřásla od hlavy až k patě.

„Jasně že nezůstaneme stát tady a nebudem čekat, až nás najdou,“ odpověděl Harry. „Pojďte od těch dveří!“

Potichu, jak to jen šlo, se rozeběhli kolem blikotavého skleněného příklopu, pod nímž se líhlo a znovu uzavíralo maličké vajíčko, k východu do kruhového předsálí na protější straně místnosti. Už tam skoro byli, když Harry zaslechl, jak do dveří, které Hermiona uzavřela kouzlem, narazilo něco velkého a těžkého.

„Ustup!“ ozval se drsný hlas. „Alohomora!“

Dveře se rozlétly dokořán a Harry, Hermiona i Neville se skokem vrhli pod stoly. Viděli rychle se blížící lem hábitů dvou Smrtijedů i jejich spěšně kmitající nohy.

„Možná že proběhli až na druhou stranu do haly,“ mínil drsný hlas.

„Podívej se pod stoly,“ navrhl druhý.

Harry viděl, jak oba Smrtijedi pokrčili kolena. Vystrčil zpod stolu hůlku a vykřikl: „Mdloby na vás!“

Paprsek rudého světla udeřil do bližšího Smrtijeda, který se svalil na záda, narazil do velkých stojacích hodin a srazil je na zem. Druhý Smrtijed však stačil uskočit stranou, vyhnul se Harryho kouzlu, a teď mířil hůlkou na Hermionu, která se právě drápala zpod stolu, aby se mohla lépe bránit.

„Avada…“

Harry se po podlaze vrhl ke Smrtijedovi a popadl ho pod koleny, takže se útočník zhroutil k zemi a jeho rána šla vedle. Neville chtěl kamarádům pomoci, a ve spěchu převrhl jeden ze stolů. Zuřivě namířil hůlku na zápasící pár a vykřikl:

„EXPELLIARMUS!“

Harrymu i Smrtijedovi se hůlky vytrhly z rukou a odlétly zpět ke vchodu do síně věšteb; oba se okamžitě vyškrábali na nohy a rozběhli se za nimi, Smrtijed jako první a Harry v těsném závěsu za ním. Neville pádil za nimi, zjevně k smrti vyděšený tím, co provedl.

„Uhni mi z cesty, Harry!“ hulákal, očividně odhodlaný napravit, co zpackal.

Harry sebou hodil na stranu v okamžiku, kdy Neville znovu zamířil a zařval:

„MDLOBY NA TEBE!“

Paprsek rudého světla prolétl těsně nad Smrtijedovým ramenem a narazil do prosklené skřínky na stěně, plné přesýpacích hodin nejrůznějších tvarů. Skříňka se sesypala na podlahu, rozevřela se dokořán, kolem dokola se rozprskly skleněné střepy, pak jako zázrakem znovu scelená vyskočila zpět na stěnu, opět spadla a roztříštila se…

Smrtijed bleskově popadl svoji hůlku, která ležela na podlaze vedle třpytného skleněného příklopu. Harry se honem přikrčil za další stůl, když se muž otočil k němu a kápě na obličeji mu sklouzla a zakryla mu oči. Volnou rukou si ji strhl a zaburácel: „MDLO…“

„MDLOBY NA TEBE!“ zaječela Hermiona, která právě doběhla až k nim. Proud rudého světla udeřil Smrtijeda přesně doprostřed hrudi. Muž znehybněl s rukou nataženou před sebe, hůlku nechal s rachotem spadnout na podlahu a po zádech se hroutil k příklopu. Harry čekal, že uslyší pořádný břinkot, až muž narazí do pevného skla a sklouzne po něm k zemi, místo toho však Smrtijedova hlava povrchem skleněného zvonu projela, jako by to byla pouhá mýdlová bublina. Roztažený na zádech zůstal ležet na stole a hlavou dopadl doprostřed nádoby plné světélkujícího větru.

„Accio hůlka!“ vykřikla Hermiona. Harryho hůlka vylétla odněkud z temného kouta přímo do její ruky a Hermiona mu ji okamžitě hodila.

„Díky,“ vydechl Harry. „Prima, a teď honem od…“

„Podívejte!“ vyjekl Neville hlasem plným děsu. Hleděl na Smrtijedovu hlavu pod skleněným zvonem.

Všichni tři opět zvedli hůlky, ani jeden však neudeřil. Poklesla jim brada a ohromeně zírali na to, co se dělo s útočníkovou hlavou.

Hlava se obrovskou rychlostí smršťovala a byla čím dál plešatější; černé vlasy a neoholené vousy se zatahovaly dovnitř, vrásky na tvářích se vyhladily, lebka byla kulatá a porostlá hebkým chmýřím…

Na silném a svalnatém krku Smrtijeda, který se namáhavě snažil znovu vyškrábat na nohy, teď seděla groteskně malá dětská hlavička. S otevřenými ústy na ni vytřeštěně zírali a hlavička se jim přímo před očima začala nadouvat znovu do původních rozměrů; na temeni a na bradě jí rašily husté černé chlupy…

„To je Čas,“ hlesla ohromeně Hermiona. „Čas…“

Smrtijed znovu zatřásl ošklivou hlavou, jako by si ji chtěl pročistit, než se však stačil vzpamatovat, začala se zase zmenšovat do dětské podoby.

Z místnosti někde poblíž k nim dolehl výkřik, po něm rachot a zoufalé zavřísknutí.

„RONE?“ zahulákal Harry a bleskově se odvrátil od té zrůdné přeměny, která se před nimi odehrávala. „GINNY? LENKO?“

„Harry!“ vypískla Hermiona.

Smrtijed vytáhl hlavu zpod skleněného zvonu. Vypadal neuvěřitelně bizarně, jeho titěrná dětská hlavička naříkavě kvílela, zatímco silné paže se nebezpečně rozmachovaly kolem a jen o vlásek minuly Harryho, který se honem přikrčil. Harry zvedl hůlku, vtom ho však k jeho úžasu Hermiona popadla za ruku.

„Přece neublížíš dítěti!“

Nebyl čas na to, aby se s ní dohadoval, neboť uslyšel další kroky, které se k nim blížily ze síně věšteb. Příliš pozdě si uvědomil, že neměl křičet a prozradit tak, kde se nacházejí.

„Poběžte!“ vyhrkl, všichni tři se otočili zády k ošklivému Smrtijedovi s dětskou hlavičkou, který se bezmocně potácel za nimi, a rozběhli se k otevřeným dveřím na protější straně komnaty, vedoucím zpět do černého předsálí.

Byli asi na poloviční cestě, když Harry otevřenými dveřmi spatřil, jak se jim černou místností ženou v ústrety další dva Smrtijedi. Zabočil tedy doleva, vlétl do malé temné kanceláře plné nejrůznějšího harampádí a přibouchl za ostatními dveře.

„Collo…“ začala Hermiona, než však stačila zaříkadlo dokončit, dveře se rozlétly dokořán a oba Smrtijedi vrazili s vítězoslavným řevem dovnitř.

„IMPEDIMENTA!“ vykřikli svorně.

Jejich kouzlo narazilo do Harryho, Hermiony i Nevilla a odhodilo je dozadu. Neville přelétl přes stůl a nebylo ho vidět, Hermiona narazila na knihovnu a okamžitě ji zasypala hromada těžkých svazků, a Harry týlem hlavy tvrdě udeřil do kamenné zdi za sebou. Před očima mu vytryskl roj malých světélek a na okamžik byl příliš omámený a zmatený, aby byl schopen nějak reagovat.

„MÁME HO!“ zahulákal Smrtijed stojící blíž k Harrymu. „V KANCELÁŘI VEDLE…“

„Silencio!“ vykřikla Hermiona a mužův hlas rázem utichl. Jeho ústa se za otvorem v kápi pohybovala dál, nevyšel z nich však jediný zvuk. Druhý Smrtijed ho spěšně odstrčil stranou.

„Petrificus totalus!“ zaječel Harry v okamžiku, kdy druhý Smrtijed napřahoval hůlku. Smrtijedovy ruce i nohy se okamžitě zaklínily do sebe, takže padl k zemi a zůstal ležet tváří zabořený do koberce u Harryho nohou, tuhý jako prkno a neschopný pohybu.

„Dobrá práce, Har…“

Smrtijed, kterého Hermiona jen připravila o hlas, však náhle švihl hůlkou jako mečem a proud purpurového ohně, který z ní vytryskl, přejel Hermioně přímo přes hruď. „Ach!“ vyrazila ze sebe tichý, jakoby překvapený povzdech, sesypala se na podlahu, a zůstala nehybně ležet.

„HERMIONO!“

Harry padl vedle ní na kolena a Neville se k ní rychle škrábal po všech čtyřech zpod stolu; hůlku měl přitom napřaženou před sebou. Jakmile vystrčil hlavu, Smrtijed prudce vykopl – jeho noha přerazila Nevillovu hůlku na dva kusy a trefila ho do obličeje. Neville zavyl bolestí, ruce si tiskl k ústům a k nosu a stáhl se. Harry se otočil s hůlkou vysoko zdviženou a spatřil, že Smrtijed si serval kápi z hlavy a míří svou hůlkou přímo na něj. Poznal podlouhlý a pobledlý obličej se zkřivenými rysy, který viděl v Denním věštci: byl to Antonín Dolohov, čaroděj, který zavraždil bratry Prewettovy.

Dolohov se ušklíbl. Volnou rukou ukázal nejprve na věštbu, kterou Harry stále svíral v ruce, pak na sebe a nakonec na Hermionu. Přestože dosud nebyl schopen mluvit, smysl jeho gesta nemohl být jasnější. Dej mi tu věštbu, nebo dostaneš totéž co ona…

„Jako byste se nás stejně všechny nechystali zabít, jakmile vám ji dám!“ zahučel Harry.

Zděšené hořekování v hlavě mu bránilo normálně uvažovat. Jednu ruku měl na Hermionině rameni – bylo dosud teplé, neodvažoval se na ni však pohlédnout přímo. Jen ať není mrtvá, hlavně ať není mrtvá, jestli je mrtvá, je to moje vina…

„Dělej, co ubíš, Harry,“ zahuhlal rozvztekleně za stolem Neville a spustil ruce, čímž odhalil zjevně přeražený nos i krev, která se mu valila po ústech a po bradě, „ale tu věštbu bu dedávej!“

Venku za dveřmi se ozvala rána a Dolohov se ohlédl přes rameno – v otevřených dveřích se objevil Smrtijed s dětskou hlavičkou, která hlasitě kňourala, zatímco velké pěsti se stále nekontrolovaně oháněly po všem kolem. Harry se bez váhání chopil příležitosti.

„PETRIFICUS TOTALUS!“

Kouzlo udeřilo Dolohova dřív, než je stačil zablokovat, takže se zhroutil a zaklesl do svého společníka. Oba zůstali ztuhlí jako prkno a neschopní pohnout se o jediný centimetr.

„Hermiono!“ ihned vyhrkl Harry a zatřásl s ní, zatímco Smrtijed s dětskou hlavičkou se mu znovu odpotácel z očí. „Prober se, Hermiono…“

„Co s dí udělal?“ zajímal se Neville, který vylezl zpod stolu a klekl si vedle ní z druhé strany. Z rychle otékajícího nosu mu crčela krev.

„Nevím…“

Neville přiložil prsty k Hermionině zápěstí.

„Cídím tep, Harry. Určidě ho cídím.“

Harryho zalila tak mocná vlna úlevy, až se mu na okamžik zatočila hlava.

„Žije?“

„Jo, byslíb, že ano.“

V následující chviličce ticha Harry natahoval uši a pátral po zvuku nějakých dalších kroků, neslyšel však nic kromě kvílivého nářku a zmateného cupitání Smrtijeda s dětskou hlavičkou ve vedlejší komnatě.

„Nejsme daleko od východu, Neville,“ zašeptal, „jsme hned vedle té kruhové místnosti… Kdyby se nám podařilo dostat se tam, přejít ji a najít správné dveře, než se objeví další Smrtijedi, vsadím se, že bys dokázal odnést Hermionu chodbou a naložit ji do výtahu… a pak bys mohl někoho najít… vyhlásit poplach…“

„A co zatíb budeš dělad dy?“ zeptal se Neville, utřel si krvácející nos rukávem a zamračil se na Harryho.

„Musím najít ostatní,“ odpověděl Harry.

„Dobrá, já je půjdu dajíd s debou,“ prohlásil rozhodně Neville.

„Ale Hermiona…“

„Vezbebe ji s sebou,“ rozhodl nekompromisně Neville. „Já ji podesu – dy ubíš líp bojovad dež já…“

Vstal a popadl Hermionu pod paží. Zakaboněně se podíval na Harryho, který na okamžik zaváhal, pak ji vzal pod druhou paží a pomohl přehodit její nehybné tělo Nevillovi přes ramena.

„Počkej,“ zarazil ještě Nevilla, sebral z podlahy Hermioninu hůlku a strčil mu ji do ruky, „radši si vezmi tohle.“

Pomalu vykročili ke dveřím a Neville odkopl stranou zbytky své zlomené hůlky.

„Babička bě zabije,“ zahuhlal zoufale a z nosu mu při každém slovu ukápla kapka krve. „Do byla dodiž dádova sdará hůlka.“

Harry vystrčil hlavu ze dveří a opatrně se rozhlédl. Smrtijed s dětskou hlavičkou skučel a vrážel do všeho kolem sebe, zbědovaný a zmatený srážel k zemi stojací hodiny a převrhoval stoly, zatímco prosklená skříňka, která – jak už se Harry domyslel – zjevně obsahovala obraceče času, dál padala, rozbíjela se, znovu se scelovala a věšela se na zeď za nimi.

„Ten si nás nevšimne ani náhodou,“ zašeptal Harry. „Tak pojď… drž se těsně za mnou…“

Potichu se vyplížili z kanceláře a kradli se zpět ke dveřím do černého předsálí, které se teď zdálo být zcela liduprázdné. Vešli tam, urazili několik kroků, Neville pod Hermioninou váhou lehce vrávoral, a vtom se za nimi dveře časové komnaty zavřely a stěny se začaly znovu otáčet. Rána, kterou Harry před chviličkou dostal zezadu do hlavy, ho zřejmě připravila o rovnováhu; přimhouřil oči a nepatrně se potácel, dokud se stěny nepřestaly pohybovat. S pocitem zoufalství zjistil, že Hermioniny ohnivé kříže ze dveří zmizely.

„Tak kudy byslíš, že bychob běli…“

Než se však stačili rozhodnout, kterou cestu by měli zkusit, dveře po jejich pravici se rozletěly a vyrazily z nich tři postavy.

„Rone!“ zachraplal Harry a rozběhl se k němu. „Ginny, jste všichni…“

„Harry!“ vyhrkl Ron, slabě se zahihňal, klopýtavě vyrazil kupředu, popadl Harryho za hábit a zadíval se na něj nezaostřenýma očima. „Tady jste… ha ha ha… vypadáš legračně, Harry… jsi pěkně zřízený…“

Ron byl v obličeji bílý jako křída a z koutku úst mu vytékal tmavý pramínek. Vzápětí se mu podlomila kolena, Harryho hábit však nepustil z ruky, takže se k němu Harry musel sehnout.

„Ginny?“ otočil se na ni s obavami v hlase. „Co se mu stalo?“

Ginny však jen zavrtěla hlavou a sesula se po stěně k zemi, kde zůstala sedět, namáhavě oddechovala a držela se za kotník.

„Myslím, že má ten kotník zlomený, slyšela jsem, jak to prasklo,“ zašeptala Lenka, která se k ní skláněla. Jediná se zdála být nezraněná. „Čtyři z nich nás zahnali do tmavé komnaty plné planet. Bylo to tam hrozně zvláštní, chvílemi jako bychom se jen vznášeli ve tmě…“

„Harry, viděli jsme zblízka Uran!“ sdělil Ron a nepřestával se tiše chichotat. „Chápeš to, Harry? Viděli jsme Uran – ha ha ha…“

V koutku úst se mu objevila krvavá bublina, zvětšila se a praskla.

„A pak jeden z nich popadl Ginny za nohu, já jsem použila zmenšovací kletbu, takže mu Pluto vybuchlo přímo do obličeje, ale…“

Lenka ukázala beznadějným gestem na Ginny, která dýchala velice přerývaně a oči měla stále zavřené.

„A co je s Ronem?“ zeptal se s obavami Harry, protože Ron se chichotal pořád dál a držel se jeho hábitu jako klíště.

„Já nevím, co to proti němu použili,“ zavrtěla smutně hlavou Lenka, „ale chová se tak trochu divně, sotva jsem ho přiměla, aby vůbec šel s námi.“

„Harry,“ ozval se Ron, přitáhl si ho za ucho až k ústům a nepřestával se tiše pohihňávat. „Víš, co je tohle za holku, Harry? To je Střelenka… Střelenka Láskorádová… ha ha ha…“

„Musíme odtud vypadnout,“ prohlásil rozhodně Harry. „Lenko, pomohla bys Ginny?“

„Jistě,“ přikývla Lenka, zastrčila si hůlku za ucho, aby ji neztratila, objala Ginny jednou rukou kolem pasu a postavila ji na nohy.

„Je to jenom kotník,“ zaprotestovala nerudně Ginny, „dokážu jít sama!“ V příštím okamžiku se však málem sesula a chytila se Lenky, aby neupadla. Harry si přehodil Rona přes rameno úplně stejně, jako to před tolika měsíci udělal s Dudleym. Rozhlédl se kolem: měli šanci jedna ku dvanácti, že hned napoprvé narazí na správné dveře…

Vlekl Rona k jedněm dveřím; byli od nich už jen metr nebo dva, když se jiné dveře na opačné straně místnosti rozlétly a dovnitř vrazili tři Smrtijedi s Belatrix Lestrangeovou v čele.

„Tady jsou!“ zavřeštěla Belatrix.

Místností prolétla omračovací kouzla. Harry si prorazil cestu ke dveřím před sebou, bez okolků odhodil Rona stranou a protáhl se zpět, aby Nevillovi pomohl s Hermionou. Všichni byli za prahem právě včas, aby Belatrix stačili přibouchnout dveře před nosem.

„Colloportus!“ zařval Harry a všichni slyšeli, jak do dveří z druhé strany narazila tři těla.

„To je jedno!“ ozval se mužský hlas. „Dostaneme se tam jinudy – MÁME JE, JSOU TADY!“

Harry se prudce otočil. Ocitli se znovu v mozkové komnatě, v jejíchž stěnách byla skutečně kolem dokola spousta dalších dveří. V předsálí za sebou slyšel kroky Smrtijedů, kteří se sem sbíhali, aby se přidali k ostatním.

„Lenko, Neville, pomozte mi!“

Všichni tři se rozběhli komnatou a za běhu pečetili jedny dveře za druhými. Harry se chtěl co nejrychleji dostat k dalším dveřím, narazil však do stolu a převalil se přes jeho desku.

„Colloportus!“

Za všemi dveřmi se ozýval dusot běžících nohou a chvíli co chvíli se proti některým z nich vrhlo další těžké tělo, až zapraskaly a zatřásly se ve veřejích. Lenka s Nevillem očarovávali dveře v protější stěně a pak, když Harry dospěl až na opačný konec komnaty, zaslechl Lenčin výkřik:

„Collo… aaaáóóáá…“

Otočil se a viděl, jak letí vzduchem a jak dveřmi, které už nestihla zapečetit, se do komnaty hrne pět Smrtijedů. Lenka prudce dopadla na jeden stůl, klouzala po něm a na druhé straně spadla a zůstala ležet na podlaze, stejně nehybná jako Hermiona.

„Chyťte Pottera!“ vřískla Belatrix a rozběhla se přímo k němu. Harry se jí vyhnul a tryskem se hnal komnatou zpátky – byl v bezpečí, dokud se obávali, že by mohl věštbou udeřit…

„Čáry máry fuk!“ houkl Ron, který se právě mátožně postavil, opile se potácel k Harrymu a zplna hrdla se smál. „Hele, Harry, tohle tady jsou přece mozky! Ha ha ha, no není to legrace, Harry?“

„Uhni mi z cesty, Rone, k zemi!“

Ron už však ukazoval hůlkou na nádrž.

„Vážně, Harry, jsou to mozky… jen se podívej… Accio mozek!“

Mozková komnata jako by na okamžik strnula. Harry, Ginny, Neville a všichni Smrtijedi se mimoděk otočili a sledovali hladinu v nádrži, když ze zelené kapaliny jako skákající ryba vystřelil jeden mozek. Chvíli to vypadalo, že míní zůstat viset ve vzduchu; pak se pomalu rozlétl k Ronovi, za letu se otáčel kolem dokola a přitom se z něj jako filmové pásky odvíjely dlouhé pentle pohyblivých obrázků…

„Ha ha ha, Harry, mrkni na to, hele…“ pochechtával se a sledoval, jak mozek vyvrhuje své pestré vnitřnosti. „Pojď, Harry, sáhni si na něj, musí to být strašně zvláštní…“

„NE, RONE!“

Harry nevěděl, co se stane, jestli se Ron dotkne těch myšlenkových chapadel, která za mozkem vlála, byl si však jistý, že to nebude nic dobrého. Vrhl se kupředu, Ron už ale mozek chytil do rozpřažených rukou.

V okamžiku, kdy se chapadélka dotkla jeho kůže, začala se mu ovíjet kolem paží jako provazy.

„Koukni, Harry, co to dělá… Ne – ne – tohle se mi nelíbí – ne, dost – dost…“

Tenké stužky už se teď ale Ronovi ovíjely i kolem hrudi. Tahal za ně a snažil se je odtrhnout, mozek se však k němu pevně přisával jako chobotnice.

„Diffindo!“ vykřikl Harry a pokusil se přervat vlákna, která se přímo před jeho očima pevně omotávala kolem Rona, ta však nepovolila. Ron se svalil na zem a házel sebou, jen aby se vyprostil ze svých pout.

„Vždyť ho to zadusí, Harry!“ ječela na podlaze Ginny, nehybná kvůli zlomenému kotníku. Pak z hůlky jednoho Smrtijeda vystřelil paprsek rudého světla a udeřil ji přímo do obličeje. Ginny se převalila na bok a ztratila vědomí.

„BDLOBY DA VÁS!“ rozkřikl se Neville, otočil se a rozmáchl Hermioninou hůlkou proti blížícím se Smrtijedům. „BDLOBY DA VÁS! BDLOBYDA VÁS!“

Účinek ale žádný.

Jeden ze Smrtijedů střelil po Nevillovi vlastním omračovacím kouzlem, o pouhých pár centimetrů však minul. Harry a Neville teď byli jediní schopní stále ještě s pěti Smrtijedy bojovat. Dva nepřátelé proti nim jako šípy vyslali proudy stříbřitého světla, které je sice minuly, do stěny za nimi však vyryly hluboké krátery. Harry se dal na úprk, Belatrix Lestrangeovou měl ovšem těsně v patách. Věštbu držel vysoko nad hlavou, řítil se komnatou a nemyslel na nic jiného než na to, aby Smrtijedy odlákal od svých kamarádů.

Zdálo se, že dosáhl svého, protože Smrtijedi za ním vyrazili tak prudce, až se židle a stoly rozlétly na všechny strany, neodvažovali se na něj však vyslat žádné kouzlo, aby netrefili věštbu. Harry prosvištěl jedinými dosud otevřenými dveřmi, jimiž se před chvílí dostali dovnitř sami Smrtijedi, a v duchu se modlil, aby Neville zůstal u Rona a vymyslel nějaký způsob, jak ho osvobodit. Proběhl několik metrů do další místnosti a pocítil, že mu podlaha zmizela pod nohama…

Padal z jednoho strmého kamenného stupně za druhým, od každého se odrazil o řadu níž, až konečně s nárazem, jenž mu z těla vyrazil dech, dopadl a zůstal ležet rozpláclý na zádech na dně té zapuštěné jámy, v níž na zvýšeném pódiu stál kamenný oblouk. Slyšel, jak celý sál zvoní smíchem Smrtijedů. Vzhlédl a spatřil těch pět, kteří byli v mozkové komnatě, jak sestupují k němu, zatímco dalších pět se vynořilo z několika jiných dveří a také zamířili po kamenných lavicích dolů. Harry si stoupl, přestože se mu nohy třásly tak silně, že se na nich sotva udržel. Snad pouhým zázrakem nepoškozenou věštbu dosud držel v levé ruce a v pravé pevně svíral hůlku. Ustoupil o několik kroků a bedlivě se rozhlédl, aby neztratil ani jednoho Smrtijeda z očí. Zezadu narazil nohama na něco tvrdého: dostal se až k pódiu, na němž stál kamenný oblouk, a pozpátku na ně vystoupil.

Všichni Smrtijedi zůstali stát a upřeně na něj zírali. Někteří lapali po dechu stejně jako on a jeden ošklivě krvácel. Dolohov, kterého už osvobodili z kletby spoutání, se zlomyslně šklebil a hůlkou mu mířil přímo do obličeje.

„Tohle je konec hry, Pottere,“ zavrčel pomalu Lucius Malfoy a stáhl si masku. „Tak buďte hodný chlapec a podejte mi tu věštbu.“

„Nechte – nechte ostatní jít a dám vám ji,“ navrhl zoufale Harry.

Několik Smrtijedů se rozesmálo.

„Nejste v postavení, abyste si mohl klást podmínky, Pottere,“ odsekl Lucius Malfoy a jeho obvykle bledá tvář zrůžověla potěšením. „Jak vidíte, je nás deset a vy jste sám… nebo vás Brumbál nenaučil ani počítat?“

„Dedí sáb!“ rozkřikl se nad nimi Nevillův hlas. „Ješdě bá bě!“

Harrymu se sevřelo srdce zklamáním. Neville se pracně škrábal po kamenných lavicích dolů a v roztřesené ruce pevně svíral Hermioninu hůlku.

„Neville – ne! Vrať se k Ronovi…“

„BDLOBY DA VÁS!“ zahulákal znovu Neville a mířil hůlkou na jednoho Smrtijeda po druhém. „BDLOB YDA VÁS! BDLOBY DA…“

Jeden z největších Smrtijedů popadl Nevilla zezadu a přimáčkl mu paže k tělu. Neville sebou mrskal a kopal a několik zakuklenců se opět rozchechtalo.

„Ty jsi Longbottom, co?“ ušklíbl se Lucius Malfoy. „Ještě že tvoje babička už je zvyklá, že ztrácí příbuzné v zájmu naší věci… tvoje smrt jí ani nepřijde jako nějaký mimořádný šok.“

„Longbottom?“ opakovala po něm Belatrix a její vyzáblá tvář se rozsvítila úsměvem vpravdě plným zla. „No ne, měla jsem to potěšení poznat tvoje rodiče, chlapče.“

„JÁ VÍB, ŽE ADO!“ zahulákal Neville a vzpíral se ocelovému stisku svého věznitele tak zuřivě, že Smrtijed zařval: „Omračte ho někdo!“

„Ne, to ne!“ zvolala honem Belatrix. Zdála se být jako u vytržení, celá uchvácená vzrušením, když pohlédla nejprve na Harryho a pak znovu na Nevilla. „Ne, přesvědčíme se, jak dlouho Longbottom vydrží, než se sesype jako jeho rodiče… pokud nám ovšem Potter nevydá tu věštbu.“

„DIC JIM DEDÁVEJ!“ vřískal Neville, který jako by byl úplně bez sebe, kopal a svíjel se, když Belatrix se zdviženou hůlkou přistupovala blíž k němu a jeho vězniteli. „DIC DIB DEDÁVEJ, HARRY!“

Belatrix napřáhla hůlku. „Crucio!“

Neville zaječel a křečovitě si přitáhl nohy tak těsně k hrudi, že Smrtijed, který ho svíral, ho vteřinku držel nad zemí. Pak ho pustil a Neville spadl na podlahu, v křečích sebou škubal a řval.

„To byla jen malá ochutnávka,“ prohlásila Belatrix a zvedla hůlku. Neville přestal kvílet, zůstal jí ležet u nohou a tiše pokňourával. Belatrix se otočila a zadívala se na Harryho. „Tak, Pottere, buď nám dej tu věštbu, nebo se dívej, jak bude tvůj kamarádíček umírat strašlivou smrtí!“

Harry se nepotřeboval rozmýšlet, věděl, že nemá na vybranou. Věštba přímo sálala horkem jeho sevřené ruky, když ji vztáhl před sebe. Malfoy přiskočil, aby ji od něj převzal.

A v tu chvíli se vysoko nad nimi rozlétly dokořán dvoje další dveře a dovnitř se tryskem vřítilo pět lidí: Sirius, Lupin, Moody, Tonksová a Kingsley.

Malfoy se otočil a pozvedl hůlku, Tonksová už však vyslala omračovací kouzlo přímo na něj. Harry nečekal, aby se přesvědčil, jestli zasáhlo cíl. Vrhl se po hlavě z pódia dolů, aby mu uhnul. Smrtijedi byli náhlým příchodem členů Řádu dokonale zaskočeni. Ti po nich nyní vrhali jedno kouzlo za druhým a po kamenných stupních seskakovali dolů k zapuštěné podlaze. Mezi postavami pobíhajícími sem tam a záblesky z hůlek Harry zahlédl, že se Neville pomalu plazí pryč. Vyhnul se dalšímu paprsku rudého světla a jak dlouhý tak široký se rozplácl na zem k němu.

„Jsi v pořádku?“ křikl, zatímco jim další kouzlo prolétlo jen několik centimetrů nad hlavou.

„Jo,“ přisvědčil Neville a pokusil se vstát.

„A co Ron?“

„Byslíb, že bu nic nebude – pořád ješdě zápasil s tím bozkeb, dyž jseb ho tab dechával.“

Vtom kamennou podlahou mezi nimi otřásl výbuch – narazilo do ní kouzlo a zanechalo po sobě kráter přesně v místě, kde měl ještě před pár vteřinami Neville položenou ruku. Oba se odtamtud honem škrábali pryč, když z neznáma vystřelila zčistajasna něčí silná paže, popadla Harryho kolem krku a zdvihla ho tak vysoko do vzduchu, že se špičkami prstů sotva dotýkal podlahy.

„Dej to sem!“ zavrčel mu do ucha jakýsi hlas. „Dej sem tu věštbu…“

Muž mu tlačil na průdušnici takovou silou, že Harry nemohl dýchat. Závojem slz viděl, jak Sirius zápasí s jedním Smrtijedem jen asi tři metry od nich. Kingsley měl proti sobě hned dva soupeře najednou a Tonksová, která byla teprve asi v polovině stupňovitých kamenných lavic, metala kouzla dolů na Belatrix – nikdo z nich očividně netušil, že je Harry na pokraji smrti. Otočil právě hůlku dozadu, takže muži mířila na bok, nedostávalo se mu však dost dechu, aby pronesl nějaké zaklínadlo, a mužova volná ruka se už sápala po jeho levičce, v níž třímal věštbu…

„AAÁÁÁÁ!“

To k nim odkudsi z neznáma náhle přiskočil Neville. Nebyl s to žádné kouzlo správně vyslovit, a proto tvrdě vrazil Hermioninu hůlku do jednoho z otvorů pro oči v Smrtijedově kápi. Muž zavyl bolestí a okamžitě Harryho pustil. Harry se k němu prudce otočil a vyjekl:

„MDLOBY NA TEBE!“

Smrtijed se skácel na záda a kápě mu sklouzla z hlavy: byl to Macnair, který se kdysi chystal popravit Klofana. Zasažené oko měl nateklé a podlité krví.

„Díky!“ obrátil se Harry k Nevillovi a strhl ho stranou, neboť v tu chvíli kolem nich prolétli Sirius se svým protivníkem; bili se tak zuřivě, že jejich hůlky byly pouhými rozmazanými skvrnami. Pak Harry narazil nohou na něco tvrdého a kulatého a uklouzl po tom. Na okamžik se vyděsil, že upustil věštbu, pak ale uviděl, že se po podlaze kutálí Moodyho čarodějné oko.

Moody sám ležel se zakrvácenou hlavou na boku a Smrtijed, který mu zranění způsobil, se právě hnal na Harryho a Nevilla: byl to Dolohov, jehož podlouhlá bledá tvář se kroutila škodolibou radostí.

„Tarantallegra!“ vykřikl a hůlkou zamířil na Nevilla, jehož nohy okamžitě začaly šíleně stepovat, takže ztratil rovnováhu a znovu se sesypal na zem. „A nyní, Pottere…“

Mávl hůlkou stejně sekavým pohybem, který použil proti Hermioně.

„Protego!“ vykřikl v tomtéž okamžiku Harry. Cítil, jak mu po tváři přejelo cosi jako čepel tupého nože, síla úderu ho srazila stranou, takže klopýtl přes Nevillovy škubající se nohy a upadl, štítové kouzlo však nejhorší účinky kletby odvrátilo.

Dolohov znovu zvedl hůlku. „Accio věšt…“

Vtom se vedle nich zčistajasna objevil Sirius a vrazil do Dolohova ramenem tak prudce, že Smrtijed odlétl stranou. Věštba opět Harrymu sklouzla až ke špičkám prstů, podařilo se mu však kouli udržet. Teď se Sirius bil s Dolohovem v souboji muže proti muži, jejich hůlky se míhaly jako meče, z konců odletovaly jiskry…

Dolohov se široce rozmáchl a chystal se ke stejnému seku hůlkou, jímž zaútočil na Harryho a Hermionu. Harry vyskočil, vykřikl „Petrificus totalus!“ a Dolohovovy paže i nohy se opět spoutaly, Smrtijed se překotil a hlasitě žuchl na záda.

„Skvělá práce!“ křikl Sirius a přitlačil Harrymu hlavu dolů v okamžiku, kdy kolem nich prolétl párek omračovacích kouzel. „A teď chci, abys odtud vyp…“

Oba se znovu přikrčili a Siriuse jen o vlásek minul paprsek zeleného světla. Harry přes celý sál viděl, jak se Tonksová přibližně v polovině stupňovitých kamenných lavic hroutí, jak bezvládně padá z jedné kamenné lavice na druhou a Belatrix se vítězoslavně vrhá zpět do boje.

„Drž tu věštbu, Harry, popadni Nevilla a utíkej!“ křikl Sirius a vyřítil se Belatrix vstříc. Harry neviděl, co se dělo potom, protože mu přes zorné pole vrávoravě přeběhl Kingsley bojující s poďobaným a teď už odmaskovaným Rookwoodem. Další zelený záblesk mu prosvištěl nad hlavou, když se vrhal k Nevillovi…

„Udržíš se na nohou?“ houkl mu do ucha, když viděl, jak se mu nohy neovladatelně škubou a třesou. „Chyť se mě kolem krku…“

Neville poslechl a Harry zabral, Nevillovy nohy stále ještě poletovaly sem a tam a odmítaly ho nést, a pak se zčistajasna odněkud vynořila mužská postava a skočila po nich. Oba se svalili na záda, Neville mrskal nohama jako převrácený brouk a Harry držel levou ruku vysoko nad sebou, aby uchránil malou skleněnou kouli před rozbitím.

„Tu věštbu, dejte sem tu věštbu, Pottere!“ zavrčel mu do ucha hlas Luciuse Malfoye a Harry cítil, jak se mu špička Malfoyovy hůlky zarývá mezi žebra.

„Ne – pusťte – pusťte mě! Neville – chytej!“

Harry poslal věštbu po podlaze k Nevillovi, ten se na zádech přetočil, skleněnou kouli popadl a přitiskl si ji k hrudi. Malfoy mávl hůlkou a namířil na Nevilla místo na Harryho, Harry však vlastní hůlku přetočil přes rameno a vykřikl: „Impedimenta!“

Kouzlo mu smetlo Malfoye ze zad. Harry se znovu vyškrábal na nohy, ohlédl se a viděl, jak Malfoy narazil do pódia, na němž nyní sváděli souboj Sirius a Belatrix. Malfoy opět namířil hůlku na Harryho a Nevilla, než se však stačil nadechnout a udeřit, skočil mezi ně Lupin.

„Harry, seber ostatní a ZMIZTE!“

Harry popadl Nevilla za rameno, škubl jím za hábit a doslova ho vyhodil na první řadu kamenných stupňů. Nevillovy nohy sebou křečovitě škubaly a odmítaly ho nést, Harry tedy znovu zabral veškerou silou, kterou v sobě sebral, a vytáhl ho na další stupeň… Do kamenné lavice pod Harryho nohou narazilo kouzlo, kus kamene se udrolil a Harry spadl o řadu níž. Neville se stále neovladatelně roztřesenýma nohama klesl k zemi a věštbu si zastrčil do kapsy.

„Poběž!“ houkl na něj zoufale Harry a škubl jím za hábit. „Snaž se prostě nohama odrážet…“

Ještě jednou vší silou zabral a Nevillův hábit se roztrhl podél celého levého švu. Malá skleněná koule mu vypadla z kapsy, a než ji některý z nich stačil zachytit, Nevillova divoce poletující noha ji nakopla; koule odlétla asi tři metry doprava a roztříštila se o kamennou plochu pod nimi. Oba ztuhli hrůzou. Vytřeštěně zírali na místo, kde zůstala ležet, a viděli, jak se ze střepů, nepozorována nikým jiným, vznesla do vzduchu perlově bílá postava s obrovsky zvětšenýma očima. Harry viděl, jak se její ústa pohybují, ale v rachotu úderů, výkřiků a bolestného jekotu kolem nezaslechl jediné slovo věštby. Postava domluvila a rozplynula se.

„Obloubám se, Harry!“ zakvílel Neville s obličejem nešťastně zkřiveným a s nohama stále poletujícíma sem a tam. „Boc se obloubám, Harry, dechtěl jsem…“

„Na tom nezáleží!“ zahulákal Harry. „Hlavně se zkus postavit, ať odtud…“

„Brubbál!“ vyjekl Neville a jeho zpocená tvář se náhle rozzářila, jak hleděl na něco přes Harryho rameno.

„Cože?“

„BRUBBÁL!“

Harry se otočil a podíval se směrem, kterým koukal Neville. Přímo nad nimi, ve dveřích do mozkové komnaty, stál Albus Brumbál s hůlkou připravenou v ruce a s tváří zlostně pobledlou. Harry měl pocit, že snad každou buňkou jeho těla projíždí elektrický náboj – byli zachráněni!

Brumbál spěšně seběhl kolem Nevilla a Harryho, kteří v tu chvíli už neměli na útěk ani pomyšlení. Dospěl až k poslednímu kamennému stupni, když si konečně nejbližší ze Smrtijedů všiml jeho přítomnosti a vykřikl, aby varoval ostatní. Jeden z jeho kumpánů vzal nohy na ramena a jako opice šplhal po kamenných stupních naproti. Brumbálovo kouzlo ho stáhlo zpět stejně lehce a samozřejmě, jako by byl přivázaný na neviditelné šňůře…

Pouze jedna dvojice ještě bojovala, protože si nově příchozího zjevně nevšimla. Harry sledoval, jak se Sirius vyhýbá Belatrixinu paprsku rudého světla a vysmívá se jí.

„No tak, snad se zmůžeš na něco lepšího!“ dráždil ji a jeho hlas se ozvěnou nesl rozlehlým sálem.

Druhý světelný paprsek ho vzápětí udeřil přímo do prsou.

Siriusova ústa zůstala ještě roztažena v posměšném úsměvu, ale oči se mu rozšířily ohromením.

Harry pustil Nevilla, a přestože si sám nebyl vědom toho, co dělá, seběhl po kamenných stupních zpět dolů a vytáhl hůlku v okamžiku, kdy se k pódiu otočil i Brumbál.

Vypadalo to, jako by Sirius padal celou věčnost – jeho tělo opsalo elegantní křivku, když po zádech klesal k roztřepenému závoji, visícímu z kamenného oblouku.

Harry ve vyzáblém a kdysi pohledném obličeji svého kmotra spatřil výraz, v němž se mísil strach s překvapením. Pak Sirius propadl prastarým obloukem a zmizel za závojem, jenž se na okamžik rozechvěl jako v prudkém větru a pak znovu zůstal nehybně viset.

Harry slyšel, jak Belatrix Lestrangeová vítězoslavně vřískla, on ale věděl, že to nic neznamená – Sirius tím obloukem jen propadl, každou vteřinou se zas objeví na druhé straně…

Sirius se však neobjevil.

„SIRIUSI!“ vyjekl Harry. „SIRIUSI!“

Seskočil na podlahu a dech se z něj dral v bolestných, přerývaných vzlycích. Sirius musí být hned za tím závěsem, vytáhne ho odtamtud ven…

Když však seběhl dolů a tryskem vyrazil k pódiu, Lupin ho popadl kolem těla a zadržel ho.

„Nemůžeš nic dělat, Harry…“

„Musím ho vytáhnout, zachránit, vždyť jen propadl skrz!“

„Je pozdě, Harry.“

„Ještě ho můžeme vytáhnout!“ Harry se vztekle a divoce zmítal, Lupin ho však odmítal pustit.

„Nemůžeš dělat vůbec nic, Harry… nic… Je pryč.“

Kapitola třicátá šestá

Jediný, koho se kdy bál

„Není pryč!“ zaječel Harry. Nevěřil tomu, odmítal tomu uvěřit a každou špetičkou sil, kterou v sobě sebral, se snažil vyprostit z Lupinová sevření. Lupin to prostě nechápe! Za tím závěsem jsou schovaní lidé, vždyť přece slyšel, jak si tam šeptají, když byl v tomhle sále poprvé. Sirius se schovává, číhá tam, kde ho není vidět…

„SIRIUSI!“ zavřeštěl. „SIRIUSI!“

„Ten už se nevrátí, Harry,“ domlouval mu Lupin a hlas se mu lámal, zároveň ho však pevně držel. „Nemůže se vrátit, protože je mrt…“

„NENÍ MRTVÝ!“ hulákal Harry. „SIRIUSI!“

Vřava kolem nich a nesmyslné hemžení protkané záblesky dalších kouzel dosud neustaly. Pro Harryho to však byla jen bezvýznamná zvuková kulisa. Na odražených kletbách, které prolétaly kolem, mu nezáleželo, vůbec na ničem mu nezáleželo. Chtěl jen, aby Lupin konečně přestal dělat, že se Sirius – který stál jen pár metrů od nich za tím starým závěsem – užuž znovu neobjeví, že si neodhodí černé vlasy z čela a znovu se nezapojí zapáleně do bitvy.

Lupin odtáhl Harryho od pódia. Harry nespustil z oblouku oči a začínal mít na Siriuse vztek, že ho nechává čekat…

I ve chvílích, kdy se zoufale snažil vytrhnout z Lupinový náruče, si však část jeho já uvědomovala, že ho Sirius ještě nikdy nenechal čekat… Byl vždy ochoten riskovat úplně všechno, aby Harryho viděl, aby mu pomohl… a jestliže se Sirius zpoza toho oblouku nevynořuje, ani když na něj Harry křičí, jako by na tom závisel jeho život, jediným možným vysvětlením je, že se prostě vrátit nemůže… že je doopravdy…

Brumbál už většinu zbývajících Smrtijedů držel pohromadě uprostřed sálu, kde je zjevně spoutal neviditelnými provazy. Pošuk Moody se doplazil k místu, kde ležela Tonksová, a pokoušel se ji vzkřísit, a za pódiem dosud šlehaly záblesky světla a ozývaly se odtamtud výkřiky a vzdechy: to Kingsley se tam rozběhl, aby zaujal Siriusovo místo v souboji s Belatrix.

„Harry?“

Neville opatrně klouzal po kamenných lavicích jednu řadu po druhé, až dospěl dolů k Harrymu. Mezitím už Harry přestal zápasit s Lupinem, ten ho však pro jistotu stále držel za paži.

„Harry… je bi do boc lído,“ omlouval se Neville, jehož nohy sebou stále neovladatelně mrskaly. „Dys doho – doho Siriuse Blacka – dys ho znal?“

Harry přikývl.

„Počkej,“ ozval se tiše Lupin, namířil hůlkou na Nevillovy nohy a řekl: „Finite!“ Kouzlo přestalo působit, Nevillovy nohy dopadly na zem a znehybněly. Lupin byl ve tváři celý bledý. „Pojďme – pojďme najít ostatní. Kde jsou všichni, Neville?“

S těmito slovy se odvrátil od oblouku. Zdálo se, že mu každé z nich působí bolest.

„Všichni zůsdali dam vzadu,“ odpověděl Neville. „Rona dapadl jeden bozek, ale byslíb, že bude v pořádku… Herbiona je v bezvědobí, ale cídili jsme dep…“

Za pódiem se ozvala hlasitá rána a hned poté pronikavý výkřik. Harry viděl, jak se Kingsley hroutí k zemi a řve bolestí. Belatrix Lestrangeová se otočila a dala se na útěk v okamžiku, kdy se k ní obrátil Brumbál. Vyslal za ní kouzlo, Belatrix ho však odvrátila. Byla už v polovině kamenných stupňů…

„Harry, ne!“ vykřikl Lupin, Harry už se mu však vytrhl z ochablého sevření.

„TO ONA ZABILA SIRIUSE!“ zaburácel Harry. „ZABILA HO A JÁ TEĎ ZABIJU JI!“

A už se dral za ní, škrábal se vzhůru po kamenných lavicích, zdola na něho volali, ale on jejich varování nedbal. Lem Belatrixina hábitu se mu na vteřinu ztratil z očí a pak už zas byli oba v komnatě, kde v nádrži plavaly mozky…

Belatrix po něm přes rameno střelila kletbou, a nádrž se zvedla do vzduchu a převrátila se. Zmáčel ho příval ohavně páchnoucí kapaliny, klouzaly po něm mozky, lepily se k němu a začaly ho ovíjet svými dlouhými barevnými chapadélky. Harry však vykřikl „Wingardium leviosa!“ a mozky se rozlétly do všech stran. Rozběhl se ke dveřím, nohy mu ujížděly a klouzaly, přeskočil Lenku, která sténala na podlaze, a minul Ginny.

„Harry – co…?“ sotva stačila vyhrknout, a on už proběhl kolem Rona, který se tiše pochechtával, i kolem Hermiony, která byla dosud v bezvědomí. Rozrazil dveře do kruhového černého předsálí a viděl, jak Belatrix mizí v jiných dveřích na opačné straně; za ní zahlédl chodbu vedoucí k výtahům.

Rozběhl se, Belatrix však za sebou přibouchla dveře a stěny se už začínaly otáčet. Znovu byl obklopen pruhy modrého světla z mihotajících se svícnů.

„Kde je východ?“ zařval zoufale, když se stěny opět dunivě zastavily. „Kudy se dostanu ven?“

Místnost jako by jen čekala, až se zeptá. Dveře přímo za ním se rozlétly dokořán a objevila se chodba k výtahům, osvětlená pochodněmi a prázdná. Dal se do běhu…

Kdesi před sebou slyšel rachotit výtah. Prolétl chodbou, zabočil za roh a udeřil pěstí do tlačítka, jímž se přivolával druhý výtah. Ten se s halasným skřípěním a klapotem snášel níž a níž, až konečně zastavil, mříž se rozevřela, Harry skočil dovnitř a zuřivě mačkal tlačítko s nápisem Atrium. Dveře se zavřely a výtah se dal do pohybu…

Protlačil se z kabiny ještě dřív, než se mříž otevřela úplně, a rozhlížel se kolem sebe. Belatrix už byla téměř u výtahové telefonní budky na protějším konci haly, když ho však za sebou slyšela běžet, ohlédla se a vyslala proti němu další kouzlo. Harry uskočil a schoval se za fontánu kouzelného bratrstva, kouzlo prosvištělo kolem něj a na druhém konci atria udeřilo do brány z tepaného zlata, která se rozezněla jako zvon. Žádné další kroky už se neozývaly, Belatrix se tedy zastavila. Harry se krčil za sochami a poslouchal.

„Tak pojď, Haly, pojď, chlapešku!“ zavolala na něj předstíraným šišlavým dětským hláskem, který se odrážel ozvěnou od naleštěné dřevěné podlahy. „Pročpak jsi za mnou jinak běžel? Myslela jsem, že chceš pomstít mého drahého bratránka!“

„To chci!“ zaburácel Harry a po celé hale jako by se rozkřičel sbor jeho přízračných dvojníků: „To chci! To chci! To chci!“

„Ááááá… snad ši ho neměl lád, můj malý Potříčku?“

V Harrym se vzedmula vlna takové nenávisti, jakou dosud v životě nepoznal; vyskočil zpoza fontány a zaburácel: „Crucio!“

Belatrix zavřeštěla; kouzlo ji sice srazilo k zemi, ale nesvíjela se a nekřičela bolestí jako předtím Neville. Teď už dokonce zase stála, přestala se však smát a lapala po dechu. Harry se znovu skryl za zlatou fontánu. Její protikouzlo zasáhlo do hlavy sochu pohledného kouzelníka tak prudce, že odlétla, dopadla na zem nějakých šest metrů daleko a zanechala na dřevěné podlaze několik dlouhých škrábanců.

„Tys ještě nikdy nepoužil žádnou kletbu, která se nepromíjí, že ne, chlapče?“ ječela Belatrix a na falešný dětský hlas už úplně zapomněla. „Musíš ji myslet vážně, Pottere! Doopravdy musíš chtít způsobit bolest, musíš ji vychutnávat, pouhé spravedlivé rozhořčení mi nadlouho neublíží. Ukážu ti, jak se to dělá, chceš? Dám ti lekci…“

Harry se pomalu přesouval na druhou stranu fontány, když Belatrix vykřikla „Crucio!“ a donutila ho tak znovu se přikrčit a schovat se. Ruka, v níž kentaur držel luk, se odlomila a s hromovým rachotem dopadla na zem kousek od hlavy zlatého kouzelníka.

„Mě nemůžeš porazit, Pottere!“ křičela Belatrix.

Harry slyšel, jak se přesouvá doprava a hledá místo, odkud by na něj měla jasný výhled. Couvl kolem sochy na opačnou stranu a přihrbil se za kentaurovýma nohama, odkud mohl vyhlížet vedle hlavy domácího skřítka.

„Byla jsem a stále jsem nejvěrnější služebnicí Pána zla. Černé magii jsem se naučila přímo od něj a znám kouzla tak mocná, jakým se takový ubohý klouček jako ty nikdy nemůže postavit…“

„Mdloby na tebe!“ zahřímal Harry. Přikradl se až na druhou stranu za skřeta, který obdivně vzhlížel k nyní bezhlavému kouzelníkovi, a zatímco Belatrix se snažila nahlédnout za sousoší fontány, zamířil jí na záda. Smrtijedka zareagovala tak rychle, že měl sotva čas ucuknout.

„Protego!“

Paprsek rudého světla, jímž bylo jeho vlastní omračovací kouzlo, se k němu odrazil nazpátek. Harry honem uhnul za fontánu a urvané skřetovo ucho odlétlo přes celou halu.

„Dám ti jednu šanci, Pottere!“ zahulákala Belatrix. „Dej mi tu věštbu – hned teď mi ji pošli po podlaze – a možná tě nechám žít!“

„V tom případě mě budete muset zabít, protože ta věštba je v háji!“ křikl Harry. Jeho slova ani nedozněla a už mu čelem projela strašlivá bolest. Jizvu měl zas v jednom ohni a navíc pocítil záchvat vzteku, který absolutně nesouvisel s tím, jak sám zuřil. „A on to ví!“ vykřikl ještě a rozesmál se tak šíleně, že se to vyrovnalo jejímu chechotu. „Váš starý dobrý brach Voldemort ví, že je po ní! Tím mu zrovna velkou radost neuděláte, že?“

„Cože? Co tím chceš říct?“ vřískla Belatrix a v hlase jí poprvé zazněl náznak strachu.

„Věštba se roztříštila, když jsem se snažil vytáhnout Nevilla nahoru po těch stupních! Tak co myslíte, co na to asi Voldemort poví?“

Jizva ho svědila a pálila… bolest byla tak velká, že se mu oči zalily slzami…

„LHÁŘI!“ zavřeštěla, Harry však slyšel, že její vztek vystřídala hrůza. „MÁŠ JI TY, POTTERE, A TEĎ MI JI DÁŠ! Accio věštba! ACCIO VĚŠTBA!“

Harry se znovu rozesmál. Věděl, že ji tím ještě víc rozběsní, bolest v jeho hlavě ovšem zesílila natolik, že měl pocit, jako by se mu měla rozskočit lebka. Mávl prázdnou rukou nad hlavou jednouchého skřeta a rychle ji zase schoval, když proti ní Belatrix vyslala další proud zeleného světla.

„Nic v ní nedržím!“ houkl. „Nic, co byste mohla přivolat! Rozbila se a nikdo neslyšel, co se v ní říkalo, můžete to šéfovi vyřídit!“

„Ne!“ zakvílela. „To není pravda, ty lžeš! SNAŽILA JSEM SE, PANE, JÁ SE SNAŽILA – NETRESTEJTE MĚ…“

„Neplýtvejte dechem!“ okřikl ji Harry a oči měl pevně zavřené bolestí – jizva ho pálila děsivěji než kdy dřív. „Tady vás stejně neslyší!“

„Že neslyším, Pottere?“ ozval se vysoký chladný hlas.

Harry otevřel oči.

Vysoká hubená postava v černé kápi, její strašlivá hadovitá tvář, bílá a vyzáblá, její rudé oči se štěrbinovitými zorničkami upřené na něj… lord Voldemort se zjevil uprostřed haly a hůlkou mířil na Harryho, který stál jako přikovaný, neschopen jediného pohybu.

„Tys tedy rozbil moji věštbu?“ zeptal se tiše Voldemort a hleděl na Harryho nemilosrdnýma rudýma očima. „Ne, Bello, nelže… vidím, jak na mě z té jeho bezcenné mysli kouká pravda… Měsíce příprav, měsíce vynaloženého úsilí… a moji Smrtijedi nechají Harryho Pottera znovu zmařit mé záměry…“

„Omlouvám se, Pane, nevěděla jsem o tom, bojovala jsem s tím zvěromágem Blackem!“ vzlykala Belatrix a padla na zem Voldemortovi k nohám, když se k ní pomalým krokem blížil. „Měl byste vědět, pane…“

„Buď zticha, Bello!“ okřikl ji Voldemort zlověstným tónem. „S tebou si to vyřídím za chviličku. Myslíš, že jsem přišel na ministerstvo kouzel, abych poslouchal tvoje ukňourané výmluvy?“

„Ale, Pane… on je tady… je dole…“

Voldemort jí nevěnoval pozornost.

„Vám už nemám co říct, Pottere,“ prohlásil klidným tónem. „Příliš často a příliš dlouho už mi otravujete život. AVADA KEDAVRA!“

Harry ani nestačil otevřít ústa, aby se bránil. V hlavě měl úplně prázdno a hůlkou mířil neužitečně k zemi. Vtom se však bezhlavá zlatá socha kouzelníka ve fontáně zničehonic probudila k životu, seskočila z podstavce a s rachotem dopadla na podlahu mezi Harryho a Voldemorta. Kletba se neškodně odrazila od její hrudi, když rozpřáhla ruce, aby Harryho ochránila.

„Co to…?“ vyjekl Voldemort a rozhlížel se kolem. „Brumbál,“ vydechl pak.

Harry pohlédl za Voldemorta a srdce se mu prudce rozbušilo: Brumbál stál před zlatou bránou.

Voldemort zvedl hůlku a další paprsek zeleného světla vyrazil proti Brumbálovi, který se otočil, zavířil pláštěm a zmizel. O vteřinu později se znovu vynořil za Voldemortovými zády a mávl hůlkou k troskám fontány. V tu ránu ožily i ostatní sochy. Čarodějka se rozběhla proti Belatrix, která zaječela a zasypala sochu kouzly, ta se však neškodně odrazila od její hrudi, socha skočila po Belatrix a přimáčkla ji k podlaze. Skřet s domácím skřítkem se mezitím rozběhli ke krbům zasazeným do zdi, a jednoruký kentaur cvalem vyrazil proti Voldemortovi, který zmizel a vzápětí se znovu objevil u bazénku. Bezhlavá socha kouzelníka odstrčila Harryho dozadu, dál od boje, zatímco Brumbál postoupil blíž k Voldemortovi, a zlatý kentaur kroužil kolem obou soupeřů.

„To bylo pošetilé dnes večer sem chodit, Tome,“ pronesl klidně Brumbál. „Bystrozorové už jsou na cestě…“

„Než sem dorazí, budu pryč a vy budete mrtvý!“ vyštěkl Voldemort. Vyslal proti Brumbálovi další smrtící kletbu, ta ho však minula a místo něj zasáhla stůl Bezpečnostní služby, jenž se vzňal plamenem.

Brumbál švihl vlastní hůlkou: vyšlo z ní zaklínadlo tak mocné, že Harry, přestože byl zaštítěn svým zlatým strážcem, cítil, jak mu vstaly všechny vlasy na hlavě, když prolétlo kolem. Tentokrát byl Voldemort nucen vyčarovat ze vzduchu zářivý stříbrný štít, aby je odrazil. Ať to bylo jakékoli kouzlo, nezpůsobilo na štítu žádnou viditelnou škodu; halou se jen rozlehl hluboký zvuk, podobný zadunění gongu. Byl to podivně zlověstný zvuk.

„Tak vy mě nechcete zabít, Brumbále?“ zvolal Voldemort a přes štít ho pozoroval přivřenýma šarlatovýma očima. „Nad takovou ukrutnost jste povznesen, co?“

„Oba víme, že jsou i jiné způsoby, jak někoho zničit, Tome,“ odpověděl klidně Brumbál a dál pomalu kráčel k Voldemortovi, jako by na celém světě neexistovalo nic, co by mu působilo starost, jako by se nestalo nic, co by mohlo jeho kroky halou přerušit. „Přiznávám, že by mě neuspokojilo, kdybych tě pouze připravil o život…“

„Není nic horšího než smrt, Brumbále!“ zavrčel vztekle Voldemort.

„Vtom se ovšem hluboce mýlíš,“ ujistil ho Brumbál, blížil se k Voldemortovi jak neochvějný val a mluvil stejně nenucené, jako kdyby se bavili o nějakém problému nad skleničkou. Harryho se zmocnila úzkost, když viděl, jak kráčí sám, nechráněn žádným štítem, chtělo se mu vykřiknout a varovat ho, jeho bezhlavý strážce ho však neustále tlačil zády ke zdi a bránil mu v každém pokusu o vyproštění. „A právě tvoje neschopnost pochopit, že existují věci mnohem horší než smrt, je odjakživa tvou největší slabinou…“

Zpoza stříbrného štítu vylétl další paprsek zeleného světla. Tentokrát útok zarazil jednoruký kentaur, který cvalem přiběhl a postavil se před Brumbála. Když ho kletba zasáhla, roztříštil se na sto tisíc kusů, ještě než však ty kousíčky dopadly na zem, Brumbál se rozmáchl hůlkou a mávl jí vzduchem, jako by šlehal bičem. Z její špičky vylétl dlouhý úzký plamen a začal se obtáčet kolem Voldemorta i jeho štítu. Chviličku to vypadalo, že Brumbál zvítězil, pak se však plamenné pouto proměnilo v hada, který Voldemorta okamžitě pustil ze svého sevření, vztekle zasyčel a obrátil se proti Brumbálovi.

Voldemort zmizel a had na podlaze se vztyčil, připraven k útoku…

Vtom nad Brumbálovou hlavou vyšlehly ze vzduchu plameny a v tomtéž okamžiku se Voldemort objevil znovu: stál na podstavci uprostřed bazénku, na němž ještě před chvílí spočívalo pět soch.

„Pozor!“ vykřikl Harry.

Současně s jeho výkřikem však z Voldemortovy hůlky vylétl na Brumbála další paprsek zeleného světla a had zaútočil…

Před Brumbála se ze vzduchu snesl Fawkes, otevřel zobák dokořán a celý proud zeleného světla pohltil: vmžiku vzplál plamenem a zřítil se na zem, malý, vrásčitý a bez křídel. V tu samou chvíli mávl Brumbál jediným dlouhým a plynulým pohybem hůlkou – a had, který se do něj užuž chystal zatnout zuby, vylétl vysoko do vzduchu a zmizel v obláčku temného dýmu. Voda v bazénku současně vystříkla do výše a zahalila Voldemorta jako zámotek z roztaveného skla.

Několik příštích vteřin byl Voldemort viditelný pouze jako temná vlnící se postava bez tváře, mihotavá a nezřetelná na podstavci pod sebou, očividně usilující shodit ze sebe ten dusivý příkrov…

Pak byl náhle pryč, jen voda hlasitě šplouchla, jak padala zpět do bazénku, odkud se vylila přes okraj a zaplavila naleštěnou podlahu.

„MISTŘE!“ zaječela Belatrix.

Harry nepochyboval o tom, že je konečně po všem a že se Voldemort rozhodl uprchnout, a chystal se vyběhnout z úkrytu své strážné sochy. Brumbál ho však zarazil. „Zůstaň, kde jsi, Harry!“ vykřikl.

Poprvé byl z Brumbálova tónu cítit jakýsi strach. Harry nechápal, čeho se může bát: v hale nikdo kromě nich nebyl, vzlykající Belatrix pořád vězela pod sochou čarodějky a znovuzrozený fénix Fawkes tiše pípal na zemi…

Pak se Harryho jizva roztrhla a on věděl, že je mrtev. Byla to bolest, jakou si vůbec neuměl představit, nesnesitelná bolest…

Už nebyl v hale, byl uvězněn ve smyčkách těla jakési příšery s rudýma očima, sešněrovaný tak těsně, že nevěděl, kde končí jeho tělo a kde začíná tělo obludy. Byli spolu nerozlučně spojeni, spoutáni bolestí a nikde nebylo úniku…

A když příšera promluvila, bylo to Harryho ústy, takže i v bezvědomí vnímal, jak pohybuje rty…

„Tak mě zabij, Brumbále…“

Oslepený a umírající, každou částečkou těla toužící po vysvobození, Harry cítil, jak ho nestvůra znovu využívá…

„Jestliže smrt nic neznamená, Brumbále, zabij toho kluka…“

Ať ta bolest přestane, modlil se Harry… ať nás zabije… skončete to, Brumbále… v porovnání s tímhle smrt opravdu nic neznamená…

Zase se uvidím se Siriusem…

A zatímco se Harryho srdce plnilo těmito pocity, sevření obludy povolilo a bolest byla pryč. Ležel tváří k zemi, jeho brýle někam zmizely a třásl se, jako by pod sebou měl led a ne dřevo…

Celou halou se rozléhala ozvěna hlasů, bylo tam víc hlasů, než kolik jich tam patřilo… Harry otevřel oči a spatřil, že jeho brýle se povalují u paty bezhlavé sochy, která ho strážila, teď však ležela převrácená na zádech, popraskaná a nehybná. Nasadil si je na oči, nepatrně zvedl hlavu a uviděl Brumbálův křivý nos jen pouhých pár centimetrů od svého.

„Jsi v pořádku, Harry?“

„Ano,“ odpověděl a třásl se tak, že nedokázal udržet hlavu v normální poloze. „Jo, jsem – kde je Voldemort, kde… kde jsou všichni ti… co se…“

Atrium bylo plné lidí, na podlaze se odrážela záře smaragdově zelených plamenů, které se rozhořely ve všech krbech podél jedné stěny, a z krbů se do atria hrnuly celé zástupy čarodějek a kouzelníků. Když mu Brumbál pomohl na nohy, všiml si Harry zlatých sošek domácího skřítka a skřeta, které k nim přiváděly ohromeně se tvářícího Korneliuse Popletala.

„Byl támhle!“ vykřikoval nějaký muž v karmínovém hábitu s vlasy staženými do ohonu a ukazoval na kupu zlatých trosek na druhé straně haly, kde ještě před chviličkou ležela jako v pasti Belatrix. „Viděl jsem ho, pane Popletale, přísahám, že to byl Vy–víte–kdo, popadl nějakou ženskou a přemístil se pryč!“

„Já vím, Williamsone, já vím, také jsem ho viděl!“ koktal Popletal, který na sobě měl pod pruhovaným pláštěm pyžamo a funěl, jako by právě uběhl několik mil. „U Merlinovy brady! Tady – tady! Na Ministerstvu kouzel! – Dobré nebe nad námi – to snad vůbec není možné… No na mou duši… Jak se to mohlo…?“

„Zajděte si laskavě dolů na odbor záhad, Korneliusi,“ obrátil se k němu Brumbál, který zjevně usoudil, že je Harry v pořádku, a postoupil o několik kroků kupředu, takže si nově příchozí teprve v tom okamžiku všimli jeho přítomnosti. Někteří z nich zvedli hůlky a jiní se prostě zatvářili užasle, zatímco sochy skřítka a skřeta zatleskaly a Popletal sebou škubl tak prudce, že jeho nohy obuté v pantoflích skutečně nadskočily nad podlahu. „Najdete tam v komnatě smrti několik polapených uprchlých Smrtijedů. Jsou spoutáni protipřemisťovacím kouzlem a čekají na vaše rozhodnutí, co s nimi bude.“

„Brumbál!“ zajíkl se Popletal, úžasem celý bez sebe. „Vy – tady – já – já…“

Rozhlédl se bezradně po bystrozorech, které s sebou přivedl, a všem přítomným muselo být naprosto jasné, že nemá daleko k slzám. „Chopte se ho!“

„Korneliusi, jsem připraven se vašim lidem postavit – a zase zvítězit!“ zaburácel Brumbál. „Před několika minutami jste ale na vlastní oči viděl jasný důkaz, že to, co vám už celý rok říkám, je pravda. Lord Voldemort se vrátil, vy se už dvanáct měsíců honíte za nesprávnou obětí a je načase, abyste konečně přišel k rozumu!“

„Já ne – totiž…“ koktal Popletal a rozhlížel se kolem sebe, jako by doufal, že uvidí někoho, kdo mu poradí, jak si má počínat. Když nikoho takového neobjevil, rozhodl se: „Tak dobrá. Dawlishi! Williamsone! Běžte dolů na odbor záhad a podívejte se… Brumbále, vy – vy mi musíte říct, co vlastně – fontána kouzelného bratrstva – co se stalo?“ Poslední slova sklíčeně zakňučel a civěl na roztroušené úlomky soch čarodějky, kouzelníka a kentaura.

„O tom si můžeme promluvit, až pošlu Harryho zpátky do Bradavic,“ odbyl ho Brumbál.

„Harryho… Harryho Pottera?“

Popletal se otočil jako na obrtlíku a vyvalil oči na Harryho opírajícího se dosud o stěnu vedle povalené sochy, která ho chránila při Brumbálově souboji s Voldemortem.

„Harry je – tady?“ žasl Popletal a nespouštěl z něj oči. „Proč – co to má všechno znamenat?“

„Všechno vám vysvětlím,“ opakoval Brumbál, „až bude Harry zpátky ve škole.“

Poodešel od bazénku a zamířil ke zlaté kouzelníkově hlavě, ležící na zemi. Namířil na ni hůlkou a tiše pronesl: „Portus.“ Hlava se rozzářila modrým světlem a na několik vteřin se roztřásla tak prudce, že na dřevěné podlaze hlasitě poskakovala, než znovu zůstala nehybně ležet.

„Tak moment, Brumbále!“ vyhrkl Popletal, když Brumbál hlavu sebral a vracel se s ní k Harrymu. „Tohle přenášedlo nemáte oficiálně schválené. Nemůžete přece provádět takové nepovolené kousky přímo před očima ministra kouzel, vy – vy…“

Rozpačitě zmlkl, když se na něj Brumbál zadíval zkoumavým, autoritativním pohledem přes své půlměsícové brýle.

„Vydáte příkaz, aby byla Dolores Umbridgeová odvolána z Bradavic,“ rozkázal Brumbál. „Nařídíte svým bystrozorům, aby přestali pátrat po mém učiteli péče o kouzelné tvory, a necháte ho, aby se vrátil do práce.“ Vytáhl z kapsy hodinky s dvanácti ručičkami a podíval se na ně. „Věnuji vám dnes večer půl hodiny svého času. Řekl bych, že to bude víc než stačit, abych vás stručně seznámil s tím nejdůležitějším, co se tu stalo. Pak se budu muset vrátit do své školy. Budete-li ovšem potřebovat, abych vám byl ještě v něčem nápomocen, můžete se se mnou spojit v Bradavicích, kde jste samozřejmě vždy vřele vítán. Dopisy adresované řediteli školy mě tam najdou.“

Popletal měl oči čím dál vyvalenější, ústa měl pootevřená a kulatý obličej mu pod rozcuchanými šedivými vlasy ještě víc zrudl.

„Já – vy…“

Brumbál se k Popletalovi otočil zády.

„Chyť se toho přenášedla, Harry.“

Natáhl k němu ruce se zlatou hlavou sochy a Harry na ni položil ruku. Vůbec už mu nezáleželo na tom, co udělá nebo kam se poděje.

„Uvidíme se za půl hodiny,“ slíbil tiše Brumbál. „Raz… dva… tři…“

Harry zakusil onen známý pocit, jako by mu někdo za pupíkem zarazil hák a prudce s ním škubl. Naleštěná dřevěná podlaha mu zmizela pod nohama, atrium, Popletal i Brumbál byli ti tam a Harry se řítil vpřed v závratném víru barev a zvuků…

Kapitola třicátá sedmá

Ztracená věštba

Harryho nohy narazily na pevnou zemi, kolena se mu nepatrně podlomila a kouzelníkova zlatá hlava dopadla dunivě na podlahu. Harry se rozhlédl a zjistil, že se ocitl v Brumbálově pracovně.

Vypadalo to, že za ředitelovy nepřítomnosti se v ní dalo všechno opět do pořádku. Jemné stříbrné přístroje už zase stály na stolečcích s pavoučími nohami, spokojeně předly a odfukovaly. Ředitelé a ředitelky na svých zarámovaných podobiznách tiše pochrupovali s hlavami položenými na opěradlech svých křesel nebo opřenými o okraje obrazů. Harry vyhlédl z okna. Na obzoru se rýsovala úzká čára chladného světlezeleného světla – blížilo se svítání.

Nehybné ticho, čas od času přerušené zabručením nebo zafuněním některé ze spících podobizen, bylo přímo nesnesitelné. Kdyby tichá a překrásná pracovna věrně odrážela pocity, které v Harrym vřely, ječely by všechny obrazy bolestí. Přecházel po ní sem a tam, přerývaně dýchal a snažil se na nic nemyslet. Myšlenkám se ale neubránil… nebylo před nimi úniku…

Byla to jeho vina, že Sirius zemřel, všechno to byla jeho vina. Kdyby jen nebyl takový hlupák a nenechal se oklamat Voldemortovým trikem, kdyby nebyl tak přesvědčen, že to, co vidí ve snu, se děje doopravdy, kdyby býval ochoten připustit si možnost, že Voldemort sází na jeho sklon hrát si na hrdinu, jak to o něm říkala Hermiona…

Bylo to opravdu nesnesitelné, odmítal o tom přemýšlet, bylo to k nevydržení… Cítil v sobě strašlivou prázdnotu, kterou se nechtěl zabývat a kterou nechtěl zkoumat, černou díru tam, kde býval Sirius a kde pak Sirius zmizel. Nechtěl být s tou obrovskou mlčenlivou prázdnotou sám, bylo to k nevydržení…

Obraz za jeho zády obzvlášť hlasitě a rezavě zachrápal a pak se ozval chladný hlas: „Ale, ale… Harry Porter…“

Phineas Nigellus dlouze zívl, protáhl si ruce a prohlížel si Harryho přimhouřenýma vychytralýma očima.

„Copak tě sem přivádí v tak časnou ranní hodinu?“ zeptal se konečně. „Pokud je mi známo, je tahle pracovna nepřístupná všem, s výjimkou právoplatného ředitele. Nebo tě sem poslal Brumbál? Hlavně mi neříkej, že…“ Znovu zívl tak mocně, že se celý otřásl. „Máš snad další vzkaz pro mého neschopného prapravnuka?“

Harry nebyl schopen slova. Phineas Nigellus nevěděl, že je Sirius mrtvý, Harry mu to však nedokázal povědět. Vyslovit to nahlas by znamenalo učinit z toho konečný, absolutní a neodvolatelný fakt.

Začalo se hýbat i několik dalších podobizen. Jat hrůzou, že bude podroben výslechu, přešel Harry ke dveřím a vzal za kliku.

Klika se neotočila. Byl uvnitř zavřen.

„Doufám, že to znamená,“ ozval se z obrazu na stěně za ředitelským stolem tělnatý kouzelník s červeným nosem, „že bude Brumbál brzy zase mezi námi.“

Harry se otočil. Kouzelník na něj hleděl se zjevným zájmem, a tak přikývl. Znovu zatahal za zády za kliku, ta se však ani tentokrát nepohnula.

„No výborně,“ přikývl kouzelník. „Byla tu bez něj strašlivá nuda, opravdu strašlivá!“

Pohodlně se usadil v křesle podobném trůnu, na němž byl namalován, a přívětivě se na Harryho usmál. „Brumbál má o tobě velice vysoké mínění, jak jistě víš,“ poznamenal spokojeně. „No ano, velmi si tě váží.“

Provinilý pocit zaplňující Harryho hruď se teď jako nějaký nestvůrný těžký parazit začal kroutit a svíjet. Harry to nemohl vydržet, nedokázal dál vydržet být sám sebou… Ještě nikdy si ve vlastní hlavě a ve vlastním těle nepřipadal jako v pasti, nikdy si úpěnlivěji nepřál, aby byl někdo jiný, kdokoli…

Z prázdného krbu vyšlehly smaragdově zelené plameny, až Harry polekaně uskočil ode dveří a zadíval se na osobu, která se otáčela v ohništi. Když se z ohně vynořila Brumbálova vysoká postava, kouzelníci a čarodějky na okolních stěnách se s trhnutím probudili a mnozí ho na uvítanou zdravili hlasitými výkřiky.

„Děkuji vám,“ odpověděl tiše Brumbál.

Nepodíval se hned na Harryho, místo toho přešel k bidýlku u dveří, z vnitřní kapsy hábitu vytáhl maličkého, ošklivého a neopeřeného Fawkese a opatrně ho položil na podnos plný jemného popele pod zlatým hradem, na němž obvykle stával dospělý fénix.

„No, Harry,“ ozval se pak a konečně se odvrátil od ptačího holátka, „nepochybně rád uslyšíš, že během událostí dnešní noci ani jeden z tvých spolužáků neutrpěl zranění s trvalými následky.“

„Fajn,“ pokusil se zamumlat Harry, nevydal však ze sebe jediný zvuk. Měl dojem, že mu chce Brumbál připomenout, jak obrovské škody napáchal, a přestože se ředitel tentokrát díval přímo na něj s výrazem spíš laskavým než obviňujícím, Harry se mu neodvažoval pohlédnout do očí.

„Madame Pomfreyová už je má všechny v práci,“ pokračoval Brumbál. „Nymfadora Tonksová si možná bude muset pár dnů poležet u svatého Munga, zdá se ale, že bude zase úplně v pořádku.“

Harry se spokojil tím, že přikývl s očima sklopenýma ke koberci, který pomalu nabýval barev, jak obloha za oknem bledla. Byl si jistý, že všechny podobizny v místnosti pozorně poslouchají každé Brumbálovo slovo a jsou zvědavé, kde Brumbál s Harrym byli a jak došlo k tomu, že byl někdo zraněn.

„Vím, jak se cítíš, Harry,“ dodal velice tiše Brumbál.

„Ne, to tedy nevíte,“ odsekl Harry a hlas měl náhle zvučný a silný, jak ho uvnitř zalil žhavý vztek. Brumbál o jeho pocitech nevěděl vůbec nic.

„Vidíte to, Brumbále?“ zasyčel jedovatě Phineas Nigellus. „Nikdy se nesnažte studentům porozumět. Oni to nesnášejí. Mnohem víc jim vyhovuje, když jsou tragicky nepochopení, utápějí se v sebelítosti, škvaří se ve vlastní š…“

„To by stačilo, Phineasi,“ zarazil ho Brumbál.

Harry se otočil k Brumbálovi zády a zarytě se díval z okna. V dáli viděl famfrpálové hřiště. Jednou se tam objevil i Sirius, proměněný v chlupatého černého psa, protože se chtěl podívat, jak Harry hraje… Nejspíš se chtěl přesvědčit, jestli je stejně dobrý, jako býval James… Harry se ho nikdy nezeptal…

„Za to, co cítíš, se nemusíš stydět, Harry,“ ozval se mu za zády Brumbálův hlas. „Naopak… v tom, že jsi schopen cítit takovou bolest, je tvoje největší síla.“

Harry cítil, jak mu ten doběla rozžhavený vztek olizuje vnitřnosti, jak šlehá do té strašlivé prázdnoty a plní ho touhou Brumbálovi ublížit a pomstít se mu za jeho klid i za jeho prázdná slova.

„Tak moje největší síla, ano?“ zeptal se roztřeseným hlasem a dál upíral oči k famfrpálovému hřišti, ačkoli už je neviděl. „Vůbec nemáte ponětí… netušíte…“

„Co netuším?“ zeptal se klidně Brumbál.

To už bylo příliš. Harry se otočil a třásl se zuřivostí.

„Nechci mluvit o tom, co cítím, jasné?“

„Harry, tohle tvoje utrpení dokazuje, že pořád zůstáváš člověkem. Ta bolest je součástí lidské…“

„V – TOM – PŘÍPADĚ – NECHCI – BÝT – ČLOVĚKEM!“ zaburácel Harry, sebral ze stolku na pavoucích nohách vedle sebe křehký stříbrný přístroj a mrštil jím přes celou místnost; přístroj se o protější stěnu roztříštil na tisíc drobných úlomků. Několik podobizen naštvaně a vylekaně vykřiklo a portrét Armanda Dippeta pohoršené pronesl: „No tohle!“

„JE MI TO JEDNO!“ hulákal na ně Harry, popadl lunoskop a hodil ho do krbu. „UŽ MI TO LEZE KRKEM, UŽ JSEM VIDĚL DOST, CHCI MÍT POKOJ, CHCI, ABY TO SKONČILO, NA NIČEM UŽ MI NEZÁLEŽÍ…“

Zvedl stolek, na kterém stál ten stříbrný přístroj, a také jím hodil. Stolek se při dopadu na podlahu rozlomil a nohy se rozkutálely na všechny strany.

„Ale ano, záleží,“ namítl Brumbál. Nepohnul přitom brvou a jediným pohybem se nepokusil Harrymu zabránit v pustošení své pracovny. Výraz jeho tváře byl vyrovnaný, téměř nezúčastněný. „Záleží ti na tom tolik, že máš pocit, jako bys měl samou bolestí vykrvácet.“

„TO – TEDY – NEMÁM!“ vřískl Harry tak hlasitě, že měl dojem, že se mu snad roztrhne hrdlo, a na vteřinu měl chuť po Brumbálovi skočit a také ho přerazit na dva kusy, rozsápat ten klidný starý obličej, zatřást jím, ublížit mu, přinutit ho, aby cítil alespoň maličkou část té hrůzy, kterou v sobě měl on.

„Ale ano, máš,“ ubezpečil ho Brumbál ještě nevzrušenějším tónem. „Přišel jsi teď nejen o matku a o otce, ale také o člověka, který ti byl za rodiče nejbližší náhradou. Samozřejmě že ti na tom záleží.“

„VY VŮBEC NEVÍTE, CO CÍTÍM!“ běsnil Harry. „VY… JEN TAK SI TU STOJÍTE… VY…“

Samotná slova už však nestačila a rozbíjet věci kolem také nepomáhalo. Chtěl utéct, chtěl se dát do běhu, nezastavovat se a neohlížet se, chtěl být někde, kde by neviděl ty jasné modré oči, které ho upřeně pozorovaly, tu nenáviděnou klidnou starou tvář. Otočil se na podpatku a rozběhl se ke dveřím, znovu popadl za kliku a vztekle jí zacloumal.

Dveře se však odmítaly otevřít.

Harry se obrátil zpět k Brumbálovi.

„Pusťte mě ven,“ vyštěkl. Třásl se od hlavy až k patě.

„Ne,“ odpověděl prostě Brumbál.

Několik vteřin si hleděli do očí.

„Pusťte mě ven,“ požádal znovu Harry.

„Ne,“ opakoval Brumbál.

„Jestli mě nepustíte – jestli mě tady budete držet – jestli mě nenecháte…“

„Klidně nič dál moje věci,“ vybídl ho vyrovnaně Brumbál. „Stejně bych řekl, že jich mám příliš mnoho.“

Obešel svůj stůl, posadil se za něj a dál Harryho pozoroval.

„Pusťte mě ven,“ zkusil to ještě jednou Harry hlasem skoro stejně chladným a klidným jako Brumbál.

„Nepustím, dokud ti neřeknu, co ti musím říct,“ prohlásil Brumbál.

„Vy myslíte – myslíte, že chci – že mi záleží na – JE MI ÚPLNĚ JEDNO, CO MI CHCETE ŘÍCT!“ rozkřikl se Harry. „Nechci slyšet nic z toho, co se mi chystáte povídat!“

„Ale budeš to chtít slyšet,“ ujistil ho rozvážně Brumbál. „Protože na mě nemáš ani zdaleka takový vztek, jaký bys měl mít. Kdybys po mně skočil, a já vím, že k tomu nemáš daleko, naprosto bych si to zasloužil.“

„Co to povídáte…“

„To, že Sirius zemřel, je moje chyba,“ prohlásil jasně a zřetelně Brumbál. „Spíš bych měl říct skoro zcela moje chyba – nebudu tak namyšlený, abych se hlásil k úplné odpovědnosti za všechno. Sirius byl statečný, chytrý a energický člověk a lidé jako on obvykle nejsou ochotní spokojit se s tím, že sedí doma a schovávají se, jestliže jsou jiní podle jejich názoru v nebezpečí. Tys ovšem na druhé straně neměl včera večer ani na okamžik uvěřit, že je třeba, aby ses vypravil na odbor záhad. Kdybych k tobě byl tak upřímný, Harry, jak jsem být měl, byl bys už dávno věděl, že se tě možná Voldemort pokusí na odbor záhad vylákat, takže by tě žádným podvodem nebyl přiměl, aby ses tam včera večer vydal. A Sirius by se tam pak nemusel za tebou vypravit. Za to můžu já a jenom já.“

Harry pořád stál s rukou položenou na klice, už si toho ale nebyl vědom. Díval se na Brumbála a lapal po dechu, poslouchal a přitom sotva chápal, co vlastně slyší.

„Posaď se, prosím,“ vybídl ho Brumbál. Nebyl to rozkaz, byla to žádost.

Harry zaváhal, pak pomalým krokem přešel místnost, která teď byla posetá stříbrnými kolečky a dřevěnými třískami, a posadil se proti Brumbálovu stolu.

„Mám tomu rozumět tak,“ ozval se těžce a pomalu Phineas Nigellus po Harryho levici, „že můj prapravnuk, poslední z rodu Blacků, je mrtvý?“

„Ano, Phineasi,“ přitakal Brumbál.

„Tomu nevěřím,“ odsekl rázně Phineas.

Harry otočil hlavu právě včas, aby viděl, jak Phineas odchází ze své podobizny, a bylo mu jasné, že jde navštívit svůj druhý portrét na Grimmauldově náměstí. Bude tam možná přecházet z obrazu na obraz, po celém domě vyvolávat Siriusovo jméno…

„Dlužím ti vysvětlení, Harry,“ pokračoval Brumbál. „Vysvětlení chyb, kterých jsem se dopustil jako bláhový stařec. Teď už totiž vidím, že to, co jsem v tvém případě udělal a neudělal, nese veškeré známky stařeckého selhání. Mladí si nedokážou představit, jak uvažují a co cítí staří. Starci se ovšem prohřeší, když zapomenou, jaké to bylo, když byli mladí… a já na to zjevně v poslední době zapomínal…“

Slunce teď už doopravdy vycházelo, vrcholky hor byly zřetelně lemovány oslnivě oranžovým pruhem a obloha nad nimi byla bezbarvá a jasná. Světlo dopadalo na Brumbála, na stříbro jeho obočí a vousů, na vrásky, které se mu vrývaly hluboko do obličeje.

„Už před patnácti lety,“ začal Brumbál, „když jsem viděl tu jizvu na tvém čele, mě napadlo, co by to mohlo znamenat. Domyslel jsem si, že je to pravděpodobně symbol určitého spojení, které se mezi tebou a Voldemortem vytvořilo.“

„To už jste mi říkal, pane profesore,“ upozornil ho neomaleně Harry. Nezáleželo mu na tom, že je to nezdvořilé. Nezáleželo mu už skoro na ničem.

„Ano,“ přikývl omluvně Brumbál. „Říkal, ale pochop, prosím – je důležité, abych začal od tvé jizvy. Krátce poté, co ses vrátil do kouzelného světa, se totiž ukázalo, že jsem měl pravdu a že tě ta jizva varuje v případech, kdy se Voldemort ocitne v tvé blízkosti nebo kdy jím otřásají nějaké silné city.“

„Já vím,“ hlesl unaveně Harry.

„A tahle tvoje schopnost – schopnost zjistit Voldemortovu přítomnost, dokonce i když je zamaskovaný, a vědět, co cítí, když ho něco nadmíru rozruší – se projevovala ještě výrazněji od chvíle, kdy se Voldemort vrátil do vlastního těla a znovu nabyl ztracenou moc.“

Harry se ani neobtěžoval přikývnout. Tohle všechno už věděl.

„V poslední době,“ vykládal Brumbál, „jsem si začal dělat starosti, aby snad Voldemort nezjistil, že mezi vámi toto pouto existuje. Brzy se to také skutečně stalo a tys do jeho mysli a myšlenek pronikl tak hluboko, že tvoji přítomnost vycítil. Mám samozřejmě na mysli tu noc, kdy ses stal svědkem útoku na pana Weasleyho.“

„Ano, Snape mi to říkal,“ zahučel Harry.

„Profesor Snape,“ opravil ho klidně Brumbál. „Nebylo ti ale divné, proč jsem ti to nevysvětlil já? Proč jsem ti já nedával hodiny nitrobrany? Proč jsem se na tebe celé měsíce ani nepodíval?“

Harry vzhlédl. Jasně teď viděl, jak smutně a unaveně Brumbál vypadá.

„Ano,“ zabručel, „bylo mi to divné.“

„Abys rozuměl,“ pokračoval Brumbál, „domníval jsem se, že nebude dlouho trvat a Voldemort se pokusí vynutit si přístup do tvé mysli, aby mohl manipulovat tvými myšlenkami a zavádět je na scestí, a mně se nechtělo zavdávat mu k tomu další důvod. Byl jsem si jistý, že kdyby si uvědomil, že náš vztah je – nebo někdy byl – hlubší než obvyklý vztah mezi ředitelem a studentem, chopil by se příležitosti a využil by tě jako nástroje, s jehož pomocí by mě mohl špehovat. Bál jsem se toho, k čemu všemu by tě mohl zneužít, bál jsem se, že udělá vše pro to, abys jím byl posedlý. Jsem přesvědčený, Harry, že jsem měl pravdu, když jsem se domníval, že by s tebou Voldemort takhle naložil. Při těch vzácných příležitostech, kdy jsme si hleděli přímo do očí, jsem míval dojem, jako bych za těma tvýma viděl jeho stín…“

Harry si vzpomněl na pocit, který míval v okamžicích, kdy na sebe s Brumbálem hleděli: jako by se v něm zvedal spící had, připravený k útoku.

„Dnes v noci Voldemort ukázal, že kdyby se mu podařilo tě ovládnout, neznamenalo by to moji zkázu. Bylo by to zničilo tebe. Když nad tebou před chvílí získal na okamžik moc, doufal, že se ho pokusím zabít a tebe přitom obětuji. Takže jak vidíš, když jsem se od tebe držel dál, snažil jsem se tě chránit, Harry. To byla ta stařecká chyba…“

Brumbál si hluboce povzdechl. Harry jeho slova pouštěl jedním uchem dovnitř a druhým ven. Ještě před pár měsíci by všechny tyto informace přímo hltal, teď však byly zcela bezvýznamné v porovnání s propastnou vnitřní prázdnotou po ztrátě Siriuse, na ničem z toho nezáleželo…

„Sirius mi řekl, žes cítil, jak se v tobě Voldemort probouzí, právě té noci, kdy jsi ve svém vidění sledoval útok na pana Weasleyho. Okamžitě jsem pochopil, že se potvrdily moje nejhorší obavy. Voldemort si uvědomil, že tě může využít. Snažil jsem se tě vyzbrojit proti jeho útokům na tvoji mysl, a proto jsem ti zařídil hodiny nitrobrany u profesora Snapea.“

Odmlčel se. Harry sledoval sluneční paprsky, které se pomalu posouvaly po naleštěné desce Brumbálova stolu a ozařovaly stříbrný kalamář i elegantní karmínový brk. Bylo mu jasné, že všechny podobizny jsou vzhůru a jako u vytržení poslouchají Brumbálovo vysvětlení; slyšel občasné zašustění hábitů a tu a tam tiché odkašlání. Phineas Nigellus se ještě nevrátil…

„Profesor Snape zjistil,“ dal se opět do řeči Brumbál, „že se ti už celé měsíce zdává o dveřích vedoucích na odbor záhad. Voldemort byl samozřejmě od okamžiku, kdy znovu získal svoje tělo, přímo posedlý možností vyslechnout si tu věštbu. Protože o těch dveřích neustále přemýšlel, zjevovaly se i tobě, i když jsi nevěděl, co to znamená.

A pak jsi spatřil Rookwooda, který na odboru záhad pracoval, než byl zatčen. Slyšel jsi, jak Voldemortovi říká to, co my jsme věděli celou dobu – že totiž věštby, které se na ministerstvu kouzel uchovávají, jsou přísně chráněny. Z těch regálů je mohou sundat jen osoby, jichž se týkají, a nepřijít přitom o rozum. V tomto případě by se tedy Voldemort musel osobně vypravit na ministerstvo kouzel a riskovat, že bude konečně veřejně odhalen, nebo mohl přimět tebe, abys to udělal za něj. Bylo tedy ještě naléhavěji třeba, abys zvládl nitrobranu.“

„Jenže já ji nezvládl,“ zamumlal Harry. Vyslovil to nahlas, protože se snažil ulevit vině, která ho uvnitř tížila jako kámen: měl zato, že přiznání alespoň trochu zmírní strašlivý tlak, který mu svíral srdce. „Necvičil jsem, neobtěžoval jsem se; mohl jsem tomu zabránit, aby se mi ty sny zdály, Hermiona mi v jednom kuse domlouvala, abych se snažil. Kdybych ji byl poslechl, nikdy by se mu nepodařilo ukázat mi, kam mám jít, a – Sirius by ne… Sirius by…“

Něco jako by Harrymu vybuchlo v hlavě: potřeba ospravedlnit se, vysvětlit…

„Chtěl jsem si ověřit, jestli ho doopravdy zajali, šel jsem k Umbridgeové do kabinetu, mluvil jsem z krbu s Kráturou a ten mi potvrdil, že tam Sirius není, říkal, že odešel!“

„Krátura lhal,“ vysvětloval klidně Brumbál. „Nejsi jeho pán, takže ti klidně mohl lhát a ani se za to nemusel potrestat. Chtěl totiž, abys na ministerstvo kouzel šel.“

„On – on mě tam poslal schválně?“

„No ano. Obávám se, že Krátura už celé měsíce slouží víc než jednomu pánovi.“

„Ale jak?“ zeptal se nechápavě Harry. „Už léta přece z Grimmauldova náměstí nevytáhl paty.“

„Krátura využil příležitosti, která se mu naskytla těsně před Vánocemi,“ vysvětloval Brumbál, „kdy na něj Sirius zjevně zařval, aby vypadl ven. Vzal Siriuse za slovo a vyložil si to jako příkaz, aby odešel z domu. Šel za jediným zbývajícím členem rodiny Blackových, ke kterému cítil nějakou úctu… k Blackově sestřenici Narcise, sestře Belatrix a manželce Luciuse Malfoye.“

„Jak to všechno víte?“ podivil se Harry. Srdce mu tlouklo jako zběsilé a bylo mu trochu špatně od žaludku. Vzpomínal si, jak jim nezvyklá Kráturova nepřítomnost dělala o Vánocích starost, vzpomínal si, jak se pak znovu objevil na půdě…

„Krátura mi to včera večer sám řekl,“ odpověděl Brumbál. „Když jsi totiž dal profesoru Snapeovi to šifrované varování, uvědomil si, že jsi pravděpodobně viděl Siriuse zajatého ve sklepeních odboru záhad. Stejně jako ty se s ním okamžitě pokusil navázat spojení. Měl bych vysvětlit, že členové Fénixova řádu mají k dispozici spolehlivější metody komunikace, než je krb v kabinetu Dolores Umbridgeové. Profesor Snape zjistil, že je Sirius naživu a v bezpečí na Grimmauldově náměstí.

Když jste se ovšem nevrátili ze své výpravy do lesa s Dolores Umbridgeovou, začal si profesor Snape dělat starosti, že jsi stále přesvědčen, že je Sirius zajatcem lorda Voldemorta. Ihned o tom informoval jisté členy Řádu.“

Brumbál si těžce povzdechl a pokračoval. „Alastor Moody, Nymfadora Tonksová, Kingsley Pastorek a Remus Lupin byli právě na hlavním štábu, když se s ním Snape spojil. Všichni se shodli, že ti okamžitě vyrazí na pomoc. Profesor Snape žádal, aby Sirius nikam nechodil, protože potřeboval, aby někdo zůstal na štábu a pověděl mi, co se stalo. Měl jsem tam totiž každým okamžikem dorazit. Profesor Snape se mezitím chtěl po vás podívat v lese.

Sirius ovšem nemínil zůstat doma a čekat, zatímco se tě ostatní vydají hledat. Úkolem povědět mi, co se stalo, pověřil Kráturu. A když jsem tedy krátce poté, co všichni odešli na ministerstvo, dorazil na Grimmauldovo náměstí, byl to právě skřítek, který mi sdělil, kam Sirius šel. Chechtal se, až se za břicho popadal.“

„On se smál?“ zeptal se Harry dutým hlasem.

„Ano, smál,“ přikývl Brumbál. „Rozuměj, Krátura nás nedokázal zradit úplně. Není strážcem tajemství Řádu a nemohl tedy Malfoyovým prozradit, kde nás najdou, ani je informovat o žádných důvěrných plánech Řádu, protože o těch měl výslovně zakázáno mluvit. Byl vázán kouzelnými pravidly, platnými pro všechny domácí skřítky, což znamená, že nebyl schopen jednat v rozporu s přímým příkazem svého pána, tedy Siriuse. Sdělil ale Narcise věci, které jsou z Voldemortova hlediska velice cenné; zato Siriusovi zřejmě připadaly tak bezvýznamné, že ho ani nenapadlo Kráturovi zakázat, aby o nich mluvil.“

„Co například?“ optal se Harry.

„Například že tím, na kom Siriusovi ze všech lidí na celém světě nejvíc záleží, jsi ty,“ vysvětloval klidně Brumbál. „Nebo že ty v Siriusovi vidíš něco jako otce a bratra dohromady. Voldemort už samozřejmě věděl, že Sirius je členem Řádu a že ty víš, kde ho najít – díky Kráturovi si ale uvědomil, že Sirius Black je jediný člověk, pro jehož záchranu bys byl ochoten riskovat úplně všechno.“

Harryho rty byly chladné a ztuhlé.

„Takže… když jsem se včera večer Krátury ptal, jestli je Sirius doma…“

„Malfoyovi – nepochybně na Voldemortův příkaz – Kráturovi nařídili, že musí vymyslet něco, jak Siriuse uklidit stranou, až budeš mít to vidění, jak ho Voldemort mučí. Pokud by ses pak rozhodl ověřit si, jestli je Sirius doma, měl být Krátura schopen předstírat, že v domě není. Krátura včera poranil hipogryfa Klofana a v okamžiku, kdy ses objevil v krbu, byl Sirius u něj nahoře a ošetřoval ho.“

Harrymu připadalo, že nemá v plicích absolutně žádný kyslík; dýchal rychle a přerývaně.

„A Krátura vám tohle všechno pověděl… a smál se přitom?“ zachroptěl.

„Nechtěl mi to povědět,“ připustil Brumbál. „Sám jsem ale dost všestranný nitrozpytec, abych poznal, když mi někdo lže, takže jsem ho… přesvědčil, aby mi řekl plnou pravdu, než jsem se vydal na odbor záhad.“

„Ach bože,“ zašeptal Harry a ruce, které měl položené na kolenou, se mu chladnou zuřivostí sevřely v pěst, „a Hermiona nás pořád napomínala, abychom se k němu chovali hezky…“

„To od ní bylo naprosto správné, Harry,“ přikývl Brumbál. „Varoval jsem Siriuse už tenkrát, když jsme si v jeho domě na Grimmauldově náměstí zřídili hlavní štáb, říkal jsem mu, že by se měl ke Kráturovi chovat ohleduplně a uctivě. Upozorňoval jsem ho také, že by nám Krátura mohl být nebezpečný. Myslím, že mě Sirius nebral příliš vážně a že nikdy Kráturu nepovažoval za bytost, jejíž city jsou stejně zranitelné jako lidské…“

„Neopovažujte se dávat vinu – nemluvte – o Siriusovi – jako kdyby…“ Harrymu se nedostávalo dechu, takže nedokázal svá slova řádně vyslovit, ale vztek, který se na kratičký okamžik trochu utišil, vněm znovu vzplál plnou silou. Nehodlal Brumbálovi dovolit, aby Siriuse kritizoval. „Krátura je prolhaný – ohavný – zasloužil by…“

„Krátura je to, co z něj udělali čarodějové, Harry,“ zarazil ho Brumbál. „Ano, zaslouží si náš soucit. Jeho život byl stejně strastiplný jako život tvého přítele Dobbyho. Musel se řídit Siriusovými příkazy, protože Sirius byl posledním žijícím členem rodiny, k níž byl otrocky připoután, přitom k němu ale necítil opravdovou oddanost. A ať jsou Kráturovy chyby jakékoli, musíme přiznat, že Sirius se mu ani v nejmenším nesnažil nic ulehčit…“

„TAKHLE O SIRIUSOVI NEMLUVTE!“ zaječel Harry.

Už zase stál, rozzuřený a připravený skočit po Brumbálovi, který Siriusovi očividně vůbec nerozuměl, nechápal, jak byl statečný a co všechno vytrpěl…

„A co Snape?“ vyštěkl vztekle. „O tom nemluvíte, co? Když jsem mu řekl, že Voldemort drží Siriuse, jen se na mě ušklíbl jako vždycky…“

„Ty přece víš, Harry, že profesor Snape neměl na vybranou a musel před Dolores Umbridgeovou předstírat, že tě nebere vážně,“ odpověděl nevzrušeně Brumbál. „Jak jsem ti už ale vysvětlil, ihned, jak to bylo možné, ohlásil všechno, co jsi mu pověděl, Řádu. Byl to on, kdo správně usoudil, kam jste se asi poděli, když jste se nevrátili z lesa. A byl to také on, kdo dal profesorce Umbridgeové nepravé veritasérum, když se tě pokoušela přinutit, abys jí prozradil místo Siriusová úkrytu.“

Harry nebral jeho vysvětlování na vědomí, působilo mu zvrácené potěšení, když mohl Snapeovi něco vytýkat – tím jako by ulevoval vlastnímu pocitu strašlivé viny, a chtěl slyšet, že s ním Brumbál souhlasí.

„Snape – Snape p–popichoval Siriuse, že sedí zavřený doma – dělal z něj zbabělce…“

„Sirius byl na to dost starý a inteligentní, aby se nenechal takovými ubohými posměšky vyvést z míry,“ namítl Brumbál.

„Snape mi přestal dávat hodiny nitrobrany!“ zavrčel Harry. „Vyhodil mě z kabinetu!“

„Vím o tom,“ připustil utrápeně Brumbál. „Už jsem říkal, že jsem udělal chybu, když jsem se tvé výuky neujal sám, i když jsem byl tehdy přesvědčen, že by nic nebylo nebezpečnější než ještě víc tvou mysl otevřít Voldemortovi v mé přítomnosti.“

„Snape to jen zhoršoval, ta jizva mě po hodině s ním vždycky bolela o dost víc…“ Harry si vzpomněl, co v té souvislosti napadlo Rona, a umíněně pokračoval: „Jak můžete vědět, že se mě nesnažil pro Voldemorta připravit, usnadnit mu přístup do mé…“

„Já Severusi Snapeovi důvěřuji,“ pravil prostě Brumbál. „Zapomněl jsem ale, a to byla další stařecká chyba, že některé rány zasáhnou člověka tak hluboko, že se nikdy nezahojí. Myslel jsem, že profesor Snape svůj někdejší odpor vůči tvému otci dokáže překonat, a v tom jsem se mýlil.“

„Jenže to je v pořádku, že ano?“ rozkřikl se Harry a nevšímal si pohoršených výrazů a nesouhlasného mumlání podobizen na stěnách. „Je úplně v pořádku, že Snape nenáviděl mého otce, ale není v pořádku, že Sirius nenáviděl Kráturu?“

„To, co Sirius ke Kráturovi cítil, nebyla nenávist,“ opravil ho Brumbál. „Považoval ho za sluhu, který si nezaslouží žádnou zvláštní pozornost či povšimnutí. Lhostejnost a nezájem často způsobí mnohem větší škody než otevřený odpor… Ta fontána, kterou jsme dnes v noci zničili, vypovídala o lži. My kouzelníci už příliš dlouho ubližujeme svým bližním, zneužíváme jich – a nyní sklízíme plody vlastního chování.“

„TAKŽE SIRIUS SI ZASLOUŽIL, CO SE MU STALO, TO CHCETE ŘÍCT?“ zařval Harry.

„To jsem neřekl a nikdy mě nic takového říct neuslyšíš,“ odpověděl klidně Brumbál. „Sirius nebyl krutý člověk, k většině domácích skřítků se choval laskavě. Kráturu nijak nemiloval, protože Krátura byl živoucí připomínkou domova, který nenáviděl.“

„Ano, nenáviděl ten dům!“ houkl Harry, až se mu zlomil hlas, pak se k Brumbálovi otočil zády a zamířil pryč. Místnost teď už byla jasně ozářena sluncem a oči všech podobizen ho sledovaly, když přecházel pracovnou, aniž by si uvědomoval, co dělá, a aniž by vnímal své okolí. „Přinutil jste ho, aby zůstal zavřený v domě, který nenáviděl, a proto chtěl včera večer vypadnout ven…“

„Snažil jsem se, aby zůstal naživu,“ připomněl mu tiše Brumbál.

„Nikomu se nelíbí, když je někde zavřený!“ odsekl vztekle Harry a otočil se k němu. „Mě jste držel zavřeného celé loňské léto…“

Brumbál zavřel oči a zabořil obličej do rukou s dlouhými prsty. Harry se na něj díval, ale onen příznak vyčerpání, smutku či čeho, který byl u Brumbála zcela neobvyklý, ho ani v nejmenším neobměkčil. To, že Brumbál projevil jisté známky slabosti, ho naopak ještě víc rozzuřilo. Neměl právo být slabý, když chtěl Harry hulákat a běsnit.

Brumbál položil ruce na stůl a zadíval se na Harryho půlměsícovými brýlemi.

„Je načase,“ prohlásil, „abych ti pověděl to, s čím jsem tě měl seznámit už před pěti lety, Harry. Posaď se, prosím. Povím ti všechno. Žádám po tobě jen trochu trpělivosti. Až skončím, budeš mít možnost se vyvztekat, jak budeš chtít. Nebudu ti bránit.“

Harry na něj ještě chvíli zlostně zahlížel, pak sebou znovu hodil do křesla naproti němu a čekal.

Brumbál chvíli zamyšleně hleděl oknem na školní pozemky zalité sluncem, pak se očima vrátil k Harrymu a začal. „Před pěti lety jsi nastoupil do Bradavic, Harry, ničím neohrožen a netknutý, jak jsem plánoval a zamýšlel. Vlastně – ne tak docela ničím netknutý. Hodně jsi vytrpěl. Věděl jsem, že budeš trpět, když jsem tě nechával strýcovi a tetě u dveří. Věděl jsem, že tě odsuzuji k deseti temným a nesnadným rokům.“

Odmlčel se. Harry nic neříkal.

„Mohl by ses zeptat, a měl bys k tomu dobrý důvod, proč to muselo být zrovna takhle. Proč tě k sobě nemohla vzít nějaká kouzelnická rodina. Bylo mnoho takových, které by to udělaly víc než ochotně, které by si připadaly poctěné a šťastné, kdyby tě mohly vychovávat jako vlastního syna.

Odpovím ti tak, že především mi záleželo na tom, abys zůstal naživu. Hrozilo ti větší nebezpečí, než si pravděpodobně uvědomoval kdokoli kromě mne. Voldemort byl pouhých několik hodin předtím poražen, ale jeho přívrženci – a mnozí z nich vzbuzují téměř stejnou hrůzu jako on sám – zůstali na svobodě, plní zloby, beznaděje a násilí. A já jsem ve svém rozhodování musel přihlížet i k tomu, co měla přinést budoucí léta. Věřil jsem snad, že jsme se Voldemorta zbavili navždy? Nevěřil. Nevěděl jsem, jestli se vrátí za deset, dvacet nebo padesát let, byl jsem si však jistý, že jednou se vrátí, a vzhledem k tomu, jak dobře ho znám, byl jsem si také jistý, že si nedá pokoj, dokud tě nezabije.

Věděl jsem o něm, že má rozsáhlejší znalosti kouzel a čar než kdokoli z ostatních žijících kouzelníků. Věděl jsem, že ani moje nejsložitější a nejmocnější ochranná kouzla a zaklínadla by pravděpodobně nebyla nepřekonatelná, kdyby se mu vrátila všechna jeho moc.

Také jsem ovšem věděl, v čem je Voldemortova slabina. Podle toho jsem se tedy rozhodl. Měla tě chránit prastará kouzelná síla, o jejíž existenci Voldemort ví, kterou pohrdá a kterou proto odjakživa podceňuje – ke své vlastní škodě. Mám samozřejmě na mysli skutečnost, že tvoje matka obětovala život, aby tě zachránila. Tím ti dala trvalou ochranu, s níž Voldemort nepočítal, ochranu, která ti dodnes koluje v žilách. Rozhodl jsem se tudíž vsadit na pokrevnost tvé matky a předal jsem tě do opatrování její sestře, jediné její žijící příbuzné.“

„Ona mě ale nemá ráda,“ namítl okamžitě Harry. „Absolutně jí nezáleží…“

„Přesto tě vzala k sobě,“ přerušil ho Brumbál. „Ujala se tě možná jen zdráhavě a neochotně, celá rozlícená a zatrpklá, ale udělala to a tím zpečetila kouzlo, kterým jsem tě zaštítil. Oběť, kterou přinesla tvoje matka, učinila z pokrevního svazku nejsilnější ochranu, jakou jsem ti mohl poskytnout.“

„Stejně ale nechá…“

„Dokud můžeš dům, v němž přebývá krev tvé matky, nazývat domovem, nemůže se tě Voldemort dotknout a nemůže ti ublížit. Prolil její krev, ta však v tobě a v její sestře žije dál. Její krev se stala tvým útočištěm. Stačí, když se ke své tetě vracíš jednou ročně, dokud tam ale budeš doma, není schopen ti uškodit. Tvoje teta to ví. Vysvětlil jsem jí, co jsem udělal, v dopise, který jsem s tebou nechal v peřince na jejím prahu. Ví, že jsi těch uplynulých patnáct let přežil možná právě díky tomu, že tě nechala pod svou střechou.“

„Tak moment,“ zarazil ho Harry, „počkejte chviličku.“

Narovnal se v křesle a zíral na Brumbála.

„To vy jste poslal toho Huláka. To vy jste jí řekl, aby pamatovala – byl to váš hlas…“

„Napadlo mě,“ prohlásil Brumbál a nepatrně naklonil hlavu na stranu, „že možná nebude na škodu připomenout jí úmluvu, kterou jsme zpečetili, když tě k sobě vzala. Obával jsem se, aby v ní útok mozkomorů nevyvolal obavy z nebezpečí, která by jí tvoje opatrovnictví mohlo přinést.“

„Taky že vyvolal,“ potvrdil tiše Harry. „Tedy – spíš v mém strýci než v ní. Chtěl mě vyhodit z domu, když ale přišel ten Hulák, teta řekla – řekla, že musím zůstat.“

Chvíli upřeně hleděl na podlahu a pak se zeptal: „Co to má ale společného se S…“

Nedokázal ze sebe vypravit Siriusovo jméno.

„Před pěti lety,“ pokračoval Brumbál, jako by své vyprávění vůbec nepřerušil, „jsi nastoupil do Bradavic. Nebyl jsi možná tak šťastný a dobře živený, jak bych si přál, byl jsi ale živ a zdráv. Nebyl jsi žádné rozmazlené princátko, ale tak normální kluk, jak jsem za daných okolností mohl doufat. Až potud tedy můj plán vycházel.

A pak… no, na události, k nimž došlo během tvého prvního roku v Bradavicích, si určitě vzpomínáš stejně živě jako já. Zkoušky, která tě čekala, ses zhostil velkolepým způsobem a dřív, mnohem dřív, než jsem předpokládal, ses ocitl tváří v tvář Voldemortovi. I tentokrát jsi přežil. A nejen to. Oddálil jsi jeho návrat k plné moci a síle. Bojoval jsi s ním jako muž. Byl jsem… byl jsem na tebe pyšnější, než dokážu vypovědět.

V tom mém báječném plánu však přece jen byla jedna slabina,“ pokračoval Brumbál. „Byla to zcela zjevná slabina a mně bylo už tehdy jasné, že právě na ní by všechno mohlo ztroskotat. Protože jsem ale věděl, jak je důležité, aby můj plán vyšel, říkal jsem si, že nedovolím, aby to tahle slabina zhatila. Já jediný jsem tomu mohl zabránit, a proto jsem si umínil, že i já jediný musím být silný. A tehdy přišla moje první zkouška, když jsi ležel na ošetřovně, oslabený zápasem s Voldemortem.“

„Vůbec nechápu, co se mi snažíte říct,“ postěžoval si Harry.

„Nevzpomínáš si, jak ses mě tehdy, když jsi ležel na ošetřovně, ptal, proč se tě Voldemort pokusil jako malé děcko zabít?“

Harry přikývl.

„Měl jsem ti to tehdy povědět?“

Harry se díval do jeho modrých očí a nic neříkal, srdce už mu však zase zběsile tlouklo.

„Pořád ještě tu slabinu v mém plánu nevidíš? Ne… asi ne. Nu, jak víš, rozhodl jsem se, že ti neodpovím. V jedenácti letech, říkal jsem si, jsi příliš mladý na to, abys to věděl. Nikdy jsem neměl v úmyslu ti to v jedenácti letech říct. Vědomí něčeho takového bys v tak útlém věku neunesl.

Měl jsem si už tehdy uvědomit známky nebezpečí. Měl jsem se sám sebe zeptat, proč mě víc nezneklidňuje skutečnost, že už jsi mi položil otázku, na kterou ti jednoho dne tak jako tak budu muset dát úděsnou odpověď. Měl jsem pochopit, že mě až příliš uspokojuje, že ti tu odpověď nemusím dát hned ten den… Byl jsi na to ještě mladý, moc mladý.

A tak jsme zahájili tvůj druhý rok v Bradavicích. A ty jsi znovu musel řešit problémy, před jakými nikdy nestáli ani dospělí kouzelníci, a znovu ses s nimi vyrovnal způsobem, o jakém se mi nezdálo ani v těch nejdivočejších snech. Už ses mě ale nezeptal, proč na tobě Voldemort zanechal své znamení. Ano, mluvili jsme o tvé jizvě… byli jsme té záležitosti velice, velice blízko. Proč jsem ti neřekl všechno?

Upřímně řečeno, připadalo mi, že dvanáct let je pro takovou zprávu sotva vhodnější věk než jedenáct. Nechal jsem tě odejít ze své pracovny, zkrvaveného, vyčerpaného, ale naplněného vítězoslavnou radostí, a pokud jsem cítil nějakou drobnou výčitku, že jsem ti to možná měl povědět, rychle jsem ji umlčel. Byl jsi stále hrozně mladý, víš, a já jsem se nedokázal přimět, abych ti ten triumfální večer pokazil…

Chápeš to, Harry? Vidíš už tu slabinu v mém jinak geniálním plánu? Padl jsem do pasti, kterou jsem předvídal, o které jsem byl přesvědčen, že se jí dokážu vyvarovat, že se jí musím vyvarovat.“

„Pořád nechá…“

„Příliš mi na tobě záleželo,“ konstatoval prostě Brumbál. „Záleželo mi víc na tvém štěstí než na tom, abys znal pravdu, víc na tvé duševní pohodě než na mém plánu, víc na tvém životě než na životech, které by mohly být ztraceny, kdyby ten plán selhal. Jinak řečeno, počínal jsem si přesně tak, jak to Voldemort očekává od nás pošetilců, kteří někoho milujeme.

Lze se tomu nějak ubránit? Chtěl bych vyzvat každého, kdo na tebe dozíral podobně, jako jsem na tebe dozíral já – a byl jsem bdělejší, než si dokážeš představit – aby se zkusil ubránit pokušení ušetřit tě větší bolesti, než jakou jsi už vytrpěl. Co mi záleželo na tom, jestli budou v nějaké mlhavé budoucnosti zamordovány spousty lidí a tvorů bez konkrétních jmen a tváří, když tebe jsem měl na očích a byl jsi živý, zdravý a šťastný? Nikdy se mi ani nesnilo, že bych mohl mít nablízku někoho takového.

Zahájili jsme tedy tvůj třetí rok. Zpovzdálí jsem sledoval, jak jsi s vypětím všech sil zahnal mozkomory, jak jsi našel Siriuse, zjistil, co je zač, a zachránil ho. Měl jsem ti to povědět tehdy, v okamžiku, kdy jsi svého kmotra vítězoslavně vyrval ze spárů ministerstva? Bylo ti ale už třináct let a mně začínaly docházet výmluvy. Byl jsi sice mladý, ale prokázal jsi, že jsi výjimečný. Trápilo mě svědomí, Harry, věděl jsem, že ta pravá chvíle už musí brzy přijít…

Jenže loni jsi vyšel z bludiště poté, co ses stal svědkem zavraždění Cedrika Diggoryho a sám jsi unikl smrti jen o vlásek… A já ti to zase neřekl, přestože jsem věděl, že teď, když se Voldemort vrátil, už to musím udělat co nejdřív. A nyní, po dnešní noci vím, že jsi už dávno byl připraven na zprávu, kterou jsem před tebou tak dlouho tajil, protože jsi dokázal, že jsem to břímě měl na tvá bedra vložit mnohem dřív. Mou jedinou obhajobou je, že jsem sledoval, jak zápasíš s mnohem více břemeny než kterýkoli jiný student, který kdy prošel naší školou, a nedokázal jsem se přimět, abych k nim přidal další – to nejtěžší ze všech.“

Harry čekal, co bude dál, Brumbál však zřejmě domluvil.

„Pořád to ještě nechápu.“

„Když jsi byl malé děcko, pokusil se tě Voldemort zabít kvůli jisté věštbě, která byla pronesena krátce před tvým narozením. Věděl sice, že byla ta věštba vyřčena, neznal však její plné znění. Rozhodl se tě zabít ještě jako miminko, protože se domníval, že tím onu věštbu naplní. Ke své škodě zjistil, že se mýlil, protože kletba, která tě měla připravit o život, se obrátila proti němu. Proto se také od okamžiku, kdy se vrátil do vlastního těla, a zejména poté, co jsi mu před rokem tak neobyčejným způsobem unikl, všemožně snažil vyslechnout si tu věštbu od začátku až do konce. To je ta zbraň, kterou od svého návratu tak usilovně hledal: potřeboval se dozvědět, jak tě zničit.“

Slunce už úplně vystoupilo nad obzor a zalévalo svými paprsky Brumbálovu pracovnu. Skleněná vitrína, v níž byl uložen meč Godrika Nebelvíra, zářila bílou neprůhledností, úlomky přístrojů, jimiž Harry mrskal po zemi, se třpytily jako dešťové kapky a malý Fawkes za jeho zády vydával na svém hnízdě z popele tiché štěbetavé zvuky.

„Ta věštba se rozbila,“ oznámil otupěle Harry. „Jak jsem táhl Nevilla nahoru po těch kamenných lavicích tam – v sále s tím obloukem, natrhl jsem mu hábit, takže vypadla…“

„Ta věc, která se rozbila, byl pouhý záznam věštby, který se v odboru záhad uchovává. Věštba samotná však byla před někým vyslovena a ten někdo má možnost si ji doslova vyvolat.“

„A kdo ji slyšel?“ vyhrkl Harry, přestože si byl jist, že odpověď už zná.

„Já,“ odpověděl Brumbál. „Bylo to jednoho chladného a deštivého večera před šestnácti lety v místnosti nad výčepem U Prasečí hlavy. Měl jsem tam schůzku s uchazečkou o místo učitelky jasnovidectví, přestože pokračovat dál ve výuce tohoto předmětu bylo proti mému přesvědčení. Zmíněná žadatelka však byla prapravnučkou jisté velice slavné a nadané věštkyně a já jsem setkání s ní považoval za normální zdvořilostní záležitost. Byl jsem však zklamán. Připadalo mi, že ta žena nemá ani špetku potřebného nadání. Sdělil jsem jí – doufám, že dostatečně taktně – že ji nepovažuji za vhodnou kandidátku na to místo. Chystal jsem se k odchodu.“

Brumbál vstal a prošel kolem Harryho k černé skříňce, která stála vedle Fawkesova bidýlka. Sehnul se, uvolnil západku a vytáhl ze skříňky mělkou kamennou nádobu zdobenou na okraji rytými runami, v níž Harry před časem viděl, jak jeho otec trýznil Snapea. Brumbál se vrátil ke svému stolu, myslánku na něj položil a přiložil si hůlku ke spánku. Když ji odtáhl, viselo z ní několik stříbřitých, jako pavučina tenkých vláken jeho vzpomínek, které uložil do nádoby. Posadil se znovu za stůl a chvíli sledoval, jak se jeho vzpomínky v myslánce mísí a víří. Pak s povzdechem zvedl hůlku a špičkou šťouchl do stříbřité hmoty.

Do vzduchu se vznesla postava omotaná nesčetnými šálami, jejíž oči byly za brýlemi neúměrně zvětšeny, a s nohama spočívajícíma v nádobě se začala pomalu otáčet. Když však Sibyla Trelawneyová promluvila, neozval se její obvyklý nadpozemsky mystický hlas, ale drsné chraplavé tóny, které už Harry od ní jednou slyšel.

„Příchod toho, v jehož moci je porazit Pána všeho zla, se blíží… narodí se těm, kteří se mu již třikrát postavili, na samotném sklonku sedmého měsíce roku… a Pán zla ho poznamená jako sobě rovného; on však bude mít moc, jakou Pán zla sám nezná… proto jeden z nich musí zemřít rukou druhého, neboť ani jeden nemůže žít, jestliže druhý zůstává naživu… Ten, v jehož moci je porazit Pána všeho zla, se narodí, až sedmý měsíc bude umírat…“

Profesorka Trelawneyová za pomalého otáčení klesla zpět do stříbřité hmoty pod sebou a zmizela.

V pracovně zavládlo naprosté ticho. Brumbál, Harry ani žádná z podobizen nevydali jediný hlásek. Dokonce i Fawkes zmlkl.

„Pane profesore?“ hlesl Harry téměř neslyšně, protože Brumbál stále hleděl na myslánku a zdál se být zcela pohroužen ve vlastních myšlenkách. „Tohle… mělo to znamenat… co to znamenalo?“

„Znamenalo to,“ odpověděl Brumbál, „že osoba, která jako jediná má naději, že lorda Voldemorta jednou provždy porazí, se narodila koncem července před necelými šestnácti lety. Ten chlapec se zjevně narodil rodičům, kteří se Voldemortovi už třikrát postavili.“

Harry cítil, jako by ho něco chtělo pohltit. Už zase měl potíže s dechem.

„To znamená – já?“

Brumbál se zhluboka nadechl.

„Zvláštní na tom všem je, Harry,“ řekl tiše, „že to vůbec nemuselo znamenat tebe. Sibylina věštba se mohla týkat dvou kouzelnických chlapců: oba se narodili koncem července toho roku, jejich rodiče byli v obou případech členy Fénixova řádu a v obou případech už třikrát jen taktak Voldemortovi unikli. Jedním z nich jsi samozřejmě byl ty. Tím druhým byl Neville Longbottom.“

„Pak ale… proč tedy bylo na věštbě moje jméno a ne Nevillovo?“

„Oficiální záznam byl přeštítkován poté, co tě Voldemort jako maličkého napadl,“ vysvětloval Brumbál. „Správci síně věšteb připadlo jako nabíledni, že se tě Voldemort pokusil zabít právě proto, že věděl, že jsi to ty, koho měla Sibyla na mysli.“

„To tedy znamená – že to nemusím být já?“ otázal se Harry.

„Bohužel,“ zavrtěl Brumbál pomalu hlavou a zatvářil se, jako by ho každé slovo stálo nesmírné úsilí. „Není myslím pochyb o tom, že jsi to ty.“

„Říkal jste ale – Neville se také narodil koncem července – a jeho rodiče…“

„Zapomínáš na další část té věštby, na jednoznačné poznávací znamení toho chlapce, v jehož silách je Voldemorta zničit… Voldemort sám ho měl poznamenat jako sobě rovného. A to také udělal, Harry. Vybral si tebe, ne Nevilla. Dal ti jizvu, která se ukazuje být požehnáním i prokletím.“

„Třeba si ale vybral špatně,“ nevzdával se Harry. „Třeba označil toho nepravého!“

„Vybral si chlapce, kterého pro svou osobu považoval za nejpravděpodobnější hrozbu,“ vysvětloval dál Brumbál. „A všimni si jednoho, Harry. Nevybral si čistokrevného čaroděje, což je podle jeho přesvědčení jediný druh čaroděje, jímž stojí za to být a s nímž má smysl se stýkat, ale chlapce smíšeného původu, jako je on sám. Viděl v tobě svou podobu dřív, než tě spatřil na vlastní oči, a když tě poznamenal tou jizvou, nezabil tě, jak měl v úmyslu, ale dal ti budoucnost a k ní sílu, která ti umožnila uniknout mu ne jednou, ale už čtyřikrát – což je něco, co se nepodařilo tvým ani Nevillovým rodičům.“

„Tak proč to udělal?“ vyptával se Harry, který si připadal celý ztuhlý a zkřehlý. „Proč mě chtěl zabít ještě jako nemluvně? Měl si počkat, až budeme starší, přesvědčit se, kdo z nás dvou vypadá nebezpečněji, a toho se pak pokusit zabít…“

„To by nejspíš bylo opravdu praktičtější,“ skočil mu do řeči Brumbál, „až na to, že Voldemort nevěděl o té věštbě úplně všechno. Hospoda U Prasečí hlavy, kterou si Sibyla vybrala, protože tam bylo lacino, už odedávna přitahuje… řekněme zajímavější zákazníky než hostinec U Tří košťat. Jak jste ty a tvoji přátelé ke své škodě zjistili, a já ostatně toho večera také, je to podnik, kde je vždycky riskantní se domnívat, že tě nikdo neposlouchá. Když jsem se ovšem vydával na schůzku se Sibylou Trelawneyovou, samozřejmě mě vůbec nenapadlo, že bych tam slyšel něco, co by stálo za vyslechnutí i někomu jinému.

Moje či spíš naše jediné štěstí bylo, že ten špeh byl po několika slovech věštby odhalen a vyhozen na ulici.“

„Takže slyšel jen…“

„Jenom začátek, ten kousek, který předpovídá, že se rodičům, kteří se Voldemortovi už třikrát postavili na odpor, narodí v červenci chlapec. Proto také nemohl svého pána varovat, že zaútočit na tebe znamená riskovat, že na tebe přenese svoji moc a označí tě za sobě rovného. Voldemort tedy vůbec netušil, že útok na tebe je spojen s nějakým nebezpečím a že by možná bylo rozumnější počkat a zjistit o tobě něco víc. Nevěděl, že budeš mít moc, jakou Pán zla sám nezná…“

„Já ji ale nemám!“ zachroptěl Harry přiškrceným hlasem. „Nemám žádnou moc, kterou on sám nemá, nedokázal bych bojovat tak, jak on bojoval dnes v noci, nedokážu lidi ovládat ani – ani je vraždit…“

„Na odboru záhad je jedna komnata,“ přerušil ho Brumbál, „jejíž dveře zůstávají neustále zamčené. Skrývá se v ní síla, která je podivuhodnější a zároveň strašlivější než smrt, než lidská inteligence, než přírodní sily. Je to také pravděpodobně nejzáhadnější z mnoha studijních objektů, které jsou tam uloženy. Je to právě síla uložená v té uzamčené místnosti, kterou jsi ty v tak obrovské míře obdařen a která Voldemortovi úplně chybí. Ta síla tě dnes v noci přivedla za Siriusovou záchranou. Ta síla tě také spasila a nedovolila Voldemortovi, aby tě ovládl: nedokázal se totiž udržet v těle tak plném síly, kterou nenávidí. Nakonec nezáleželo na tom, že jsi před ním nedokázal uzavřít svou mysl. Zachránilo tě tvé srdce.“

Harry zavřel oči. Kdyby se nevypravil Siriuse zachránit, Sirius by nezemřel… Spíš proto, aby oddálil chvíli, kdy bude muset znovu myslet na Siriuse, než proto, že by mu nějak zvlášť záleželo na odpovědi, se Harry zeptal: „Na konci té věštby… nebylo tam něco jako… ani jeden nemůže žít…“

„…jestliže druhý zůstává naživu,“ dořekl Brumbál.

„Má to snad,“ zamumlal Harry a měl pocit, jako by lovil slova z hluboké studny zoufalství ve svém nitru, „má to snad znamenat, že… že jeden z nás musí toho druhého nakonec… zabít?“

„Ano,“ přitakal Brumbál.

Dlouhou chvíli žádný z nich nepromluvil. Kdesi daleko za stěnami Brumbálovy pracovny slyšel Harry hlasy, které pravděpodobně patřily studentům mířícím dolů do Velké síně na časnou snídani. Připadalo mu jako holá nemožnost, že na světě ještě existují lidé, kteří se chtějí najíst, kteří se dokážou smát, kteří nevědí a je jim úplně jedno, že Sirius Black navždy odešel. Připadal mu už vzdálený miliony kilometrů, a přesto i teď částí své duše věřil, že kdyby poodtáhl ten závěs stranou, spatřil by za ním Siriuse, jak se na něj dívá a možná ho zdraví svým štěkavým smíchem…

„Mám pocit, že ti dlužím ještě jedno vysvětlení, Harry,“ ozval se váhavě Brumbál. „Nepřemýšlel jsi náhodou o tom, proč jsem tě vlastně nevybral za prefekta? Musím přiznat… tak nějak jsem myslel… že už máš i tak na svých bedrech dost povinností.“

Harry k němu zvedl oči a viděl, jak mu po tváři do dlouhých stříbrných vousů stéká slza.

Kapitola třicátá osmá

Začátek druhé války

TEN–JEHOŽ–JMÉNO–NESMÍME–VYSLOVIT SE VRACÍ

Ve svém stručném prohlášení z pátečního večera ministr kouzel Kornelius Popletal potvrdil, že Ten–jehož–jméno–nesmíme–vyslovit se vrátil do naší země a znovu vyvíjí aktivitu.

„S obrovským politováním jsem nucen potvrdit, že kouzelník, který si říká lord… však víte, koho mám na mysli… je naživu a znovu je mezi námi,“ sdělil Popletal, který při vystoupení před novináři působil unaveně a nervózně. „Téměř se stejným politováním oznamujeme, že došlo k hromadné vzpouře azkabanských mozkomorů, kteří odmítají nadále pracovat pro ministerstvo. Domníváme se, že mozkomorové se v tuto chvíli řídí rozkazy lorda… však víte.

Vyzýváme kouzelnické společenství, aby zachovalo bdělost a ostražitost. Ministerstvo v současné době připravuje vydání příruček o základní sebeochraně jakož i ochraně domácností, které budou během následujícího měsíce zdarma rozeslány všem kouzelnickým rodinám.“

Ministrovo prohlášení vyvolalo zděšenou a poplašenou reakci u celého kouzelnického společenství, které bylo ještě tuto středu představiteli ministerstva ujišťováno, že „úporně přetrvávající pověstí, podle nichž Vy–víte–kdo opět působí mezi námi, se ani v nejmenším nezakládají na pravdě“.

Podrobnosti týkající se událostí, které vedly k zásadnímu přehodnocení ministerského stanoviska, jsou dosud nejasné, proslýchá se však, že Tomu–jehož–jméno–nesmíme–vyslovit se spolu s vybranou skupinou jeho stoupenců (známých jako Smrtijedi) ve čtvrtek večer podařilo proniknout přímo na Ministerstvo kouzel. Vyjádření Albuse Brumbála, který byl znovu jmenován ředitelem Školy čar a kouzel v Bradavicích, členem Mezinárodního sdružení kouzelníků a Nejvyšším divotvorcem Starostolce, se dosud nepodařilo získal. Brumbál v průběhu uplynutého roku opakovaně tvrdil, že Vy–víte–kdo není mrtev, jak se všeobecně věřilo a doufalo, ale naopak verbuje nové následovníky a chystá nový pokus o uchvácení moci. Chlapec, který zůstal naživu mezitím…

„Už je to tady, Harry, já věděla, že tě do toho nějak zatáhnou,“ prohlásila Hermiona a pohlédla na Harryho přes horní okraj novin.

Byli všichni na ošetřovně. Harry seděl na okraji Ronovy postele a oba poslouchali Hermionu, která nahlas předčítala z titulní stránky Nedělního věštce. Ginny, jejíž kotník dala madame Pomfreyová bleskurychle do pořádku, ležela stočená do klubíčka v nohách Hermioniny postele. Neville, jehož nos už také zase měl normální velikost i tvar, seděl na židli mezi oběma postelemi, a Lenka, která zaskočila jen na kratičkou návštěvu a v ruce třímala nejnovější číslo Jinotaje, držela časopis před sebou vzhůru nohama, četla si v něm a zjevně nevnímala jediné Hermionino slovo.

„No, aspoň už je ale zase chlapec, který zůstal naživu ne?“ zahučel nevrle Ron. „Už to není cvok, co se jen vytahuje, nemám pravdu?“

Nabral si plnou hrst čokoládových žabek z obrovské hromady na svém nočním stolku, několik jich hodil Harrymu, Ginny a Nevillovi a z další strhl s pomocí zubů obal. Na předloktích měl stále ještě hluboké šrámy v místech, kde se mu kolem nich omotala mozková chapadélka. Podle madame Pomfreyové dokázaly myšlenky zanechat na těle hlubší jizvy než téměř cokoli jiného, nicméně to vypadalo, že po namazání několika tlustými vrstvami bezmyšlenkovitého balzámu dr. Boláka se šrámy konečně začínají trochu hojit.

„Ano, teď o tobě píšou náramně pochvalně, Harry,“ potvrdila Hermiona, když přelétla očima zbytek článku. „Osamělý hlas pravdy… ač prohlašován za duševně nevyrovnaného, nikdy se ve svých tvrzeních nenechal zviklat… nucen snášet posměch a urážky… Hmmm,“ zabručela a zamračila se. „Jak koukám, zapomněli napsat, že to byli právě oni, kdo ve Věštci všechen ten posměch a urážky publikovali…“

Trochu zkřivila tvář bolestí a opatrně si osahala žebra. Kletba, kterou proti ní Dolohov vyslal, nebyla sice tak účinná, jako kdyby byl schopen vyslovit zaklínací formuli nahlas, přesto však, řečeno slovy madame Pomfreyové, způsobila „dost velké škody, které bude třeba napravit“. Hermiona byla nucena pít denně deset různých lektvarů, skvěle se ovšem zotavovala a na ošetřovně už se začínala nudit.

„Nejnovější pokus Vy–víte–koho o převzetí moci, stránky dvě až čtyři, Co nám ministerstvo mělo říct dřív, stránka pět, Proč nikdo neposlouchal Albuse Brumbála, stránky šest až osm… No,“ odfrkla posměšně Hermiona, složila noviny a odhodila je stranou, „rozhodně jim to poskytlo spoustu námětů, o čem psát. A ten rozhovor s Harrym není nic exkluzivního, je to ten, co už před několika měsíci vyšel v Jinotaji…“

„Táta jim ho prodal,“ ozvala se nepřítomně Lenka a otočila stránku Jinotaje. „A zaplatili mu za něj velice slušnou sumu, takže v létě pojedeme na expedici do Švédska a zkusíme tam odchytit nějakého muchlorohého chropotala.“

Hermiona chvíli vypadala, že svádí zápas sama se sebou. „To zní skvěle,“ prohlásila nakonec.

Ginny zachytila Harryho pohled, zašklebila se a vzápětí se honem zadívala jinam.

„Teď ale povídejte,“ vyzvala je Hermiona, trochu se napřímila a znovu zkřivila tvář bolestí, „co je vlastně nového ve škole?“

„No, Kratiknot už zlikvidoval tu Fredovu a Georgeovu bažinu,“ ujala se slova Ginny, „stačily mu na to asi tři vteřiny. Pod oknem ale nechal malou louži a natáhl kolem ní provazy…“

„Proč?“ zeptala se překvapeně Hermiona.

„Říká totiž, že je to ukázka opravdu dobrého kouzla,“ pokrčila rameny Ginny.

„Myslím, že ji tam nechal jako památku na Freda a George,“ zamumlal Ron s plnou pusou čokolády. „Abys věděl, to oni mi poslali tohle všechno,“ vysvětlil Harrymu a ukázal na hromadu žabek vedle sebe. „Ten krámek s žertovnými rekvizitami jim zřejmě vynáší, co říkáš?“

Hermiona se zatvářila poněkud nesouhlasně. „Takže teď, když se Brumbál vrátil, už se všechny problémy vyřešily?“ zeptala se.

„Ano,“ přikývl Neville, „všechno už je zase úplně jako dřív.“

„Tak to se asi Filchovi ulevilo, co?“ mínil Ron a opřel o džbán s vodou kartičku z čokoládové žabky s Brumbálovým portrétem.

„Ani omylem,“ ujistila ho Ginny. „Naopak, je z toho totálně vyřízený…“ Ztlumila hlas tak, že jen šeptala. „V jednom kuse opakuje, že Umbridgeová bylo to nejlepší, co kdy Bradavice potkalo…“

Všech šest otočilo hlavu a pohlédlo za sebe. Profesorka Umbridgeová ležela na posteli naproti nim a civěla do stropu. Brumbál se zcela sám vypravil do lesa, aby ji vysvobodil z rukou kentaurů; jak to dokázal a jak bylo možné, že se po chvíli bez jediného škrábnutí vynořil mezi stromy a podpíral profesorku Umbridgeovou, to nikdo nevěděl a Umbridgeová sama o tom rozhodně nehodlala mluvit. Pokud bylo komukoli z přítomných známo, od návratu do hradu skoro na nikoho nepromluvila. Nikdo také nevěděl, co jí vlastně schází. Obvykle pečlivě učesané šedohnědé vlasy měla pořád divoce rozcuchané a trčely jí z nich zamotané drobné větvičky a lístečky, jinak se však zdála být absolutně nezraněná.

„Madame Pomfreyová říká, že je to jenom šok,“ zašeptala Hermiona.

„Spíš bych řekla, že trucuje,“ mínila Ginny.

„Jo, sem tam projeví známky života, když uděláte tohle,“ přidal se Ron a jazykem obratně napodobil tiché klapání kopyt. Umbridgeová sebou škubla, posadila se a poplašeně se rozhlížela.

„Je vám něco, paní profesorko?“ zavolala na ni madame Pomfreyová a vystrčila hlavu ze dveří své kanceláře.

„Ne… ne…“ zahuhlala Umbridgeová a hlava jí klesla zpět na polštář. „Ne, to se mi asi jen něco zdálo…“

Hermiona a Ginny měly pusy zabořené do pokrývek, aby udusily smích.

„Když už mluvíme o kentaurech,“ nadhodila Hermiona, jakmile se trochu vzpamatovala, „kdo je teď učitelem jasnovidectví? Firenze u nás zůstane?“

„Musí,“ přikývl Harry. „Ostatní kentauři už ho mezi sebe přece nevezmou.“

„Vypadá to, že bude učit spolu s Trelawneyovou,“ oznámila Ginny.

„Brumbál by se ale Trelawneyové nejraději nadobro zbavil,“ prohlásil Ron, který žvýkal už čtrnáctou žabku. Jestli chcete znát můj názor, řekl bych, že celé jasnovidectví je k ničemu, Firenze není o moc lepší…“

„Jak to můžeš říct?“ vyjela na něj Hermiona. „Zrovna teď, když jsme se přesvědčili, že opravdu existují skutečné věštby?“

Harryho srdce se rozbušilo jako splašené. Neprozradil Ronovi, Hermioně ani nikomu jinému, co jeho věštba obsahovala. Neville jim pověděl, že se roztříštila, když ho v té komnatě smrti Harry táhl po kamenných stupních nahoru, a Harry je prozatím nevyvedl z omylu. Nebyl ještě připraven na to, jak se budou tvářit, až jim poví, že se musí stát buď vrahem, nebo obětí – jiná možnost není…

„Je to smůla, že se ta věštba rozbila,“ špitla Hermiona a potřásla hlavou.

„Jo, to tedy je,“ souhlasil Ron. „Aspoň ale Vy–víte–kdo taky nezjistil, co v ní je… Kam jdeš?“ zeptal se a zatvářil se překvapeně i zklamaně zároveň, když se Harry zvedl.

„No… k Hagridovi,“ vysvětloval Harry. „Zrovna se totiž vrátil, víš, a já slíbil, že za ním zajdu a povím mu, jak se vám dvěma vede.“

„Ach tak, to jo,“ přikývl rozmrzele Ron a koukl se z okna ošetřovny na pruh modré oblohy venku. „Škoda že nemůžeme jít s tebou.“

„Pozdravuj ho od nás!“ zavolala za ním Hermiona, když už byl na prahu. „A zeptej se ho, co se stalo s tím… s jeho malým kamarádem!“

Harry mávl rukou na znamení, že slyší a rozumí, a vyšel z ošetřovny.

Připadalo mu, že na hradě panuje zvláštní klid, i když přihlédl k tomu, že byla neděle. Všichni byli zjevně venku na prosluněných školních pozemcích, užívali si ukončení zkoušek i zářné vyhlídky posledních několika dnů školního roku, kdy se nebudou muset obtěžovat opakováním ani domácími úkoly. Harry pomalu kráčel opuštěnou chodbou a cestou vrhal pohledy z oken. Zahlédl pár lidí, jak líně poletují na košťatech nad famfrpálovým hřištěm, a dvojici studentů, kteří plavali v jezírku, doprovázeni obří olihní.

Dělalo mu problémy rozhodnout se, zda chce být mezi lidmi nebo ne. Kdykoli se ocitl ve společnosti ostatních, chtělo se mu někam zmizet, a když byl sám, toužil po společnosti. Napadlo ho ale, že by se skutečně mohl jít podívat na Hagrida. Od jeho návratu si s ním totiž pořádně nepromluvil…

Právě sestoupil z posledního mramorového schodu a ocitl se ve vstupní síni, když se ve dveřích vpravo od něj, o nichž věděl, že vedou dolů ke zmijozelské společenské místnosti, objevili Malfoy, Crabbe a Goyle. Harry se okamžitě zastavil a Malfoy se svými společníky také. Bylo slyšet jen křik, smích a cákání, doléhající do haly otevřenou hlavní bránou.

Malfoy se rozhlédl – bylo jasné, že zjišťuje, jestli na dohled není někdo z učitelů – a pak se pohledem vrátil k Harrymu. „Je po tobě, Pottere!“ prskl tiše.

Harry povytáhl obočí.

„To je zvláštní,“ poznamenal, „v tom případě bych čekal, že tady nebudu chodit…“

Měl dojem, že takhle rozvztekleného ještě Malfoye neviděl. Při pohledu na jeho bledou špičatou tvář, která byla zrůzněná zlobou, cítil jakési nezúčastněné potěšení.

„Za to zaplatíš,“ zasyčel Malfoy hlasem sotva slyšitelnějším než šepot. „Osobně se postarám, abys zaplatil za to, cos provedl mému otci…“

„No ne, tak to vážně umírám strachy,“ ušklíbl se ironicky Harry. „Předpokládám, že lord Voldemort byl v porovnání s vámi třemi jen taková malá rozcvička – copak se děje?“ dodal ještě, když viděl, že při vyslovení Voldemortova jména sebou Malfoy, Crabbe i Goyle poděšeně škubli. „Je to přece tatíkův kumpán, ne? Snad z něj nemáte strach?“

„Myslíš si, bůhvíjaký nejsi kabrňák, Pottere,“ zasípěl Malfoy a postoupil blíž k němu. Crabbe s Goylem se mu drželi po boku. „Jen počkej! Já tě dostanu. Nemůžeš mého otce nechat poslat do vězení…“

„Já myslel, že jsem to zrovna udělal,“ přerušil ho Harry.

„Mozkomorové z Azkabanu odešli,“ připomněl mu tiše Malfoy. „Táta ani ostatní tam dlouho nezůstanou…“

„Jo, to máš nejspíš pravdu,“ přikývl Harry. „Aspoň teď ale všichni vědí, co je to za prašivou chátru…“

Malfoyova ruka vystřelila k hůlce, Harry však byl na něj příliš rychlý; měl svoji hůlku vytaženou dřív, než Malfoyovy prsty zajely do kapsy hábitu.

„Pottere!“

Vstupní halou se rozlehl zvučný hlas. Na schodišti vedoucím dolů do sklepení se objevil Snape a Harry při pohledu na něj pocítil příval nenávisti, která byla nesrovnatelně větší než cokoli, co cítil k Malfoyovi… Ať se ho Brumbál jakkoli zastával, nebyl nikdy ochoten Snapeovi odpustit… nikdy…

„Co to provádíte, Pottere?“ zeptal se Snape stejně chladně jako vždy a zamířil ke stojící čtveřici.

„Snažím se rozhodnout, kterou kletbu mám na Malfoye použít, pane,“ odsekl vztekle Harry.

Snape na něj upřeně hleděl.

„Okamžitě tu hůlku odložte,“ přikázal stroze. „Srážím Nebelvíru deset bo…“

Otočil se k obřím přesýpacím hodinám na zdi a posměšně se uchechtl.

„Ach tak, vidím, že v nebelvírských hodinách už nejsou žádné body, které bych mohl srazit. V tom případě, Pottere, budeme prostě muset…“

„Nějaké přidat?“

Po kamenném schodišti právě do hradu kulhavým krokem vystoupila profesorka McGonagallová; v jedné ruce nesla kostkovanou cestovní brašnu a v druhé držela hůl, o kterou se ztěžka opírala, jinak však vypadala docela dobře.

„Profesorka McGonagallová!“ vyjekl překvapeně Snape a zamířil k ní. „Jak vidím, už vás od svatého Munga pustili!“

„Ano, pane profesore,“ odpověděla profesorka McGonagallová a setřásla si z ramen cestovní plášť. „Jsem zdravá jako rybička. Vy dva – Crabbe, Goyle…“

Vznešeným gestem jim pokynula a oba k ní neochotným šouravým krokem přistoupili a tvářili se rozpačitě.

„Tumáte,“ řekla profesorka McGonagallová, strčila Crabbeovi do náruče svou cestovní brašnu a Goylovi plášť. „Odneste to nahoru do mého kabinetu.“

Otočili se a hlasitě dusali vzhůru po mramorovém schodišti.

„Výborně,“ pochválila si profesorka McGonagallová a vzhlédla k přesýpacím hodinám na stěně. „Tak tedy, myslím, že Potter a jeho přátelé by všichni měli dostat po padesáti bodech za to, že svět upozornili na návrat Vy–víte–koho. Co myslíte, pane profesore?“

„Cože?“ vyštěkl Snape, i když bylo Harrymu jasné, že ji slyšel docela dobře. „No… totiž – nejspíš…“

„To je tedy po padesáti bodech pro Pottera, sourozence Weasleyovy, Longbottoma a slečnu Grangerovou,“ konstatovala profesorka McGonagallová, a ještě než domluvila, sesypala se do spodní baňky nebelvírských přesýpacích hodin hotová lavina rubínů. „Ach ano,“ dodala profesorka McGonagallová, „nejspíš ještě padesát pro slečnu Láskorádovou,“ a do havraspárské baňky spadla hromádka safírů. „No a vy jste chtěl Porterovi srazit deset, jestli se nemýlím, pane profesore – takže takhle…“

Několik rubínů se vrátilo do horní baňky, dole jich však zůstala ještě slušná kupka.

„A teď, Pottere, Malfoyi, řekla bych, že v takovýhle nádherný den byste měli být spíš venku,“ pokračovala rázně profesorka McGonagallová.

Harrymu to nemusela říkat dvakrát; zastrčil hůlku zpět do hábitu, zamířil přímo k hlavní bráně a na Snapea ani na Malfoye už ani nepohlédl.

Kráčel po trávníku k Hagridovu srubu a horké slunce do něj nemilosrdně pralo. Studenti, kteří se povalovali v trávě, opalovali se, bavili, četli Nedělního věštce a mlsali cukroví, k němu vzhlíželi, když je míjel. Někteří ho hlasitě zdravili, jiní mu alespoň mávali na pozdrav a všichni mu zjevně chtěli dát najevo, že ho stejně jako Věštec považují skoro za hrdinu. Harry ani jednomu z nich neodpověděl. Neměl ponětí, kolik toho vědí o událostech, k nimž před třemi dny došlo, až doposud se mu však dařilo vyhýbat se všem otázkám a hodlal se jim vyhýbat i nadále.

Když zaklepal na dveře Hagridovy hájenky, vypadalo to nejdřív, že nikdo není doma, pak se však za rohem objevil Tesák, vrhl se k němu a vítal ho tak nadšeně, že ho málem povalil na zem. Ukázalo se, že Hagrid na zahrádce za hájenkou sklízí fazole.

„Zdravíčko, Harry!“ vítal ho a celý se rozzářil, když Harry přistoupil k plotu. „Jen běž dál, běž, dáme si krapítek pampeliškový šťávy…“ A hned zamířil k zadním dveřím srubu.

„No a jakpak se daří?“ vyptával se, když se usadili se sklenicemi chlazené šťávy u dřevěného stolu. „Jseš – totiž… cejtíš se dobře, že jo?“

Podle ustaraného výrazu v Hagridově obličeji bylo Harrymu jasné, že se obr nevyptává na jeho tělesné zdraví.

„Je mi fajn,“ odpověděl honem, protože nesnesl pomyšlení, že by měl mluvit o tom, co měl Hagrid zjevně na mysli. „A kdes byl ty?“

„Skovával jsem se v horách,“ odpověděl Hagrid. „V jedný jeskyni nahoře, zrovna jako Sirius tehdá, když…“

Zarazil se v půli věty, rozpačitě si odkašlal, pohlédl na Harryho a dlouze se napil šťávy.

„No a teď jsem holt zase zpátky,“ dořekl chabě.

„Vypadáš – vypadáš líp,“ poznamenal Harry, který byl odhodlán nepřipustit, aby se hovor stočil na Siriuse.

„Cože?“ podivil se Hagrid, pak zvedl obrovskou ruku a ohmatal si obličej. „Jo tohle – to jo. Víš, von už se Dráp chová mnohem líp, fakt mnohem líp. Abych tak řek, mám dojem, že ho vopravdu potěšilo, když jsem se vrátil. Však je to v jádru hodnej kluk… Dokonce přemejšlím, že bych mu moh zkusit sehnat nějakou kamarádku…“

Za normálních okolností by se Harry snažil okamžitě tenhle nápad Hagridovi rozmluvit; vyhlídka na to, že by se v lese usadil druhý obr, pravděpodobně ještě méně civilizovaný a surovější než Dráp, byla vysloveně alarmující, Harry v sobě však nějak nedokázal sebrat dostatek energie, aby se o tom s Hagridem dohadoval. Začínal už zase toužit po samotě, a aby svůj odchod alespoň nějak urychlil, zavdal si několik pořádných hltů pampeliškové šťávy a vyprázdnil půlku sklenice.

„Všechny už teď věděj, žes říkal pravdu, Harry,“ prohlásil náhle tiše a nečekaně Hagrid. Pozorně ho sledoval. „Takže už ti snad musí bejt líp, ne?“

Harry pokrčil rameny.

„Koukni…“ Hagrid se k němu naklonil přes stůl. „Já jsem Siriuse znal dýl než ty… umřel v boji a to je přesně taková smrt, jakou by si přál…“

„On si nepřál žádnou smrt!“ odsekl zuřivě Harry.

Hagrid sklonil velkou rozcuchanou hlavu.

„No jo, to máš nejspíš pravdu,“ připustil tiše. „Ale stejně, Harry… von nikdá nebyl takovej, že by mu vyhovovalo sedět doma na zadku a nechat vostatní nastavovat krk. Kdyby se ti nevypravil na pomoc, nemoh by se sám na sebe podívat…“

Harry vyskočil.

„Musím ještě zajít na ošetřovnu za Ronem a Hermionou,“ prohlásil mechanicky.

„Jo,“ přikývl trochu nešťastně Hagrid. „Jasně, jen běž, Harry… hlavně se vopatruj, a když budeš mít chviličku, tak se zase zastav…“

„Jo… jistě…“

Harry přešel ke dveřím, jak jen nejrychleji dokázal, a otevřel je dokořán; než se s ním Hagrid stačil pořádně rozloučit, byl už venku na slunci a mířil po trávníku pryč. Studenti, které cestou míjel, ho opět hlasitě zdravili. Harry na pár okamžiků zavřel oči a přál si, aby všichni zmizeli, a až oči znovu otevře, aby zjistil, že na celých školních pozemcích zůstal sám…

Ještě před několika dny, než skončily zkoušky a než měl tu vidinu, kterou na něj Voldemort nastražil, by dal téměř všechno na světě za to, aby se kouzelnický svět dozvěděl, že mluví pravdu, aby všichni uvěřili, že se Voldemort vrátil, a aby poznali, že on, Harry, není lhář ani blázen. Teď ovšem…

Ušel kousek cesty kolem jezírka, posadil se na břeh v místě, kde ho husté keře chránily před pohledy kolemjdoucích, zahleděl se na lesklou vodní hladinu a přemýšlel…

Možná že tím pravým důvodem, proč chce být sám, napadlo ho, je fakt, že si od svého rozhovoru s Brumbálem připadá od všech izolovaný. Jako by ho od zbytku světa dělila nějaká neviditelná zeď. Byl poznamenaný a bylo tomu tak odjakživa. Až do nynějška si jen nikdy doopravdy neuvědomil, co to znamená…

A přece, když tu tak seděl na břehu jezera a cítil, jak ho táhne k zemi strašlivá tíha smutku, nedokázal v sobě v tuto chvíli, kdy byla Siriusova ztráta v jeho nitru ještě tak syrová a čerstvá, zburcovat žádný zvláštní pocit strachu. Svítilo slunce, všude bylo plno rozesmátých lidí, a přestože on sám se od nich cítil stejně vzdálen, jako by patřil k nějaké jiné rase, stěží byl schopen uvěřit tomu, že se v životě bude muset vyrovnat s rolí vraha, nebo že sám skončí rukou vraha…

Dlouhou dobu jen nehybně seděl, díval se na vodu, pokoušel se nemyslet na svého kmotra a nevzpomínat, že právě tady, přímo na protějším břehu, se Sirius kdysi zhroutil k zemi, když se pokoušel čelit stovce mozkomorů…

Teprve když slunce zapadlo, uvědomil si, že je mu zima. Vstal a vrátil se do hradu; cestou si otíral obličej rukávem.

Ron s Hermionou se úplně uzdravili a byli z ošetřovny propuštěni tři dny před koncem školního roku. Několikrát to vypadalo, že chce Hermiona zavést řeč na Siriuse, Ron však pokaždé, když padlo jeho jméno, začal přidušeně syčet a umlčel ji. Harry si stále sám nebyl jistý, jestli o kmotrovi chce nebo nechce mluvit; záleželo to vždy na jeho konkrétní náladě. Jedno však věděl určitě: že se mu bez ohledu na to, jak je momentálně nešťastný, bude už za pár dnů strašlivě po Bradavicích stýskat, až se vrátí do Zobí ulice číslo čtyři. Teď sice jasně chápal, proč se tam musí každé léto vracet, nijak ho to však v jeho sklíčenosti neutěšovalo. Naopak, ještě nikdy neměl z návratu domů takovou hrůzu.

Profesorka Umbridgeová Bradavice opustila den před koncem školního roku. Z ošetřovny se zřejmě tiše vytratila během večeře a očividně doufala, že si jejího odchodu nikdo nevšimne. Ke své smůle ovšem cestou narazila na Protivu, který se chopil poslední příležitosti, aby splnil, co mu nařídil Fred, a se škodolibou radostí ji hnal až na hranice školních pozemků. Cestou do Umbridgeové střídavě bušil vycházkovou holí a ponožkou plnou drcené křídy. Mnozí studenti vyběhli do vstupní síně, odkud sledovali, jak prchá po příjezdové cestě, a ředitelé jednotlivých kolejí se jim v tom jen velice vlažně snažili zabránit. Profesorka McGonagallová se po pouhých několika neúčinných napomenutích vrátila na své místo u učitelského stolu, odkud ji bylo jasně slyšet, jak vyjadřuje lítost, že nemůže za Umbridgeovou běžet také, protože si Protiva vypůjčil její hůl.

Pak přišel poslední večer ve škole. Většina lidí už měla sbaleno a mířila dolů na závěrečnou hostinu na rozloučenou, Harry však s balením ještě ani nezačal.

„Tak to nech na zítřek,“ domlouval mu Ron, který už čekal u dveří ložnice. „Pojď, mám hlad jako vlk.“

„Bude to jen chvilička… hele, běž napřed…“

Když se však dveře ložnice za Ronem zavřely, Harry se nijak neměl k tomu, aby balení urychlil. Hostina na rozloučenou byla tím úplně posledním, na co měl momentálně náladu. Bál se, aby se o něm Brumbál nezmínil ve svém proslovu. Že bude mluvit o Voldemortově návratu, to bylo zcela nepochybné, koneckonců o něm mluvil i před rokem…

Harry vytáhl ze dna kufru zmačkaný hábit, aby udělal místo pro jiný, který byl vypraný a složený, a všiml si přitom, že v rohu leží neobratně zabalený balíček. Absolutně si nevzpomínal, kde se tam vzal. Sehnul se, vytáhl ho zpod svých tenisek a prohlížel si ho.

Stačilo pár vteřin, aby si uvědomil, co to je. Sirius mu tenhle balíček dal, když se loučili v domovních dveřích čísla dvanáct na Grimmauldově náměstí. „Použij to, budeš-li potřebovat moji pomoc, ano?“

Harry se mátožně posadil na postel a balíček rozbalil. Vypadlo z něj malé hranaté zrcátko. Zdálo se být staré a rozhodně bylo celé špinavé. Harry ho zvedl k obličeji a viděl, jak na něj ze zrcátka hledí jeho odraz.

Otočil je a zjistil, že je na druhé straně Siriusovou rukou naškrábaný vzkaz.

Tohle je dvousměrné zrcátko – druhé, které k němu patří, mám já. Budeš-li si se mnou potřebovat promluvit, řekni do něj prostě moje jméno. Objevíš se v mém zrcátku a já na Tebe budu moct mluvit z tvého. Dělali jsme to tak s Jamesem, když jsme měli školní trest každý samostatně.

Harrymu se rozbušilo srdce jako zvon. Vzpomněl si, jak před čtyřmi lety viděl v zrcadle z Erisedu své mrtvé rodiče. Bude si zase moci promluvit se Siriusem! Hned teď, věděl to…

Rozhlédl se, aby se ujistil, že v místnosti kromě něj nikdo není; ložnice byla zcela prázdná. Pohlédl znovu do zrcátka, roztřesenýma rukama ho zvedl k očím a nahlas a zřetelně pronesl: „Sirius.“

Povrch zrcátka se zamlžil jeho dechem. Přidržel si je ještě blíž a celé tělo mu zalil příval vzrušení. Oči, které z mlhy opětovaly jeho pohled, však jednoznačně byly jeho vlastní.

Otřel ze zrcátka sraženou páru svého dechu a opakoval tak důrazně, že se každá slabika rozléhala místností hlasitou ozvěnou:

„Sirius Black!“

Opět se nic nestalo. Zklamaná tvář, která na něj ze zrcátka hleděla, patřila beze vší pochybnosti jemu samému…

Sirius přece neměl svoje zrcátko u sebe, když prošel tím obloukem, šeptal tichý hlásek v Harryho hlavě. Proto se neobjevuje…

Harry ještě chvíli zůstal naprosto nehybně sedět a pak zrcátkem vztekle mrštil zpátky do kufru, kde se při dopadu roztříštilo. Celou jednu úžasnou minutu byl přesvědčen, že Siriuse uvidí, že spolu zase budou mluvit…

Zklamání mu svíralo hrdlo jako pelyněk. Vstal a začal bez ladu a skladu házet svoje věci do kufru na rozbité zrcátko…

Pak ho však napadlo ještě něco… Byl to lepší nápad než tohle zrcátko… mnohem lepší a závažnější… Jak je možné, že na to nepřišel dřív… že se ještě nezeptal?

Tryskem vyběhl z ložnice a řítil se po točitém schodišti; skoro ani nevnímal, že naráží do stěn. Proběhl prázdnou společenskou místností, proskočil otvorem v podobizně, hnal se chodbou a nevšímal si Buclaté dámy, která za ním volala: „Hostina za minutku začíná, tos to nechal pěkně na poslední chvíli!“

Harry ovšem vůbec neměl v úmyslu jít na hostinu.

Jak je možné, rozčiloval se, že je tady vždycky plno duchů, když je člověk nepotřebuje, zatímco teď…

Uháněl dolů po schodištích, běžel chodbami a nepotkal nikoho živého ani mrtvého. Všichni byli zjevně ve Velké síni. Před učebnou kouzelných formulí se zarazil, těžce lapal po dechu a zklamaně si pomyslel, že bude muset počkat, až hostina skončí…

A právě v okamžiku, kdy už se vzdával naděje, to přece jen spatřil – průhlednou postavu, která proplouvala opačným koncem chodby.

„Hej! Hej, Nicku! NICKU!“

Duch vykoukl ze zdi, v níž vteřinku před tím zmizel: objevil se klobouk s výstředně velkým pérem a nebezpečně se kývající hlava sira Nicholase de Mimsy–Porpingtona.

„Dobrý večer,“ pozdravil, vyprostil z kamene i zbytek těla a usmál se na Harryho. „Nejsem tedy jediný, kdo jde pozdě? I když,“ vzdechl smutně, „bráno z poněkud jiného hlediska samozřejmě…“

„Můžu se na něco zeptat, Nicku?“

Do obličeje Skoro bezhlavého Nicka se vkradl nesmírně podivný výraz. Duch vsunul prst pod tuhé okruží, které měl kolem krku, a nepatrně si je narovnal; zjevně se tím snažil získat čas na rozmyšlenou. Nechal toho teprve ve chvíli, kdy se užuž zdálo, že mu částečně useknutá hlava upadne úplně.

„Hmm… teď hned, Harry?“ zeptal se a zatvářil se rozpačitě. „Nemohlo by to počkat po hostině?“

„Ne – Nicku, prosím…“ žadonil Harry. „Vážně si s vámi potřebuji promluvit. Můžeme zajít sem dovnitř?“

Otevřel dveře nejbližší učebny a Skoro bezhlavý Nick si povzdechl. „No dobrá,“ přikývl odevzdaně. „Nebudu předstírat, že bych to nečekal.“

Harry mu přidržoval dveře otevřené, Nick však místo toho proplul zdí.

„Nečekal co?“ zeptal se Harry, když zavíral dveře.

„Že mě vyhledáš,“ vysvětloval Nick, přenesl se k oknu a vyhlédl na stmívající se školní pozemky. „Někdy se to stává… když někdo utrpí nějakou… ztrátu.“

„Jistě,“ přikývl Harry, který se nehodlal nechat odradit. „Máte pravdu – proto jsem vás vyhledal.“

Nick nic neříkal.

„Jde o to,“ nadechl se Harry a zjišťoval, že je to obtížnější, než si představoval. „Jde prostě o to – že jste mrtvý. Pořád jste ale tady, že ano?“

Nick opět vzdechl a dál se díval z okna.

„Je to přece tak, ne?“ dorážel na něj Harry. „Zemřel jste, ale já tu s vámi mluvím… Můžete se procházet po Bradavicích a tak podobně, že ano?“

„Ano,“ přisvědčil tiše Skoro bezhlavý Nick. „Chodím a mluvím, to ano.“

„To znamená, že jste se vrátil, nemám pravdu?“ pokračoval naléhavě Harry. „Lidé se tedy mohou vrátit, že ano? Jako duchové. Nemusejí se nutně ztratit navždy. Tak jak je to?“ dodal netrpělivě, když Nick stále nic neříkal.

„Ne každý se může vrátit jako duch,“ řekl po jistém zaváhání Skoro bezhlavý Nick.

„Jak to myslíte?“ zeptal se honem Harry.

„Jen… jen kouzelníci mohou.“

„Ach tak,“ kývl Harry a málem se úlevou rozesmál. „Potom je to v pořádku, protože ten člověk, o kterém mluvím, je kouzelník. Může se tedy vrátit, že ano?“

Nick se odvrátil od okna a zarmouceně pohlédl na Harryho.

„On se nevrátí.“

„Kdo?“

„Sirius Black,“ dodal Nick.

„Vy jste se ale vrátil!“ vyhrkl rozčileně Harry. „Vrátil jste se! Jste mrtvý a nezmizel jste…“

„Kouzelníci po sobě mohou na zemi zanechat určitou stopu a jejich bledý stín pak může chodit cestami, jimiž kdysi kráčívali zaživa,“ odpověděl nešťastně Nick. „Jen velmi málo kouzelníků však zvolí tuto cestu.“

„Proč?“ vyzvídal Harry. „Ale co, vždyť na tom nezáleží – Siriusovi nebude vadit, že je to neobvyklé, a vrátí se. Vím, že se vrátí!“

Byl o tom v té chvíli skálopevně přesvědčen, dokonce otočil hlavu a pohlédl ke dveřím: na zlomek vteřiny si byl absolutně jistý, že uvidí, jak jimi Sirius, perlově bílý a průhledný, ale s širokým úsměvem ve tváři projde a zamíří k němu.

„Nevrátí se,“ opakoval Nick. „Půjde… půjde dál.“

„Co to znamená – půjde dál?“ vyštěkl Harry. „Kam dál? Poslyšte – co se vlastně stane, když člověk zemře? Kam jde? Proč se nevrátí zpátky všichni? Proč to tady není plné duchů? Proč…?“

„Na to nemohu odpovědět,“ prohlásil Nick.

„Jste přece mrtvý, ne?“ přesvědčoval ho zoufale Harry. „Kdo by na to mohl odpovědět lépe než vy?“

„Já jsem se smrti bál,“ přiznal tiše Nick. „Proto jsem se rozhodl zůstat. Občas mě napadá, jestli jsem raději neměl… No, na tom už tak či tak nic nezměním… popravdě řečeno, nejsem tady ani tam…“ Smutně se uchechtl. „Nevím nic o tajemstvích smrti, Harry, protože jsem si místo ní vybral tuhle ubohou náhražku života. Pokud vím, studují tuto problematiku učení čarodějové na odboru záhad…“

„O odboru záhad přede mnou nemluvte!“ zarazil ho rozhněvaně Harry.

„Je mi líto, že ti nejsem schopen říct víc,“ omlouval se jemnocitně Nick. „A teď… no, omluv mě… hostina, vždyť víš…“

A s těmito slovy opustil místnost. Harry zůstal sám a prázdnýma očima hleděl do zdi, v níž Nick zmizel.

Měl téměř pocit, jako by svého kmotra ztratil znovu, když přišel i o naději, že by ho ještě někdy mohl spatřit a popovídat si s ním. Pomalým krokem se utrápeně vracel liduprázdným hradem a přemýšlel, jestli si ještě někdy bude připadat šťastný.

Zabočil právě do chodby vedoucí k podobizně Buclaté dámy, když si všiml, že někdo vyvěšuje na nástěnku nějaké oznámení. Zadíval se pozorněji a zjistil, že je to Lenka. Poblíž nebyla žádná vhodná skrýš, Lenka už nepochybně zaslechla jeho kroky a navíc by v sobě Harry byl v tu chvíli jen stěží sebral dost energie, aby se dokázal komukoli vyhnout.

„Ahoj,“ pozdravila nepřítomně Lenka, ustoupila od nástěnky a pohlédla na něj.

„Jak to, že nejsi na hostině?“ zeptal se Harry.

„Víš, ztratila jsem většinu svých věcí,“ sdělila mu nevzrušeně Lenka. „Ostatní mi je totiž berou a schovávají. Tohle je ale poslední večer a já je vážně potřebuju dostat zpátky, tak vyvěšuju tahle oznámení.“

Ukázala na nástěnku, na které skutečně visel seznam všech jejích postrádaných knih i oblečení spolu s prosbou, aby jí byly vráceny.

Harryho se zmocnil podivný pocit: bylo to něco úplně jiného než zloba a smutek, jimiž přetékal od okamžiku Siriusový smrti. Chvíli mu trvalo, než si uvědomil, že je mu Lenky líto.

„A proč ti ty věci schovávají?“ zeptal se zamračeně.

„No… víš…“ pokrčila rameny. „Nejspíš si myslí, že jsem tak trochu divná, chápeš? Někteří mi dokonce říkají Střelenka Láskorádová.“

Harry se na ni díval a ten nový, lítostivý pocit v něm téměř bolestivě sílil.

„To přece není důvod, aby ti brali tvoje věci,“ prohlásil rozhodně. „Chceš, abych ti je pomohl hledat?“

„Ale ne,“ odmítla s úsměvem. „Však ony se objeví, vždycky to tak nakonec dopadne. Já jen, že jsem si chtěla ještě večer sbalit. Hele… proč vlastně nejsi na hostině ty?“

„Nějak jsem neměl náladu,“ pokrčil rameny Harry.

„Neměl,“ přikývla Lenka a prohlížela si ho těma zvláštně zamlženýma vypoulenýma očima. „No jasně, aby ne. Ten chlapík, co ho Smrtijedi zabili, byl tvůj kmotr, viď? Ginny mi to říkala.“

Harry krátce přikývl, z jakéhosi důvodu však zjišťoval, že mu nevadí, když Lenka mluví o Siriusovi. Právě si připomněl, že i ona přece viděla testrály.

„Tys někdy…“ začal. „Chci říct, koho… tobě taky umřel někdo, koho jsi znala?“

„Ano,“ přitakala prostě Lenka, „maminka. Ona byla opravdu vynikající čarodějka, víš, jenže ráda experimentovala a jednou se stalo, že jí jedno zaklínadlo ošklivě nevyšlo. Bylo mi tenkrát devět.“

„To je mi líto,“ zamumlal Harry.

„Ano, byl to dost strašný zážitek,“ potvrdila společenským tónem Lenka. „Dodneška se mě občas při té vzpomínce zmocňuje smutek. Mám ale ještě tátu. A koneckonců se nemusím bát, že už bych mámu nikdy neviděla, že?“

„Hmm… to myslíš vážně?“ zahučel nejistě Harry.

Nevěřícně zavrtěla hlavou: „Ale jdi. Přece jsi je slyšel, hned za tím závojem, nebo ne?“

„Chceš říct…“

„V té komnatě s obloukem. Schovávali se těsně za ním, aby nebyli vidět, to je všechno. Slyšels je.“

Pohlédli si do očí. Lenka se nepatrně usmívala. Harry nevěděl, co říct ani co si myslet, vždyť Lenka věřila tolika neobyčejným věcem… Jenže on si tehdy byl také jistý, že za tím závojem slyší nějaké hlasy.

„Vážně nechceš, abych šel s tebou a pomohl ti hledat tvoje věci?“ zeptal se.

„Ale kdepak,“ zavrtěla hlavou Lenka. „Ne, nejspíš si teď skočím dolů, dám si trochu pudinku a počkám, až se to všechno samo objeví… nakonec to tak vždycky dopadne… Tak si užij prázdniny, Harry.“

„Jo… jo, ty taky.“

Otočila se a odcházela, a jak se Harry za ní díval, zjišťoval, že ta strašlivá tíha, která mu leží v žaludku, se snad přece jen stala o něco lehčí.

Příštího dne došlo cestou domů v bradavickém spěšném vlaku hned k několika pozoruhodným událostem. Především se Malfoy, Crabbe a Goyle, kteří zjevně celý týden čekali, až se jim bez přítomnosti učitelů naskytne příležitost udeřit, pokusili Harryho zaskočit v polovině uličky, když se vracel z toalety. Jejich úmysl se jim mohl zdařit nebýt toho, že si pro útok bezděčně vybrali místo přímo naproti kupé, v němž sedělo plno členů Brumbálovy armády. Ti prosklenými dveřmi zahlédli, co se děje, vyskočili a jako jeden muž přispěchali Harrymu na pomoc. Když Ernie Macmillan, Hannah Abbottová, Susan Bonesová, Justin Finch–Fletchley, Anthony Goldstein a Terry Boot skončili se širokou škálou uřknutí a zaklínadel, jimž se naučili od Harryho, podobali se Malfoy, Crabbe i Goyle ze všeho nejvíc třem gigantickým slimákům nacpaným do bradavických uniforem. Harry, Ernie a Justin je zvedli do přihrádek na zavazadla a nechali je tam přetékat přes okraj.

„Musím říct, že se docela těším, jak se bude tvářit Malfoyova matka, až uvidí synáčka vystupovat z vlaku,“ přiznal se značnou dávkou uspokojení Ernie a sledoval, jak se Malfoy nahoře nad ním kroutí. Nikdy se úplně nevyrovnal s tím, jak ponižujícím způsobem odebral Malfoy Mrzimoru body, když krátce působil ve funkci člena vyšetřovatelského sboru.

„Goylově mámě to ale určitě udělá radost,“ přidal se Ron, který se přišel podívat, co má znamenat všechen ten halas. „Vypadá takhle mnohem líp… mimochodem, Harry, zrovna u nás zastavil vozík s jídlem, pokud si chceš něco dát…“

Harry poděkoval za pomoc a vrátil se s Ronem do jejich kupé, kde nakoupil obrovskou hromadu dortíčků z odpalovaného těsta a spoustu dýňových pastiček. Hermiona už si zase četla v Denním věštci, Ginny si dělala kviz z Jinotaje a Neville hladil svoji Mimbulus membletonia, která za uplynulý rok znatelně povyrostla a při doteku teď vydávala podivné kvílivé zvuky.

Harry s Ronem strávili většinu cesty tím, že hráli kouzelnické šachy a poslouchali Hermionu, která jim předčítala zajímavosti z Věštce. Ten se teď přímo hemžil články o tom, jak zahnat na útěk mozkomory, zprávami o snahách ministerstva vypátrat Smrtijedy a hysterickými dopisy, jejichž pisatelé tvrdili, že zrovna toho dne ráno viděli, jak kolem jejich domu jde lord Voldemort…

Ještě pořád to doopravdy nezačalo,“ povzdechla si zasmušile Hermiona a složila noviny. „Už to ale nebude trvat dlouho…“

„Hele, Harry,“ ozval se tiše Ron a ukázal prosklenými dveřmi ven na chodbu.

Harry otočil hlavu. Kolem jejich kupé procházela Cho v doprovodu Marietty Edgecombeové, která měla obličej zakrytý lyžařskou kuklou. Harry a Cho si na okamžik pohlédli do očí. Cho se začervenala a šla dál. Harry sklopil oči k šachovnici právě včas – viděl, jak Ronův jezdec vyhání z pole jednoho jeho pěšce.

„Jak… hmm… jak je to teď vlastně mezi vámi dvěma?“ zeptal se potichu Ron.

„Nijak,“ odpověděl po pravdě Harry.

„No… víš, slyšela jsem, že začala chodit s někým jiným,“ ozvala se opatrně Hermiona.

Harryho až překvapilo, že ho tahle zpráva ani v nejmenším neranila. Snaha udělat dojem na Cho jako by patřila do jakési vzdálené minulosti, která už k němu vlastně nepatřila. Stejný pocit měl poslední dobou u spousty jiných věcí, na nichž mu před Siriusovou smrtí záleželo… Týden, který uplynul od jeho posledního setkání se Siriusem, jako by trval mnohem, mnohem déle, jako by sklenul obloukem dva různé vesmíry, jeden se Siriusem a druhý bez něj.

„Buď rád, že ses jí zbavil, člověče,“ důrazně domlouval Harrymu Ron. „Já vím, že je docela hezká a tak, ale k tobě by se hodil někdo s veselejší povahou.“

„S jiným je nejspíš veselá ažaž,“ zabručel Harry a pokrčil rameny.

„A s kým teď vlastně chodí?“ zeptal se Ron Hermiony, odpověděla mu však Ginny.

„S Michaelem Cornerem,“ oznámila.

„S Michaelem? Ale…“ Ron se otočil na sedadle a vyvalil na ni oči. „S tím jsi přece chodila ty!“

„Už nechodím,“ odsekla rázně Ginny. „Navztekalo ho, když Nebelvír vyhrál ve famfrpálu nad Havraspárem, a dělal kvůli tomu příšerné scény, tak jsem ho pustila k vodě a on hned běžel utěšovat Cho.“ Nepřítomně se koncem brku poškrábala na nose, otočila Jinotaj vzhůru nohama a začala si kontrolovat odpovědi. Rona to zjevně potěšilo.

„No, já ho vždycky považoval tak trochu za pitomce,“ prohlásil a vyslal svou královnu kupředu k bázlivě se třesoucí Harryho věži. „Dobře jsi udělala. Hlavně si příště vyber někoho… lepšího.“

Střelil při těch slovech podivně vyhýbavým pohledem po Harrym.

„No, vybrala jsem si Deana Thomase. Myslíš, že bude lepší?“ zeptala se ledabyle Ginny.

„COŽE?“ zařval Ron a převrhl šachovnici. Křivonožka začal honit figurky a Hedvika s Papušíkem se nahoře rozštěbetali a dali se do popuzeného houkání.

Když vlak zpomalil a blížil se k nádraží King’s Cross, Harryho napadlo, že ještě nikdy neměl menší chuť z něj vystoupit. Na okamžik dokonce uvažoval o tom, co by se stalo, kdyby prostě vystoupit odmítl a zůstal v něm zatvrzele sedět až do prvního září, kdy by ho odvezl zpátky do Bradavic. Jakmile však souprava konečně dýchavičně zastavila, popadl klec s Hedvikou a chystal se vyvléct svůj kufr z vagónu jako obvykle.

Když ovšem nádražní zřízenec Harrymu, Ronovi a Hermioně pokynem naznačil, že mohou bezpečně projít kouzelnou přepážkou mezi nástupišti číslo devět a deset, zjistil, že ho na druhé straně čeká překvapení: vítala ho tam skupinka lidí, s jejichž přítomností ani ve snu nepočítal.

Byl mezi nimi Pošuk Moody, který s buřinkou staženou nízko přes čarodějné oko vypadal stejně zlověstně jako bez ní, v sukovitých rukou svíral dlouhou hůl a celý byl zachumlaný v obrovském cestovním plášti. Hned za ním stála Tonksová, křiklavě růžové vlasy, jejichž barva připomínala žvýkačku, jí jasně zářily ve slunečních paprscích pronikajících do nádražní haly špinavým stropním sklem; na sobě měla džínsy se spoustou záplat a jasně rudé triko s nápisem Sudičky. Vedle Tonksové byl Lupin s bledým obličejem a prošedivělými vlasy; přes oblýskané kalhoty a svetr měl přehozený dlouhý obnošený svrchník. V čele celé skupiny stáli pan a paní Weasleyovi ve svátečním mudlovském oblečení a také Fred s Georgem, kteří na sobě měli zcela stejné nové bundy z jakéhosi zářivě zeleného šupinatého materiálu.

„Rone, Ginny!“ zavolala paní Weasleyová, vyrazila jim naproti a pevně obě svoje děti objala. „A Harry, drahoušku… jak se ti daří?“

„Výborně,“ zalhal Harry, když ho k sobě přitáhla a stiskla ho v náručí. Přes rameno viděl, jak Ron závistivě zírá na nové oblečení dvojčat.

„Co má proboha být tohle?“ ukázal prstem na jejich bundy.

„Ta nejjemnější dračí kůže, bratříčku,“ pochlubil se Fred a nepatrně zatáhl za zip bundy. „Obchody jen kvetou a tak jsme si řekli, že si dopřejeme něco extra.“

„Ahoj Harry,“ pozdravil Lupin, když paní Weasleyová Harryho pustila a obrátila se k Hermioně.

„Ahoj,“ odpověděl Harry. „Nečekal jsem… Co tady všichni děláte?“

„No,“ usmál se nepatrně Lupin, „napadlo nás, že bychom si mohli trošičku popovídat s tvou tetičkou a se strýčkem, než je necháme, aby tě odvezli domů.“

„To asi není zrovna šťastný nápad,“ vyhrkl bez přemýšlení Harry.

„Ale ano, já bych řekl, že je,“ zavrčel Moody a přikulhal trochu blíž. „To budou oni, že, Pottere?“

Ukázal palcem přes rameno; zjevně se čarodějným okem díval dozadu skrz týl hlavy i skrz buřinku. Harry se vyklonil o několik centimetrů doleva, aby se podíval, kam Pošuk ukazuje, a skutečně tam spatřil stát všechny tři Dursleyovy, kteří se při pohledu na ten uvítací výbor tvářili vysloveně zděšeně.

„Nazdárek, Harry!“ ozval se pan Weasley a odvrátil se od Hermioniných rodičů, s nimiž se právě nadšeně pozdravil a kteří teď jeden po druhém objímali Hermionu. „Tak co – půjdeme na to?“

„Jo, asi půjdeme, Arture,“ přikývl Moody.

Spolu s panem Weasleym vykročil v čele skupinky přes nástupiště k Dursleyovým, kteří jako by vrostli do země. Hermiona se jemně vyvinula z matčina objetí a připojila se k nim.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil pan Weasley zdvořile strýce Vernona a zastavil se přímo před ním. „Možná si na mě vzpomínáte, jmenuji se Artur Weasley.“

Vzhledem k tomu, že pan Weasley před dvěma lety vlastnoručně proměnil většinu obývacího pokoje Dursleyových v trosky, bylo by Harryho nesmírně překvapilo, kdyby na něj strýc Vernon zapomněl. Jeho obličej se také skutečně zbarvil o něco sytější antukovou červení a strýc na pana Weasleyho zlostně zahlížel, nic ale neříkal, z valné části nejspíš proto, že proti sobě Dursleyovi měli dvojnásobnou přesilu. Teta Petunie vypadala polekaně a zároveň rozpačitě a neustále se rozhlížela, jako by měla strach, že ji někdo z jejích známých spatří v takové společnosti. Dudley se zatím očividně snažil působit nenápadně a bezvýrazně, což se mu pozoruhodně nedařilo.

„Napadlo nás, že si s vámi jen na okamžik pohovoříme o Harrym,“ oznámil stále s úsměvem pan Weasley.

„Jo,“ zavrčel Moody. „O tom, jak s ním zacházíte, když je u vás.“

Knír strýce Vernona jako by se naježil rozhořčením. Pravděpodobně proto, že v něm buřinka vzbuzovala naprosto mylný dojem, že má co do činění se spřízněnou duší, obrátil se strýc Vernon na Moodyho.

„Nejsem si vědom, že by vám bylo něco do toho, co se děje v mém domě…“

„Věci, kterých si nejste vědom, by nejspíš vystačily na několik knih, Dursley,“ zabručel Moody.

„O to teď ovšem nejde,“ vložila se do hovoru Tonksová, jejíž růžové vlasy zjevně vadily tetě Petunii víc než všechno ostatní dohromady, protože raději zavřela oči, aby se na ně nemusela dívat. „Jde o to, že pokud zjistíme, že s Harrym mizerně zacházíte…“

„A o tom se dozvíme, tím si můžete být jistí,“ dodal příjemným tónem Lupin.

„Ano,“ potvrdil pan Weasley, „a to i tehdy, když nenecháte Harryho používat feletón…“

„Telefon,“ šeptla Hermiona.

„Jo, jestli se k nám donese třeba jen náznakem, že se k Potterovi nechováte tak, jak byste měli, budete se nám muset zodpovídat,“ shrnul to Moody.

Strýc Vernon se zlověstně nafoukl. Zdálo se, že jeho popuzení převažuje i nad strachem z té bandy podivínů.

„Vyhrožujete mi snad, pane?“ zaryčel, až se po něm několik kolemjdoucích ohlédlo.

„Ano, přesně tak,“ potvrdil Pošuk, kterého zjevně potěšilo, že strýc Vernon tak rychle pochopil, o co jde.

„A vypadám snad jako někdo, kdo se nechá zastrašit?“ vyštěkl strýc Vernon.

„Tedy…“ protáhl Moody a posunul si buřinku do týla, takže se odkrylo jeho zlovolně se otáčející čarodějné oko. Strýc Vernon zděšeně uskočil a bolestivě narazil do vozíku se zavazadly. „Ano, musím říct, že tak vypadáte, Dursley.“

Odvrátil se od strýce Vernona a pohlédl na Harryho.

„Tak tedy, Pottere… jen nám dejte vědět, kdybyste nás potřeboval. Pokud se nám tři dny po sobě neozvete, někoho za vámi pošleme…“

Teta Petunie žalostně zakňučela. Zcela jasně na ní bylo vidět, že si představuje, co by asi řekli sousedé, kdyby viděli, jak zahrádkou k jejímu domu míří někdo z těchhle lidí.

„Zatím sbohem, Pottere,“ loučil se Moody a na okamžik uchopil Harryho za rameno velkou sukovitou rukou.

„Dávej na sebe pozor, Harry,“ ozval se tiše Lupin. „A zůstaň s námi ve spojení.“

„Vezmeme tě odtamtud, Harry, jak to jenom půjde,“ slíbila šeptem paní Weasleyová a znovu ho objala.

„Brzy se uvidíme, kamaráde,“ ujistil ho trochu roztřeseně Ron.

„Hodně brzy, Harry,“ přidala se vážným tónem Hermiona. „Slibujeme.“

Harry přikývl. Z nějakého důvodu se mu nedostávalo slov, kterými by vyjádřil, co pro něj znamená, když je tu takhle všechny vidí, jak mu stojí po boku. Místo toho se usmál, zamával jim na rozloučenou, otočil se a zamířil z nádraží ven, na ulici zalitou sluncem. Strýc Vernon, teta Petunie a Dudley si pospíšili za ním.

OBSAH

Kapitola první 8

Polibek pro Dudleyho. 8

Kapitola druhá. 30

Sovy v Zobí 30

Kapitola třetí 55

Předsunutá hlídka. 55

Kapitola čtvrtá. 75

Grimmauldovo náměstí dvanáct 75

Kapitola pátá. 97

Fénixův řád. 97

Kapitola šestá. 118

Vznešený a starobylý rod Blacků. 118

Kapitola sedmá. 143

Ministerstvo kouzel 143

Kapitola osmá. 161

Disciplinární řízení 161

Kapitola devátá. 178

Strasti paní Weasleyové. 178

Kapitola desátá. 209

Lenka Láskorádová. 209

Kapitola jedenáctá. 232

Nová píseň Moudrého klobouku. 232

Kapitola dvanáctá. 255

Profesorka Umbridgeová. 255

Kapitola třináctá. 288

Školní trest s Dolores. 288

Kapitola čtrnáctá. 321

Percy a Tichošlápek. 321

Kapitola patnáctá. 352

Bradavická vrchní vyšetřovatelka. 352

Kapitola šestnáctá. 380

U Prasečí hlavy. 380

Kapitola sedmnáctá. 402

Vzdělávací výnos číslo dvacet čtyři 402

Kapitola osmnáctá. 428

Brumbálova armáda. 428

Kapitola devatenáctá. 454

Lev a had. 454

Kapitola dvacátá. 480

Hagridův příběh. 480

Kapitola dvacátá první 504

Hadí oko. 504

Kapitola dvacátá druhá. 531

Nemocnice svatého Munga pro kouzelnické choroby a úrazy  531

Kapitola dvacátá třetí 562

Vánoce na izolaci 562

Kapitola dvacátá čtvrtá. 590

Nitrobrana. 590

Kapitola dvacátá pátá. 620

Brouk v šachu. 620

Kapitola dvacátá šestá. 650

Věci viděné i nepředvídané. 650

Kapitola dvacátá sedmá. 682

Kentaur a práskač. 682

Kapitola dvacátá osmá. 711

Snapeova nejhorší vzpomínka. 711

Kapitola dvacátá devátá. 742

Profesní poradna. 742

Kapitola třicátá. 771

Dráp. 771

Kapitola třicátá první 802

NKÚ.. 802

Kapitola třicátá druhá. 831

Do ohně a ven. 831

Kapitola třicátá třetí 855

Zápas a útěk. 855

Kapitola třicátá čtvrtá. 870

Odbor záhad. 870

Kapitola třicátá pátá. 890

Za závojem.. 890

Kapitola třicátá šestá. 919

Jediný, koho se kdy bál 919

Kapitola třicátá sedmá. 933

Ztracená věštba. 933

Kapitola třicátá osmá. 962

Začátek druhé války. 962