<code>Carl Sagan

</code>

<code>DÍL I

ZPRÁVA

Mé srdce se chvěje jako pouhý list.

Planety krouží v mých snech.

Na okno dopadají hvězdy.

Rotuji ve spánku.

Moje postel je horká planeta.

</code>

<code>ZŠ č. 153, 5. třída, Harlem

New York (1981)

KAPITOLA 1

TRANSCENDENTNÍ ČÍSLA

Muško malá,

tvé letní hrátky

má ruka nepozorná

rozmetala.

Nejsem snad já

muška jako ty?

Či nejsi snad ty

člověk jako já?

Neb já tančím

a piji a pěji,

než nějaká ruka slepá

má křídla nerozmetá.

WlLLIAM BLAKE

Písně o zážitcích

„Moucha“, Strofy 1-3 (1795)

Podle lidských měřítek nemohlo jít o umělý výtvor: bylo to velké jako celá planeta. Ale bylo to tak podivně a spletitě tvarované, tak evidentně určené k nějakému složitému účelu, že mohlo jít jedině o vyjádření jakési myšlenky. Jak to neslyšně kroužilo po oběžné dráze okolo veliké modrobílé hvězdy,

podobalo

se

to

jakémusi

obrovskému,

nepravidelnému

mnohostěnu,

posázenému

miliony

podivných miskovitých předmětů. Každý z nich byl zaměřen na určitou část oblohy. Žádné souhvězdí se nevyhnulo jejich pozornosti. Tento mnohostěnný svět se věnoval svému nevyzpytatelnému poslání miliony let. Byl velmi trpělivý.

Mohl si dovolit čekat navěky.

KDYŽ JI VYTÁHLI, vůbec nekřičela. Čelíčko měla svraštělé a její oči se rychle otevřely. Podívala se na zářivá světla, na postavy v bílých a zelených pláštích a na ženu, která ležela pod ní na stole. Zvuky, které ji obklopovaly, jí připadaly jaksi povědomé. Na novorozeně měla ve tváři zvláštní výraz – snad to byly rozpaky.

</code>

<code>Jeho přátele to poněkud překvapovalo. „To dítě je nějak zdvořilé,“ říkávali.

„To není zdvořilost,“ odpovídal jim otec. „Vždycky, když chtěla zvednout, křičela. Tak jí tuhle povídám, Ellie, nemusíš křičet. Stačí, když řekneš: Tatínku, nahoru. Děti jsou vychytralé, viď, zlatíčko?“

A tak jí teď bylo moc dobře, tam nahoře, v závratné výšce, když se uhnízdila svému otci na ramenou a svírala jeho řídnoucí vlasy. Tady nahoře byl život mnohem lepší, rozhodně to bylo daleko bezpečnější než se proplétat lesem lidských nohou. Někdo vás tam dole mohl zašlápnout.

Mohli jste se ztratit. Chytla se ještě pevněji.

Když odcházeli od opic, zahnuli za roh a ocitli se u velikého strakatého zvířete s vytáhlýma nohama, dlouhým krkem a malými růžky na hlavě. Tyčilo se vysoko nad nimi.

„Nemohou vydávat žádné zvuky, protože mají tak dlouhé krky,“ řekl jí otec. Bylo jí líto toho ubohého stvoření, odsouzeného k věčné němotě. Ale zároveň byla jeho existencí potěšena, měla radost, že se mohou dít takové divy.

</code>

<code>třpytil vínově červený kámen. Ellie zvolna vyslovila tři slabiky: „Klenotník.“

</code>

<code>jazykem mezi zuby soustředěně odšroubovala kryt a obnažila vnitřnosti. Jak správně tušila, uvnitř neseděly žádné malinkaté orchestry, ani miniaturní hlasatelé, poklidně žijící své malé životy v naději, že někdo otočí spínačem na „zapnuto“. Místo nich tam byly krásné skleněné elektronky, něco jako světelné žárovky. Některé se podobaly moskevským kostelům, které viděla na obrázcích v knížce.

Jejich dolní hroty byly dokonale sestrojeny tak, aby přesně zapadaly do malých lůžek. Se sundaným krytem a spínačem v poloze „zapnuto“ zapojila přístroj do zásuvky ve zdi. Když se nebude ničeho dotýkat, když se k ničemu ani nepřiblíží, jak by jí to mohlo ublížit?

Za několik okamžiků začaly elektronky slabě zářit, ale nevycházel žádný zvuk. Rádio bylo „rozbité“ a před několika lety bylo odstaveno ve prospěch modernějšího typu. Jedna elektronka nesvítila. Ellie vypojila přístroj ze

zásuvky a vyndala nespolupracující elektronku z jejího lůžka. Uvnitř byl kovový čtvereček, napojený na nepatrné drátky. Elektřina proudí těmito drátky, pomyslela si. Ale nejdřív se musí dostat do elektronky. Jeden z hrotů jí připadal ohnutý a po chvilce snažení se jí ho podařilo narovnat. Když vrátila elektronku na místo a znovu zapojila přístroj do zásuvky, elektronka se k jejímu potěšení rozsvítila a všude kolem se rozprostřelo moře šumu.

Polekaně se podívala k zavřeným dveřím a rychle ztlumila hlasitost. Otočila kolečkem s nápisem „frekvence“ a narazila na vzrušený hlas – pokud mu dokázala rozumět, mluvil o nějakém ruském stroji na nebi, donekonečna kroužícím okolo Země. Donekonečna, pomyslela si. Znovu otočila kolečkem, aby našla další stanice. Po chvíli, ze strachu z přistižení, přístroj raději vypojila, našroubovala ledabyle kryt a s ještě větší námahou rádio zvedla a postavila zpátky na polici.

Jakmile vyběhla celá udýchaná z pokoje pro hosty, narazila na svou matku a polekala se ještě jednou.

„Všechno v pořádku, Ellie?“

„Ano, maminko.“

Zatvářila se lhostejně, přestože jí bušilo srdce a potily se jí dlaně. Usadila se na svém oblíbeném místečku na dvorku a s bradou mezi koleny začala přemýšlet o vnitřku rádia. Jsou všechny ty elektronky opravdu potřeba? Co by se stalo, kdyby je člověk postupně odstraňoval? Její otec je

jednou nazval vakuovými elektronkami. Co se děje uvnitř takové vakuové elektronky? Opravdu tam není vůbec žádný vzduch? Jak se hudba hudebníků a hlasy hlasatelů dostanou do rádia? S oblibou jí odpovídali: „Vzduchem.“ Vysílá rádio opravdu vzduchem? Co se děje uvnitř radiopřijímače, když měníte stanice? Co je to „frekvence“? Proč to vlastně musíte zapojovat do zásuvky, aby to fungovalo? Mohli byste nakreslit nějakou mapu, která by znázorňovala, jak elektřina proudí rádiem? Mohli byste to rozebrat, aniž byste si ublížili? Mohli byste to dát znovu dohromady?

„Ellie, copak to tam děláš?“ zeptala se jí matka, když procházela kolem s košíkem vypraného prádla.

„Nic, maminko. Jenom přemýšlím.“

</code>

<code>Normální pitomci. Jak po ní mohl otec, který ji jinak tolik respektoval, chtít, aby si den co den hrála s takovými blbečky? Celé léto trávila tím, že se jim vyhýbala.

Jedné horké bezměsíčné noci se šla po večeři sama projít k dřevěnému molu. Kolem zrovna proplul motorový člun; strýčkova veslice přivázaná k molu se lehce pohupovala na hladině ozářené svitem hvězd. Kromě zvuku cikád někde v dáli a téměř neslyšného výkřiku, který se přenesl přes jezero, bylo dokonalé ticho. Vzhlédla k obloze poseté hvězdami a ucítila, jak se jí divoce rozbušilo srdce.

Aniž odtrhla oči od oblohy, natáhla ruku, nahmatala pod sebou kousek měkké trávy a lehla si na záda. Na obloze zářily tisíce hvězd. Většina z nich nejasně poblikávala, jen několik jich bylo jasných a stálých. Když se podívala pozorněji, dokázala rozeznat nepatrné barevné odstíny.

Támhleta jasná hvězda, není snad trochu namodralá?

Znovu si uvědomila zem pod sebou; byla pevná a neochvějná… uklidňující. Opatrně se posadila a podívala se doleva a doprava, nahoru a dolů po dlouhém pobřeží jezera.

Viděla oba protilehlé břehy. Svět jenom vypadá ploše, pomyslela si. Ve skutečnosti je kulatý. Je to celé jako nějaká veliká koule… která se otáčí uprostřed nebe… jednou denně dokola. Zkusila si ji představit, jak pravidelně rotuje kolem své osy s miliony lidí přikovaných k jejímu povrchu, hovořících různými jazyky, oblečených do směšných šatů, svorně přilepených ke stejné kouli.

Znovu se natáhla a snažila se vnímat zemskou rotaci.

Zdálo se jí, že ji trochu cítí. V nejvyšších větvích stromů za jezerem blikala jasná hvězda. Když přimhouřila oči, začaly z

ní vyskakovat světelné paprsky. Přivřela oči o něco víc a paprsky začaly poslušně měnit svůj tvar a délku. Jen se jí to zdálo, anebo… hvězda teď určitě svítila až nad stromy.

Vždyť je to jen pár okamžiků, co problikávala ve větvích. A teď je výš, o tom není pochyb. Tohle měli asi na mysli, když říkali, že vychází hvězda, napadlo ji. Země se točí opačným směrem. Na jedné straně oblohy hvězdy vycházejí. Této světové straně se říká východ. Na druhé straně oblohy, vzadu za ní, za chatkami, hvězdy zapadají. Té straně se říká západ. Za jeden den se celá Země otočí kolem dokola a na stejném místě znovu vyjdou stejné hvězdy.

Ale když se něco tak velikého jako Země otočí za jediný den, musí se to pohybovat hrozně rychle. Každý, koho zná, se vlastně musí neuvěřitelnou rychlostí řítit vesmírem. Připadalo jí, že najednou zemskou rotaci doopravdy cítí – že si ji jen nenamlouvá, ale skutečně ji cítí až v žaludku. Bylo to jako sjíždět rychlovýtahem. Zaklonila hlavu ještě víc, aby její zorné pole nebylo narušeno ničím pozemským, až neviděla nic jiného než černou oblohu a jasné hvězdy. Zanedlouho ji přemohla zvláštní závrať, a tak raději oběma rukama sevřela trsy trávy vedle sebe, aby si zachránila život a nepropadla se do oblohy, do toho obrovského temného prostoru pod sebou, jenž by nelítostně pohltil její bezvýznamné já.

Vykřikla vlastně ještě dříve, než stačila výkřik zadusit rukou. A zrovna v takovém rozpoložení ji našli její

bratranci. Sešplhali kradmo po stráni a na její tváři nalezli nezvyklou směsici rozpaků a překvapení, jež pohotově ztotožnili s potěšením, že konečně objevili nějakou malou nepředloženost, kterou poběží dychtivě povědět jejím rodičům.

</code>

<code>Geppetto zrovna dokončuje práci na Pinocchiovi a otočí se k loutce zády, když tu je dobře mířeným kopancem pohotově odeslán k letu plavmo. V tu chvíli se objeví tesařův přítel a ptá se ho, co dělá rozplácnutý na zemi. „Učím mravence abecedu,“ odvětí Geppetto důstojně.

Ellie to připadalo neobyčejně vtipné a ráda to vyprávěla svým kamarádům. Ale pokaždé, když tuto větu citovala, v hloubi jejího vědomí zůstávala nezodpovězená otázka: Dokázali byste naučit mravence abecedu? A stálo by vám to vůbec za to? Plahočit se dole mezi záplavami cupitajícího hmyzu, který se vám může rozlézt po celém těle nebo vás dokonce poštípat? Co vlastně mohou takoví mravenci vědět?

</code>

<code>Občas vstala uprostřed noci, protože potřebovala do koupelny, a našla svého otce v pyžamových kalhotách, s nataženým krkem, s patricijským výrazem a pěnou na holení na tváři. „Ahoj, zlatíčko,“ povídá. Milovala, když ji takhle oslovoval. Proč se ale holil v noci, když mohlo být každému jedno, jestli má vousy nebo ne? „Protože,“ usmál se, „mamince to jedno nebude.“ Teprve po letech si uvědomila, že tuto veselou poznámku pochopila jen částečně. Její rodiče se totiž milovali.

</code>

<code>brašny u sedla vytáhla Příručku radioamatéra a Yankee z Connecticutu na dvoře krále Artuše. Po chvíli váhání se rozhodla pro druhou knihu. Twainův hrdina dostal ránu do hlavy a probudil se v artušovské Anglii. Možná to byl všechno jen sen nebo přelud. Ale možná to byla skutečnost.

Je možné cestovat zpátky časem? S bradou mezi koleny nalistovala svou oblíbenou pasáž. Byla o tom, jak Twainova hrdinu poprvé sebere muž v brnění a pokládá ho za utečence z místního blázince. Když dorazí na hřeben hory, pod nimi se rozprostírá veliké město:

„Bridgeport?“ zeptal se.

„Camelot,“ odpověděl.

Zahleděla se do modré hladiny jezera a zkoušela si představit město, jakým byl Bridgeport v devatenáctém

století a Camelot ve století šestém, když tu se přihnala její matka.

„Všude tě hledám. Proč nejsi nikdy tam, kde bych tě mohla najít? Ach, Ellie,“ zašeptala, „stalo se něco hrozného.“

</code>

<code>Druhého dne jim pan učitel Weisbrod vysvětlil, že ? je asi tak 22/7 neboli 3,1416. Ale chcete-li být přesní, ve skutečnosti je to desetinné číslo, které se táhne donekonečna, aniž by se zopakovala jakákoli číselná řada.

Donekonečna, pomyslela si Ellie a přihlásila se. Byl zrovna začátek školního roku a ona se v této třídě dosud na nic nezeptala.

„Jak může někdo vědět, že se desetinná řada táhne donekonečna?“

„Tak to prostě je,“ uzemnil ji učitel.

„Ale proč? Jak to víte? Jak můžete počítat desetinná místa donekonečna?“

„Slečno Arrowayová,“ našel si její jméno podle zasedacího pořádku, „to je ale hloupá otázka. Takhle jenom ztrácíme čas.“

Ellie ještě nikdy nikdo neřekl, že je hloupá, a oči se jí rychle zalily slzami. Billy Horstman, který s ní seděl v lavici, se k ní nahnul a položil svou ruku na její. Jeho otec byl nedávno obviněn z falšování počtu najetých kilometrů na tachometrech aut ve svém autobazaru, takže Billy byl také citlivý na veřejné ponížení. Když Ellie vyběhla ze třídy, pořád ještě vzlykala.

Po škole se rozjela na kole do nedaleké fakultní knihovny, aby si prohlédla knihy o matematice. Podle toho, co se dočetla a dokázala pochopit, její otázka nebyla až tak hloupá. Podle Bible si staří Hebrejci zřejmě mysleli, že se ?

rovná přesně třem. Řekové a Římané, kteří toho o matematice věděli opravdu hodně, neměli ani ponětí o tom, že by se desetinná místa v ? nikdy neopakovala a táhla se donekonečna. Na tuto skutečnost se přišlo teprve asi před 250 lety. Jak to potom měla vědět ona, když se ani nemohla zeptat? Ale pan Weisbrod měl pravdu, když mluvil o několika prvních desetinných místech. ? nebylo 3,21.

Možná že bylo víčko od majonézy trochu křivé, možná to nebyl dokonalý kruh. Nebo možná tu strunu změřila trochu nedbale. Ale i kdyby byla mnohem pečlivější, nikdy by od

ní nemohli čekat, že to dokáže změřit na nekonečný počet desetinných míst.

Nicméně tu byla ještě jedna možnost, ? si můžete sami vypočítat tak přesně, jak jen chcete. Když znáte něco, čemu se říká kalkul, můžete používat vzorce na ?, které vám je umožní vypočítat na tolik desetinných míst, na kolik máte čas. V knize byly uvedeny vzorce na ? děleno čtyřmi.

Některým z nich nerozuměla vůbec. Ale některé ji přímo oslnily: ?/4, psalo se v knize, bylo to samé jako 1 – 1/3 +

1/5 – 1/7 + se zlomky běžícími donekonečna. Postupným přičítáním a odčítáním zlomků si to rychle zkusila spočítat.

Výsledek byl jednou o něco větší, podruhé o něco menší než ?/4, ale za chvíli bylo jasně vidět, jak se tato řada čísel blíží správnému výsledku. K tomu se nemůžete dopracovat nikdy, ale když budete hodně trpěliví, můžete se k němu dostat tak blízko, jak budete chtít. Ellie připadalo jako zázrak, že má tvar každého kruhu na světě souvislost s touto řadou zlomků. Jak mohou kruhy vědět něco o zlomcích?

Byla pevně rozhodnuta, že se naučí kalkul.

V knize se psalo ještě o něčem: ? bývá nazýváno „transcendentním číslem“. Neexistuje totiž jediná rovnice tvořená normálními čísly, z níž by vám vyšlo ?, ledaže by taková rovnice byla nekonečně dlouhá. O algebře přece jen už něco věděla, a pochopila tedy, co to znamená. A ? není jediné transcendentní číslo. Transcendentních čísel je ve skutečností nekonečně mnoho. A nejen to, transcendentních

čísel je nekonečně více než normálních čísel, přestože ? je z nich jediným, o jakém kdy slyšela; ? se prostě v mnoha ohledech dotýká nekonečna.

Náhle si uvědomila, že se dotkla něčeho majestátního.

Mezi všemi normálními čísly se skrývá nekonečné množství čísel transcendentních, na jejichž přítomnost nikdy nepřijdete, ledaže se ponoříte hluboko do matematiky. To či ono, jako třeba ?, se občas ve vašem každodenním životě nečekaně vynoří. Ale většina – nekonečné množství, připomněla si – se určitě skrývá a hledí si svého, aniž by je nedůtklivý pan Weisbrod vůbec zaregistroval.

</code>

<code>Faktem je, že vypadal docela dobře a stejně dobře dovedl předstírat, když si usmyslel, že mu na vás doopravdy záleží.

Ale byl to puntíčkářský pedant. Své studenty nechával plít a okopávat zahradu u svého nového domu, do něhož se společně přestěhovali, a když pak odešli, dělal si z nich legraci. Říkal Ellie, aby si uvědomila, že už je na střední škole, a neměla by se tedy na žádného z jeho skvělých mladých mužů podívat dvakrát. Nafukoval se imaginárním pocitem vlastní důležitosti. Byla si jistá, že jako profesor

tajně opovrhoval jejím zesnulým otcem, který býval pouhým obchodníkem. Staughton jí dal jasně najevo, že zájem o rádia a elektroniku se k holce naprosto nehodí, že si díky tomu těžko kdy najde nějakého manžela, že porozumět fyzice je v jejím případě pošetilá až úchylná představa.

„Domýšlivost,“ prohlašoval. Prostě na to nemá. To je objektivní skutečnost, kterou by mohla stejně tak využít ve svůj prospěch. Říkají to přece jen pro její vlastní dobro.

Jednou mu ještě poděkuje. Vždyť je koneckonců sám mimořádným profesorem fyziky. Dobře ví, co to obnáší.

Tahle kázání ji vždycky doháněla k nepříčetnosti, přestože nikdy dříve nepomýšlela – čemuž Staughton odmítal věřit – na vědeckou kariéru.

Nebyl žádný gentleman jako její otec a neměl vůbec představu o tom, co je smysl pro humor. Kdyby se snad někdo domníval, že je Ellie jeho pravou dcerou, těžce by ji to urazilo. Její matka s nevlastním otcem jí nikdy nenavrhli, aby si změnila jméno na Staughtonová; dobře věděli, jak by zněla její odpověď.

Přesto se v tom člověku příležitostně našlo něco dobrého, jako když jí těsně po odstranění mandlí přinesl do nemocnice úžasný kaleidoskop.

„Kdy půjdu na tu operaci?“ zeptala se ospalým hlasem.

„Už jsi tam byla,“ odpověděl Staughton. „Budeš zase v pořádku.“ Připadalo jí znepokojující, že ji okradli o celé

dlouhé hodiny, aniž by cokoli věděla, a dávala mu to za vinu. Věděla však, že to od ní bylo v tu chvíli dětinské.

Že by ho ale matka mohla skutečně milovat, to bylo něco nepředstavitelného. Musela se znovu vdát z osamělosti, ze slabosti. Potřebovala někoho, kdo by se o ni postaral.

Ellie by odpřisáhla, že by její matka nikdy nepřipustila, aby byla na někom závislá. Elliein otec zemřel, matka se jí vzdalovala a ona si připadala jako ve vyhnanství v domě tyrana. Neměla už nikoho, kdo by ji oslovoval Zlatíčko.

Toužila po útěku.

„Bridgeport?“ zeptal se.

„Camelot,“ řekl on.

KAPITOLA 2

KOHERENTNÍ SVĚTLO

Od chvíle, kdy jsem se naučila používat svůj rozum, je můj sklon k vlastnímu vzdělávání tak silný a neodbytný, že mne ani nadávky ostatních… ani mé vlastní rozjímání…

nemohou přimět, abych se vzdala tohoto

přirozeného sklonu, jenž mi byl dán od Boha.

On sám musí vědět proč; a On také ví, že jsem

ho snažně prosila, aby mne zbavil světla mého

vědění a ponechal mi jen tolik, abych se mohla řídit Jeho zákonem, neboť cokoli více je podle některých lidí pro ženu nadbytečné.

A jiní dokonce tvrdí, že je to škodlivé.

</code>

<code>Odpověď biskupovi z Puebly (1691), který napadl

její učeneckou práci, neboť ji považoval za

nevhodnou vzhledem k jejímu pohlaví

Rád bych navrhl k laskavému uvážení čtenáře

teorii, která se může zdát, obávám se, silně paradoxní a podvratná. Zmíněná teorie je

následující: Je nežádoucí věřit nějakému

tvrzení, pokud neexistuje jediný důvod, na jehož základě by mělo být pokládáno za

pravdivé. Musím ovšem uznat, že kdyby se

takový názor obecně rozšířil, naprosto by

změnil náš společenský život a politický

systém; jelikož obojí je v současné době

bezvadné, mluví to jednoznačně proti zmíněné

teorii.

BERTRAND RUSSELL,

Skeptické eseje, I (1928)

Modrobílou hvězdu na úrovni rovníku obklopoval široký prstenec kroutících úlomků – kamení a ledu, kovových a organických látek – načervenalých na jeho vnější straně a namodralých blíže ke hvězdě. Mnohostěn o velikosti světa se propadl do mezery v prstenci a vynořil se na jeho druhé straně. Na straně nastavené směrem k prstenci byl nesouvisle zastíněn ledovými balvany a rozpadlými horami. Ale nyní, jak se nesl po své dráze do bodu nad protilehlým pólem hvězdy, již sluneční paprsky pableskovaly po milionech jeho miskovitých přívěsků. Když jste se podívali velmi pozorně, mohli jste spatřit, jak jeden z nich nepatrně seřídil svou polohu. To, co jste spatřit nemohli, byla smršť rádiových vln, která z něj vytryskla do hlubin vesmíru.

PRO VŠECHNA LIDSKÁ POKOLENÍ na Zemi byla

noční obloha společníkem a inspirací. Hvězdy uklidňovaly.

Jako by dávaly najevo, že nebesa byla vytvořena ku prospěchu a vzdělanosti lidstva. Tato dojemná domýšlivost se obecně rozšířila po celém světě. Žádné kultuře se nevyhnula. Někteří lidé nalézali v nebesích okno k náboženskému vnímání. Mnozí cítili pokoru a posvátnou hrůzu ze vznešenosti a rozlohy vesmíru. Jiní se nechali unést k těm nejextravagantnějším letům na křídlech fantazie.

Avšak právě ve chvíli, kdy lidé objevili skutečný rozměr vesmíru a zjistili, že jejich nejodvážnější představy byly vlastně titěrné ve srovnání se skutečnými rozměry třeba jen galaxie Mléčné dráhy, učinili takové kroky, které zajistily, že jejich potomci napříště nebudou moci vidět hvězdy vůbec. Miliony let lidstvo vyrůstalo s každodenní osobní znalostí nebeské klenby. Během několika posledních tisíciletí vybudovalo velká města a začalo se do nich stěhovat. Během několika posledních desetiletí se podstatná část lidské populace vzdala venkovského způsobu života.

Technologický pokrok a znečištění měst vedlo k tomu, že jsou dnes noci bezhvězdné. Dospěly nové generace, naprosto neznalé toho nebe, jež uvádělo v úžas jejich předky a podnítilo vznik moderní doby vědy a techniky. Aniž by si to vůbec uvědomili, zrovna když začal zlatý věk astronomie, většina lidí svůj zrak od noční oblohy odvrátila, propadla vesmírnému izolacionismu, který skončil teprve na úsvitu výprav do vesmíru.

</code>

<code>hlavou, stále ozářenými sluncem, se jí zdál lehce nažloutlý.

Zkoušela si představit, co se tam asi děje. Vyhoupla se na špičky a dlouze se na planetu zadívala. Chvílemi sama sebe málem přesvědčila, že to doopravdy vidí: hustá žlutá mlha se náhle rozestoupila, aby na chvilku odhalila obrovské křišťálové město. Mezi špičatými věžemi se proháněla vznášedla. Někdy se jí zdálo, že vidí až do jednoho z oněch vozidel a že zahlédla jednoho z nich. Anebo si představovala někoho mladého, jak se zadívá na jasně modrý světelný bod na jeho obloze, jak stojí na špičkách a přemítá o obyvatelích Země. Byla to neodolatelná představa: vyprahlá tropická planeta překypující inteligentní formou života a ještě hned za dveřmi.

Neměla nic proti mechanické formě zapamatování, ale věděla, že to je přinejlepším prázdná skořápka vzdělání. Na hodiny ve škole jí stačilo minimum námahy, aby je bez problémů zvládala, a věnovala se jiným činnostem. Zařídila se tak, aby mohla trávit volný čas po vyučování v čemsi, čemu se říkalo „dílny“ – ušmudlané a stísněné prostory, které škola zavedla, když se rozhodla investovat do vzdělávacího programu „přípravy na budoucí povolání“, což bylo tou dobou v módě. „Příprava na budoucí povolání“ více než cokoli jiného znamenala, že se pracovalo rukama. Byly tam laťky, vrtačky a jiné nářadí, k němuž ji odmítli pustit, protože ať byla jakkoli šikovná, pořád byla jenom „holka“.

Ač neradi, nakonec jí přece jen dovolili uskutečňovat vlastní

projekty v prostorách dílen vyhrazených elektronice.

Vyráběla rádia více či méně „na zelené louce“, ale pak se pustila do něčeho zajímavějšího.

Vyrobila kódovací stroj. Byl sice primitivní, ale fungoval. Uměl přijmout jakoukoli zprávu v angličtině a transformovat ji pomocí jednoduchého substitučního šifrování do jazyka, který vypadal jako nějaká hatmatilka.

Vyrobit stroj, který by to uměl opačně – převést kódovaný vzkaz do srozumitelného jazyka, když jste neznali substituční postup – bylo mnohem těžší. Mohli jste stroj nechat, aby si prošel všechny možné substituce (A místo B, A místo C, A místo D…), nebo jste si mohli uvědomit, která písmena se v angličtině používají častěji a která méně.

Určitou představu o tom, jak často se které písmeno vyskytuje, jste mohli získat, když jste se podívali na různé velikosti truhlíků na typová písmenka vedle v tiskařské dílně. „ETAOIN SHRDLU,“ řekli by kluci z tiskárny a přesně by tak vystihli pořadí dvanácti nejpoužívanějších písmen v angličtině. Při dekódování dlouhé zprávy tedy lze soudit, že nejčastější znak pravděpodobně zastupuje písmeno E. Také přišla na to, že některé souhlásky mají tendenci stát vždy u sebe, zatímco samohlásky jsou rozházeny víceméně náhodně. Nejběžnější tříhláskové slovo v angličtině je „the“. Když uprostřed nějakého slova chybělo písmeno mezi hláskami T a E, bylo to docela určitě H.

Pokud ne, mohli jste se vsadit o R nebo nějakou

samohlásku. Vyvodila si další pravidla a strávila dlouhé hodiny počítáním frekvence písmen v nejrůznějších učebnicích, než zjistila, že už byly takové frekvenční tabulky dávno sestaveny a publikovány. Svůj kódovací stroj měla stejně jen pro vlastní potěšení. Nepoužívala ho ke sdělování tajných zpráv kamarádům. Nebyla si jistá, komu by se mohla svěřit s touto zálibou v elektronice a kryptografii; kluci většinou buď zpanikařili, anebo se jí smáli a holky se na ni koukaly divně.

</code>

<code>Prý ji budou jen využívat. Prý si hraje na někoho, kým není, a ani nikdy nebude. Obléká se naprosto zvrhle. Vojenské hadry se k holce nehodí a parodie či přetvářka se nehodí k někomu, kdo o sobě prohlašuje, že se staví proti americké intervenci v jihovýchodní Asii.

Kromě dobře míněného nabádání, aby se Ellie se Staughtonem „nehádali“, se její matka do těchto debat moc nezapojovala. V soukromí pak Ellie prosila, aby svého nevlastního tátu poslouchala, aby byla „hodná“. Ellie teď Staughtona podezřívala, že si její mámu vzal kvůli tátově životní pojistce – proč jinak? Rozhodně neprojevoval žádné známky toho, že by ji miloval – a zrovna on neměl dvakrát sklon být „hodný“. Jednoho dne ji matka při nějaké debatě požádala, aby udělala něco v zájmu všech zúčastněných: aby navštěvovala hodiny náboženství. Když byl naživu její otec, skeptik ohledně zjevených náboženství, nepadlo o hodinách náboženství ani slovo. Jak si mohla matka vzít Staughtona?

Ta otázka v ní vyvstala snad už tisíckrát. Hodiny náboženství, pokračovala matka, jí pomohou vštípit obecné ctnosti; ale co je důležitější, dokáže Staughtonovi, že se s ním chce nějakým způsobem udobřit. Vyvedená z míry láskou a lítostí ke své matce, Ellie mlčky souhlasila.

A tak každou neděli po většinu školního roku měla Ellie chodit na pravidelná diskusní sezení do nedalekého kostela. Byla to jedna z těch vážených protestantských církví, neposkvrněná rebelantským evangelictvím. Chodilo

tam pár středoškoláků, několik dospělých, hlavně ženy středního věku, a instruktorka, pastorova žena. Ellie nikdy pořádně nečetla Bibli a tíhla k možná poněkud kritickému názoru svého otce, že to je „napůl barbarská historie a napůl pohádka“. O víkendu před první hodinou si tedy pročítala ty pasáže Starého Zákona, které jí připadaly důležité, a snažila se zachovat si chladnou hlavu. Hned si všimla, že v prvních dvou kapitolách knihy Genesis byly dva různé a vzájemně si odporující příběhy. Nechápala, jak mohlo být světlo a den předtím, než bylo stvořeno Slunce, a nedokázala přijít na to, kdo to přesně byl, koho si vzal Kain. Příběhy o Lotovi a jeho dcerách, o Abrahámovi a Sarah v Egyptě, o zásnubách Dinah, o Jakobovi a Ezau ji ohromovaly. Chápala, že ve skutečném světě může dojít ke zbabělostem – že synové mohou oklamat a podvést starého otce, že může nějaký muž zbaběle souhlasit se sváděním vlastní ženy králem, nebo dokonce podporovat znásilnění vlastních dcer. Ale v téhle svaté knize nebylo ani slovo protestu proti těmto násilnostem. Naopak to vypadalo, jako by kniha takové hříchy schvalovala, nebo dokonce chválila.

Když přišla do hodiny, dychtila po diskusi o těchto znepokojujících nesrovnalostech, po ulehčujícím objasnění Božího záměru nebo alespoň po vysvětlení, proč nebyly tyto hříchy odsouzeny autorem či Autorem. Ale v tom se měla zklamat. Pastorova žena zdvořile odváděla řeč jinam. Tyto příběhy se v další diskusi již jaksi neobjevily. Když se Ellie

zajímala, jak je možné, že služebné dcery faraóna na první pohled poznaly, že to nemluvně v rákosí je Hebrejec, učitelka se začervenala a požádala Ellie, aby přestala pokládat nevhodné otázky. (Podobnou odpověď už Ellie někde slyšela.)

Když se dostali k Novému Zákonu, Ellie byla ještě nervóznější. Matouš a Lukáš vystopovali Ježíšův rodokmen až ke králi Davidovi. Ale podle Matouše bylo mezi Davidem a Ježíšem dvacet osm generací; podle Lukáše čtyřicet tři. A na obou seznamech pomalu nebyla dvě stejná jména. Jak mohli potom Matouš a Lukáš hlásat Slovo Boží?

Protichůdné rodokmeny připadaly Ellie jako průhledný pokus o přizpůsobení Izaiášova proroctví poté, co k události došlo – falšování dat, říkalo se tomu v chemické laboratoři.

Ellie byla hluboce pohnuta kázáním na hoře a dohnána až k slzám poté, co se učitelka dvakrát vyhnula jejím otázkám ohledně významu rčení „Nepřináším mír, nýbrž meč“. Své zoufalé matce řekla, že dělala, co mohla, ale na další hodinu náboženství by ji nedostali ani heverem.

</code>

<code>všechny otčímovy zákazy a domácí vězení. John Staughton měl pravdu, musela si nerada přiznat, alespoň v tomhle: tihle mladíci měli téměř bez výjimky zvláštní zálibu v sexuálním zneužívání. Současně však byli mnohem citově zranitelnější, než by si kdy pomyslela. Možná že jedno bylo důvodem druhého.

Ačkoli byla rozhodnuta odejít z domova, byla částečně připravena na to, že nepůjde na vysokou školu. Staughton by jí školu nezaplatil, ať by si vybrala jakoukoliv, a matčiny pokorné intervence byly k ničemu. Ale Ellie uspěla u standardních přijímacích zkoušek přímo skvostně a k jejímu velkému překvapení jí profesoři řekli, že má velkou šanci na získání stipendia na některé proslulé univerzitě. Uhádla přitom jenom několik otázek provázených možnými odpověďmi a svůj výkon považovala za pouhou šťastnou náhodu. Když toho víte alespoň tak málo, abyste dokázali vyřadit všechny nesmyslné odpovědi kromě dvou nejpravděpodobnějších, a když pak hádáte správnou variantu u deseti otázek, máte šanci asi tak jedna ku tisíci, uvažovala Ellie, že uhodnete všech deset. U dvaceti otázek je naděje jedna ku milionu. Ale tenhle test pravděpodobně psalo nejméně milion lidí. Někdo musel mít štěstí.

Cambridge v Massachusetts se jí zdálo dost daleko, aby unikla vlivu Johna Staughtona, a přitom dost blízko, aby mohla o prázdninách přijet navštívit matku, která vnímala toto řešení jako těžký kompromis mezi opuštěním své dcery

a dalším podrážděním svého manžela. Nicméně Ellie dala nakonec před massachusettským Institutem technologie přednost Harvardu.

A tak přijela na orientační období hezká tmavovlasá slečna střední výšky s pokřiveným úsměvem a nadšením všechno se naučit. Rozhodla se rozšířit si vzdělání a zapsat se na co nejvíce předmětů kromě svého hlavního zaměření – na matematiku, fyziku a inženýrství. S jejím hlavním zaměřením tu byl však jeden problém. Záhy zjistila, že není vůbec snadné mluvit, natož vážně diskutovat o fyzice se svými spolužáky, kteří byli převážně opačného pohlaví.

Zpočátku její poznámky prostě přezíravě nevnímali.

Následovala krátká odmlka a pak pokračovali dále, jako kdyby nic neřekla. Občas její poznámku ocenili, či dokonce pochválili, a pak zase pokračovali, aniž by je to jakkoli vyvedlo z míry. Byla si docela jistá, že její poznámky do diskuse nebyly úplně hloupé, a nepřála si, aby ji ignorovali, natož aby se k ní ještě chovali shovívavě a povýšeně.

Věděla, že částečně – ale pouze částečně – to bylo vinou jejího příliš mírného hlasu. Vypracovala si tedy hlas na fyziku, profesionální hlas: jasný, kompetentní a o hodně decibelů výše nad běžnou konverzační úrovní. S takovým hlasem bylo důležité, aby se nemýlila. Musela si počkat, až přijde její chvíle. Bylo těžké mluvit tímto hlasem delší dobu, protože se vystavovala nebezpečí, že se jí brzy vysmějí.

Nakonec se tedy až nechtěně uchylovala k rychlým, často

nesouvislým slovním intervencím, které obvykle stačily na to, aby upoutala jejich pozornost; poté mohla chvíli pokračovat v běžnější hlasové hladině. Pokaždé, když se ocitla v novém kolektivu, musela se zas a znovu probojovávat dopředu, aby se mohla vůbec zapojit do diskuse. Zato žádnému z kluků vůbec nedocházelo, že by byl v něčem problém.

Na laboratorních pracích nebo na semináři se někdy stávalo, že profesor řekl: „Pánové, pusťme se do toho,“ a když spatřil zachmuřený výraz na tváři Ellie, rychle dodal, „omlouvám se, slečno Arrowayová, ale beru vás jako jednoho z chlapců.“ Největší kompliment, jehož byli schopni, spočíval v tom, že ji v duchu vlastně ani nepovažovali za ženu.

Musela se hodně snažit, aby si neutvořila příliš bojovnou povahu… nebo aby se z ní nestal úplný misantrop.

Najednou se zarazila. „Misantrop“ je ten, kdo nemá rád nikoho, nejen muže. Ale muži samozřejmě mají slovo pro toho, kdo nesnáší ženy – „misogyn“. Ale mužští lexikografové jaksi opominuli vytvořit slovo na averzi vůči mužům. Sami byli totiž muži, pomyslela si, a nedokázali si zřejmě představit, že by pro takové slovo existovalo odbytiště.

Ellie byla více než kdokoli jiný zatížena rodičovskými příkazy a zákazy. Její znovunabyté svobody – duševní, společenské, sexuální – ji naplňovaly radostí. V době, kdy

spousta jejích vrstevnic tíhla k beztvarému oblékání, které minimalizovalo rozdíly mezi pohlavími, ona se chtěla výrazně líčit a elegantně oblékat, což však nabourávalo její omezený rozpočet. Existují účinnější způsoby, jak se projevit na veřejnosti, pomyslela si. Udržovala si několik blízkých přátel a udělala si množství příležitostných nepřátel, kteří ji neměli rádi kvůli jejímu oblékání, kvůli jejím politickým a náboženským postojům a kvůli elánu, s jakým své názory bránila. Její schopnosti a potěšení, jež nalézala v oblasti vědy, brala spousta jinak schopných mladých žen jako nějaké plísnění. Ale našly se i takové, které na ni pohlížely jako na něco, co matematici nazývají existenční větou – důkaz, že i žena může excelovat ve vědě – nebo ji dokonce braly jako svůj vzor.

Na výsluní sexuální revoluce čím dál tím nadšeněji experimentovala, ale záhy zjistila, že své potenciální milovníky vlastně jenom zastrašuje. Její vztahy netrvaly nikdy déle než několik měsíců. Zdálo se, že jedinou možností je zatajovat své skutečné zájmy a potlačovat své názory, na což by na střední škole rozhodně nikdy nepřistoupila. Pronásledoval ji obraz matky, odsouzené k rezignovanému a smířlivému uvěznění. Začala se zajímat o muže, kteří nebyli svázaní s akademickým a vědeckým životem.

Některé ženy, jak jí připadalo, nebyly vůbec lstivé a své city projevovaly stěží s jediným vědomým úmyslem.

Jiné se rozhodly rozpoutat kampaň s vojenskou důkladností, s rozvětvenou sítí možných nepředvídaných událostí a ústupových pozic, aby svého vytouženého muže „dostaly“.

Slovíčko „vytoužený“ je prozrazovalo, pomyslela si. Ubohý naivka nebyl ve skutečnosti toužený, pouze „vytoužený“ – přijatelný předmět touhy očima těch, na jejichž účet se celá tahle smutná šaráda připíše. Většina žen, uvažovala Ellie, se nacházela někde uprostřed a snažila se sladit své vášně s rozumovými zisky, plynoucími do budoucna. Možná že existuje občasná komunikace mezi láskou a zájmem o sebe sama, která uniká pozornosti našeho vědomí. Ale z celé té záležitosti s odchytáváním kořisti do pasti jí naskakovala husí kůže. V tomto směru se rozhodla, že je oddaným stoupencem spontánnosti. Právě tehdy potkala Jesseho.

</code>

<code>Jesse tam zpíval rokenrol a blues a hrál na elektrickou kytaru. Když viděla, jak zpívá a jak se pohybuje, bylo jí hned jasné, co jí do té chvíle chybělo. Příští večer přišla znovu a sama. Posadila se k nejbližšímu stolu u pódia a během celého večera z něj nespustila oči. O dva měsíce později spolu žili.

Tenkrát se k nějakému učení dostala jen tehdy, když měl Jesse odjet hrát do Hartfordu nebo do Bangoru. Přes den byla s ostatními studenty: s chlapci, jimž se na opascích jako

nějaké trofeje houpala logaritmická pravítka poslední generace; s chlapci, kteří měli k náprsním kapsám připevněny umělohmotné držáky na tužky; s pedantskými, afektovanými chlapci s nervózním úsměvem; se seriózními chlapci, kteří každou bdělou chvilku svého života věnovali pouze tomu, aby se z nich stali vědci. Jak byli pohlceni výcvikem na probádání všech nejhlubších tajů přírody, tak byli téměř bezmocní v běžném lidském kontaktu, kde přes všechny své znalosti působili nepřirozeně a povrchně.

Možná že obětavá vědecká činnost je tak pohlcovala a tolik konkurovala běžnému životu, že už jim nezbyl čas, aby se stali všestrannými lidskými bytostmi. Nebo to možná byla právě jejich společenská nezpůsobilost, která je přivedla až tam, kde si tohoto nedostatku nikdo nevšímá. Tak či onak, kromě oblasti samotné vědy nedělali Ellie dobrou společnost.

A v noci tu byl Jesse, nespoutaný a vášnivý jako nějaká přírodní síla, která ovládla její život. Ten rok, co byli spolu, si nevzpomíná na jediný večer, kdy by Jesse navrhl, že půjdou spát. Nevěděl nic o fyzice nebo matematice, ale v jejím vesmíru to byl skutečný člověk plný života, a tak byla na čas také taková.

Snila o smířlivém propojení dvou světů. Představovala si muzikanty a fyziky ve společném harmonickém soužití.

Ale večírky, které pořádala, byly trapné a končily brzy.

Jednoho dne jí řekl, že chce dítě. Prý to myslí vážně, usadí se, najde si pořádnou práci. Uvažoval prý i o sňatku.

„Dítě?“ zeptala se. „To bych ale musela nechat školy.

Čeká mě ještě několik let, než skončím. Kdybych měla dítě, možná bych se do školy už nikdy nevrátila.“

„No jo,“ poznamenal, „ale měli bychom dítě. Neměla bys sice školu, ale zato bys měla něco jiného.“

„Jesse, já školu potřebuju,“ vysvětlila mu.

Pokrčil rameny – a ona najednou cítila, jak se tím gestem jejich životy rozdělily. Trvalo to ještě pár měsíců, ale ve skutečnosti všechno rozhodl už tento stručný rozhovor. Políbili se na rozloučenou a on zmizel do Kalifornie. Nikdy už neslyšela jeho hlas.

</code>

<code>tohoto hlediska muselo být na povrchu planety nesnesitelné horko, dost na to, že tam nemohla vyrůst žádná křišťálová města s úžasnými Venušany. Ellie toužila po nějakém jiném

vysvětlení a bezúspěšně se snažila představit si jiné způsoby, jak se mohly rádiové vlny dostat z pohostinného povrchu Venuše. Někteří astronomové na Harvardu tvrdili, že žádná z alternativ ohledně rozpálené Venuše tyto rádiové vlny nevysvětluje. Myšlenka tak obrovského skleníkového efektu se jí zdála nepravděpodobná a tak nějak odporná; jako planeta, která se vydala napospas. Ale když přistála kosmická sonda Veněra a vysunula teploměr, naměřila teplotu dost vysokou na to, aby roztavila cín nebo olovo.

Ellie si pak představila, jak se křišťálová města roztékají (ačkoli Venuše nebyla zas až tak horká) a zaplavují povrch křemičitanovými slzami. Byla prostě romantik. Věděla to už léta.

Ale zároveň musela obdivovat, jakou moc má radioastronomie. Astronomové seděli doma, zaměřili své radioteleskopy na Venuši a změřili povrchovou teplotu planety skoro tak přesně jako sonda Veněra o třináct let později. Elektřina a elektronika ji fascinovaly od té doby, co začala vnímat svět okolo sebe. Ale nyní to bylo poprvé, kdy na ni silně zapůsobila radioastronomie. Sedíte v bezpečí na rodné planetě a jenom zaměříte svůj teleskop s jeho elektronickým vybavením. Informace o jiných světech vám pak z přísunových zařízení spadnou přímo do klína. Žasla nad tou představou.

Ellie začala chodit na skromný

univerzitní

radioteleskop na Harvardu a později jí dokonce nabídli, aby

pomáhala s pozorováním a rozborem dat. Na léto byla přijata na místo placené asistentky v Národní radioastronomické observatoři v Green Bank v Západní Virginii a jen co přijela, zírala jak u vytržení na originál radioteleskopu Grote Rebera, který si roku 1938 sestrojil doma na dvorku ve Wheatonu v Illinois a který dnes sloužil jako připomínka, čeho je takový obětavý amatér schopen.

Reber dokázal zachytit rádiové vlny vycházející ze středu naší Galaxie, zatímco lidem kolem něj se nedařilo nastartovat auto a diatermický přístroj na ulici nefungoval.

Galaktický střed byl sice mnohem zajímavější, ale diatermický přístroj byl zato mnohem blíže.

Atmosféra trpělivého bádání a občasných odměn v podobě skromných objevů jí vyhovovala. Zkoušeli změřit, jak se zvyšuje množství vzdálených mimogalaktických rádiových vln, když se podívají hlouběji do vesmíru. Začala přemýšlet o lepších způsobech, jak zachytit slabé rádiové signály. Řádné studium na Harvardu zakončila cum laude a na svá postgraduální studia v oboru radioastronomie odešla na druhý konec země, do kalifornského Institutu technologie.

</code>

<code>Měl celosvětovou reputaci oslnivého člověka, který si nepotrpěl na hlupáky, ale v jádru byl jedním z těch mužů,

které najdete na špici každého povolání a kteří se nacházejí v permanentním stavu nezměrné úzkosti, že by mohl být někde někdo chytřejší než oni. Drumlin naučil Ellie něco ze skutečné podstaty daného oboru, zvláště jeho teoretické základy. Ačkoli se o něm z nevysvětlitelných důvodů tvrdilo, že je velice přitažlivý pro ženy, Ellie často připadal příliš bojechtivý a neustále zahleděný sám do sebe. Je nezdravě romantická, říkával o ní. Vesmír se řídí přesně podle svých vlastních pravidel. Je třeba myslet tak, jak myslí vesmír, a nepřisuzovat mu naše romantické sklony (a zženštilé tužby, prohlásil jednou doslova). Všechno, co nezakazují přírodní zákony, ujišťoval ji – a citoval jednoho kolegu – je závazné. Ale, pokračoval, zakázáno je téměř všechno. Zírala na něj, jak přednáší, a snažila se přijít na kloub téhle podivné kombinaci lidských vlastností. Viděla muže ve výborném fyzickém stavu: předčasně šedivé vlasy, křečovitý úsměv, srpkovité brýle na čtení usazené až na špičce nosu, motýlek, hranatá čelist a zbytky montanského přízvuku.

Jeho představa dobré zábavy spočívala ve zvaní svých postgraduálních i začínajících studentů na večeři (na rozdíl od nevlastního otce Ellie, který se sice rád obklopoval studenty, ale vzít je na večeři považoval za výstřednost).

Drumlin se vyznačoval extrémní intelektuální teritoriálností, to znamená, že konverzaci zaváděl do svých oblíbených kolejí, k tématům, v nichž byl uznávaný odborník, načež s

nevídanou lehkostí vyvracel opačné názory ostatních. Po večeři je často nutil ke sledování promítání diapozitivů, které zachycovaly potápění doktora D. na Cozumelu, Tobagu či v jiných lokalitách. Často se do objektivu usmíval nebo jen tak zamával, a to i v záběrech pořízených pod vodou. Občas se objevil i podmořský snímek jeho vědecké spolupracovnice doktorky Helgy Borkové. (Drumlinova žena měla pokaždé proti těmto projekcím vážné námitky s poměrně logickým odůvodněním, že je většina obecenstva již zhlédla na předešlých večírcích. Po pravdě řečeno, obecenstvo již vidělo všechny diapozitivy. Drumlinova reakce spočívala ve vyzdvihování ctností atletické Dr.

Borkové, načež bylo ponížení jeho ženy úplné.) Mnozí studenti přicházeli ochotně znovu, aby si všímali některých novinek, které jim původně unikly mezi spletitými korály a bodlinatými mořskými ježky. Jen několik málo studentů trpělo rozpaky; většina se nechala neohroženým potápěním doktora D. zcela pohltit.

Zvláště podnětné pro jeho postgraduální studenty bylo, když je po dvou či po třech zval, aby s ním najedno odpoledne zajeli na jeho oblíbený útes nedaleko pacifických Příkrých skal. Tam se přivázal ke svému závěsnému kluzáku a vrhl se střemhlav ze svahu ke klidnému oceánu, který se prostíral pár set metrů pod ním. Jejich starostí bylo dojet dolů na pobřeží a zase ho naložit. Často se mu podařilo přistát jim přímo na hlavě, přičemž přímo zářil štěstím.

Některé studenty vybízel, aby se k němu přidali, ale jen málokteří tuto nabídku přijali. Byl totiž v nesrovnatelné výhodě, což mu očividně dělalo potěšení. Bylo to takové divadlo. Jiní profesoři pohlíželi na postgraduální studenty jako na naději do budoucna, jako na další nositele intelektuálních pochodní pro nové generace. Avšak Ellie měla dojem, že Drumlin má docela jiný pohled na věc. Pro něj byli postgraduální studenti něco jako pistolníci. Nikdy si nemohl být jist, jestli ho některý z nich nevyzve na souboj o titul „nejrychlejšího koltu Západu“. Pro něj bylo nejdůležitější, aby zůstali hezky na svých místech. Nikdy si k ní nic nedovolil, ale byla si jistá, že by to dříve či později určitě zkusil.

Když byla na kalifornské technologii druhým rokem, vrátil se na školu po ročním vědeckém volnu v zahraničí Peter Valerian. Byl to slušný a nepříliš přitažlivý člověk.

Nikdo, nejméně on sám, ho nepovažoval za nějak zvlášť oslnivého. Přesto držel nezlomný rekord ve významných úspěších v oblasti radioastronomie, neboť, jak vysvětloval pod tlakem, „se toho držel“. Měl však jednu vlastnost, která vrhala poněkud špatné světlo na jeho vědeckou kariéru: fascinovala ho možnost existence mimozemské inteligence.

Každému členu fakulty jako by byla tolerována jedna slabost: Drumlin měl své lety na rogalu a Valerian měl svůj život na jiných planetách. Jiní měli bary „nahoře bez“, masožravé rostliny nebo něco, čemu se říká transcendentální

meditace. Valerian uvažoval o mimozemské inteligenci, zkracované jako ETI, mnohem více a déle – a v mnoha případech i důkladněji – než kdokoli jiný. Čím více ho poznávala, tím jí bylo jasnější, že pro něj ETI představuje zdroj fascinace a romantiky, jež byly v ostrém kontrastu s jeho jednotvárným osobním životem. Tyhle úvahy o mimozemské civilizaci pro něj nebyly prací, ale hrou. Se svými představami se vznášel v oblacích.

Ellie mu hrozně ráda naslouchala. Bylo to jako vstoupit do Říše divů nebo do Smaragdového města. Vlastně ještě lepší, protože všechna svá přemítání zakončoval myšlenkou, že by to skutečně mohla být pravda, že by se to mohlo stát.

Jednoho dne, uvažovala Ellie, by se tu mohla ve skutečnosti, nejen v naší fantazii, objevit zpráva zachycená některým z velkých radioteleskopů. Ale svým způsobem to bylo zase horší, protože Valerian, stejně jako Drumlin u jiných témat, opakovaně zdůrazňoval, že takové spekulace musí být konfrontovány se střízlivou fyzikální realitou. Bylo to jako nějaké síto, které mělo oddělovat vzácně rozumné spekulace od přívalů nesmyslů. Mimozemšťané a jejich technologie musí přesně vyhovovat přírodním zákonům, což byl fakt, který byl vážnou překážkou mnohých okouzlujících představ. Ale to, co prošlo tímto sítem a přežilo i nejskeptičtější fyzikální a astronomické analýzy, by mohlo být skutečností. Samozřejmě jste si tím nemohli být jisti.

Musely existovat možnosti, jež jste opominuli, na něž jednoho dne přijdou lidé chytřejší než vy.

Valerian často zdůrazňoval, jak jsme uvězněni v našem čase naší kulturou a naší biologií, jak jsme a priori omezení při představě diametrálně odlišných tvorů nebo civilizací.

Pokud se totiž izolovaně vyvíjeli v úplně jiných světech, pak musí být úplně jiní než my. Je docela možné, že bytosti, které by byly mnohem vyspělejší než my, by také mohly mít nepředstavitelné technologie – to bylo vlastně skoro jisté – a možná i nové fyzikální zákony. Bylo by beznadějně krátkozraké, vysvětloval, když procházeli kolem řady štukových kleneb jako na obraze od De Chiroca, domnívat se, že ve chvíli, kdy se naše generace začala tímto problémem zabývat, byly všechny významné fyzikální zákony již objeveny. Přijde fyzika jedenadvacátého století a fyzika dvaadvacátého století a dokonce i fyzika čtvrtého tisíciletí. Když se snažíme hádat, jakým způsobem by natolik technologicky odlišná civilizace komunikovala, jsme možná směšně daleko od skutečnosti.

Ale potom, ujišťoval se zas a znovu, by mimozemšťané museli vědět, jak jsme my pozadu. Kdybychom nebyli vyspělejší než oni, museli by o nás dávno vědět. Tady jsme, zrovna jsme se naučili chodit po dvou, oheň jsme objevili minulou středu a teprve včera jsme narazili na Newtonovu dynamiku, Maxwellovy rovnice, radioteleskopy a náznaky dokonalé jednoty fyzikálních zákonů. Valerian si byl jist, že

by nám to zbytečně nekomplikovali. Snažili by se to co nejvíce zjednodušit, protože když už by chtěli komunikovat s blbečky, museli by na ně brát ohledy. Právě proto, jak se domníval, by měl určitou šanci, kdyby někdy nějaká zpráva přišla. Onen nedostatek oslnivosti byl v podstatě jeho silnou stránkou. Byl přesvědčen, že toho ví jen tolik, co vědí blbečkové.

Jako téma pro svou diplomovou práci si v souladu s typem fakulty Ellie vybrala vývoj a pokrok v oblasti citlivých přijímačů používaných na radioteleskopech. Mohla tak využít svého talentu v elektronice, osvobodit se od převážně teoreticky založeného Drumlina a pokračovat v diskusi s Valerianem – aniž by se s ním však musela pustit do práce na mimozemské inteligenci, což by bylo z profesionálního hlediska poněkud riskantní. Pro doktorskou disertaci by to přece jen bylo příliš spekulativní téma. Její nevlastní otec vždycky její různé zájmy odsuzoval jako nerealisticky ambiciózní a někdy jako k smrti triviální. Když se mu doneslo (tou dobou už se s ním vůbec nebavila), jaké si vybrala téma, raději se tím odmítl zabývat

Pracovala na rubínovém maseru. Rubín je tvořen hlavně kysličníkem hlinitým, který je téměř dokonale průhledný. Červená barva je důsledkem nepatrného znečištění chrómem, který se prostírá v krystalu kysličníku hlinitého. Když se rubín vloží do silného magnetického pole, atomy chrómu zvýší svou energii, neboli, jak říkávají s

oblibou fyzikové, dostanou se do stavu vzrušení. Ellie zbožňovala představu všech těch miniaturních atomů chrómu dohnaných k horečnaté činnosti v každém zesilovači, běsnících z dobrého praktického důvodu – zesílení slabého rádiového signálu. Čím silnější magnetické pole, tím vzrušenější atomy chrómu. Tímto způsobem bylo možné naladit maser tak, aby byl zvlášť citlivý na určitou rádiovou frekvenci. Ellie našla způsob, jak vytvořit rubíny znečištěné kromě atomů chrómu ještě lanthanoidy, takže její maser mohl být naladěn na přesnější frekvenci a dokázal zachytit mnohem slabší signál než masery původní. Její detektor musel být ponořen do tekutého helia. Svůj nový přístroj poté instalovala na jednom z fakultních teleskopů v Owens Valley a našla na zcela nových frekvencích to, čemu astronomové říkají záření prapůvodního černého tělesa – v rádiovém spektru zjistila zbytek obrovské exploze, která byla počátkem našeho vesmíru, takzvaný velký třesk.

„Tak se podívejme, jestli to mám správně,“ řekla si pro sebe. „Vzala jsem inertní plyn, který se nachází ve vzduchu, převedla ho do tekutého stavu, vložila do rubínu nějaké ty nečistoty, přiložila magnet a objevila plameny stvoření.“

A potom užasle zavrtěla hlavou. Komukoli, kdo se příliš nevyzná ve fyzice daného oboru, by to mohlo připadat jako ta nejsebevědomější a nejnamyšlenější nekromantie.

Jak byste to asi vysvětlovali největším vědcům minulého tisíciletí, kteří dobře znali vzduch, rubín a magnetovec, ale

neznali tekuté helium, vynucenou emisi záření a supravodivé magnetické pumpy? Ve skutečnosti, uvědomila si, neměli ani nejmenší ponětí o nějakém rádiovém spektru.

Netušili prakticky nic o jakémkoli spektru – leda mlhavě, když přemýšleli nad duhou. Nevěděli, že světlo jsou vlastně vlny. Jak tedy my můžeme vůbec doufat, že pochopíme vědu a techniku civilizace, která bude o tisíc let napřed?

Bylo nutné, aby vyráběla rubíny ve velkých dávkách, protože jen pár z nich mělo požadované vlastnosti. Žádné nebyly kvalitní jako pravé drahokamy a většinou byly úplně malinkaté. Ale některé z větších zbylých kousků si začala brát na sebe. Hodily se k jejímu tmavému oblečení. Přestože byly pečlivě obroušené, mohli jste na kamenech, které měla v prstýnku nebo ve sponce, rozeznat určité anomálie: například jak v určitých úhlech ostře odrážely světlo nebo skvrnky broskvové barvy uvnitř rubínové červeně. Svým přátelům mimo vědecké kruhy to vysvětlovala tak, že má ráda rubíny, ale nemůže si je dovolit. Bylo to jako s tím vědcem, který objevil biochemický proces fotosyntézy v zelených rostlinách a který pak až do smrti nosil v klopě borovicové jehličí či svazek petržele. Kolegové, kteří respektovali její profesionální růst, to považovali jen za takovou menší osobní výstřednost.

</code>

<code>Největší světové radioteleskopy se staví v odlehlých lokalitách ze stejného důvodu, z jakého Paul Gauguin odplul na Tahiti: aby mohly dobře pracovat, musí být daleko od civilizace. S prudkým rozvojem civilního a vojenského rádiového vysílání se radioteleskopy musely schovat – skrývají se například v temném údolí v Portoriku nebo ve vyprahlých pouštích Nového Mexika či Kazachstánu. S

rozmachem rádiového spojení má čím dál větší smysl budovat radioteleskopy zcela mimo naši planetu. Vědci, kteří pracují na těchto izolovaných observatořích, bývají zcela pohlceni svou prací a žijí ve stejné izolaci. Jejich manželky je opouštějí, jejich děti utíkají z domova při první příležitosti, ale tihle astronomové se nedají. Zřídka sami sebe považují za snílky. Stálý vědecký personál na dalekých observatořích se většinou skládá z praktických lidí, experimentátorů, odborníků, kteří se dokonale vyznají v konstrukci antény a analýze dat, ale kvasary a pulsary už zvládají daleko méně. Obecně by se dalo říci, že se v dětství neupínali ke hvězdám; měli totiž spoustu práce s opravováním karburátoru rodinného auta.

Poté, co Ellie získala doktorát, přijala místo vědeckého pracovníka výzkumu na observatoři Arecibo, která se mohla pyšnit obrovským přijímačem o průměru 305 metrů, zasazeným na dně krasového údolí na úpatí hor na severozápadě Portorika. Nemohla se dočkat, až na největším radioteleskopu na Zemi použije svůj maserový detektor a

bude pozorovat co nejvíce různých astronomických objektů – blízké hvězdy a planety, střed naší Galaxie, pulsary a kvasary. Jelikož byla zaměstnána na plný úvazek, nadělili jí poměrně slušné množství pozorovacího času. V přístupu k velkým radioteleskopům je totiž ostrá konkurence, neboť pochopitelně existuje mnohem více užitečných výzkumných projektů, než kolik je jich možné realizovat. Rezervovaný čas na teleskopu pro stálé zaměstnance je proto jejich nesmírně cennou výsadou. Pro mnohé astronomy to byl také jediný důvod, proč se rozhodli žít na takových Bohem zapomenutých místech.

Ellie také doufala, že prozkoumá několik blízkých hvězd kvůli možným signálům inteligentního původu. Se systémem svého detektoru by mohla zaslechnout unikání rádiových vln z planety podobné Zemi, i kdyby byla vzdálena několik světelných let. A vyspělá civilizace, která by měla v úmyslu s námi komunikovat, by byla bezpochyby schopna mnohem silnějšího rádiového přenosu než my.

Jestliže observatoř Arecibo, využívaná jako radarový teleskop, dokázala do určité lokality ve vesmíru vysílat s výkonem jednoho megawattu, pak by jen o málo vyspělejší civilizace, pomyslela si Ellie, byla schopna vysílání o výkonu sta či více megawattu. Kdyby úmyslně vysílala signál k Zemi pomocí stejně velkého teleskopu, jako je Arecibo, ale se stomegawattovým vysílačem, Arecibo by ji mělo dokázat objevit prakticky kdekoli v galaxii Mléčné

dráhy. Když se nad pátráním po mimozemské inteligenci zamyslela hlouběji, překvapilo ji, že to, co se pro to ještě dalo udělat, mělo velmi daleko k tomu, co se teprve udělalo.

Připadalo jí, že zdroje, které byly v tomto směru vynaloženy, jsou jen obyčejný pakatel. Byla neustále pod tlakem, aby se věnovala důležitějším vědeckým problémům.

Vědecký ústav Arecibo byl místním obyvatelům znám jako „El Radar“. Jeho pravý účel byl všeobecně zahalen tajemstvím, ale poskytoval více než stovku kriticky postrádaných pracovních příležitostí. Domorodé dívky byly od astronomů dobře izolovány; některé z nich bylo možné spatřit ve dne v noci, jak plné energie praktikují jogging na cestě, která se vinula kolem dokola po obvodu paraboly.

Výsledkem bylo, že po příjezdu Ellie soustředily svou pozornost právě na ni a nakonec se pro ni staly občasným příjemným rozptýlením.

Přírodní krása tohoto místa stála rovněž za pozornost.

Jednou se za soumraku podívala z oken řídicího sálu a spatřila, jak se bouřkové mraky vznášejí nad protější hranou údolí, těsně za jedním ze tří obrovských stožárů, na nichž byly zavěšeny napájecí články a její nedávno instalovaný maserový systém. Na vrcholu každého stožáru blikalo červené světlo, které mělo varovat zbloudilá letadla, kdyby se nad tímto zapadlým koutem světa náhodou objevila. Ve čtyři hodiny ráno si vyšla ven, aby se nadechla čerstvého vzduchu, a lámala si hlavu nad hromadným chórem

tisícovek zdejších suchozemských žab, nazývaných „coquis“

podle jejich žalostného křiku.

Někteří astronomové žili nedaleko observatoře, ale jejich izolace v kombinaci s neznalostí španělštiny a nedostatkem zkušeností s jakoukoliv odlišnou kulturou většinou vedla k tomu, že neuznávali přijaté společenské hodnoty a zůstávali osamoceni. Někteří se rozhodli bydlet na letecké základně Ramey, která se pyšnila jedinou školou v anglickém jazyce v celém sousedství. Ale devadesát minut jízdy autem také jen posilovalo jejich pocit samoty.

Opakované hrozby ze strany portorikánských separatistů, mylně přesvědčených, že observatoř sehrává nějakou významnou vojenskou roli, rovněž přispívaly k dojmu, že zde panuje jakási tichá hysterie a místní poměry jsou stěží pod kontrolou.

O mnoho měsíců později přijel na návštěvu Valerian.

Oficiálně tu byl přednášet, ale ona věděla, že částečným důvodem jeho návštěvy bylo, aby se podíval, jak si Ellie vede, a poskytl jí určitou psychickou podporu. Její výzkum probíhal velmi dobře. Objevila něco, co vypadalo jako nová mezihvězdná molekulární mlhovina, a získala některé velmi přesné údaje vysokého časového rozlišení z pulsaru v centru mlhoviny v souhvězdí Kraba. Dokonce již dokončila podrobné pátrání po rádiových signálech z několika desítek nedalekých hvězd, avšak bez pozitivních výsledků. Objevily se nanejvýš dva podezřele pravidelné jevy. Soustředila se

tedy znovu na pozorování dotyčných hvězd, ale na nic mimořádného už nepřišla. Pozorujte nějaký čas dostatečné množství hvězd a dříve či později vám pozemské interference nebo zřetězení náhodného hluku vytvoří tak typický vzorek signálu, že se vám rozbuší srdce vzrušením.

Pak se zklidníte a ověříte si to. Pokud se jev neopakuje, můžete si být rovnou jistí, že šlo o omyl. Tahle disciplína byla zásadní, jestliže si měla Ellie zachovat zdravý rozum a určitou emocionální rovnováhu tváří v tvář tomu, po čem pátrala. Byla pevně rozhodnuta zachovat si naprosto chladnou hlavu, aniž by však upustila od víry v zázraky, která byla její hlavní motivací.

Ze svých skromných zásob v lednici vědecké komunity udělala jednoduchý piknik a Valerian s ní poseděl těsně u okraje mísovité parabolické antény. V dáli viděli dělníky, jak opravují a vyměňují panely a pohybují se na zvláštních sněžnicích, aby neprotrhli hliníkové pláty a nepropadli se na zem. Valerian byl potěšen jejími pracovními pokroky. Řekli si pár nejčerstvějších drbů a pikantních historek z vědeckých kruhů. Pak se jejich rozhovor stočil k SETI, jak se začínalo ve zkratce říkat pátrání po mimozemské inteligenci.

„Myslela jsi někdy na to, že bys to dělala naplno, Ellie?“ zeptal se jí.

„Moc jsem o tom neuvažovala. Ale vždyť to ani dost dobře nejde, nebo ano? Pokud vím, nikde na světě není jediné pořádné zařízení, které by se plně věnovalo SETI.“

„Není, ale mohlo by být. Je tu určitá šance, že by se mohly k nějaké stanici přidat desítky parabolických antén, a vytvořila by se tak účelová observatoř SETI. Samozřejmě, že by se věnovala také nějaké té obyčejné radioastronomii.

Byl by to ale vynikající interferometr. Je to jenom možnost, je to drahé, chce to pevnou vůli a přinejmenším několik let práce. Ale je to něco, o čem se dá uvažovat.“

„Petře, právě jsem prozkoumala dobrých čtyřicet blízkých hvězd, které jsou zhruba solárního typu. Pracovala jsem na nejzřetelnějších frekvencích a s největší citlivostí, jaká kdy byla vyzkoušena. Nenarazila jsem na jediný náznak nějakého signálu. Možná tam ani nikdo není. Možná je celá ta záležitost jenom ztráta času.“

„Jako život na Venuši? Mluví z tebe obyčejná deziluze.

Venuše je jenom špinavá díra světa; je to jen jedna planeta.

Ale v celé Galaxii jsou stovky miliard hvězd. Podívala ses jen na nepatrný zlomek. Nemyslíš, že se vzdáváš trochu předčasně? Vyřešila jsi jednu miliardtinu problému. A pravděpodobně ještě mnohem méně, když vezmeš v úvahu ostatní frekvence.“

„Já vím, já vím. Ale nemáš ten pocit, že když mohou být kdekoli, mohou být všude? Jestli nějakých tisíc světelných let daleko žijí doopravdy vyspělí chlapíci, neměli by mít předsunutou základnu někde za rohem? Celým projektem SETI se můžeš zabývat donekonečna, chápeš, a nikdy se nepřesvědčíš, že jsi s pátráním u konce.“

„No tak, začínáš mluvit jako Dave Drumlin. Když se nám je nepodaří najít do konce jeho života, nemá zájem.

Jenže SETI rozjíždíme teprve teď. Ty přece víš, kolik existuje možností. Nastal čas ponechat každou možnost otevřenou. Nastal čas, abychom byli optimističtí.

Kdybychom žili v jakémkoli jiném věku historie lidstva, mohli bychom nad tím celý život jen hloubat a nemohli bychom udělat nic, abychom se dopracovali k odpovědi. Ale naše doba je jedinečná. Tohle je poprvé, kdy má prakticky kdokoli možnost pátrat po mimozemské inteligenci.

Vyrobila jsi detektor, s jehož pomocí můžeš hledat civilizace na planetách milionů jiných hvězd. Nikdo ti nezaručuje úspěch. Ale co myslíš, že může být ještě důležitější? Představ si je, jak nám odtamtud vysílají signály, a na Zemi je nikdo neposlouchá. To by byl teprve vtip, to by byl paradox. Nestyděla by ses za naši civilizaci, když máme možnost naslouchat, a nedělali bychom to jen proto, že nemáme dost elánu?“

</code>

<code>Nedělalo jí však nejmenší potíže šplhat na ně a přelézat je, občas nejistě balancovat na ohnutém stéble, spadnout na měkký polštář vodorovných stébel pod sebou a pak zase neomylně pokračovat v cestě. Kdyby mohla, asi by vám řekla, že sleduje stopu. Stopa byla svůdně čerstvá. Přes svůj vzrůst jí bylo docela jedno, jestli bude po cestě překonávat ještě sto nebo tisíc překážek; zajímalo ji leda, kam ta stopa vede. Nepotřebovala žádné skoby nebo lana; byla již vybavena. Země přímo před ní byla čerstvě označena příjemnou vůní, kterou zde musel zanechat jedině některý z průzkumníků jejího kmene. Asi povede k jídlu; taková stopa skoro vždycky vede k jídlu. Zničehonic se jídlo objeví.

Průzkumníci ho najdou a označí cestu. Ona a její kamarádky ho potom přinesou. Někdy bylo jídlem stvoření větší než ona sama; jindy to byla jen amorfní nebo krystalická hrudka.

Občas bylo jídlo tak velké, že bylo třeba, aby mnoho členů jejího kmene pracovalo společně, přenášelo a postrkovalo ho přes zohýbaná stébla a doneslo až domů. V toužebném očekávání si pomlaskávala kusadly.

</code>

<code>stejnou krajinu jako my. Mají plno práce, zabývají se spoustou věcí. Na určité úrovni si velmi dobře uvědomují své prostředí. Ale my se s nimi nesnažíme komunikovat.

Takže si myslím, že nemají nejmenší ponětí o naší existenci.“

Jeden velký mravenec, podnikavější než jeho druzi, se odvážil na ubrus a teď uháněl po úhlopříčce jednoho z červenobílých čtverečků. Když Ellie překonala slabý pocit odporu, smetla ho opatrně zpátky do trávy – kam patřil.

KAPITOLA 3

BILÝ ŠUM

Slyšené melodie jsou sladké,

ale ty nevyslechnuté jsou sladší.

</code>

<code>„Óda na řeckou vázu“ (1820)

Nejkrutější lži jsou často vyřčeny mlčky.

</code>

<code>Virginibus Puerisque (1881)

Impulsy putovaly dlouhé roky temnotou mezi hvězdami.

Občas narazily na oblak vesmírného plynu a prachu, který pohltil nebo rozptýlil část jejich energie. Zbytek pokračoval původním směrem. Náhle se před nimi objevil slabě zářící bod, který se mezi ostatními neměnnými světélky pomalu rozjasňoval. Přestože lidskému oku by stále připadal jako pouhý bod, šlo o daleko nejjasnější objekt na černé obloze.

Impulsy se mezitím střetly s hordou obrovitých sněhových koulí.

Do SPRÁVNÍ BUDOVY ARGUS vešla štíhlá zralá třicátnice. Velké a široce posazené oči zjemňovaly její hranatou tvář. Dlouhé tmavé vlasy měla na krku volně svázané sponou z želvoviny. Ve svém neformálním oblečení – pleteném triku a khaki sukni – pomalu prošla chodbou v prvním patře a vstoupila do dveří s nápisem „E.

Arrowayová, ředitel“. Když pokládala palec na zámek, fungující na otisky prstů, mohl si člověk na její pravé ruce všimnout prstenu s podivným, neodborně zasazeným mléčně červeným kamenem. Vstoupila. Rozsvítila stolní lampičku a začala se přehrabovat v zásuvce, až konečně vytáhla stereofonní sluchátka. Na zdi za jejím pracovním stolem se ve světle na chvíli objevil citát z Alegorií Franze Kafky:

Nyní mají Sirény ještě osudovější zbraň

než svou píseň, totiž své mlčení…

Jejich zpěvu možná ještě někdy někdo unikl;

ale jejich mlčení rozhodně nikdy.

Rychlým pohybem ruky zhasla světlo a potmě a popaměti vyrazila ke dveřím.

V řídícím sálu se rychle přesvědčila, že je všechno v pořádku. Za oknem viděla několik z 131 radioteleskopů, které se prostíraly na desítkách kilometrů po křovinné poušti Nového Mexika jako nějaký zvláštní druh mechanických rostlin otočených k nebi. Bylo krátce po poledni; minulou noc byla dlouho vzhůru. Radioastronomii lze provozovat i za denního světla, protože vzduch nerozptyluje rádiové vlny kvůli slunci tak jako normální viditelné světlo. Pro radioteleskop, namířený kamkoli kromě těsné blízkosti Slunce, je nebe černé jako uhel. Až na zdroje rádiových vln.

Za pozemskou atmosférou, na druhé straně oblohy, je vesmír protkaný rádiovými emisemi. Studiem rádiových vln se můžete dozvědět mnohé o planetách, hvězdách a galaxiích, o složení velkých oblaků organických molekul unášených mezi hvězdami, o vzniku, vývoji a osudu vesmíru. Ale všechny takové rádiové emise jsou přirozené – způsobené fyzikálními procesy, počínaje elektrony, vinoucími se ve spirále galaktického magnetického pole, přes vzájemně se střetávající mezihvězdné molekuly nebo

vzdálené ozvěny velkého třesku, posunuté směrem k červené čáře spektra od gama paprsků při vzniku vesmíru, až po zkrocené a nudné rádiové vlny, které v naší epoše zaplňují celý náš prostor.

Za těch několik málo uplynulých desetiletí, co se lidé zabývají radioastronomií, nepřišel z hlubin vesmíru jediný skutečný signál, něco stvořeného, něco umělého, něco obdařeného mimozemskou inteligencí. Přišly jen plané poplachy. Pravidelné časové obměny rádiových emisí z kvasarů, a především pulsary byly zpočátku s váháním a rozechvěním považovány za jakési sdělení od někoho jiného nebo snad za radionavigační signál pro exotické vesmírné lodě, křižující mezihvězdný prostor. Ale ukázalo se, že jde o něco jiného – možná stejně exotického jako signál od bytostí na noční obloze. Zdálo se, že kvasary jsou ohromným zdrojem energie a že jsou možná napojeny na obrovské černé díry v centrech galaxií, přičemž jejich věk často činí více než polovinu celkového stáří vesmíru. Pulsary bleskově spřádají atomová jádra na velikost velkoměsta. A vyskytly se i další komplikované a tajemné zprávy, které se nakonec sice ukázaly poměrně inteligentní, zato však pramálo mimozemské. Nebe nad hlavou bylo nyní protkáno tajnými vojenskými radarovými systémy a radiokomunikačními satelity, na něž byly naléhavé prosby několika civilních radioastronomů krátké. Tihle lidé někdy stáli vyloženě mimo zákon, když ignorovali mezinárodní telekomunikační

dohody. Nikdy je však nečekal žádný postih nebo pokuta.

Někdy odmítaly přiznat odpovědnost všechny národy současně. Jednoznačný signál zvenčí však nikdy nepřišel.

A přitom vznik života nyní vypadal tak jednoduše – a existovalo tolik planetárních systémů, tolik světů a tolik miliard let, vhodných pro biologickou evoluci – že bylo těžké uvěřit, že se naše Galaxie dávno nehemží životem a inteligencí. Projekt Argus byl největším ústavem na světě zasvěceným rádiovému pátrání po mimozemské inteligenci.

Rádiové vlny cestují rychlostí světla, pravděpodobně nejrychlejším možným způsobem. Dají se snadno produkovat a ještě snadněji zachycovat. I technologicky velmi zaostalé civilizace, jako ta na Zemi, musí přece na počátku svého objevování světa fyziky zakopnout o vynález zvaný rádio. Pomocí elementární rádiové technologie – nyní, teprve několik desetiletí po vynalezení radioteleskopu – bylo málem možné komunikovat s totožnou civilizací ze středu naší Galaxie. Ale na obloze bylo tolik míst, která se dala zkoumat, a tolik frekvencí, na nichž mohla mimozemská civilizace vysílat, že to vyžadovalo systematický a trpělivý pozorovací program. Argus už byl v plném provozu déle než čtyři roky. Vyskytly se všemožné atmosférické poruchy, neidentifikovaná letadla čili strašáci, nejrůznější náznaky, plané poplachy. Ale žádná zpráva.

</code>

<code>„Dobré odpoledne, doktorko Arrowayová.“

Osamělý inženýr se na ni mile pousmál a ona mu kývnutím pozdrav opětovala. Všech 131 teleskopů projektu Argus řídily počítače. Tento systém automaticky snímal oblohu, kontroloval případné mechanické či elektronické poruchy, porovnával údaje přicházející z jednotlivých článků celé skupiny teleskopů. Zběžně se podívala na analyzátor s miliardou kanálků, jakousi elektronickou banku pokrývající celou zeď, a na vizuální displej spektrometru.

Pro astronomy a techniky tu vlastně nebylo moc práce, zatímco tenhle šik teleskopů už roky zvolna a pečlivě pozoroval oblohu. Když objevil něco zajímavého, začal automaticky vyzvánět na poplach a vyburcoval vědce pracující na projektu třeba uprostřed noci. Doktorka Arrowayová pak jela na plné obrátky, aby určila, jestli šlo o selhání přístrojů nebo o další americký či ruský neidentifikovaný vesmírný objekt. Společně s inženýry navrhovala možné způsoby, jak zvýšit citlivost snímacího zařízení. Byla rádiová emise něčím charakteristická, nějak pravidelná? Některé radioteleskopy pověřovala zkoumáním exotických astronomických objektů, které byly zrovna zjištěny jinými observatořemi. Pomáhala zaměstnancům a návštěvníkům i s projekty, které nesouvisely se SETI.

Cestovala do Washingtonu, aby podporovala zájem o projekt ze strany financující agentury, Národní vědecké nadace. Uspořádala několik veřejných přednášek na téma

Projekt Argus – například na Univerzitě Nového Mexika v Albuquerque – a příležitostně pozdravila i podnikavého reportéra, který se většinou bez ohlášení v zapadlém Novém Mexiku objevil.

Ellie si musela dávat pozor, aby ji nepřemohl pocit otrávenosti a nudy. Její spolupracovníci byli sice docela příjemní, ale ona se – nehledě na nevhodnost blízkého osobního vztahu s podřízenými – do žádných velkých intimností nepouštěla. Došlo jen k několika krátkým, vášnivým, ale především náhodným vztahům s místními muži, kteří neměli s projektem Argus nic společného. Také v této oblasti života ji přemohla určitá znuděnost a apatie.

Posadila se k jednomu z řídících panelů a zapojila sluchátka. Dobře věděla, že je marné, že je až domýšlivé představovat si, že by zrovna ona při poslechu jednoho či dvou kanálů objevila nějaký neobvyklý signál, když se to nedaří celému rozsáhlému počítačovému systému, který takových kanálů sleduje miliardu najednou. Ale dodávalo jí to obyčejný pocit vlastní užitečnosti. Natáhla se do křesla, zavřela oči a tvář se jí zahalila zasněným výrazem. Je opravdu docela půvabná, dovolil si pomyslet osamělý technik.

Jako vždy uslyšela statickou elektřinu, onen nepravidelný šum, který se neustále vracel jako ozvěnou.

Jednou, když naslouchala té části oblohy, kde se nalézá také hvězda AC + 79 3888 v Kasiopeje, měla pocit, jako by

slyšela nějaký zpěv, který se vábivě ztrácel a zase vynořoval, avšak ležel těsně za hranicí, kdy byla schopna sama sebe přesvědčit, že tam skutečně něco je. Byla to ta hvězda, k níž se kosmická loď Voyager 1, plující v současné době v těsné blízkosti Neptunu, vydá na svou poslední pouť.

Na palubě lodi je zlatá fonografická deska s pozdravy, obrázky a písněmi ze Země. Uměli by nám poslat svou hudbu rychlostí světla, zatímco my jim tu naši posíláme desettisíckrát pomaleji? Jindy, jako třeba nyní, když statický šum postrádal jakýkoli vzorek, si připomínala slavný Shannonův výrok v informační teorii, že nejefektivněji zakódovanou zprávu nelze od šumu rozeznat, ledaže byste znali původní kódovací klíč. Rychle stiskla několik tlačítek na řídícím panelu a pustila dvě krátkovlnné frekvence proti sobě, do každého sluchátka jednu. Nic. Nejdříve naslouchala těmto dvěma polarizačním plochám rádiových vln a pak kontrastu mezi lineární a kruhovou polarizací. Dalo se vybírat z jedné miliardy kanálů. Mohli jste strávit celý život tím, že jste se snažili přelstít počítač, a jen naslouchat svým žalostně omezeným lidským sluchem a rozumem hledat nějaký umělý vzorek v signálu.

Věděla, že lidé dobře umějí rozpoznávat sotva znatelné vzorky, které tam skutečně jsou, ale stejně tak si umějí představovat takové, které vůbec neexistují. Občas se vyskytly určité série impulsů, určité konfigurace statické elektřiny, které na okamžik vydávaly synkopované údery

nebo krátké melodie. Napojila se na dva radioteleskopy, které poslouchaly jeden známý galaktický rádiový zdroj.

Uslyšela glissando po rádiových frekvencích, jakýsi „pištec“

způsobený rozptýlením rádiových vln elektrony v řídkém mezihvězdném plynu mezi rádiovým zdrojem a Zemí. Čím více se glissando ozývalo, tím více elektronů stálo v cestě a tím dále byl zdroj od Země. Dělala to už tolikrát, že jakmile uslyšela takový rádiový pištec, dokázala poměrně přesně odhadnout jeho vzdálenost. Tenhle, jak odhadovala, byl vzdálen asi tak tisíc světelných let – dost daleko od našich nejbližších hvězdných sousedů, ale pořád ještě ve společenství veliké galaxie Mléčné dráhy.

Ellie se vrátila k pozorování oblohy. Zase žádný vzorek. Byla jako nějaký muzikant, který poslouchá temné hřmění vzdálené bouře. Pronásledovaly ji občasné úryvky vzorků a zarývaly se jí do paměti s takovou neodbytností, že se někdy musela vracet k nahrávkám některých pozorovacích cyklů, aby se podívala, jestli svými smysly vážně nezachytila něco, čeho si počítače nevšimly.

Sny byly celý život jejími dobrými přáteli. Její sny byly nezvykle detailní, dobře vykreslené, barevné. Mohla se ve snu zblízka podívat třeba do obličeje svého otce nebo na zadní stranu starého rádia, a to v dokonalém vizuálním provedení. Své sny si vždy pamatovala do nejmenších podrobností – kromě případů, kdy byla v extrémním stresu, jako před ústní doktorskou zkouškou nebo když se

rozcházela s Jessem. Ale poslední dobou se jí nějak nedařilo vybavit si obrazy ze snů. A k jejímu znepokojení se jí začaly zdát zvuky – jako lidem, kteří jsou od narození slepí. V

časných ranních hodinách její nevědomí třeba zplodilo nějaký popěvek nebo hudební téma, které nikdy neslyšela.

Vzbudila se, rozsvítila lampičku na nočním stolku, vzala do ruky pero, které si sem za tím účelem před spánkem připravila, vytáhla notovou osnovu a svěřila hudbu papíru.

Později si ji po náročném dni pustila na svém magnetofonu a přemýšlela, jestli ji už předtím neslyšela v souhvězdí Hadonoše nebo Kozoroha. Se žalem v srdci si musela přiznat, že byla pronásledována elektrony a pohyblivými dírami, které obývají přijímače a zesilovače, a nabitými částicemi a magnetickými poli studeného řídkého plynu mezi vzdálenými probleskujícími hvězdami.

Byla to jediná opakující se nota, vysoko položená a zkraje chrčivá. Ellie chvilku trvalo, než ji poznala. Pak si byla jistá, že ji dobrých pětatřicet let neslyšela. Byla to ta kovová kladka na prádelní šňůru, která si stěžovala pokaždé, když za ni její matka energicky zatáhla, aby dala na sluníčko usušit další vypranou halenku. Jako malá holka milovala tuhle armádu pochodujících šňůr na prádlo; a když se nikdo nedíval, zabořila obličej do voňavě uschlých prostěradel. Ta vůně, sladká a štiplavá zároveň, ji okouzlovala. Byl to teď snad závan oněch dob? Vzpomínala, jak se smála a batolila se od prostěradel, když tu ji máma chytila a jediným

půvabným pohybem ji zvedla – až vysoko k obloze – a pak ji odnesla v podpaží, jako by byla také jen raneček prádla, který se má pečlivě složit do zásuvek v ložnici rodičů.

</code>

<code>Technik si všiml, jak se jí chvějí víčka a krátí dech. Dvakrát mrkla, odložila sluchátka a věnovala mu lehce omluvný úsměv. Její kolegové museli někdy mluvit hodně nahlas, pokud je měla zaslechnout přes zesílený rádiový šum vesmíru. Ona se pak snažila hlasitý šum kompenzovat – nerada si sundávala sluchátka kvůli stručným rozhovorům – takže odpovídala křikem. Když byla hodně zahloubaná do práce, nezasvěcenému pozorovateli mohly neformální až žoviální poznámky připadat jako útržky divoké a neopodstatněné hádky, vyvolané uprostřed nehybného klidu tohoto rozlehlého výzkumného ústavu. Ale teď jen řekla: „Omlouvám se. Asi jsem se nechala unést.“

„Na telefonu je doktor Drumlin. Je v Jackově kanceláři a říká, že má s vámi domluvenou schůzku.“

„Panebože, zapomněla jsem.“

Jak léta plynula, Drumlinova oslnivost zůstala nedotčena, ale zato přibyla řada jeho dodatečných osobních zvláštností, které Ellie nezaregistrovala, když byla krátce jeho postgraduální studentkou na Institutu technologie. Teď měl například znepokojující zvyk neustále kontrolovat, když

si myslel, že se nikdo nedívá, jestli má zapnutý poklopec. Za ta léta si byl čím dál jistější, že žádní mimozemšťané neexistují nebo že jsou přinejmenším příliš vzácní a příliš daleko, než abychom je mohli objevit Na Argus přijel, aby uspořádal týdenní vědeckou konferenci. Záhy však zjistila, že se ukázal ještě z jiného důvodu. Napsal totiž dopis Národní vědecké nadaci, kde naléhal, aby projekt Argus ukončil své pátrání po mimozemské inteligenci a zasvětil svůj potenciál konvenčnějším úkolům radioastronomie.

Vytáhl dopis z náprsní kapsy a trval na tom, aby si ho Ellie přečetla.

„Ale vždyť na tom děláme teprve čtyři a půl roku.

Nepodívali jsme se pořádně ani na jednu třetinu severní oblohy. Tohle je první kompletní pozorování, které může zpracovat veškeré rádiové emise přinejmenším na optimálních vlnových pásmech. Proč bys toho chtěl teď nechat?“

„Ne, Ellie, tohle se potáhne donekonečna. Ani za dalších deset let nenajdeš jedinou známku čehokoli. Budeš jen argumentovat, že se má postavit další výzkumné zařízení Argus za stovky milionů dolarů v Austrálii nebo Argentině kvůli pozorování jižní oblohy. A když ani to nevyjde, budeš mluvit o nějakém paraboloidu na oběžné dráze Země, abys ses dostala k milimetrovým vlnám. Vždycky si vymyslíš nějaké pozorování, které tu ještě nebylo. Vždycky si budeš

umět vysvětlit proč mimozemšťané tak rádi vysílají zrovna tam, kam jsme se ještě nepodívali.“

„Ale Dave, vždyť už jsme to probírali nejmíň stokrát.

Když se nám to nepodaří, budeme alespoň vědět, jak je inteligentní forma života výjimečná – nebo přinejmenším inteligentní bytosti, které přemýšlejí jako my a chtějí komunikovat se zaostalými civilizacemi, jako jsme my. A když uspějeme, budeme mít přímo vesmírné štěstí. Neumíš si představit větší objev v dějinách lidstva.“

„Na teleskopech nezbývá čas na prvotřídní projekty. Je třeba dělat na evoluci kvasarů, binárních pulsarech, chromosférách blízkých hvězd i na těch šílených mezihvězdných bílkovinách. Takové projekty čekají v zástupu, protože tenhle ústav – zdaleka nejlépe rozvržená řada teleskopů na světě – se využívá skoro výhradně pro SETI.“

„Sedmdesát pět procent pro SETI, Dave, dvacet pět procent pro rutinní radioastronomii.“

„Neříkej tomu rutinní. Máme možnost podívat se až do doby, kdy vznikaly galaxie, nebo možná ještě dál. Můžeme zkoumat jádra obrovských molekulárních oblaků a černých děr v centrech galaxií. V astronomii se chystá revoluce, a ty jí stojíš v cestě.“

„Dave, neber si to osobně. Argus by nikdy nebyl postaven, kdyby program SETI neměl podporu ze strany veřejnosti. Argus nebyl můj nápad. Víš, že mě vybrali za

ředitele, až když se stavělo posledních čtyřicet disků.

Národní vědecká nadace je zcela pro –“

„Ne zcela a ne, když k tomu mám co říct já. Stejně je to jenom divadýlko. Akorát se podbízíte urologickým maniakům, kresleným comicsům a slabomyslným adolescentům.“

To už Drumlin skoro křičel a Ellie cítila neodolatelné pokušení pořádně ho rozladit. Kvůli svému postavení a kvůli povaze své práce byla neustále stavěna do situací, kdy byla kromě roznašeček kávy a stenografek jedinou ženou v místnosti. Navzdory tomu, co z její strany vypadalo jako celoživotní úsilí, tu pořád byla spousta vědců mužského pohlaví, kteří se bavili jedině sami mezi sebou, neustále ji přerušovali, a kdykoli to šlo, ignorovali, co chtěla říct.

Občas se našli takoví jako Drumlin, kteří dávali najevo vyloženou antipatii. Ale aspoň s ní zacházel stejně jako s mnoha muži. Své výbuchy zlosti rozdával spravedlivě mezi vědce obou pohlaví. Měla hrozně málo mužských kolegů, kteří v její přítomnosti nepředváděli trapné změny vlastní osobnosti. Asi by s nimi měla trávit více času, pomyslela si.

S lidmi, jako je Kenneth der Heer, molekulární biolog ze Salkova

institutu,

který

byl

nedávno

jmenován

prezidentským poradcem pro vědu. A samozřejmě Peter Valerian.

Dobře věděla, že Drumlinův odpor vůči projektu Argus byl společný mnoha astronomům. Po prvních dvou letech se

v celém ústavu rozhostila určitá melancholie. U oběda v jídelně nebo během dlouhých a nenáročných pozorování probíhaly vzrušené diskuse o pravých úmyslech údajných mimozemšťanů. Nemůžeme vůbec odhadnout, jak moc se od nás mohou lišit. Odhadnout třeba jen úmysly námi zvolených reprezentantů ve Washingtonu je samo o sobě dost náročné. Jaké úmysly by pak mohli mít od základu jiné druhy bytostí žijící ve fyzikálně jiných světech stovky nebo tisíce světelných let daleko? Někteří byli zase přesvědčeni, že signál nevysílají vůbec v rádiovém spektru, ale v záření infračerveném, viditelném nebo někde mezi paprsky gama.

A možná že mimozemšťané nadšeně vysílají spousty signálů,

ale

pomocí

takové

technologie,

kterou

nevynalezneme ani za dalších tisíc let.

V ostatních ústavech astronomové objevovali mimořádné jevy mezi hvězdami a galaxiemi, když rozpoznávali objekty, které tím či oním způsobem produkují intenzivní rádiové vlny. Jiní astronomové publikovali vědecké tiskoviny, pořádali konference, byli povznášeni pocitem vlastní užitečnosti a obecného pokroku.

Astronomové z Argusu neměli tendenci publikovat, a když se rozesílaly pozvánky na každoroční sraz Americké astronomické společnosti nebo každé tři roky na sympozia a plenární schůze Mezinárodního astronomického svazu, byli obyčejně zcela ignorováni. Takže po konzultacích s Národní vědeckou nadací vyhradilo vedení Argusu 25 procent

pozorovacího času na projekty, které s pátráním po mimozemské inteligenci vůbec nesouvisely. Byly učiněny některé důležité objevy – o mimogalaktických objektech, které se paradoxně zřejmě pohybovaly rychleji než světlo; o povrchové teplotě Neptunova velkého měsíce Tritona; a o temné hmotě na vnějších okrajích sousedních galaxií, kde už nejsou vidět žádné hvězdy. Morálka se začala zlepšovat.

Zaměstnanci Argusu měli pocit, že alespoň částečně přispívají k velkým astronomickým objevům. Čas, potřebný k prozkoumání celé oblohy, se poněkud protáhl, to je pravda. Ale teď měla jejich profesionální kariéra konečně nějaké teplé místečko. Možná, že nikdy nenajdou žádné známky inteligentního života ve vesmíru, ale třeba se jim alespoň podaří vytrhnout pokladům přírody jiná tajemství.

Pátrání po mimozemské inteligenci – všemi zkracované na SETI, s výjimkou těch, kteří mluvili ještě optimističtěji o komunikaci s mimozemskou inteligencí (CETI) – spočívalo především v rutinním pozorování, jednotvárné činnosti, kvůli níž byla převážná většina tohoto výzkumného zařízení postavena. Mohli jste si však být jisti, že čtvrtinu času se nejvýkonnější řada radioteleskopů na světě používala na jiné projekty. Museli jste se jenom prokousat tou nudnou částí.

Přestože se morálka viditelně zlepšila, našli se mnozí, kteří souhlasili s Drumlinem; toužebně zírali na technologický zázrak, kterým Argus se svými 131 teleskopy bezesporu byl, a představovali si, kdyby ho tak mohli využít

pro své vlastní, bezpochyby chvályhodné programy. Musela Davovi střídavě dávat za pravdu a zase odporovat, ale ani jedno nebylo nic platné. Nebyl zrovna příjemně naladěn.

Drumlinův seminář byl částečně pokusem, jak konečně dokázat, že nikde žádní mimozemšťané nejsou. Když jsme se za posledních pár tisíciletí dostali na tak vysokou technologickou úroveň, čeho pak musí být schopni, ptal se Drumlin, skutečně vyspělé druhy? Měli by umět hýbat hvězdami, přestavovat galaxie. A přesto se v celém oboru astronomie neobjevila jediná známka nějakého fenoménu, který by nebylo možné vysvětlit přírodními procesy, na jejichž základě bylo skutečně třeba pokusit se o spojení s mimozemskou inteligencí. Ale proč Argus dosud nezachytil jediný signál? To si představují, že je na celé obloze jen jeden rádiový vysílač? Uvědomují si, pokračoval Drumlin, kolik miliard hvězd už prozkoumali? Ten experiment stál za to, ale teď už je po všem. Není třeba prohledávat zbytek oblohy. Odpověď již známe. Ani v nejhlubších koutech vesmíru, ani kousek od Země není ani stopy po mimozemšťanech. Žádní totiž neexistují.

Když došlo na dotazy, zeptal se jeden z astronomů Argusu na hypotézu Zoo, tvrzení, že mimozemšťané si tam v klidu sedí, ale rozhodli se, že o sobě nedají vědět, aby lidem zatajili skutečnost, že ve vesmíru existují také jiné inteligentní bytosti – ve stejném smyslu, jako když se specialista na chování primátů rozhodne pozorovat tlupu

šimpanzů v buši a nechce se přitom vměšovat do jejich vnitřních záležitostí. Drumlin odpověděl otázkou: je možné, že by se mezi milionem civilizací v naší Galaxii – to je číslo, které se podle něj na Argusu obecně rozšířilo – nenašel jediný pytlák? Je možné, že by se každá civilizace v Galaxii řídila etikou nevměšování? Je pravděpodobné, že by se ani jedna z nich nesnažila šťourat v planetě Zemi?

„Ale na Zemi,“ odvětila Ellie, „jsou pytláci a revírníci zhruba na stejné technické úrovni. Pokud bude revírník zásadním způsobem napřed – bude vybaven, řekněme, radary a vrtulníky – pak budou pytláci mimo hru.“

Její poznámka byla některými zaměstnanci Argusu vřele přijata, ale Drumlin jen poznamenal: „Snažíš se, Ellie.

Fakt se snažíš.“

</code>

<code>hukotem přehnat kolem strážnice budovy Argus (to bylo ještě předtím, než vztyčili hradbu proti cyklonům), bleskově zařazovat na vyšší rychlosti a rozjet se na sever. Okolo Santa Fé se mohla kochat pohledem na matný rozbřesk nad pohořím Sangre de Cristo. (Proč musí nějaké náboženství, ptala se sama sebe, pojmenovávat místa po těle a krvi, po srdci a pankreasu své nejctěnější postavy? Proč ne po mozku, který je jedním z nejvýznačnějších, ale neoslavovaných orgánů?)

Tentokrát se vydala na jihovýchod, směrem k Sacramentským horám. Nemohl mít Dave pravdu? Není SETI a Argus jen jakýmsi kolektivním sebeklamem několika tvrdohlavých astronomů? Není náhodou pravda, že nehledě na to, kolik ještě uplyne let, aniž by byla přijata nějaká zpráva, bude projekt pokračovat s tím, že vždycky přijdeme na novou strategii, jak by mohla mimozemská civilizace vysílat, a že budeme neustále navrhovat novější a dražší přístrojové vybavení? Co by se mohlo stát přesvědčivým znamením neúspěchu? Kdy se sama odhodlá vzdát to a přejít k něčemu jistějšímu, k něčemu, co zaručuje výsledky? Observatoř Nobeyama v Japonsku nedávno oznámila objev adenosinu, složité organické molekuly, stavebního bloku DNA, jak si tam „vysedává“ v jednom hustém molekulárním oblaku. Kdyby se vzdala pátrání po mimozemské inteligenci, určitě by se pro ni našla spousta

užitečné práce například při hledání organických molekul ve vesmíru.

Když jela po silnici vysoko v horách, podívala se k jižnímu obzoru a zahlédla část souhvězdí Kentaura. V tomto hvězdném seskupení viděli staří Řekové chimérickou bytost, napůl člověka a napůl koně, který předával Diovu moudrost.

Ale Ellie v tomto souhvězdí nikdy nedokázala najít nic, co by jí alespoň vzdáleně připomínalo kentaura. Zalíbení však našla v Alfě Centauri, nejjasnější hvězdě celého souhvězdí.

Je to také hvězda nejbližší, vzdálená od Země jen čtyři a čtvrt světelného roku. Alfa Centauri je ve skutečnosti trojhvězda, kde dvě hvězdy těsně obíhají jedna druhou, a třetí, o něco vzdálenější, ještě cirkuluje okolo obou dvou. Při pohledu ze Země všechny tři hvězdy dohromady tvoří jediný osamělý světelný bod. Za obzvlášť jasných nocí, jako byla třeba tahle, ho občas mohla spatřit, jak se vznáší u obzoru někde nad Mexikem. Když byl vzduch ztěžklý pouštním pískem po několika dnech bouří, vyrazila si někdy nahoru do hor, aby dosáhla výhodnější nadmořské výšky a atmosférické průsvitnosti, vystoupila z auta a zahleděla se na tuhle nejbližší sluneční soustavu. Možná tam jsou i planety, i když se dají velmi těžko zjistit. Některé by mohly obíhat těsně okolo jedné z těch tří hvězd. O něco zajímavější oběžnou dráhou s docela slušnou nebeskou mechanickou stabilitou by mohl být tvar číslice osm, vinoucí se kolem dvou vnitřních hvězd. Jaké by to asi bylo, zajímalo ji, žít na

planetě se třemi slunci na obloze? Nejspíš ještě rozpálenější než v Novém Mexiku.

</code>

<code>Viděla je i dříve, zvlášť když se při svých vyjížďkách dostala až do západního Texasu. Stáli na všech čtyřech u krajnice, ale jakmile je ozářily nové křemíkové světlomety thunderbirdu, postavili se na zadní, přední pracky volně svěšené, a zůstali jako přikovaní. Když se s řevem motoru hnala tichou nocí, celé dlouhé míle jako by ji zdravila čestná stráž pouštních zajíců. Zvedali se, tisíc těkavých růžových čenichů, dva tisíce malých očí zářících do tmy, když se k nim řítilo tohle zjevení.

Možná je to pro ně něco jako náboženské vytržení, pomyslela si. Většinou vypadali na mladé jedince. Třeba ještě nikdy neviděli reflektory automobilu. Jak nad tím tak přemýšlela, muselo to pro ně být docela šokující, dva ostré paprsky světla, ženoucí se kolem rychlostí 130 kilometrů za hodinu. Přes tisíce zajíců lemujících silnici se zdálo, že se nikdy ani jeden nezatoulal doprostřed nebo za čáru krajnice, nikdy neviděla cupitat po silnici jediného zbloudilce, nikdy nezahlédla jediného přejetého ubožáčka, jenom tisíce natažených uší hned za krajnicí. Proč se vůbec takhle seřazovali za krajnicí? Možná to mělo co dělat s teplotou

asfaltu, pomyslela si. Nebo se možná jenom potulovali v křovinném porostu okolo a byli zvědaví na ta zářivá světla, která se k nim blížila. Ale jak si měla vysvětlit, že se nikdy ani jeden neodvážil k několika krátkým skokům, aby se podíval za svými bratránky na druhé straně silnice? A čím si představovali, že ta silnice vůbec je? Přítomností vetřelců přímo v jejich středu, účel nevyzpytatelný, postavená tvory, které většina z nich nikdy ani neviděla? Pochybovala, že by si s tím některý z nich vůbec lámal hlavu.

Svištění pneumatik po silnici jí připadalo jako neurčitý bílý šum, a najednou se přistihla, že – už i tady – podvědomě naslouchá, jestli neuslyší nějaký vzorek signálu.

Měla sklony poslouchat mnoho zdrojů bílého šumu: motor ledničky, když se spustí uprostřed noci; vodu, když si napouští vanu; myčku na nádobí, když vedle v malé prádelně skládá prádlo; burácení oceánu, když byla na krátké potápěčské dovolené na ostrově Cozumel u Yukatánu, kterou navíc přerušila, protože už nevydržela nepracovat. Naslouchala těmto každodenním zdrojům náhodných šumů a zkoušela určit, zda v nich je méně zdánlivých zvukových vzorků než v mezihvězdném statickém šumu.

Tenkrát v srpnu byla v New Yorku na shromáždění URSI (francouzská zkratka pro Mezinárodní vědecký svaz radiotechniky). Říkali jí, že je nebezpečné jezdit metrem, ale ten bílý šum byl neodolatelný. Měla dojem, že v tom klapy-klap podzemní dráhy slyší nějaký klíč, a tak odhodlaně vypustila půl dne schůzí – a jela z 34. ulice na Coney Island, zase zpátky do centra Manhattanu, a pak jinou trasou až do nejvzdálenější Queens. Přestoupila ve stanici Jamaica a poněkud splavená a udýchaná – byl koneckonců parný srpnový den, uklidňovala se – se vrátila do hotelu. Když se podzemní vlak nakláněl v prudkých zatáčkách, světla ve vagonech někdy na chvíli vypadla a Ellie měla možnost spatřit pravidelnou řadu světel, která žhnula elektrickou modří a svištěla kolem, jako kdyby byla v nějakém neskutečném hyperrelativistickém mezihvězdném korábu, řítícím se shlukem mladých modrých obřích hvězd. Když pak vlak vjel na rovinku, světla se uvnitř zase rozsvítila a Ellie si znovu uvědomila vtíravý zápach podzemí, postrkování postávajících cestujících, miniaturní televizní kamery dozorčích (uzamčené v ochranných klíckách a následně oslepené barevnými spreji), mnohobarevné schéma znázorňující kompletní dopravní systém podzemní dráhy města New Yorku a skřípění brzd na vysoké frekvenci, jak vlak vjížděl do stanice.

Byla si vědoma, že to je poněkud nenormální. Ale ona měla vždycky velkou představivost. Dobrá, tak má prostě určité nutkání naslouchat zvukům. Nevidí na tom ale nic špatného nebo snad škodlivého. Nezdálo se, že by to někomu vadilo. A koneckonců to souvisí s její prací. Kdyby tak byla skutečně založená, tak by si možná uměla odečíst

výdaje na svou cestu na Cozumel z daně z příjmu na základě zvuku příbojových vln. Asi začíná být doopravdy posedlá.

Právě včas se vytrhla ze zamyšlení a uvědomila si, že už dorazila do stanice Rockefeller Center. Jak rychle vystupovala, pod nohy se jí připletla hromada novin povalující se na podlaze vagonu a do očí ji praštil palcový titulek

deníku

News-Post:

ODDÍLY

</code>

<code>RÁDIO

JOBURG.

Když

nimi

sympatizujeme, jsou to bojovníci za svobodu, pomyslela si.

Když ne, jsou to teroristé. V nepravděpodobném případě, že si v tom neumíme udělat jasno, to jsou prozatím prostě guerilly. Na vedlejším útržku novin byla velká fotografie sebevědomě a zdravě vypadajícího muže s titulkem: JAKÝ

BUDE KONEC SVĚTA – VÝŇATKY Z NOVÉ KNIHY

CTIHODNÉHO BILLY JO RANKINA – EXKLUSIVNĚ

TENTO TÝDEN V NEWS-POST. Přelétla titulek pohledem a rychle se ho pokusila zapomenout. Prodírala se uspěchanými davy lidí do hotelu a doufala, že nezmešká Fujitovu

přednášku

konstrukci

homomorfního

radioteleskopu.

</code>

<code>systematicky dostává mezihvězdnou zprávu, ale velmi pomalu – jeden bit informací řekněme za hodinu, za týden nebo za desetiletí? Co když chytáme velmi staré, velmi trpělivé brumlání nějaké civilizace, která nemá ponětí o tom, že se vyčerpáváme rozeznáváním signálu v rámci sekund nebo minut? Předpokládejme, že se dožívají desítek tisíciletí. A hoooovooooříííí veeeeliiiiceeee zvoooolnaaaa.

Argus to nemůže nikdy vědět. Mohli by vůbec existovat bytosti s takovou délkou života? Našlo by se za celou historii vesmíru dost času na to, aby se u bytostí, které se rozmnožují tak pomalu, vyvinula vysoká inteligence?

Neměli by se s ohledem na statistickou dobu rozpadu chemických vazeb a degeneraci těl podle Druhého zákona termodynamiky rozmnožovat zhruba stejně často jako lidské bytosti? A dožívat se podobného věku jako my? Snad by mohli obývat nějakou starou a chladnou planetu, kde i molekulární reakce probíhají extrémně pomalu, třeba jedna molekula za den. Zkusila si jen tak představit rádiový vysílač povědomé konstrukce, posazený na vysokém útesu metanového ledu a slabě ozářený vzdálenou červenou trpasličí hvězdou, zatímco hluboko pod ním vytrvale bijí o pobřeží vlny čpavkového oceánu – a shodou okolností vydávají tentýž bílý šum jako příboj na Cozumelu.

Stejně tak je možný i pravý opak: rychlomluvky, malá potřeštěná stvoření s rychlými a trhanými pohyby, kteří jsou schopni vyslat celou rádiovou zprávu – to znamená několik

stovek stran textu – za jednu nanosekundu. Samozřejmě, že když svůj přijímač naladíte na velmi úzké vlnové pásmo a posloucháte tedy jen nepatrný rozsah frekvencí, musíte akceptovat dlouhou časovou konstantu. Nikdy nemůžete zachytit rychlou modulaci. To jednoduše vyplývá z Fourierovy věty o integrálech a úzce souvisí s Heisenbergovým principem neurčitosti. Takže, když máte například vlnové pásmo jeden kilohertz, nemůžete rozeznat signál, který je modulován rychleji než v jedné milisekundě.

Bylo by to jako nějaká rozmazaná zvuková skvrna. Vlnová pásma na Argusu byla užší než jeden hertz, takže abyste něco zachytili, musely by vysílače modulovat velice pomalu, pomaleji než jeden bit informací za sekundu. I pomalejší modulace – řekněme delší než hodiny – by se daly snadno zachytit za předpokladu, že byste měli chuť namířit teleskop ke zdroji na tak dlouhou dobu a že byste byli mimořádně trpěliví. Vždyť na obloze je tolik míst k pozorování, tolik stovek miliard hvězd k prozkoumání.

Nemůžete strávit všechen svůj čas jen u několika z nich.

Mrzelo ji, že v tom shonu, aby dokončili pozorování celé oblohy do konce vlastního života, aby si poslechli celou oblohu na miliardě frekvencí, úplně zapomněli jak na šílené mluvky, tak na lakonické dříče.

Ale jisté je, pomyslela si, že by věděli lépe než my, které modulační frekvence jsou přijatelné. Měli by už své zkušenosti s mezihvězdnou komunikací a nově objevenými

civilizacemi. Kdyby si nějaká civilizace, která je na příjmu, osvojila určité kmitočtové pásmo, které jí vyhovuje, druhá civilizace by ke svému vysílání asi takové pásmo také používala. Modulovat v mikrosekundách, modulovat v hodinách. Co by je to stálo? Převážná většina z nich by ve srovnání s pozemskými měřítky určitě měla vyspělejší technologii a obrovské energetické zdroje. Kdyby s námi skutečně chtěli komunikovat, snažili by se nám to usnadnit.

Vysílali by signály na mnoha různých frekvencích.

Používali by mnoho různých modulačních časových souřadnic. Věděli by, jak jsme zaostalí, a slitovali by se nad námi.

Tak proč jsme nezachytili žádný signál? Mohl mít Dave snad pravdu? Nikde žádné mimozemské civilizace?

Všechny ty miliardy světů leží ladem, bez života, zpustlé a neúrodné? Inteligentní bytosti se vyvíjí jenom v tomhle zapadlém koutě nepochopitelně rozlehlého vesmíru? Ať se Ellie snažila, jak chtěla, nemohla se přinutit, aby na takovou možnost přistoupila. Dokonale totiž vyhovovala lidským obavám a předsudkům, neprokázaným doktrínám o posmrtném životě nebo takovým pseudovědám jako je astrologie. Ta je jen moderním převtělením geocentrického solipsismu, namyšlenosti, která ovládala naše předky, představy, že zrovna my jsme středem vesmíru. Na tom byla vlastně založena i Drumlinova argumentace. Chceme tomu až moc věřit.

Počkat, napadlo ji. Ještě jsme ani nedokončili první kompletní průzkum severní oblohy systémem Argus. Jestli nic nezaslechneme ani za dalších sedm nebo osm let, pak teprve bude načase dělat si starosti. Tohle je poprvé v historii lidstva, kdy máme možnost pátrat po obyvatelích jiných světů. Pokud se nám to nepodaří, pak si alespoň můžeme plně uvědomit, jak je život na naší planetě jedinečný a vzácný. A pokud uspějeme, změníme od základu historii lidského druhu, rozbijeme okovy provincialismu. Když je tolik v sázce, musí se člověk odhodlat k některým menším profesním rizikům, řekla si.

Najela k okraji silnice, otočila auto závodním smykem, zařadila o dva stupně vyšší rychlost a vystřelila zpátky k ústavu Argus. Zajíci, kteří neúnavně lemovali silnici, ačkoli už růžověli svítáním, zvedli hlavičky, aby sledovali její razantní odjezd.

KAPITOLA 4

PRVOČÍSLA

Nejsou snad na Měsíci žádní Moravané, že

ještě ani jeden misionář nenavštívil tuhle naši ubohou pohanskou oběžnici, aby zcivilizoval civilizaci a pokřesťanštil křesťanstvo?

</code>

<code>Bílé sako (1850)

Mlčení je samo o sobě úžasné; vše ostatní je slabost.

</code>

<code>Smrt vlka (1864)

Studené černé vakuum bylo pryč. Impulsy se nyní blížily k obyčejné žluté trpasličí hvězdě a už se začaly hnát kolem družiny planet této nenápadné sluneční soustavy.

Prokmitaly kolem planet z vodíkových plynů, pronikly skrz měsíce z ledu a kamene, prorazily organická oblaka pustého světa, kde se probouzely předzvěsti života, a další planetu přeletěly miliardu let po jejím vzniku. Teď se impulsy vrhaly k jedné přívětivé, modrobílé planetě, která spokojeně kroužila kolem své osy na pozadí hvězdné oblohy.

Na téhle planetě byl život, fantastický co do množství a různorodosti. Na ledových vrcholcích nejvyšších hor žili skákaví pavouci a v horkých sopečných jícnech na dnech oceánů se červi živili sírou. Byli tam tvorové, kteří mohli žít jedině v koncentrované kyselině sírové, a tvorové, které kyselina sírová zabíjela; organismy, pro které byl kyslík jedovatý, a organismy, které mohly přežít jedině v kyslíku, neboť ho nutně potřebovaly k dýchání.

Nedávno se na této planetě rozšířila určitá forma života se špetkou inteligence. Postavila si předsunutá stanoviště na dnech oceánů i na oběžné dráze. Zaplavila každý kout a každou skulinku svého malého světa. Hranice, která označovala přechod mezi dnem a nocí, se zvolna ubírala k západu a v souladu s jejím pohybem miliony těchto bytostí rituálně vykonávaly své ranní obřady. Odívali se do zimních plášťů a bederních roušek; vařili si kávu, čaj nebo

pampelišky; jezdili v autech, na kolech nebo na volech, a zarputile přemítali nad svými domácími úkoly, nad vyhlídkami na jarní sadbu a nad koncem svého světa.

První impulsy v řadě rádiových vln pronikly skrze atmosféru a mraky, narazily do země a částečně se odrazily zpět do vesmíru. Jak se pod nimi Země otočila, dorazila další vlna impulsů, která nezaplavila jen tuto planetu, ale celou sluneční soustavu. Žádná z planet neubrala impulsům mnoho z jejich energie. Většina bez námahy putovala původní cestou – zatímco žlutá hvězda a její doprovodné planety se pohroužily dočista opačným směrem do inkoustové temnoty.

K ŘÍDICÍ BUDOVĚ ARGUS přicházel pracovník

noční směny v bundě s nápisem Marauders nad stylizovaným obrázkem volejbalu. Skupinka radioastronomů zrovna odcházela na večeři.

„Jak dlouho už tam vlastně hledáte ty svý zelený mužíčky? Už to bude přes pět let, že jo, Willie?“

Provokovali ho celkem dobromyslně, ale on už měl jejich legrácek plné zuby.

„Dejte nám taky šanci, Willie,“ povídá další z nich.

„Program zářivosti kvasarů fakt stojí za to. Ale bude asi trvat věčně, když budeme mít jenom dvě procenta času na teleskopech.“

„Jasně, Jacku, jasně.“

„Willie, my se díváme zpátky na vznik vesmíru. V

našem programu jde taky o hodně – a my aspoň víme, že někde nějaký vesmír je; jenže vy nevíte ani o jednom zeleném mužíčkovi.“

„Vyřiďte si to s doktorkou Arrowayovou. Jsem si jist, že váš názor ráda uslyší,“ odpověděl trochu zatrpkle.

Za okamžik již vstoupil do řídícího střediska. Zběžně zkontroloval desítky televizních obrazovek, monitorujících průběh rádiového průzkumu. Zrovna dokončili zkoumání souhvězdí Herkula. Nahlédli přímo do srdce velkého shluku galaxií daleko za Mléčnou dráhou, hvězdokupy v Herkulovi – vzdálené dobrých sto milionů světelných let; naladili se na M-13, kulovou hvězdokupu o plus minus 300.000 hvězdách, navzájem svázaných gravitační silou, které se pohybují po oběžné dráze naší Galaxie 26.000 světelných let daleko; prověřili dvojhvězdu Ras Algethi a zetu a lambdu Herculis – některé hvězdy odlišné od Slunce, jiné podobné, všechny nedaleko. Většina hvězd, které lze spatřit pouhým okem, není dál než pár set světelných let. V rámci souhvězdí Herkula pečlivě monitorovali stovky malinkých sektorů na miliardě různých frekvencí a nezaslechli nic. V uplynulých letech pátrali v souhvězdích, která se nacházejí přímo na západ od Herkula – Had, Severní koruna, Honák, Honicí psi… a ani tam nic neslyšeli.

Několik teleskopů, jak si všiml pracovník noční směny, se ještě věnovalo snímání některých chybějících údajů v souhvězdí Herkula. Zbytek znuděně mířil na sousední kousek oblohy, na první souhvězdí východně od Herkula.

Lidem ve východním Středomoří před několika tisíci lety připomínalo strunný hudební nástroj a bylo spojováno s řeckým hrdinou Orfeem. To souhvězdí se nazývá Lyra.

Počítače otáčely teleskopy tak, aby bez ohledu na denní dobu sledovaly hvězdy v Lyře od jejich východu až do západu, shromažďovaly rádiové fotony, monitorovaly technický stav teleskopů a převáděly získané údaje do takového formátu, který byl srozumitelný provozním pracovníkům. I na jediného pracovníka noční směny musely brát ohled. Když Willie prošel kolem lahvičky s cucavými bonbony, automatu na kávu, Tolkienovy věty v elfích runách od Laboratoře umělé inteligence ve Stanfordu a nalepovací cedulky s nápisem ČERNÉ DÍRY JSOU MIMO

DOHLED, konečně přistoupil k řídicímu panelu. Přátelsky pokynul pracovníkovi odpolední směny, který si zrovna sbíral své poznámky a chystal se k odchodu na večeři.

Jelikož všechny denní údaje byly přehledně zobrazeny na hlavním displeji, nemusel se Willie zbytečně ptát, jak průzkum probíhal během několika uplynulých hodin.

„Jak vidíš, nic moc. K jedné krátkodobé změně – aspoň to tak vypadalo – došlo na devětačtyřicítce,“ řekl a mávnul rukou někam k oknu. „Partička kvasarů asi před hodinou

vypustila jedna-desítky a jedna-dvacítky. Vypadá to, že jim přicházejí dost dobré údaje.“

„Jo, slyšel jsem. Oni prostě nechápou…“

Jeho hlas se vytratil, jak se na panelu před nimi rozblikalo světlo alarmu. Na displeji, označeném „Intenzita vs. Frekvence“, ostře stoupala šipka ukazatele.

„Hele, sleduj, to je monochromatický signál!“

Druhý displej, nadepsaný „Intenzita vs. Čas“, znázorňoval řadu impulsů pohybujících se zleva doprava a pak mimo obrazovku.

„To jsou jenom čísla,“ vlažně zareagoval Willie.

„Někdo prostě vysílá čísla.“

„Nejspíš to bude nějaké rušení vojenského letectva.

Viděl jsem tady poletovat jednoho z nich, asi z Kirtlandu.

Možná si z nás jen tak pro zábavu utahují.“

Zabezpečení alespoň některých rádiových frekvencí pro astronomii garantovaly mnohé slavnostní dohody. Ale právě proto, že tyto frekvence představovaly volný kanál, armáda jim příležitostně nedokázala odolat. Kdyby snad někdy vypukla třetí světová válka, radioastronomové by byli zřejmě prvními lidmi, kteří by se o ní dozvěděli, když by se jejich okna do vesmíru zaplavila bitevními rozkazy, satelity na výměru škod na geosynchronní oběžné dráze nebo vysíláním kódovaných instrukcí strategicky předsunutým stanovištím. I když astronomové pominuli vojenský rádiový styk, museli při poslechu jedné miliardy frekvencí najednou

počítat s některými poruchami. Blesky, zážehy automobilů nebo satelity s přímým vysíláním, to vše bylo zdrojem rušení rádiových vln. Ale počítače znaly jejich počet i charakteristické chování a systematicky je ignorovaly.

Rozporuplnějším signálům počítač naslouchal pozorněji a ujistil se, že neodpovídají žádnému ze souboru dat, k jejichž pochopení byl naprogramován. Tu a tam kolem prolétl výcvikový letoun s elektronickou inteligencí na palubě – někdy s radarovým diskem připomínajícím létající talíř, který se mu „utábořil“ na zádech – a na Argusu okamžitě zaznamenali neklamné známky inteligentního života. Vždy se však ukázalo, že se jedná o podivnou, až smutnou formu života, inteligentní jen do určité míry a mimozemskou už vůbec. Před několika měsíci se jim pětadvacet kilometrů nad hlavou přehnala nová F-29E se supermoderními elektronickými protiopatřeními na palubě a rozřinčela alarmy na všech 131 teleskopech. Pro nevojenský zrak astronomů byl rádiový signál dost komplexní na to, aby jej považovali za první možnou zprávu od mimozemské civilizace. Ale rychle zjistili, že nejzápadnější radioteleskop zachytil signál o celou minutu dříve než teleskop nejvýchodnější, a brzy bylo jasné, že šlo spíše o předmět, který se bleskovou rychlostí řítil tenkou slupkou vzduchu obklopujícím Zemi, než o cílené vysílání nějaké nepředstavitelně odlišné civilizace z hlubin vesmíru. Tohle byl s největší pravděpodobností ten samý případ.

</code>

<code>Prsty pravé ruky měla zasunuté do pěti rovnoměrně vytvarovaných zásuvek v malé krabičce na svém pracovním stole. Od doby, kdy bylo toto zařízení vynalezeno, dokázala ušetřit až půl hodiny týdně. Jenomže s touhle přebytečnou půlhodinkou stejně neměla co na práci.

„A mluvila jsem o tom s paní Yarboroughovou. To je teď ta na vedlejší posteli po paní Wertheimerové. Nechci se nějak vychloubat, ale mám také velkou zásluhu na tom, čeho jsi dosáhla.“

„Ano, maminko.“

Ellie zkoumala lesklý povrch svých nehtů, načež dospěla k závěru, že potřebují ještě tak minutu, možná minutu třicet.

„Vzpomněla jsem si, jak jsi tenkrát byla ve čtvrté třídě – pamatuješ? Lilo jako z konve a ty jsi nechtěla jít do školy.

Chtěla jsi, abych ti napsala omluvenku, že jsi nemohla přijít, protože jsi nemocná. A já jsem to neudělala. Řekla jsem ti, Ellie, kromě krásy je nejdůležitější věcí na světě vzdělání. S

krásou toho sama moc nenaděláš, ale se svým vzděláním něco dělat můžeš. Jdi do školy. Nikdy nevíš, co se můžeš zrovna dneska naučit. Je to tak?“

„Ano, maminko.“

„Ale já chci vědět, neříkala jsem to tenkrát tak?“

„Ano, pamatuji si na to, mami.“

Čtyři nehty se jí leskly dokonale, ale palec pořád vypadal nějak matně.

„Tak jsem ti dala přezůvky a pláštěnku – byl to jeden z těch žlutých pršiplášťů, vypadala jsi v něm roztomile jako hříbeček – a hnala tě do školy. A to byl ten den, kdy ti pan učitel Weisbrod v hodině matematiky odmítal odpovídat na tvé dětinské otázky, pamatuješ? A ty ses tak rozlítila, že ses vydala až do univerzitní knihovny a četla sis tam tak dlouho, dokud jsi o tom nevěděla víc než sám pan Weisbrod.

Udělalo to na něj velký dojem. Říkal mi to.“

„To že ti řekl? To jsem nevěděla. Kdy jsi mluvila s panem Weisbrodem?“

„Na třídní schůzce. Povídal mi – ta vaše holka má pěknou kuráž – nebo něco na ten způsob. Tak se na mě naštvala, že se z ní stala skutečná odbornice na ?.

Odbornice. Přesně tak to říkal. Jsem si jistá, že už jsem ti to vyprávěla.“

Nohama se opírala o zásuvku stolu a houpala se na točicí židli; rovnováhu držela jen pomocí prstů v lakovacím strojku. Poplašný bzučák v sobě ucítila snad ještě o něco dřív, než ho ve skutečnosti uslyšela, a prudce se na židli narovnala.

„Mami, musím jít.“

„Jsem si jistá, že už jsem ti to vyprávěla. Jenomže ty mě nikdy neposloucháš. Pan Weisbrod byl hodný člověk.

Jenže jsi ho nikdy nedokázala brát z té dobré stránky.“

„Mami, vážně už musím jít. Zachytili jsme nějakého strašáka.“

„Strašáka?“

„Vždyť víš, mami, něco, co by mohl být signál. Už jsme se o tom bavily.“

„To je přesně ono, obě si myslíme, že nás ta druhá neposlouchá. Jako matka a jako dcera.“

„Měj se, mami.“

„Nechám tě jít, když mi slíbíš, že mi hned potom zavoláš.“

„Dobře, mami, slibuju.“

Matčina potřeba komunikace a její osamělost vyvolávaly v Ellie během celého rozhovoru přání rychle to ukončit, utéct někam pryč. Nenáviděla se za to.

</code>

<code>„Dobrý večer, Willie, Steve. Podívejme se na ta data.

Dobře. Kampak jste dali amplitudový diagram? Dobře. Máte interferometrickou pozici? Fajn. Teď se podíváme, jestli v tom zorném poli nemáme nějakou hvězdu. Páni, vždyť se díváme na Vegu! To je pěkně blízká sousedka.“

Zatímco mluvila, prsty se jí míhaly po klávesnici.

„Podívejte, je jenom šestadvacet světelných let daleko.

Pozorovali jsme ji už dříve, ale vždycky s negativními

výsledky. Sama jsem se na ni dívala při svém prvním průzkumu na Arecibu. Jakou tu máme absolutní intenzitu?

Pane Bože! Vždyť by se to dalo prakticky chytit na domácím rádiu.

Fajn. Takže tady máme jeden signál na obloze těsně vedle Vegy. Je na frekvenci okolo 9,2 gigahertz, není moc monochromatický: šířka vlnového pásma dělá pár stovek hertzů. Je lineárně polarizovaný a vysílá řadu pohyblivých impulsů omezených na dvě různé amplitudy.“

Podle příkazů, které vyťukala na klávesnici, nyní obrazovka ukazovala rozmístění všech radioteleskopů.

„Bylo to zachyceno 116 teleskopy. Evidentně nejde o poruchu na jednom či dvou z nich. Dobrá, teď bychom tu měli mít základní časovou vzdálenost. Pohybuje se to s hvězdami? Nebo by to mohl být nějaký tajný satelit nebo letoun?“

„Mohu

potvrdit

hvězdný

pohyb,

doktorko

Arrowayová.“

„Fajn, to zní docela přesvědčivě. Není to tady dole na Zemi a pravděpodobně to nepochází ani z nějakého umělého satelitu na oběžné dráze, ačkoli bychom si to měli ověřit.

Willie, mohl bys zavolat na Severoamerické velitelství vzdušné obrany a zjistit, co říkají na možnost satelitu?

Kdybychom mohli vyloučit satelity, zůstávají nám dvě možnosti: buď je to kachna anebo se někdo konečně rozhoupal, aby nám poslal zprávu. Steve, projdi to ještě

manuálně. Zkontroluj několik radioteleskopů – signál je určitě silný dost – a podívej se, jaká je možnost, že by to byla kachna. Dobře víš, co myslím, profesionální žertík od někoho, kdo nám chce dát najevo, jak na to nemáme.“

Kolem řídicího panelu se nakupilo několik dalších vědců a techniků, vyburcovaných bzučákem alarmu centrálního počítače Argus. Většinou se nenápadně usmívali. Ani jednoho z nich zatím nenapadlo, aby vážně uvažovali o možnosti zprávy z jiného světa, ale mělo to jistou příchuť hlášky Dneska není škola! , bylo to vytržení ze stereotypní činnosti, na kterou si už dávno zvykli, a možná v tom byl i slabý nádech očekávání.

„Jestli kohokoli napadá nějaké jiné vysvětlení, než je mimozemská inteligence, chci ho slyšet,“ pronesla, když vzala na vědomí jejich přítomnost.

„Vega to v žádném případě být nemůže, doktorko Arrowayová. Tahle soustava je jen několik set milionů let stará. Její planety se teprve tvoří. Inteligentní forma života by neměla na svůj vývoj dost času. Musí to být nějaká hvězda v pozadí. Nebo galaxie.“

„Pak by ale vysílání muselo být absurdně silné,“

zareagoval jeden člen kvasarového týmu, který se přišel podívat, co se děje. „Potřebujeme se ihned pustit do přesné studie vlastního pohybu, abychom zjistili, jestli se rádiový zdroj pohybuje společně s Vegou.“

„V tom s tebou samozřejmě naprosto souhlasím, Jacku,“ přikyvovala. „Ale je tu ještě jedna možnost. Možná se nevyvinuli v soustavě Vegy. Možná jsou tam jen na návštěvě.“

„To by bylo také k ničemu. Tahle soustava je plná trosek a úlomků. Je to zchátralá sluneční soustava, respektive soustava v raných fázích svého vývoje. Kdyby tam zůstali moc dlouho, jejich kosmickou loď by to rozdrtilo.“

„Tak přilétli teprve nedávno. Nebo umí vypařovat přilétající meteority. Nebo provádějí úhybné manévry, když jim nějaký úlomek zkříží dráhu. Nebo se nepohybují v rovině prstence, ale na polární oběžné dráze, takže minimalizují pravděpodobnost střetu s úlomky. Možností je milion. Ale máš naprostou pravdu; nemusíme se dohadovat, jestli se zdroj nachází v soustavě Vegy nebo ne. Můžeme to prostě zjistit. Jak dlouho bude taková studie vlastního pohybu trvat? Kromě toho, Steve, tohle není tvoje směna.

Aspoň Consuele vzkaž, že přijdeš pozdě na večeři.“

Willie, který zrovna položil telefon u vedlejšího panelu, měl na tváři bezbarvý úsměv. „No, mluvil jsem s majorem Braintreem na velitelství vzdušné obrany. Přísahal by na cokoli a kohokoli, že tam nemají nic, co by vydávalo tenhle signál, a už vůbec ne na devíti gigahertzech. Jasně, to nám říkají pokaždé, když jim zavoláme. Každopádně ale tvrdí, že

v rektascensi a deklinaci Vegy nezjistili vůbec žádný objekt.“

„A co stíny?“

Touto dobou okolo Země kroužilo hodně „stínových“

satelitů, o nichž se mnoho nevědělo, a nedaly se zachytit, dokud nepřišla jejich hodina. Pak by posloužily jako zálohy pro komunikaci nebo vypátrání odpálených raket v jaderné válce pro případ, že by byly vojenské satelity určené k těmto účelům v předních řadách náhle vyřazeny z provozu. Občas se stalo, že byl nějaký stín objeven jedním z větších astronomických radarových systémů. Všechny národy shodně popíraly, že by objekt patřil právě jim, načež se rozpoutaly dramatické spekulace, že po oběžné dráze Země krouží mimozemská kosmická loď. S nadcházejícím koncem tisíciletí opět rozkvétal kult UFO.

„Interferometrie nyní vylučuje možnost oběžné dráhy Země, doktorko Arrowayová.“

„Čím dál tím lepší. Teď se podívejme pozorněji na ty pohyblivé impulsy. Předpokládejme, že se jedná o binární aritmetiku; už to někdo převedl do desítkové soustavy?

Víme už, o jakou řadu čísel se jedná? No dobrá, můžeme to spočítat z hlavy… padesát devět, šedesát jedna, šedesát sedm… sedmdesát jedna… Nejsou to všechno náhodou prvočísla?!“

V řídicím sálu to zašumělo vzrušením. I tvář samotné Ellie prozrazovala, že ji na chvíli něco hluboce rozrušilo,

což však rychle zahnala střízlivostí a obavou, že by se mohla nechat unést, že by mohla vypadat hloupě a nevědecky.

„Dobrá, pokusím se to ještě jednou stručně shrnout.

Budu to říkat co nejsrozumitelněji. Dávejte, prosím, pozor, abych na něco nezapomněla. Máme tu extrémně silný, poměrně málo monochromatický signál. Těsně za šířkou vlnového pásma tohoto signálu nejsou žádné jiné frekvence, na nichž by bylo něco jiného než šum. Signál je lineárně polarizován, jako by byl vysílán nějakým radioteleskopem.

Frekvence signálu je okolo devíti gigahertz, tedy těsně nad minimem galaktického pozadí rádiového šumu. To je ideální typ frekvence pro někoho, kdo chce být slyšen na velkou vzdálenost. Potvrdili jsme siderální pohyb zdroje, což znamená, že se pohybuje, jako by pocházel odněkud shora z hvězdného prostoru a ne z nějakého místního vysílače tady dole. Severoamerické velitelství vzdušné obrany nás ujišťuje, že nezjistilo žádné satelity – ani naše ani někoho jiného – které by odpovídaly poloze tohoto zdroje.

Interferometrie tak jako tak vylučuje, že by se zdroj nacházel na oběžné dráze Země.

Steve zrovna ověřil údaje mimo automatizovaný systém a zdá se, že nejde o žádný virový program, který by do počítače vložil někdo s pokřiveným smyslem pro humor.

Sledovaný úsek oblohy zahrnuje Vegu, což je trpasličí hvězda A-nula hlavního pořadí. Není úplně stejná jako Slunce, ale je pouze dvacet šest světelných let daleko a má

ukázkový hvězdný prstenec úlomků. Nejsou tam žádné známé planety, to však neznamená, že by okolo Vegy nemohly kroužit některé, o nichž nic nevíme. Pouštíme se do studie vlastního pohybu, abychom zjistili, zda je zdroj skutečně v zákrytu našeho zorného pole s Vegou, a odpověď bychom měli znát – cože? – za několik týdnů, pokud budeme odkázáni sami na sebe, nebo za několik hodin, pokud budeme interferometrii praktikovat v širší spolupráci.

A konečně, vysílaný signál se zdá být dlouhou řadou prvočísel, to jest celých čísel, jež nelze dělit žádným jiným celým číslem kromě jedničky a sebe sama. Žádný astrofyzikální proces s největší pravděpodobností nevytváří prvočísla. Takže bych řekla – chceme být samozřejmě opatrní – ale řekla bych, že po zvážení všech aspektů si můžeme podat ruce, protože tohle vypadá, že tu konečně opravdu něco máme.

Ale je tu jeden problém. Kdyby mělo jít o zprávu od lidiček, kteří se vyvinuli na nějaké planetě obíhající kolem Vegy, jejich vývoj by musel proběhnout velice rychle.

Celkové stáří hvězdy je přibližně pouhých čtyři sta milionů let. Není pravděpodobné, že by to bylo místo pobytu nejbližší civilizace. Je tedy velmi důležité provést studii vlastního pohybu. Ale určitě bych ještě chtěla pořádně prověřit tu možnost s kachnou.“

„Podívejte,“ řekl jeden z astronomů z programu pozorování kvasarů, který postával opodál. Pokynul směrem

k západnímu obzoru, kde narůžovělá aura neomylně označovala místo, kde před chvílí zapadlo slunce. „Za pár hodin zapadne i Vega. V Austrálii už pravděpodobně vyšla.

Nemohli bychom zavolat do Sydney, aby se na ni podívali s námi, dokud ji pořád vidíme?“

„Dobrý nápad. Mají tam teprve odpoledne. A společně budeme mít dostatečnou vzájemnou vzdálenost, abychom provedli studii vlastního pohybu. Půjčte mi výtisk toho shrnutí, půjdu ho odfaxovat do Austrálie ze své kanceláře.“

S předstíraným klidem ve tváři Ellie opustila skupinu astronomů shromážděných kolem řídicích panelů a vrátila se do své kanceláře. Pečlivě za sebou zavřela dveře.

„A kruci!“ zašeptala.

</code>

<code>To je docela štěstí… Ano, Vega je přímo uprostřed zorného pole. A chytáme impulsy, které vypadají jako řada prvočísel… Fakt. Jasně, počkám.“

Znovu se zamyslela nad tím, jak je světové astronomické společenství zaostalé. Stále ještě nebyl zapojen globální počítačový databázový systém. Jeho význam jenom pro asynchronní pohyb po síti by…

„Poslouchej, Iane, než se teleskop natočí, mohl by ses podívat na časový graf amplitudy? Když vezmeme impulsy spodní amplitudy jako tečky a horní amplitudy jako čárky, dostaneme… Ano, to je přesně ten vzorek, který vidíme už půlhodiny… Možná. Víš, je to sice nejlepší kandidát za posledních pět let, ale já si dobře pamatuji na tu příhodu se satelitem Velký pták kolem roku sedmdesát čtyři, a jak se tenkrát Sověti nechali napálit. Já si to vykládám tak, že šlo o americký výškový radarový průzkum Sovětského svazu kvůli navádění řízených střel s plochou dráhou letu… Ano, mapování terénu. A Sověti to zachytili na anténách zaměřených všemi směry. Nebyli ani schopni říct, ze které části oblohy signál přichází. Jediné, co věděli, bylo, že každé ráno přibližně ve stejnou dobu přichází z oblohy stejná řada impulsů. Jejich lidé je ujišťovali, že nejde o vojenské vysílání, takže si přirozeně mysleli, že je mimozemského původu… Ne, možnost satelitního vysílání jsme už vyloučili.

Iane, mohli bychom tě požádat, abyste ten signál sledovali, dokud ho budete mít na obloze? Zkusím teď zavolat dalším rádiovým observatořím rovnoměrně rozmístěným po celém světě, aby to také monitorovaly,

dokud se Vega znovu neobjeví tady u nás… Ano, ale nevím, jestli se dá do Číny zatelefonovat přímo. Přemýšlím o tom, že rozešlu telegram Mezinárodního astronomického svazu…

Fajn. Díky moc, Iane.“

Ve vchodu do řídicího sálu – nazývali ho tak vědomě s jistou dávkou ironie, neboť tím, kdo ve skutečnosti z velké části prováděl řídicí činnost, byly počítače v sálu úplně jiném – se Ellie na chvilku zastavila, aby se obdivovala skupince vědců, kteří živě diskutovali, zkoumali data, která se objevovala na obrazovce, a lehce se škádlili ohledně povahy signálu. Nejsou to zrovna styloví lidé, pomyslela si.

Nejsou to žádní klasičtí krasavci. Ale bezpochyby je na nich něco přitažlivého. Jsou výborní v tom, co dělají, a zvláště během procesu objevování jsou zcela pohlceni svou prací.

Když se k nim Ellie přiblížila, ztichli a ve tváři se jim zračilo očekávání. Čísla teď byla automaticky převáděna z dvojkové do desítkové soustavy…881, 883, 887, 907… a každé z nich bylo potvrzeno jako prvočíslo.

„Willie, sežeň mi mapu světa. A sežeň mi, prosím tě, Marka Auerbacha z Cambridge v Massachusetts. Měl by být doma. Předej mu tuhle zprávu, aby ji rozeslal jako telegram Mezinárodního astronomického svazu všem observatořím, a především všem velkým rádiovým observatořím. A požádej ho, aby nám ověřil naše číslo do rádiové observatoře Beijing. Pak mi zavolej prezidentského poradce pro vědu.“

„A co Národní vědecká nadace?“

„Po Auerbachovi mi zavolej prezidentského poradce pro vědu.“ V duchu se jí zdálo, že v tom lomozu ostatních hlasů slyší jedno radostné zvolání.

</code>

<code>NEOBVYKLÝ PŘERUŠOVANÝ RÁDIOVÝ ZDROJ

V REKTASCENSI 18H 34M, DEKLINACE PLUS 38

STUPŇŮ 41 MINUT, OBJEVEN SYSTEMATICKÝM

PROGRAMEM POZOROVÁNÍ OBLOHY ARGUS.

</code>

<code>9,24176684

GIGAHERTZ,

ŠÍŘKA

VLNOVÉHO PÁSMA PŘIBLIŽNĚ 430 HERTZ.

BIMODÁLNÍ AMPLITUDY PŘIBLIŽNĚ 174 A 179

JANSKYS.

</code>

<code>PROKAZUJÍ

ZAKÓDOVANOU SEKVENCI PRVOČÍSEL. GLOBÁLNÍ

POKRYTÍ V PLNÉM ROZSAHU NEZBYTNĚ NUTNÉ.

DALŠÍ INFORMACE ŽÁDEJTE TELEFONICKY VE

SPOLUPRACUJÍCÍCH OBSERVATOŘÍCH.

E. ARROWAYOVÁ, ŘEDITELKA, PROJEKT

ARGUS, SOCORRO, NOVÉ MEXIKO, U.S.A.

KAPITOLA 5

DEŠIFROVACÍ ALGORITMUS

Ó, mluv dál, anděle skvoucí…

</code>

<code>Romeo a Julie

UBYTOVNY PRO NÁVŠTĚVY VĚDCŮ byly teď

všechny plné, přímo přecpané vybranými vynikajícími osobnostmi společenství SETI. Když začaly z Washingtonu přijíždět oficiální delegace, v sídle projektu Argus se už pro ně nenašlo vhodné ubytování, a musely být umístěny do motelů v sousedním Socorru. Kenneth der Heer, prezidentský poradce pro vědu, byl jedinou výjimkou.

Dorazil hned první den po objevu; reagoval tak na naléhavý telefonát od Eleanor Arrowayové. Během několika následujících dnů postupně přijížděli vládní úředníci z Národní vědecké nadace, Národního úřadu pro letectví a vesmír, ministerstva obrany, prezidentského poradního výboru pro vědu, Národní rady pro bezpečnost a Úřadu národní bezpečnosti. Objevilo se také několik vládních úředníků, jejichž skutečné oficiální zařazení zůstalo tajemstvím.

Předešlého večera někteří z nich stáli u základny teleskopu číslo 101a poprvé si ukazovali na Vegu. Její modrobílé světélko jim úslužně a překrásně poblikávalo.

„Chci říct, že už jsem ji viděl, ale nikdy jsem nevěděl, jak se jmenuje,“ poznamenal jeden z nich. Vega se zdála jasnější než ostatní hvězdy na obloze, ale jinak nebyla nijak zvlášť pozoruhodná. Byla jen jednou z několika tisíc hvězd viditelných pouhým okem.

Vědci rozpoutali nepřetržitou výzkumnou konferenci ohledně povahy, původu a možného významu rádiových impulsů. Zdejší kancelář pro veřejné záležitosti – větší než ve většině observatoří kvůli všeobecnému zájmu o pátrání po mimozemské inteligenci – byla pověřena, aby dodávala informace nižším vládním úředníkům. Každý další příjezd si žádal rozsáhlou osobní instruktáž. Ellie, která byla povinna informovat vyšší úředníky, dohlížet na probíhající výzkum a reagovat na zcela legitimní skeptické pohledy, vnucované některými kolegy, byla vyčerpaná. Luxus vydatného nočního spánku si nedopřála od doby, kdy došlo k objevu.

Nejdříve se snažili udržet tento nález v tajnosti.

Koneckonců si nemohli být absolutně jisti, že jde o zprávu z jiného světa. Předčasné nebo pochybené oznámení by bylo pohromou pro styk s veřejností. Ale co je horší, překáželo by to analýze dat. Kdyby se sem nahrnul tisk, určitě by utrpěla věda. Washington i Argus toužili udržet celou historku v tajnosti. Ale vědci ji vyprávěli doma, telegram Mezinárodního astronomického svazu byl rozeslán po celém světě a také všechny primitivní astronomické databázové systémy v Evropě, Severní Americe a Japonsku obsahovaly zprávy o objevu.

Ačkoli pro zveřejnění možných nálezů existovala řada eventuálních plánů, skutečné okolnosti je zastihly dokonale nepřipravené.

Vypracovali prohlášení tak neškodné, jak jen mohli, a zveřejnili ho, až když už nemohli jinak. Způsobilo pochopitelně senzaci.

Požádali sice média o trpělivost a shovívavost, ale bylo jim jasné, že je jen otázkou času, kdy na ně tisk zaútočí všemi prostředky. Zkoušeli odradit reportéry od zběsilých nájezdů na sídlo projektu, když jim trpělivě vysvětlovali, že v zachycených signálech nejsou žádné konkrétní informace, jen fádní a opakující se prvočísla. Tisk začínal být netrpělivý kvůli nedostatku žhavých novinek. „Samotná otázka – Co je to prvočíslo? – může mít tolik vedlejších významů,“

vysvětloval Ellie jeden reportér po telefonu.

Televizní štáby v malých letadlech a pronajatých helikoptérách začaly provádět nízké přelety těsně nad ústavem Argus, přičemž se jim někdy úspěšně dařilo produkovat silné rádiové vlny, které dokonale mátly všechny teleskopy. Jiní reportéři pronásledovali vládní úředníky z Washingtonu, když se v noci vraceli do motelů.

Někteří podnikavější jedinci se pokoušeli proniknout do ústavu nezpozorováni – v plážové bugině, na motorce a v jednom případě dokonce na koni. Nakonec byla Ellie nucena informovat se o míře účinnosti hradby proti cyklonům.

Těsně po příjezdu se der Heerovi dostalo od Ellie jedné z prvních verzí toho, co už bylo nyní její standardní instruktáží: překvapivá intenzita signálu, jeho lokalizace na

obloze v těsné blízkosti hvězdy Vega, charakteristika impulsů.

„Možná jsem prezidentským poradcem pro vědu,“

povídá, „ale jsem jenom biolog. Takže mi to, prosím tě, vysvětli pomalu. Chápu, že když je rádiový zdroj šestadvacet světelných let daleko, pak musela být zpráva poslána před šestadvaceti lety. To znamená, že v šedesátých letech nějaké legrační postavičky se špičatýma ušima napadlo, že by nás mohlo zajímat, že mají rády prvočísla.

Ale prvočísla nejsou těžká. Nevypadá to, že by se vychloubali. Spíš to vypadá, jako by nám posílali doučování z aritmetiky. Možná bychom se měli cítit uraženi.“

„Ne, podívej se na to takhle,“ řekla s úsměvem. „Tohle je jako signální oheň. Je to oznamovací signál. Je proveden tak, aby upoutal naši pozornost. Dostáváme podivné vzorky impulsů z kvasarů a pulsarů a rádiových galaxií a bůhví odkud ještě. Ale prvočísla jsou velice specifická, velice umělá. Žádné sudé číslo například není prvočíslem. Je těžké si představit, že by nějaká vyzařující plazma nebo explodující galaxie vysílala pravidelnou řadu podobných signálů. Tahle prvočísla mají upoutat naši pozornost.“

„Ale proč? “ divil se, upřímně vyveden z konceptu.

„Nevím. Ale v téhle branži musí být člověk hrozně trpělivý. Možná že se za chvíli prvočísla vytratí a nahradí je něco jiného, něco velmi bohatého, opravdová zpráva.

Musíme prostě poslouchat dál.“

Právě tohle se nejhůř vysvětlovalo tisku, totiž že signály nemají v podstatě žádný obsah, žádný význam – jen několik prvních stovek prvočísel jdoucích za sebou, pak pozpátku na začátek a znovu jednoduché znázornění v dvojkové soustavě: 1, 2, 3, 5, 7, 11, 13, 17, 19, 23, 29, 31…

Devět není prvočíslo, vysvětlovala trpělivě, protože je dělitelné třemi (stejně jako devíti a jedničkou, samozřejmě).

Deset není prvočíslo, protože obsahuje čísla 5 a 2 (stejně jako 10 a 1). Jedenáct je prvočíslo, protože je dělitelné pouze jedničkou a sebou samým. Ale proč vysílat prvočísla?

Připomnělo jí to takzvaného geniálního idiota, jednoho z těch lidí, kteří jsou naprosto méněcenní v základních společenských nebo verbálních dovednostech, ale kteří jsou schopni ohromujících výkonů v mentální aritmetice – jako například určit po krátkém zamyšlení, na který den v týdnu připadne 1. červen roku 11977. Není to k ničemu; dělají to, protože je to baví a protože to umějí dělat.

Věděla, že od přijetí zprávy uplynulo teprve pár dnů, přesto však byla nadšená a hluboce zklamaná zároveň. Po všech těch letech konečně zachytili signál – nebo něco na ten způsob. Ale jeho obsah byl povrchní, bezcenný, prázdný.

Asi si představovala, že jim přijde něco jako Encyclopaedia Galactica.

Možnosti radioastronomie rozvíjíme teprve několik posledních desetiletí, připomínala si, a to v galaxii, kde je průměrný věk hvězdy miliardy let. Šance, že zachytíme

signál od civilizace na stejném stupni vývoje jako jsme my, by měla být mizivá. Kdyby byli jen o malinko pozadu, technologické schopnosti nutné k vzájemné komunikaci by postrádali úplně. Nejpravděpodobnější tedy je, že signál přichází od daleko vyspělejší civilizace. Možná že by dokázali napsat dokonalé a melodické zrcadlové fugy: kontrapunkt by byl tématem psaným pozpátku. Ne, rozhodla se. Zatímco tohle byli bezpochyby nějací géniové určitě nesrovnatelných schopností, byla to jen nepatrná extrapolace od toho, co dokážou lidské bytosti. Bach a Mozart dělávali aspoň poměrně slušné tečky.

Pokusila se udělat ještě větší skok; podívat se do mysli někomu, kdo je nesmírně, nepředstavitelně inteligentnější než ona, chytřejší než Drumlin, řekněme, nebo Eda, mladý nigerijský fyzik, který zrovna obdržel Nobelovu cenu. Ale bylo to zhola nemožné. Mohla dumat nad tím, jak dokázat poslední Fermatovu větu nebo Goldbachovu domněnku rovnicí na několika málo řádcích. Dokázala si představit problémy, které jsou naprosto mimo nás a které by pro ně stejně byly jen obnošenou vestou. Ale nemohla se dostat do jejich mysli; neuměla si představit, jak by asi mimozemšťan uvažoval, kdyby byl daleko schopnější než člověk.

Samozřejmě. Není divu. Co jiného čekala? Bylo to, jako byste si zkoušeli představit novou základní barvu nebo svět, kde byste dokázali jednotlivě rozeznat několik stovek známých jen na základě jejich pachu… Mohla o tom mluvit,

ale nemohla to prožít. Pochopit chování bytostí, která je několikrát chytřejší než vy, musí být a priori hrozně těžké.

Ale tak či onak: proč jenom prvočísla?

</code>

<code>několika

posledních

dnů

udělali

radioastronomové projektu Argus značné pokroky. Vega měla svůj vlastní, známý pohyb – známou složku své rychlostí směrem k Zemi nebo od ní a známou složku v laterálním smyslu, to jest po obloze, na pozadí vzdálenějších hvězd. Teleskopy Argus ve spolupráci s rádiovými observatořemi v Západní Virginii a Austrálii stanovily, že se zdroj rádiových vln pohybuje zároveň s Vegou. Nejenže podle jejich nejpečlivějších měření signál přicházel přesně z toho místa na obloze, kde září Vega, ale rovněž s hvězdou sdílel její příznačné a charakteristické pohyby. Za předpokladu, že nešlo o kachnu nevídaných rozměrů, nacházel se zdroj impulsů prvočísel skutečně ve sluneční soustavě Vegy. Nedocházelo k žádnému vedlejšímu Dopplerovu jevu, způsobenému pohybem vysílače, který byl snad ukotven na nějaké planetě. Mimozemšťané museli vyrovnávat orbitální pohyb. Možná to bylo něco jako mezihvězdný projev zdvořilosti.

„Je to ta nejproklatější a nejúžasnější věc, o jaké jsem kdy slyšel. A nemá to vůbec co dělat s tím naším krámem tady,“ prohlásil jeden vládní úředník z Úřadu vyspělých

výzkumných projektů obrany, který se chystal k návratu do Washingtonu.

Jakmile došlo k objevu, Ellie naprogramovala několik teleskopů, aby zkoumaly Vegu na rozsahu mnoha jiných frekvencí. Samozřejmě že zjistily stejný signál, stejně monotónní sled prvočísel, pípajících na vodíkové lince 1420

megahertz, na hydroxylové lince 1667 megahertz a na mnoha dalších frekvencích. Po celém rádiovém spektru „remcala“ Vega s použitím elektromagnetického orchestru v prvočíslech.

„Nedává to smysl,“ povídá Drumlin, zatímco si nenuceně pohrával s přezkou na pásku. „Nemohli jsme to přece přehlédnout. Každý se na Vegu díval. Celé roky.

Arrowayová ji pozorovala před deseti lety na Arecibu. A minulé úterý začne zničehonic Vega vysílat prvočísla? Proč zrovna teď? Co je na dnešku tak zvláštního? Jak je možné, že začnou vysílat jen pár let potom, co se rozjel projekt Argus?“

„Možná, že se jim rozbil vysílač a měli ho pár století v opravě,“ navrhoval Valerian, „a zrovna ho znovu zapojili.

Možná, že mají v plánu vysílat k nám jen jednou za milion let. Nezapomeň na všechny další planety, které se ucházejí o to, že by na nich mohl být život. Pravděpodobně nejsme jediná ryba v rybníce, chápeš?“ Ale Drumlin, očividně nespokojený s takovou odpovědí, jen zavrtěl hlavou.

Přestože konspirativní myšlení bylo Valerianovi naprosto cizí, měl pocit, že v poslední Drumlinově otázce zachytil určitý podtext: mohl by tohle všechno být jen lehkomyslný, zoufalý pokus vědců z Argusu zabránit předčasnému ukončení projektu? To nepřipadá v úvahu, zavrtěl hlavou Valerian. Zatímco kolem prošel der Heer, ocitl se tváří v tvář dvěma starším odborníkům na problém SETI, kteří na sebe mlčky přikyvovali.

Mezi vědci a byrokraty panovala určitá nepohoda, vzájemný neklid, konflikt nejzákladnějších předpokladů.

Jeden elektrikář tomu říkal špatné propojení zdánlivého odporu. Když vědci s někým hovořili, byli oproti vkusu mnoha byrokratů příliš spekulativní, příliš kvantitativní a příliš neurčití. Byrokraté byli pro mnohé vědce zase příliš bez

představivosti,

příliš

kvalitativní

a

příliš

nekomunikativní. Ellie a hlavně der Heer se pokoušeli tuhle propast překlenout, ale jejich pomyslný most se jim neustále propadal pod nohama.

Té noci byly všude spousty nedopalků a šálků s nedopitou kávou. Neformálně oblečení vědci, vládní úředníci z Washingtonu a sem tam i vysoký vojenský důstojník zaplňovali řídicí sál, konferenční sál či malou posluchárnu a proudili ze dveří, kde v záři hvězdného svitu a světélkujících cigaret pokračovali v některých diskusích.

Ale nálada byla napnutá k prasknutí. Projevovalo se napětí a vyčerpání.

</code>

<code>„Doktorko Arrowayová, toto je Michael Kitz, asistent ministra obrany se specializací na C3I.“

Když der Heer Kitze představil a postavil se o krůček za ním, začal gestikulovat… co? Nějakou směsici nepříjemných emocí. Zmatení v kombinaci s obezřetností?

Připadalo jí, že ji žádá o sebeovládání. To si o ní myslel, že má tak horkou hlavu? „C3I“ – vyslovované skutečně cé na třetí i – znamenalo v angličtině Velení, Kontrola, Komunikace a Informace, což byly velmi odpovědné činnosti v této době, kdy Spojené státy a Sovětský svaz významnou měrou a velmi statečně snižovaly svůj strategický arzenál jaderných zbraní. Takovou práci mohl dělat jen velice obezřetný člověk.

Kitz se usadil na jedné ze dvou židlí na druhé straně stolu, mírně se předklonil a přečetl si Kafkův citát Zjevně na něj neudělal velký dojem.

„Doktorko Arrowayová, dovolíte-li, půjdu rovnou k věci. Jsme znepokojeni otázkou, zda je v nejlepším zájmu Spojených států, aby byly tyto informace obecně známy.

Nejsme zrovna nadšeni tím, že jste ten telegram rozeslala po celém světě.“

„Myslíte do Číny? Do Ruska? Do Indie?“ Hlas se jí přes veškeré úsilí evidentně přiostřil. „Chtěli jste držet prvních 261 prvočísel v tajnosti? Skutečně si, pane Kitz, myslíte, že měli mimozemšťané v úmyslu komunikovat

výhradně s Američany? Nemyslíte, že zpráva z jiného světa patří celému světu?“

„Mohla jste nás požádat o radu.“

„A riskovat že ztratíme signál? Podívejte se, pokud víme, zatímco Vega zapadla tady v Novém Mexiku, ale přitom byla vysoko na obloze nad Beijingem, mohlo být zrovna vysíláno něco zásadního, něco jedinečného. Tyhle signály nejsou ničím na způsob důvěrného telefonátu do Spojených států. Není to ani důvěrný telefonát na planetu Zemi. Je to jako hovor mezi stanicemi pro kteroukoli planetu sluneční soustavy. My jsme měli jenom to štěstí, že jsme zvedli sluchátko.“

Der Heer zase něco vyzařoval. Co se jí to jen snažil říct? Že s tou analogií sice souhlasí, ale s Kitzem raději opatrně?

„Tak či onak,“ pokračovala, „už je stejně pozdě. Teď už každý ví, že je v soustavě Vegy nějaká forma inteligentního života.“

„Nejsem si jist, zda je úplně pozdě, doktorko Arrowayová. Podle všeho se domníváte, že nějaké vysílání, které bude plné informací, má teprve přijít. Tady doktor der Heer,“ odmlčel se významně, „doktor der Heer říká, že podle vašeho názoru jsou tahle prvočísla jen nějakým znamením, které má upoutat naši pozornost. Pokud přijde skutečná zpráva a bude, řekněme, choulostivá – něco, co se

ostatním zemím nepodaří hned zachytit – přeji si ji udržet v tajnosti, dokud si o tom nepromluvíme.“

„Každý z nás má svá přání, pane Kitz,“ neubránila se Ellie odvětit nasládle, ignorujíce der Heerova pozvednutá obočí. Kitzovy způsoby byly jaksi znervózňující až provokativní. A její zřejmě také. „Já bych si například přála, abych pochopila, co má tenhle signál znamenat, co se děje na Veze a jaký to má význam pro Zemi. Je klidně možné, že klíčem k takovému pochopení budou vědci jiných národů.

Možná budeme potřebovat jejich údaje. Možná budeme potřebovat jejich mozky. Dovedu si docela dobře představit, že by tento problém mohl být příliš velký na to, aby se s ním sama vypořádala jediná země.“

Teď už der Heer vypadal poměrně vyděšeně. „Ehm, když dovolíte, doktorko Arrowayová. Návrh pana asistenta Kitze není až tak nelogický. Není vůbec vyloučeno, že budeme spolupracovat i s jinými národy. Jediné, oč vás žádá, je, abyste si o tom nejdříve promluvila s námi. A to jen v případě, že přijde nová zpráva.“

Jeho hlas byl sice uklidňující, nikoli však falešně patetický. Znovu se na něj pozorně podívala. Der Heer nebyl vyloženě pohledný muž, ale měl vlídný a inteligentní výraz ve tváři. Na sobě měl modrý oblek a pečlivě nažehlenou oxfordskou košili. Působil vážným a vyrovnaným dojmem, který zjemňoval jen jeho příjemný úsměv. Proč se tedy zaprodává tomuhle blbečkovi? Má to snad v popisu práce?

Nebo že by snad to, co tady Kitz vykládá, mělo nějaký smysl?

„Což je stejně málo pravděpodobná eventualita,“

povzdechnul si Kitz, když se zvedal. „Nicméně, ministr obrany by vaši spolupráci ocenil.“ Pokoušel se o rozhodující slovo. „Souhlas?“

„Musím si to promyslet,“ odpověděla a podala mu ruku jako leklou rybu.

„Přijdu za pár minut, Miku,“ řekl der Heer srdečně.

S rukou na klice u dveří jako by si Kitz ještě na něco vzpomněl, vytáhl z vnitřní náprsní kapsy nějaký dokument, přistoupil zpět a pečlivě ho položil na okraj stolu. „Málem bych zapomněl. Tohle je kopie Haddenského usnesení.

Pravděpodobně o něm víte. Jedná se o právo vlády označit za tajný takový materiál, který je životně důležitý pro bezpečnost Spojených států amerických. I kdyby nepocházel z utajeného ústavu.“

„To chcete zatajovat prvočísla?“ zeptala se a nevěřícně vytřeštila oči.

„Uvidíme se venku, Kene.“

Jakmile se za Kitzem zavřely dveře, Ellie spustila. „O

co mu sakra jde? O smrtící paprsky z Vegy? O rozmetání světa na kusy? O co se tady doopravdy jedná?“

„Je jenom opatrný, Ellie. I když vidím, že ti taková odpověď nestačí. Dobrá. Předpokládejme, že přijde nějaká zpráva – víš, co myslím, se skutečným obsahem – a že v ní

bude něco nepřípustného třeba pro muslimy nebo metodisty.

Neměli bychom být s jejím zveřejněním raději opatrní, aby to pak Spojené státy neschytaly?“

„Kene, co se mi to tady snažíš nakecat? Ten člověk je asistent ministra obrany. Kdyby měli strach z muslimů a metodistů, poslali by za mnou někoho z ministerstva zahraničních věcí nebo – já nevím – jednoho z těch náboženských fanatiků, kteří předsedají prezidentským modlitebním snídaním. Ty jsi přece prezidentský poradce pro vědu. Co jsi naší prezidentce poradil?“

„Neradil jsem jí nic. Co jsem tady na Argusu, mluvil jsem s ní jenom jednou krátce po telefonu. A upřímně řečeno, žádné instrukce ohledně utajení mi nedávala. Také se mi zdálo, že to, co Kitz říkal, bylo postavené na hlavu.

Myslím, že jedná na vlastní pěst.“

„Kdo to vůbec je?“

„Pokud vím, je právník. Než přešel do státní správy, býval vedoucím pracovníkem v elektrotechnickém průmyslu. V C3I se fakt vyzná, ale to ještě neznamená, že spolkl všechnu moudrost.“

„Kene, já ti důvěřuji. Věřím, že jsi mi tenhle problém s Haddenským usnesením

nepřivodil ty.“

Zamávala

dokumentem a odmlčela se, aby se mu podívala zpříma do očí. „Víš, že si Drumlin myslí, že je v polarizaci ještě jedna zpráva?“

„Nerozumím.“

„Teprve před pár hodinami Dave dokončil hrubou statistickou studii polarizace. Znázornil Stokesovy parametry sférami Poincarého; je jich tam celý pěkný film, měnící se v čase.“

Der Heer se na ni rozpačitě podíval. Copak biologové nepoužívají ve svých mikroskopech polarizované světlo?

divila se Ellie v duchu.

„Když k tobě přichází záření o nějaké vlnové délce – viditelné světlo, rádiové záření nebo jakýkoli jiný druh záření – vzhledem k tvému zornému poli vibruje v pravých úhlech. Když taková vibrace rotuje, je vlna takzvaně elipticky polarizovaná. Když rotuje ve směru otáčení hodinových ručiček, říkáme, že jde o pravotočivou polarizaci; když rotuje proti směru hodinových ručiček, je levotočivá. Vím, že to je trochu slabomyslné pojmenování.

Nicméně obměňováním těchto dvou druhů polarizace je možné přenášet informace. Když je polarizace trochu doprava, je to nula; trochu doleva a je to jednička. Jasné? Je to docela dobře možné. Naše civilizace používá modulaci amplitudy a modulaci frekvence, ale tak nějak ze zvyku prostě neděláme modulaci polarizace.

Takže signál z Vegy vypadá, že má modulovanou polarizaci. Teď máme zrovna plno práce, abychom to ověřili. Ale Dave zjistil, že tam není každého z těch dvou druhů polarizace stejně. Je to celé víc pravotočivě než levotočivě polarizované. Je prostě možné, že je v polarizaci

další zpráva, o níž jsme dosud nevěděli. Proto je mi ten tvůj kámoš podezřelý. Kitz mi jen tak nedává dobře míněnou obecnou radu. Dobře ví, že jsme možná zasvěceni do něčeho dalšího.“

„Buď klidná, Ellie. Čtyři dny jsi skoro nespala.

Žongluješ tady s vědeckou prací, s administrativou a s tiskem. Už teď máš na kontě jeden z největších objevů století, a jestli ti dobře rozumím, možná stojíš na pokraji něčeho ještě důležitějšího. Máš svaté právo být lehce předrážděná. A vyhrožovat militarizací projektu bylo od Kitze hodně neohrabané. Nedělá mi sebemenší potíže pochopit, proč jsi k němu podezřívavá. Ale na druhou stranu na tom, co říká, něco bude.“

„Ty toho člověka znáš?“

„Byl jsem s ním na několika schůzích. Těžko bych mohl tvrdit, že ho znám. Ellie, existuje-li možnost, že přichází skutečná zpráva, nebyl by přece jen docela dobrý nápad trochu vylidnit prostor?“

„Určitě. A pomůžeš mi tedy s tím starým železem z Washingtonu?“

„Jasně. Ale když necháš ten dokument válet na stole, někdo se tu třeba zastaví a vyvodí si špatné závěry. Proč ho někam neuklidíš?“

„Takže mi pomůžeš?“

„Když situace zůstane taková, jaká je, pomůžu. Jestli nám tuhle záležitost utají, nebudeme ze sebe moci vydat to nejlepší, co v nás je.“

Ellie s úsměvem poklekla ke svému malému

kancelářskému trezoru a vyťukala šesticifernou kombinaci 314159. Naposledy se zběžně podívala na dokument, nadepsaný velkými černými písmeny SPOJENÉ STÁTY

VS. HADDEN CYBERNETICS, a zamkla ho dovnitř.

</code>

<code>Ellie, jejíž prsty kmitaly po klávesnici na panelu před ní, se současně věnovala skupině lidí a dešifrovacímu programu.

„Za ta léta jsme počítač naučili dešifrovat mnoho druhů eventuálních zpráv. Na základě analýzy doktora Drumlina jsme se právě dozvěděli, že tady máme informace v modulaci polarizace. Všechno to zběsilé přeskakování mezi levou a pravou polarizací něco znamená. Není to jen náhodný šum. Je to, jako byste si házeli korunou.

Samozřejmě očekáváte, že vám padne zhruba stejně tolik panen jako orlů; místo toho dostanete dvakrát tolik panen

než orlů. Takže usoudíte, že je mince buď převážená, anebo, jako v našem případě, že modulace polarizace není náhodná; že má obsah… A podívejte se na tohle! To, co nám počítač právě sdělil, je ještě zajímavější. Přesná sekvence panen a orlů se systematicky opakuje. Je to dlouhá sekvence, takže jde o pěkně složitou zprávu. Vysílající civilizace musí hodně chtít, abychom ji zachytili správně.

Tady, vidíte? Tady se zpráva opakuje. Teď jsme zrovna na začátku celé sekvence. Každý bit informací, každá tečka a čárka – chcete-li tomu tak říkat – je zcela totožná s tím, co bylo v minulém souboru dat. Teď analyzujeme celkový počet bitů. Je to číslo v desítkách miliard. Jó, bingo! Je výslednicí tří prvočísel,“ vykřikla Ellie.

Ačkoli Drumlin i Valerian teď už jen zářili, Ellie se zdálo, že oba zakoušejí úplně jiné pocity.

„No a co? Co mají znamenat nějaká prvočísla navíc?“

zeptal se jeden host z Washingtonu.

„To by mohlo znamenat, že nám posílají obrázek. Jak vidíte, tahle zpráva se skládá z velkého počtu bitů informací.

Předpokládejme, že tohle vysoké číslo je výslednicí tří čísel menších; je to číslo krát číslo krát číslo. Zpráva je tedy trojrozměrná. Řekla bych, že to bude buď jediný statický trojrozměrný obraz jako třeba nehybný hologram anebo dvojrozměrný obraz, který se mění v čase, tedy film.

Předpokládejme, že se jedná o film. Jestli to je hologram, tak jako tak by nám trvalo déle ho zobrazit. Pro tento případ

tady máme jeden ideální dešifrovací algoritmus,“

vysvětlovala trpělivě.

Na obrazovce naskočil neurčitý pohyblivý vzorec složený z černých a bílých čtverečků.

„Willie, spustil bys nějaký program interpolace šedi?

Něco rozumného. A zkus s tím občas otáčet přibližně o devadesát stupňů proti směru hodinových ručiček.“

„Doktorko Arrowayová, vypadá to, že tu máme nějaký vedlejší kanál na postranním pásmu. Možná je to zvuk k tomu filmu.“

„Nahoď to.“

Jedinou další praktickou aplikací prvočísel, která se jí vybavovala, bylo veřejné šifrování, které se tou dobou široce využívalo v oblasti komerce a národní bezpečnosti. První použití prvočísel mělo zprávu osvětlit zabedněncům, to druhé mělo zprávu skrýt před průměrnými inteligenty.

Ellie si prohlížela tváře před sebou. Kitz vypadal ustaraně. Možná měl zlou předtuchu, že se objeví nějaký příšerný vetřelec, anebo ještě hůř, podrobné nákresy ničivé zbraně, které by mohly být příliš tajné, než aby se mohly svěřit jejím zaměstnancům. Willie se tvářil velice vážně a neustále naprázdno polykal. Obraz je něco jiného než pouhá čísla. Možnost vizuální zprávy evidentně vzbuzovala v srdcích mnoha přihlížejících neovladatelné obavy a fantazie.

Der Heer měl užaslý výraz; v tu chvíli vypadal mnohem

méně jako úředník, byrokrat či prezidentský poradce a mnohem více jako vědec.

Obraz, stále nerozlišitelný, provázelo hluboké bručící glissando zvuků, které nejdříve vyšplhalo nahoru a pák zase sklouzlo dolů po celém zvukovém spektru, dokud se neustálilo někde okolo malého c. Skupina si pomalu začala uvědomovat sice stále nevýraznou, ale zato pompézní hudbu. Obraz se otáčel, seřizoval a zaostřoval.

Ellie strnule zírala na černobílý zrnitý obraz… masivní slavnostní tribuny, vyzdobené obrovskou orlicí ve stylu art deco. Ve svých ocelových drápech orlice svírala…

„Kachna! Je to kachna!“ Sálem se ozvaly výkřiky úžasu, nevíry, smíchu a mírné hysterie.

„Nevidíš? Napálili tě,“ sděloval jí Drumlin téměř konverzačním tónem. Usmíval se. „Je to promyšlený profesionální vtip. Mrhala jsi časem všech lidí tady kolem.“

Ve svých ocelových drápech orlice svírala, jak už mohla jasně vidět, hákový kříž. Kamera pomalu najížděla nad orlici, aby se nakonec setkala s úsměvem na tváři Adolfa Hitlera, který mával rytmicky skandujícímu davu.

Jeho uniforma, prostá jakýchkoli vojenských vyznamenání, vyjadřovala skromnou jednoduchost. Řídicím sálem se rozezněl plný baryton hlasatele. K Ellie přistoupil der Heer.

„Umíš německy?“ zašeptala. „Co to říká?“

„Vůdce,“ překládal zvolna, „vítá svět v německé otčině u příležitosti zahájení Olympijských her 1936.“

KAPITOLA 6

</code>

<code>Nejsou-li šťastní poručníci, kdo jiný by pak mohl být?

</code>

<code>Politika

Kniha 2, Kapitola 5

KDYŽ LETADLO DOSÁHLO letové výšky a

Albuquerque nechalo už dobrých sto mil za sebou, Ellie si znuděně prohlížela bílý lepenkový obdélníček s modrými natištěnými písmeny, který byl připevněn sešívačkou k obálce s její letenkou. Jako vždy od jejího prvního obchodního letu v životě na něm beze změny stálo: „Toto není zavazadlový lístek, který popisuje Článek 4 Varšavské konvence.“ Ráda by věděla, proč měly letecké společnosti takový strach, že by si cestující mohli tenhle kus lepenky splést s lístkem Varšavské konvence? A když jsme u toho, co je vůbec lístek Varšavské konvence? Proč ještě nikdy žádný neviděla? Kdepak je asi uskladňovali? Při jakési zapomenuté klíčové události v historii musela zřejmě nějaká nepozorná letecká společnost zapomenout tohle varování vytisknout na lepenkové obdélníčky a nejspíš byla dohnána k bankrotu rozhněvanými cestujícími, kteří se stali obětí onoho nedorozumění, že tohle je zavazadlový lístek Varšavské konvence. Bezpochyby existují zvučné finanční důvody k celosvětovému znepokojení nad tím, které kousky lepenky nejsou popsány ve Varšavské konvenci. Jen si představ, pomyslela si, kdyby se to neustále rostoucí množství vytištěných řádek věnovalo na něco užitečného – řekněme na historii světového výzkumu nebo na náhodné události ve světě vědy anebo třeba na výpočet průměrného počtu nalétaných kilometrů, dokud se vaše letadlo nezřítí.

Kdyby přijala der Heerovu nabídku na let vojenským letounem, měla by zase jiné nahodilé asociace. Ale to by bylo až moc pohodlné a ještě by to mohlo zavánět eventuální militarizací celého projektu. Raději cestovala obchodními linkami. Jen co se Valerian usadil na sedadle vedle ní, už měl zavřené oči. Nebylo nějak zvlášť kam spěchat poté, co se na poslední chvíli postarali o detaily v analýze dat, a narazili na to, že se možná odloupne i druhá vrstva cibulky. Celkem bez problémů stihli tenhle obchodní let, který je včas dopraví před zítřejší schůzí do Washingtonu; vlastně dostatečně včas na to, aby se ještě v noci mohli pořádně vyspat

Podívala se na svůj telefax, pečlivě uzavřený na zip v přenosném koženém pouzdře a uložený pod sedadlem před ní. Byl o několik set kilobitů za sekundu rychlejší než Peterův starý model a zobrazoval mnohem lepší grafiku. No, možná ho zítra bude potřebovat, aby prezidentce vysvětlila, co dělá Adolf Hitler na Veze. Musela si přiznat, že má z toho jednání trochu trému. Nikdy se ještě s žádným prezidentem nesetkala a tenhle nebyl podle měřítek konce dvacátého století až tak špatný. Neměla ani čas, aby si něco udělala s vlasy, natož s obličejem. Ale no tak, přece se nejela do Bílého domu předvádět!

Co by si pomyslel její nevlastní otec? Jestlipak byl pořád přesvědčený, že se pro vědeckou práci nehodí? Nebo její matka, nyní odkázaná na vozíček v ošetřovatelském

ústavu? Za ten týden, co uplynul od objevu, jí stihla jen jednou krátce zavolat, takže si slíbila, že jí zítra zatelefonuje znovu.

Jako už mnohokrát předtím se zamyšleně dívala z okénka a představovala si, jaký dojem by asi Země dělala na pozorovatele z jiného světa, který by se díval z této letové výšky dvanácti nebo čtrnácti kilometrů a který by měl zhruba stejné oči jako my. Hluboko dole se prostíraly rozlehlé oblasti středozápadu, geometricky rozčleněné na komplikované obrazce ze čtverců, obdélníků a kruhů tajemnými bytostmi, které nacházejí zvláštní zálibu v zemědělské nebo urbanistické činnosti. Anebo rozlehlé oblasti jihozápadu, kde jedinou známkou inteligentního života bývá sem tam nějaká přímka protínající horské masivy a vyprahlé pouště. Jestlipak obyvatelé vyspělejších civilizací mají své světy naprosto geometricky zpracované a úplně přestavěné? Anebo, že by znakem skutečně vyspělé civilizace bylo, že po sobě nezanechá vůbec žádnou stopu?

A jestlipak by dokázali na první pohled přesně říci, v jaké fázi se nacházíme v rámci jakési velké vesmírné evoluční sekvence ve vývoji inteligentních bytostí?

Co by ještě uměli říci? Z modré barvy nebe by si mohli vyvodit hrubý odhad Loschmidtova čísla, to jest kolik molekul je v jednom centimetru krychlovém ve výšce hladiny moře. Asi tak třikrát deset na devatenáctou. Snadno by mohli odhadnout výšku mraků podle délky jejich stínů na

Zemi. Kdyby věděli, že mraky jsou sražená voda, mohli by přibližně vypočítat vertikální teplotní gradient atmosféry, protože teplota u nejvyšších mraků, které viděla, musela klesnout alespoň na mínus čtyřicet stupňů Celsia. Eroze terénu, dendritické struktury a ostré zákruty řek, výskyt jezer a rozbombardovaných vulkanických uzávěrů, to vše jasně vypovídalo o pradávné bitvě mezi formováním krajiny a erozivními procesy. Skutečně jste si mohli na první pohled všimnout, že jde o starobylou planetu se zbrusu novou civilizací.

Většina planet naší Galaxie bude asi nedotčená technickou civilizací, možná úplně bez života. Několik málo planet bude útočištěm daleko starších společenství, než je to naše. Světy technických civilizací, které jsou na samém počátku svého vývoje, musí být fantasticky vzácné. To je možná to jediné, čím by mohla být Země zcela unikátní.

Jak se během oběda blížili k údolí Mississippi, krajina pod nimi začala zelenat. V moderní letecké dopravě, pomyslela si Ellie, člověk sotva pocítí, že by se vůbec pohyboval. Podívala se na Petra, který se stále nacházel ve stavu blaženého spánku; před chvílí odmítl s jistou dávkou rozhořčení vyhlídku na oběd na palubě letadla. Na sedadle přes uličku za ním klimbalo malé lidské stvoření, snad tříměsíční, pohodlně uhnízděné v náruči svého otce. Jak se asi na cestování letadlem dívá takové novorozeně? Dorazíte na nějaké zvláštní místo, odeberete se do velké místnosti

plné sedadel a posadíte se. Tahle místnost pak čtyři hodiny rachotí a klepe se. Potom se zvednete a odejdete. A jako zázrakem jste najednou úplně někde jinde. Dopravní prostředky vám sice připadají záhadné, ale základní myšlenku je docela snadné pochopit a nemusíte kvůli tomu hned zvládat Navier-Stokesovy rovnice.

Když kroužili nad Washingtonem a čekali na povolení k

přistání,

bylo

už

pozdní

odpoledne.

Mezi

Washingtonským

Monumentem

a

Lincolnovým

Memoriálem spatřila obrovský dav lidí. Jak si přečetla teprve před hodinkou v Times na svém telefaxu, byla to masová demonstrace černých Američanů, kteří protestovali proti ekonomickým nerovnostem a nespravedlnosti v možnostech vzdělávání. Vezmeme-li v úvahu oprávněnost jejich stížností, pomyslela si, musíme uznat, že byli dosud velmi trpěliví. Zajímalo by ji, jak asi bude prezidentka reagovat na tuto demonstraci a na vysílání z Vegy, až bude zítra muset obě témata oficiálně a veřejně komentovat.

</code>

<code>„Chci říct, paní prezidentko, že naše televizní signály opouštějí tuto planetu a unikají do vesmíru.“

„A jak daleko se přesně dostanou?“

„Se vší úctou, paní prezidentko, obávám se, že takto otázka nestojí.“

„Dobrá, jak tedy stojí?“

„Signály se ze Země šíří ve sférických vlnách, asi jako vlnky v rybníce. Cestují rychlostí světla – to je zhruba 300.000 kilometrů za sekundu – a v podstatě donekonečna.

Čím lepší přijímače nějaká jiná civilizace má, tím dále může být, a přitom dokáže naše televizní signály zachytit.

Dokonce i my bychom mohli chytat silné televizní vysílání z nějaké planety, která obíhá kolem některé z blízkých hvězd.“

Prezidentka jako by na okamžik strnula, když se francouzskými okny zahleděla do růžové zahrady. Pak se obrátila k der Heerovi. „Říkáte… všechno?“

„Ano. Všechno.“

„Myslíte tím i všechno to svinstvo? Bouračky? Zápasy?

Pornografické kanály? Večerní zprávy?“

„Všechno, paní prezidentko.“ Der Heer v němém ohromení účastně pokyvoval hlavou.

„Der Heer, opravdu vám správně rozumím? To znamená, že všechny moje tiskové konference, moje debaty, můj inaugurační projev, to vše se dostalo ven do kosmu?“

„To je ta dobrá zpráva, paní prezidentko. Špatná zpráva je, že zrovna tak všechna televizní vystoupení vašeho předchůdce. I Dicka Nixona. A sovětských vůdců. A taky spousty nechutných věcí, které o vás prohlásil váš oponent.

Je toho pěkná směsice.“

„Pane Bože! No dobře, pokračujte.“ Prezidentka se odvrátila od francouzských oken a nyní se zjevně zabývala zkoumáním mramorové busty Toma Paina, nedávno restaurované ze sklepení Smithsonianova institutu, kam ji svěřil minulý „nájemník“ Bílého domu.

„Podívejte se na to takhle: těch pár televizních minut z Vegy bylo původně odvysíláno v roce 1936 u příležitosti zahájení Olympijských her v Berlíně. Ačkoli to vysílali jenom v Německu, bylo to první televizní vysílání na Zemi, i když s nevelkým výkonem. Na rozdíl od běžného rádiového vysílání třicátých let se tyto televizní signály dostaly skrze naši ionosféru a vytratily se do vesmíru.

Snažíme se sice zjistit, co se tenkrát přesně vysílalo, ale zřejmě nám to bude nějakou dobu trvat. Možná že to Hitlerovo uvítání je jediný zlomek celého vysílání, který se jim na Veze podařilo zachytit.

Takže z jejich pohledu je Hitler první známkou inteligentního života na Zemi. Nesnažím se být ironický.

Oni neví, co to vysílání znamená, takže si ho nahrají a pošlou nám ho zpátky. Jako by říkali – Ahoj, slyšeli jsme vás. Připadá mi to jako docela přátelské gesto.“

„Tvrdíte tedy, že do konce druhé světové války tu nebylo k vidění nic jiného?“ zamračila se prezidentka.

„Nic, co by stálo za řeč. V Anglii proběhlo lokální vysílání u příležitosti korunovace Jiřího VI. a pár obdobných věcí. Rozmach televize nastal až koncem čtyřicátých let.

Všechny programy opouštějí naši planetu rychlostí světla.

Představte si, že tady je Země,“ gestikuloval der Heer rukama, „a tady je malá sférická vlna, která se šíří rychlostí světla, a počínaje rokem 1936 se neustále vzdaluje od Země.

Dříve či později dorazí k nejbližší civilizaci. Zdá se, že jsou překvapivě blízko, pouhých šestadvacet světelných let na nějaké planetě obíhající okolo hvězdy Vegy. Nahrají si to a přehrají nám to. Ale berlínské olympiádě bude trvat dalších šestadvacet let, než se vrátí na planetu Zemi. Takže Veganům netrvalo dlouhá desetiletí, aby to zpracovali.

Museli mít docela slušně naladěno, všechno seřízeno, plnou pohotovost a čekali na naše první televizní signály. Zachytili je, nahráli a po chvíli nám je odeslali zpět. Ale pokud tady už nebyli – chápete, nějaká průzkumná mise třeba před sto lety – nemohli vědět, že jsme se zrovna chystali vynalézt televizi. Doktorka Arrowayová si proto myslí, že tato civilizace monitoruje všechny sousední planetární systémy, aby zjistila, zda nějaký její soused nevyvíjí vyspělou technologii.“

„Kene, tady se naskýtá spousta otázek. Jste si jist, že ti – jak jim říkáte, Vegané? – jste si jist, že nechápou, o čem ten televizní program byl?“

„Paní prezidentko, není pochyb o tom, že jsou velice chytří. Signál z roku 1936 byl pěkně slabý. Jejich detektory musí být fantasticky citlivé, když ho dokázaly zachytit. Ale nevím, jak by mohli případně chápat, co to znamená.

Pravděpodobně se od nás velice liší. Musí mít jinou historii, jiné zvyklosti. Nemohou v žádném případě vědět, co je hákový kříž nebo kdo byl Adolf Hitler.“

„Adolf Hitler! Kene, tohle mě dohání k šílenství.

Čtyřicet milionů lidí zemřelo, aby toho megalomaniaka porazilo, a on se stane hvězdou prvního vysílání pro jinou civilizaci? Vždyť nás reprezentuje. A stejně tak i je. To se tomu šílenci tedy uskutečnil jeho nejdivočejší sen.“

Odmlčela se a pokračovala klidnějším hlasem.

„Víte, nikdy jsem si nemyslela, že by Hitler zvládal ten hitlerovský pozdrav. Nikdy ho nepředvedl pořádně rovně, vždycky ho zešikmil v takovém divném úhlu. A pak ten natvrdle zakřivený loket. Kdyby takhle pojal své Heil Hitler kdokoli jiný, bez okolků by ho poslali na ruskou frontu.“

„Ale není tady jeden rozdíl? On jenom opětoval pozdravy ostatních. On Hitlera nezdravil.“

„Ale ano, zdravil,“ opáčila prezidentka a uvedla der Heera z Růžového pokoje do chodby. Náhle se zastavila a pohlédla na svého poradce pro vědu.

„Co kdyby nacisté v roce 1936 televizi neměli? Co by se stalo pak?“

„No, předpokládám, že pak by to byla buď korunovace Jiřího VI., nebo některé z televizních přenosů ze Světového veletrhu v New Yorku roku 1939, pokud by byly ovšem natolik silné, aby je na Veze zachytili. Nebo nějaké programy z konce čtyřicátých, počátku padesátých let. Víte

co, třeba ‚Dobrý den, jak se máte?’, Milton Berle, slyšení Army-McCarthyho – všechny ty úžasné známky inteligentního života na Zemi.“

„Tyhle zatracené programy jsou našimi vyslanci do vesmíru… poslem ze Země.“ Na okamžik se odmlčela, aby si myšlenku vychutnala. „Jako diplomat se člověk vždycky chová, jak nejlíp umí, a my čtyřicet let neposíláme do vesmíru skoro nic jiného než brak. Ráda bych věděla, jak se s tímhle vypořádají šéfové televizních společností. A první zprávou, kterou o Zemi mají, je ten maniak Hitler… Co si o nás pomyslí?“

</code>

<code>„Kene, ta vaše astronomka tady není? Arrowsmithová?

Arrowrootová?“

„Arrowayová, paní prezidentko. Přicestovala s doktorem Valerianem teprve dnes v noci. Možná se zdrželi v dopravní zácpě.“

„Doktorka Arrowayová volala z hotelu, paní prezidentko,“ nabídl vysvětlení jeden pečlivě upravený mladý muž. „Říkala, že jí telefaxem zrovna přicházejí nějaké nové údaje a že je chce vzít s sebou na schůzi. Asi budeme muset začít bez ní.“

Michael Kitz se s nevěřícným výrazem ve tváři a odstínem hlasu mírně předklonil. „Oni přenášejí aktuální údaje v této věci přes veřejně přístupnou, nezajištěnou telefonní linku washingtonského hotelového pokoje?“

Der Heer odpověděl tak klidně, že se Kitz musel nahnout ještě víc, aby ho vůbec slyšel. „Miku, myslím, že má na svém telefaxu přinejmenším běžné komerční kódovaní. Ale uvědom si, že v této věci nebyly zavedeny žádné bezpečnostní směrnice. Jsem si jist, že kdyby byly takové směrnice přijaty, doktorka Arrowayová by byla určitě ochotná spolupracovat.“

„Dobrá, začněme,“ pronesla prezidentka. „Zahajuji společné informativní jednání Rady národní bezpečnosti a v tuto chvíli svoláváme též Úkolovou skupinu pro zvláštní případy. Chtěla bych vám všem jasně zdůraznit, že nic z toho, co bude řečeno v této místností – to znamená naprosto nic – nebude diskutováno s kýmkoli, kdo zde není, kromě ministra obrany a viceprezidenta, kteří jsou v zahraničí.

Doktor der Heer většinu z vás včera informoval o neuvěřitelném televizním programu z hvězdy zvané Vega.

Podle názoru doktora der Heera a jiných,“ rozhlédla se kolem stolu, „je pouhou nešťastnou náhodou, že se hvězdou prvního televizního programu, který se dostal na Vegu, stal Adolf Hitler. Ale je to… přinejmenším nepříjemné.

Požádala jsem ředitele CIA, aby zpracoval zhodnocení jakýchkoli možných národně bezpečnostních dopadů, které by z toho všeho mohly plynout. Existuje nějaké přímé ohrožení ze strany toho, kdo nám to posílá, ať už je to, k čertu, kdokoli? Dostaneme se do potíží, přijde-li nějaká nová zpráva a nějaká jiná země ji rozluští dříve než my? Ale nejprve mi dovolte se zeptat, Marvine, jestli to má něco společného s létajícími talíři?“

Ředitel CIA, autoritativní muž zralého středního věku v brýlích s ocelovými obroučkami, se pustil do stručného shrnutí problému. Neidentifikované létající objekty, zvané UFO, byly čas od času pro CIA a vojenské letectvo problémovou záležitostí, zvláště v padesátých a šedesátých letech. Částečně proto, že by takové povídačky mohly být prostředkem pro nepřátelské síly, jak mezi lidmi šířit paniku nebo přetížit komunikační kanály. U několika málo z hodnověrněji nahlášených případů se později ukázalo, že šlo o narušení vzdušného prostoru Spojených států nebo o přelety vysoce výkonných letounů ze Sovětského svazu nebo Kuby přes americké zámořské základny. Takové

přelety jsou běžným prostředkem, jak vyzkoušet potenciální pohotovost protivníka, a i Spojené státy praktikovaly skutečná i předstíraná narušování sovětského vzdušného prostoru více, než bylo nutné. Kubánský MiG, kterému se podařilo proniknout 300 kilometrů do povodí Mississippi, než byl odhalen a dopaden, považovalo Severoamerické velitelství vzdušné obrany z pochopitelných důvodů za nežádoucí reklamu. Rutinním postupem vojenského letectva bylo popřít, že by se jakékoli z našich letadel pohybovalo v blízkosti pozorování UFO, a o neoprávněných průnicích cizích letounů dobrovolně nic nepřiznat, čímž mystifikaci veřejnosti ještě utvrzovali. Při těchto výkladech vypadal sice personální šéf vojenského letectva krajně nespokojeně, ale neřekl nic.

„Převážná většina nahlášených UFO,“ pokračoval ředitel, „byly přirozené objekty, které pozorovatel špatně pochopil. Netradiční nebo experimentální letoun, odraz automobilových reflektorů na zatažené obloze, nejrůznější balony, ptáci, světélkující hmyz a dokonce i planety a hvězdy za neobvyklých atmosférických podmínek, to vše bylo hlášeno jako UFO. Významné množství ohlášených případů byly obyčejné podvody nebo psychické halucinace.

Od té doby, co byl koncem čtyřicátých let vymyšlen termín létající talíř, bylo na celém světě hlášeno přes milion pozorování UFO a ani u jednoho z nich nebyla prokázána žádná souvislost s nějakou mimozemskou návštěvou. Tato

představa však vyvolávala silné emoce a vyskytly se okrajové skupiny lidí a publikace, a dokonce i někteří akademičtí vědci, kteří přiživovali údajnou souvislost mezi UFO a životem na jiných planetách. Současná doktrína konce tisíciletí zase těží z létajících talířů coby mimozemských

vykupitelů.

Oficiální

vyšetřování

vojenského letectva, v jedné ze svých posledních fází nazvané projekt Modrá kniha, bylo zastaveno v šedesátých letech pro nedostatek důkazů, ačkoli vojenské letectvo a CIA společně udržovaly sice nepatrný, ale nepřetržitý zájem o daný problém. Vědecká komunita byla natolik přesvědčena o nesmyslnosti celé záležitosti, že když Jimmy Carter požádal NASA o vypracování komplexní studie v otázkách UFO, Národní úřad pro letectví a vesmír prezidentovu žádost zcela netypicky odmítl.“

„Faktem je,“ ozval se jeden z vědců u stolu, neznalý diplomatických pravidel podobných jednání, „že celá ta starost s UFO jenom zkomplikovala seriózní práci na SETI.“

„No dobře,“ povzdechla si prezidentka. „Sedí tedy za tímto stolem někdo, kdo si myslí, že má UFO něco společného se signálem z Vegy?“

Der Heer si zkoumal nehty na rukou. Nikdo nepromluvil.

„Tak jako tak nás od všech těch maniaků přes UFO

čeká strašná spousta výtek typu – Já jsem vám to říkal.

Marvine, proč nepokračujete?“ nechala se slyšet.

„V roce 1936, paní prezidentko, zahajovací ceremoniál Olympijských her přenášel velice slabý televizní signál pro hrstku televizních přijímačů v oblasti Berlína. Byl to pokus o reklamní tah. Měl demonstrovat pokrok a nadřazenost německé technologie. Několik televizních vysílání přitom proběhlo už dříve, avšak o velice nízkém výkonu. My jsme to ve skutečnosti zkusili dříve než Němci. Ministr obchodu Herbert Hoover měl krátké televizní vystoupení 27. dubna 1927. Nicméně německý signál opustil rychlostí světla naši planetu a po šestadvaceti letech dorazil na Vegu. Oni si se signálem několik málo let hráli – ať už jsou oni kdokoliv – a pak nám ho poslali zpátky, avšak nesmírně zesílený. Jejich schopnost zachytit tak slabý signál je velice působivá a jejich schopnost vrátit nám ho s tak vysokým výkonem je ještě působivější. Bezpečnostní aspekty zde určitě existují.

Společenství elektronické zpravodajské služby by například rádo vědělo, jak je možné vůbec zachytit tak slabé signály.

Tihle lidé z Vegy, nebo kdo vlastně jsou, musí být rozhodně vyspělejší než my – možná jen o několik desetiletí napřed, ale možná také mnohem více.

Nepodali nám o sobě žádné další informace – kromě toho, že vysílaný signál na některých frekvencích nevykazuje Dopplerův jev, způsobený pohybem jejich planety okolo jejich hvězdy. Zjednodušili nám onen krok s redukcí dat. Vycházejí nám vstříc. Dosud nebylo zachyceno nic vojenského nebo jiného rázu. Zatím nám neřekli nic

jiného, než že jsou dobří v radioastronomii, že se jim líbí prvočísla a že nám dokážou vrátit náš první televizní přenos.

Tohle nemůže žádný jiný národ urazit nebo poškodit, pokud to bude vědět. A mějte prosím na paměti, že všechny ostatní země dostávají znovu a znovu tentýž tříminutový Hitlerův klip. Jenom zatím nepřišli na to, jak ho rozluštit. Rusové nebo Němci nebo kdokoli jiný pravděpodobně dříve či později na tuto modulaci polarizace narazí. Můj osobní názor, paní prezidentko – nevím, zda s tím bude souhlasit náš stát – je, že bychom udělali lépe, kdybychom to včas pustili do světa, než nás obviní, že něco skrýváme. Pokud situace zůstane stabilní – bez velkých změn od současného stavu – mohli bychom uvažovat o vydání veřejného prohlášení nebo dokonce o uvolnění toho tříminutového snímku.

Mimochodem, bohužel se nám nepodařilo najít v německých archivech žádnou nahrávku toho, co bylo předmětem původního vysílání. Nemůžeme si proto být naprosto jisti, že než nám to lidé z Vegy poslali zpátky, nepozměnili nějakým způsobem obsah. Hitlera ještě poznáme, to je pravda, a olympijský stadion, který vidíme, přesně odpovídá Berlínu roku 1936. Ale jestli si v ten okamžik Hitler ve skutečnosti nemnul svůj knírek místo toho, aby se usmíval jako v tomto přenosu, to se asi nikdy nedozvíme.“

Ellie dorazila poněkud zadýchaná, následovaná Valerianem. Pokusili se posadit na nenápadná místa u zdi, ale der Heer si jich všiml a nasměroval k nim pozornost prezidentky.

„Doktorka Arrow – ehm – wayová? Ráda vidím, že jste dorazila v pořádku. Nejdříve bych vám ráda blahopřála ke znamenitému objevu. Znamenitému. Eh, Marvine…“

„Já už jsem stejně domluvil, paní prezidentko.“

„Dobře. Doktorko Arrowayová, pokud víme, máte pro nás něco nového. Mohla byste nám to laskavě prozradit?“

„Paní prezidentko, omlouvám se, že jdeme pozdě, ale myslím, že jsme právě vyhráli vesmírný jackpot. My jsme…

Je to… Dovolte mi, abych to zkusila vysvětlit takto: v klasických dobách před několika tisíci lety, když byl nedostatek pergamenu, lidé psali na starý pergamen a vytvářeli to, čemu říkáme palimpsest. Vznikaly tak nápisy pod nápisy a ještě pod dalšími nápisy. Tento signál z Vegy je samozřejmě velice silný. Jak víte, jsou v něm prvočísla a jakoby pod nimi, v takzvané modulaci polarizace, je ta děsivá záležitost s Hitlerem. Ale pod řadou prvočísel a pod znovu odvysílaným olympijským přenosem jsme právě odhalili neuvěřitelně bohatou zprávu – alespoň jsme si docela jisti, že to je zpráva. Pokud víme, byla tam celou dobu. Ale přišli jsme na ni teprve teď. Je sice slabší než upoutávací signál, ale divím se, že jsme ji nenašli už dříve.“

„A co nám sdělují?“ zajímala se prezidentka. „O čem je?“

„Nemáme nejmenší tušení, paní prezidentko. Nějací lidé z projektu Argus na ni narazili dnes brzy ráno washingtonského času. Pracovali jsme na tom celou noc.“

„Přes veřejně přístupnou linku?“ přeptal se znechuceně Kitz.

„Se standardním komerčním kódováním.“ Ellie se trochu zarděla. Otevřela svůj kufřík s telefaxem, rychle vytáhla jakýsi průhledný výtisk a pomocí projektoru ho prosvítila na obrazovku.

„Všechno, co dosud víme, je toto: dostaneme vždy soubor informací, který obsahuje zhruba tisíc bitů. Po krátké pauze se stejný soubor opakuje, bit po bitu. Následuje další pauza a přejdeme na další soubor. Ten se rovněž opakuje.

Opakování každého souboru má zřejmě minimalizovat chyby při přenosu dat. Autoři musejí považovat za velmi důležité, abychom to, co nám chtějí říci, dostali přesně a správně, ať už je to cokoli. A teď nazvěme každý takový soubor informací stránkou. Argus přijímá několik desítek těchto stránek denně. Jenomže nevíme, o čem jsou. Nejde o žádný jednoduchý obrazový kód jako olympijský vzkaz. Jde o něco mnohem hlubšího a bohatšího. Konečně to vypadá, že se jedná o informace, které vytvořili oni. Jediným záchytným bodem, který zatím máme, je to, že stránky jsou zřejmě číslované. Na začátku každé stránky je číslo v

dvojkové soustavě. Vidíte tohle tady? A pokaždé, když se objeví další pár totožných stránek, je nadepsán následujícím vyšším číslem. Právě teď jsme na stránce… 10.413. Je to velká kniha. Počítáme-li zpátky, zdá se, že zpráva začala asi před třemi měsíci. Máme sice značné zpoždění, ale můžeme být rádi, že jsme ji vůbec zachytili.“

„Měl jsem pravdu nebo ne?“ Kitz se nahnul přes stůl k der Heerovi. „Tohle není zrovna zpráva, kterou byste chtěli věnovat Japoncům nebo Číňanům nebo Rusům, co?“

„Bude hodně těžké ji rozluštit?“ zeptala se prezidentka a šeptajícímu Kitzovi nevěnovala pozornost.

„Budeme pochopitelně dělat vše, co je v našich silách.

A pravděpodobně by bylo užitečné zapojit do práce také Úřad národní bezpečnosti. Ale pokud nám nepřijde vysvětlení přímo z Vegy, jakýsi slabikář, obávám se, že moc daleko nepokročíme. Rozhodně to nevypadá, že by zpráva byla psaná anglicky nebo německy nebo nějakým jiným pozemským jazykem. Jednou naší nadějí je, že dojde až do konce, možná na stranu 20.000 či 30.000, a pak začne znovu od začátku, takže si budeme moci doplnit chybějící části.

Možná že před zopakováním celé Zprávy nám odvysílají klíč, něco jako dětský slabikář, který nám umožní Zprávu pochopit…“

„Jestli mohu, paní prezidentko…“

„Paní prezidentko, toto je doktor Peter Valerian z Kalifornského institutu technologie, jeden z průkopníků v oboru SETI,“ představila ho Ellie.

„Prosím, začněte, doktore Valeriane.“

„Vysílání je vědomě určeno nám. Oni vědí, že tu jsme.

Na základě zachycení našeho televizního přenosu z roku 1936 získali určitou představu o naší technologii, o naší inteligenci. Kdyby nechtěli, abychom Zprávě rozuměli, nedali by si s tím vším takovou práci. Někde uvnitř musí být klíč, který nám pomůže Zprávu pochopit. Jde jen o to nashromáždit všechna data a velmi podrobně je analyzovat.“

„Dobrá, a o čem Zpráva podle vašeho názoru je?“

„To bohužel nemohu v žádném případě vědět. Mohu jen zopakovat to, co už řekla doktorka Arrowayová. Zpráva je spletitá a složitá. Vysílající civilizace si zjevně přeje, abychom ji dostali. Možná že je tohle všechno jeden malý svazek z Encyclopaedia Galactica. Vega je asi třikrát větší než Slunce a asi padesátkrát jasnější. Jelikož své atomové palivo spaluje tak rychle, má daleko kratší životnost než Slunce…,“ pokračoval Valerian.

„Ano. Možná že se má s Vegou něco stát,“ vložil se ředitel CIA. „Možná jejich planeta bude zničena. Možná chtějí, aby se o jejich civilizaci ještě někdo dozvěděl, než nastane zkáza.“

„Anebo,“ navrhoval Kitz, „možná hledají nové útočiště, kam by se přesunuli, a Země by jim zrovna docela

sedla. Možná nám ten obrázek Adolfa Hitlera neposlali jen tak náhodou.“

„Okamžik,“ ozvala se Ellie, „existuje hodně možností, ale zdaleka ne všechno je možné. Vysílající civilizace se nemůže žádným způsobem dozvědět zda jsme Zprávu vůbec dostali, tím méně, zda se nám ji daří úspěšně rozluštit.

Pokud zjistíme, že je Zpráva ofenzivní, nemusíme na ni odpovídat. A i kdybychom odpověděli, bude trvat šestadvacet let, než naši odpověď dostanou, a dalších šestadvacet let, než nám na ni budou moci sami odpovědět.

Rychlost světla je sice obrovská, ale také má své meze. I od Vegy jsme docela dobře izolovaní. A pokud nám bude něco na Zprávě dělat starosti, máme celá desetiletí, abychom se rozhodli, co s tím. Zkusme prozatím nepanikařit.“ S těmito slovy věnovala Kitzovi příjemný úsměv.

„Oceňuji vaše připomínky, doktorko Arrowayová,“

odvětila prezidentka. „Ale věci se dějí rychle. Zatraceně moc rychle. A je u toho přespříliš možná. Ještě jsem o tom všem ani nevydala veřejné prohlášení. Ani o prvočíslech, nemluvě o té nechutnosti s Hitlerem. A teď abychom si lámali hlavu s touhle knihou, kterou podle vás posílají. A zatímco vy, vědci, se o vzájemnou komunikaci moc nestaráte, drby se šíří bleskovou rychlostí. Phyllisi, kde je ta složka? Tady, podívejte se na ty titulky.“

Palcovými tučnými písmeny přes celou stránku všechny listy zvěstovaly stejné poselství, mírně obměňované

v závislosti na žurnalistickém umění: „Vesmírný dokument potvrzuje rádiošou od monster s vypoulenýma očima“, „Astronomický telegram věští mimozemskou inteligenci“, „Hlas z Nebe?“ a „Vetřelci se blíží! Vetřelci se blíží!“

Pustila výstřižky z ruky a ty se snesly jako listí na stůl.

„Aspoň že zatím nepraskla ta historka s Hitlerem.

Nemohu se dočkat titulků typu: ‚Hitler je živ a zdráv ve vesmíru, tvrdí USA!’ A horších. Mnohem horších. Myslím, že bychom měli toto jednání raději ukončit a svolat na jindy.“

„Jestli mohu, paní prezidentko,“ zakoktal der Heer váhavě. „Prosím o prominutí, ale naskýtají se určité mezinárodní aspekty, které by měly být podle mého názoru nyní projednány.“

Prezidentka si jen rezignovaně povzdechla.

Der Heer pokračoval. „Dávejte, prosím, pozor, jestli to říkám správně, doktorko Arrowayová. Vega každý den vychází nad pouští Nového Mexika a v tu chvíli dostanete nějakou stránku složitého přenosu – ať už je to cokoli – který nám zrovna posílají na Zemi. A pak, o osm hodin později nebo tak nějak, hvězda zapadne. Zatím správně?

Fajn. Následujícího dne hvězda sice zase na východě vyjde, ale vy jste mezitím přišla o několik stránek, když jste ji nemohla sledovat poté, co minulou noc zapadla. Správně?

Takže to je, jako byste dostala stránky třicet až padesát a pak stránky osmdesát až sto, a tak dále. Nehledě na to, jak

budeme při pozorování trpěliví, bude nám chybět obrovské množství informací. Mezery. I kdyby se Zpráva později opakovala, budeme v ní mít mezery.“

„To je naprosto správně.“ Ellie se zvedla a přistoupila k ohromnému glóbu. Bílému domu byl sklon Země evidentně lhostejný; osa glóbu byla vzdorovitě kolmá. Provizorně ji našikmila. „Země se otáčí. Pokud nechcete mezery, potřebujete radioteleskopy rozmístěné rovnoměrně v mnoha zeměpisných délkách. Jakýkoli národ, který má observatoře jen na svém území, se do Zprávy vždy ponoří a zase se vynoří – možná dokonce v těch nejzajímavějších pasážích.

Je to podobný problém, s jakým se potýkají americké meziplanetární sondy. Když plují kolem některé planety, vysílají zpět na Zem své objevy, ale Spojené státy mohou být v onu chvíli odvráceny na druhou stranu. NASA proto zařídila, aby měla tři rádiové přijímací stanice rozmístěné rovnoměrně v zeměpisných délkách okolo Země. Už celá desetiletí skvěle fungují. Ale…“ Hlas se jí nesměle vytratil, když se zpříma podívala na P. L. Garrisona, správce NASA.

Hubený, bledý, příjemný muž zamrkal.

„Eh, děkuji vám. Ano. Jmenuje se to Síť hlubokého vesmíru a jsme na to velice pyšní. Máme stanice v poušti Mojave, ve Španělsku a v Austrálii. Trpíme samozřejmě nedostatkem finančních prostředků, ale jsem si jist, že s malou pomocí bychom se rychle dostali do tempa.“

„Španělsko a Austrálie?“ otázala se prezidentka.

„Pro čistě vědeckou práci,“ promluvil ministerský předseda. „Jsem si jist, že v tom není problém. Nicméně, pokud by tento výzkumný program měl mít politický podtext, mohlo by to být poněkud choulostivé.“

Americké vztahy s oběma zeměmi v poslední době ochladly.

„Nemluvíme o tom, jestli má politický podtext,“

opáčila prezidentka trochu podrážděně.

„Nemusíme ale přece být připoutáni k zemskému povrchu,“ přidal se generál vojenského letectva. „Můžeme zdolat periodu otáčivého pohybu. Vše, co potřebujeme, je velký radioteleskop na oběžné dráze Země.“

„Dobrá.“ Prezidentka se opět rozhlédla po lidech u stolu. „Máme vůbec vesmírný radioteleskop? Jak dlouho by trvalo dostat nějaký nahoru? Kdo o tom něco ví? Doktor Garrison?“

„Hm, ne, paní prezidentko. My z NASA jsme za poslední tři fiskální roky pokaždé předložili návrh na Maxwellovu observatoř, ale vždycky nám ho z rozpočtu vyškrtli. Máme samozřejmě vypracovaný podrobný návrh konstrukce, ale trvalo by roky – no, rozhodně alespoň tři – než bychom to dostali nahoru. A mám pocit, že bych vám všem měl připomenout, že až do minulého podzimu měli Rusové na oběžné dráze Země funkční teleskop na milimetrové a menší vlny. Nevíme, proč se jim porouchal, ale každopádně by na tom byli lépe, kdyby měli jen poslat

nahoru kosmonauty, aby ho opravili, než kdybychom ho my měli postavit a vypustit takříkajíc ze zelené louky.“

„Takhle to tedy je?“ zajímala se prezidentka. „NASA má ve vesmíru běžný teleskop, ale žádný velký radioteleskop. Skutečně tam nahoře nikdo ještě nemá nic vhodného? Co taková komunita zpravodajských služeb?

Úřad národní bezpečnosti? Nikdo?“

„Takže, abych se držel této argumentace,“ vložil se do diskuse der Heer, „jde o silný signál na spoustě frekvencí.

Když Vega zapadne ve Spojených státech, existují radioteleskopy v půl tuctu dalších zemí, které signál zachycují a nahrávají. Nejsou na takové technologické úrovni jako projekt Argus a pravděpodobně zatím ani neobjevili modulaci polarizace. Budeme-li čekat, než postavíme a vypustíme vesmírný radioteleskop, zpráva může být tou dobou dávno pryč. Nevyplývá tedy z toho všeho, že jediným možným řešením je okamžitá spolupráce s řadou dalších národů, doktorko Arrowayová?“

„Nemyslím, že by mohl kterýkoli národ realizovat tento projekt sám za sebe. Projekt si bude žádat spolupráci mnoha národů v mnoha zeměpisných délkách kolem celé Země.

Bude zahrnovat každý větší radioastronomický ústav na naší planetě – velké radioteleskopy v Austrálii, Číně, Indii, Sovětském svazu, na Středním východě a v západní Evropě.

Bylo by krajně nezodpovědné, kdybychom skončili s mezerami v pokrytí signálu jen proto, že nějaká kritická

pasáž Zprávy přišla, zrovna když žádný teleskop Vegu nesledoval. Budeme muset něco udělat s východním Pacifikem mezi Havají a Austrálií a možná také se středním Atlantikem.“

„No,“ zareagoval váhavě ředitel CIA, „Sověti mají několik lodí na stopování satelitů, které se hodí pro vlnová pásma S až X, například Akademik Keldyš nebo Maršál Nědělin. Kdybychom se s nimi nějak dohodli, možná by mohli své lodě zakotvit někde v Atlantickém nebo Tichém oceánu a mezery tak zaplnit.“

Ellie našpulila ústa k odpovědi, ale to už mluvila prezidentka.

„Dobrá. Možná máte pravdu. Ale opakuji, že se všechno dalo zatraceně rychle do pohybu. Mám tu některé další věci, kterým se teď musím věnovat. Ocenila bych, kdyby ředitel CIA a pracovníci Národní bezpečnosti přes noc zpracovali, zda nemáme ještě nějakou jinou volbu kromě spolupráce s jinými zeměmi – zvláště pak se zeměmi, které nejsou našimi spojenci. Byla bych ráda, kdyby ministerský předseda ve spolupráci s vědci připravil eventuální seznam národů a jedinců, které bude třeba v případě spolupráce kontaktovat, a nějaký odhad důsledků.

Nerozzlobí se na nás nějaký národ, když ho nepožádáme, aby poslouchal s námi? Nemohli bychom se naopak stát obětí vydírání někým, kdo nám slíbí data, a pak si je nechá pro sebe? Neměli bychom zkusit zapojit do projektu více

než jednu zemi na každé zeměpisné délce? Zpracujte všechny aspekty a důsledky. A proboha“ – její oči přeskakovaly z jedné tváře na druhou kolem dlouhého naleštěného stolu – „nechte si to pro sebe. Vy také, Arrowayová. Už tak máme dost problémů.“

KAPITOLA 7

ETANOL VE W-3

Nikterak by se nemělo věřit názoru, že

démoni

vystupují

jako

poslové

a

zprostředkovatelé mezi bohy a lidmi, aby od nás doručovali bohům všechny naše prosby a

od bohů nám přinášeli jejich pomoc. Naopak musíme mít za to, že jsou duchy toužícími působit

bezpráví,

zcela

odcizenými

spravedlnosti, nafouklými pýchou, bledými

závistí, prohnanými v podvodech…

</code>

<code>Město boží, VIII, 22

Máme Kristovo proroctví, že se budou

objevovat kacířské názory; že by se ale měly rušit ty staré, to nikdo nepředpověděl.

</code>

<code>Religio Medici, I, 8 (1642)

PŮVODNĚ SI NAPLÁNOVALA, že na Vajgaje počká

na letišti v Albuquerque a zaveze ho do ústavu svým vozem.

Zbytek sovětské delegace by jel v autech observatoře. Užila by si rychlou jízdu na letiště v chladném jitřním vzduchu, možná opět podél čestné stráže zajíců stojících na zadních nožkách. A těšila se na dlouhý a vážný soukromý rozhovor s Vajgajem na zpáteční cestě. Ale nová ochranka ze Správního úřadu obecných služeb tuto myšlenku zamítla.

Zvýšená pozornost médií a střízlivé prohlášení prezidentky na konci tiskové konference před dvěma týdny přivedly do izolované pouštní oblasti nevídané davy lidí. Hrozilo by potenciální nebezpečí násilí, zdůvodňovali Ellie. Napříště musí jezdit jedině ve vládních automobilech, a to pouze s diskrétně ozbrojeným doprovodem. Jejich malá kolona se ubírala směrem k Albuquerque krokem tak vyrovnaným a zodpovědným, že se chvílemi přistihla, jak její pravá noha na gumové rohožce z vlastní vůle sešlapuje imaginární pedál plynu.

Bylo by dobré strávit opět nějaký ten čas s Vajgajem, pomyslela si. Naposledy ho viděla v Moskvě před třemi lety během jednoho z těch období, kdy měl zakázáno jezdit na Západ. Povolení k cestám do zahraničí přibývala a ubývala v závislosti na měnícím se politickém ovzduší a nepředvídatelném chování samotného Vajgaje. Povolení mu bylo odepíráno po jeho umírněných politických

provokacích, které si zřejmě nedokázal odpustit, a pak mu bylo zase udělováno, když nebyl k nalezení nikdo srovnatelných schopností, kdo by mohl prezentovat tu či onu vědeckou delegaci. Dostával z celého světa pozvání na přednášky, semináře, kolokvia, konference, mezinárodní studijní skupiny a výbory. Jako laureát Nobelovy ceny za fyziku a jako řádný člen Sovětské akademie věd si mohl dovolit být o něco nezávislejší než většina ostatních.

Častokrát jako by vrtkavě balancoval na krajních mezích trpělivosti a zdrženlivosti vládní ortodoxie.

Jeho celé jméno znělo Vasilij Gregorovič Lunačarskij, pro společenství fyziků po celém světě byl však podle iniciálek křestního a otcova jména znám jedině jako Vajgaj.

Jeho kolísavé a dvojznačné vztahy se sovětským režimem byly pro Ellie a ostatní lidi ze Západu záhadou. Byl vzdáleným příbuzným Anatolije Vasiljeviče Lunačarského, starého bolševického soudruha Gorkého, Lenina a Trockého; starý Lunačarskij později sloužil jako komisař lidu pro vzdělání a jako sovětský velvyslanec ve Španělsku až do své smrti roku 1933. Vajgajova matka byla Židovka.

Říkalo se o něm, že dělával na sovětských jaderných zbraních, ačkoli byl tenkrát docela určitě příliš mladý na to, aby hrál nějakou významnou roli při realizaci první sovětské termonukleární exploze.

Jeho ústav byl dobře materiálně vybaven i personálně obsazen a produktivita jeho vědecké práce byla fantastická.

Navzdory přílivu a odlivu povolení k cestám do zahraničí býval častým hostem důležitých mezinárodních konferencí včetně „Rochesterského“ sympozia o vysokoenergetické fyzice, „Texaských“ schůzek ohledně relativistické astrofyziky a informativních, avšak často významných „Pugwashských“ shromáždění vědců k otázce možných způsobů snižování mezinárodního napětí.

Doslechla se, že někdy v šedesátých letech Vajgaj navštívil Kalifornskou univerzitu v Berkeley a byl příjemně potěšen přemírou neuctivých, skatologických a politicky urážlivých sloganů natištěných na levných připínacích plackách. Mohli jste na první pohled odhadnout, vzpomínala Ellie s určitou nostalgií, jaké společenské problémy toho či onoho člověka nejvíce tíží. Placky se intenzivně prodávaly a byly populární i v Sovětském svazu, jenomže většinou oslavovaly fotbalový tým Dynamo nebo jednu z kosmických sond série Luna, jež byla prvním kosmickým plavidlem, které kdy přistálo na povrchu Měsíce. Placky v Berkeley byly jiné. Vajgaj si jich nakoupil celé tucty, ale nejraději nosil jedinou z nich. Byla velká jako jeho dlaň a stálo na ní: „Modli se za sex.“ Předváděl se s ní dokonce i na vědeckých schůzích. Když se ho ptali, co ho na ní tak přitahuje, odpovídal: „Ve vaší zemi je provokativní pouze jediným způsobem. V mé zemi je provokativní dvěma, na sobě nezávislými způsoby.“ Když na něj naléhali ještě víc, komentoval to prostě tak, že jeho slavný bolševický

příbuzný kdysi napsal knihu o postavení víry v socialistické společnosti. Od té doby se Vajgajova angličtina ohromně zlepšila – rozhodně mnohem víc než Ellieina ruština – ale jeho sklon k nošení provokativních placek na klopě bohužel značně zeslábl.

Jednou se během živé diskuse o relativních přednostech dvou rozdílných politických systémů Ellie vychloubala, jak se kdysi promenovala před Bílým domem na demonstraci proti americké účasti na válce ve Vietnamu. Vajgaj na to zareagoval, že i on se ve stejnou dobu promenádoval před Kremlem na demonstraci proti americké účasti na válce ve Vietnamu.

Vajgaj nikdy neměl sklony k tomu, aby, řekněme, fotografoval bezprizorní prámy naložené zapáchajícími odpadky nebo skřehotající mořské racky, kteří se přemnožili před sochou Svobody, tak jako to dělali jiní sovětští vědci, když ve volném čase mezi schůzemi a pro zábavu cestují trajektem na Staten Island v New Yorku. Ani po cestě autobusem z luxusního hotelu na pobřeží do ústavu Arecibo, na rozdíl od některých svých kolegů, horlivě nefotil všechny ty polorozpadlé chatrče a boudy z vlnitého plechu, v nichž žila portorikánská chudina. Komu asi tyhle fotky Sověti předkládali, říkala si Ellie. Představila si nějakou rozsáhlou knihovnu

</code>

<code>věnovanou

nedokonalostem,

nespravedlnostem

nesrovnalostem

kapitalistické

společnosti. Hodně je uklidňovalo, zatímco byli sklíčeni

vlastními neúspěchy sovětské společnosti, když si mohli prohlížet vybledlé momentky, pořízené u svých nedokonalých amerických sousedů?

V Sovětském svazu existovala spousta vynikajících vědců, kterým pro neznámé přestupky nebylo dlouhá desetiletí dovoleno vycestovat z východní Evropy.

Například takový Konstantinov nebyl až do poloviny šedesátých let nikdy na Západě. Když byl na mezinárodním setkání ve Varšavě – u stolu prohýbajícího se pod hromadami vypitých panáků ázerbájdžánské pálenky – dotázán proč, odvětil: „Protože ti parchanti vědí, že když mě pustí ven, už se nikdy nevrátím.“ Když koncem šedesátých a počátkem sedmdesátých let mezi oběma zeměmi tály ledy ve vědeckých vztazích, několikrát ho pustili, a vždycky se vrátil. Ale dnes už ho zase nikam nepouští a jemu nezbývá, než svým západním kolegům posílat novoroční pohlednice, na kterých se nechává fotografovat v bezútěšné poloze se zkříženýma nohama a skloněnou hlavou, jak sedí na jakémsi kulatém tělese, pod nímž stojí Schwarzschildova rovnice na výpočet poloměru černých děr. Mám se potenciálně dobře, říkává návštěvníkům Moskvy ve fyzikálních metaforách.

Ven už mě nikdy nepustí.

V odpovědích na dotazy Vajgaj vysvětloval, že oficiální sovětské stanovisko je takové, že revoluce v Maďarsku roku 1956 byla zorganizována tajnými stoupenci fašismu a že Pražské jaro roku 1968 bylo vyvoláno

nereprezentativní protisocialistickou frakcí ve vedení.

Avšak, dodával jedním dechem, jestli to, co mu říkali, bylo pochybené, jestli to byla opravdová lidová povstání, pak jeho země udělala chybu, že je potlačila. Co se Afghánistánu týče, ani se neobtěžoval, aby citoval ospravedlnění oficiálních míst. Jednou ve své kanceláři v ústavu trval na tom, že Ellie ukáže své osobní rádio na krátké vlny, na němž byly azbukou pečlivě nadepsané frekvence: Londýn, Paříž, Washington… Je ochoten, vysvětloval jí, poslouchat propagandu všech národů.

Spousta soudruhů svého času podlehla národní rétorice o žluté hrozbě. „Představte si, že je celá hranice mezi Čínou a Sovětským svazem okupována čínskými vojáky, stojícími bok po boku jako ohromná invazní armáda,“ požadoval jeden z nich, čímž značně provokoval možnosti Ellieiny představivosti. Stáli u samovaru v kanceláři ředitele ústavu.

„Jak dlouho by při dnešní čínské porodnosti trvalo, než by se všichni vyrovnali po celé hranici?“ V podivné směsi neblahého tušení a aritmetického požitkářství zazněla správná odpověď: „Nikdy.“ William Randolph Hearst by se tu cítil jako doma. Ne však Lunačarskij. Umístěním tolika čínských vojáků na hranici by se automaticky snížila porodnost, argumentoval; jejich kalkulace proto byly chybné. Formuloval to tak, jako by předmětem jeho nesouhlasu bylo nesprávné použití matematických modelů, ale několik lidí si to špatně vyložilo. I za nejhoršího sino-sovětského napětí se nikdy, pokud Ellie věděla, nenechal unést endemickou paranoiou ani rasismem.

Ellie milovala samovary a uměla pochopit, že pro ně mají Rusové slabost. Jejich Lunochod, úspěšné měsíční vozítko bez lidské posádky, které vypadalo jako nějaká vana na drátěných kolečkách, jí připadal, jako by měl někde ve svém původu také kousek samovarné technologie. Jednoho krásného červnového rána ji Vajgaj vzal do rozlehlého výstavního parku za Moskvou, aby se podívala na model Lunochodu. Hned vedle pavilonu vystavujícího zboží a půvaby Tádžické autonomní republiky stála velká hala, až po strop naplněná modely sovětských kosmických dopravních prostředků ve skutečné velikosti. Sputnik 1, první kosmické plavidlo na oběžné dráze; Sputnik 2, první kosmické plavidlo se zvířetem na palubě, psem Laikou, který ve vesmíru zahynul; Luna 2, první kosmické plavidlo, které se dostalo k jinému nebeskému tělesu; Luna 3, první kosmické plavidlo, které fotografovalo odvrácenou stranu Měsíce; Věnera 7, první kosmické plavidlo, které hladce přistálo na jiné planetě; a Vostok 1, první kosmické plavidlo s člověkem na palubě, které vyneslo na oběžnou dráhu Země hrdinu Sovětského svazu, kosmonauta Jurije A. Gagarina.

Venku děti používaly kýlovky prvního stupně nosné rakety Vostoku jako skluzavku; jejich krásné blond vlasy a rudé pionýrské šátky kolem krku na nich jen zářily, když se rozpustile a hlučně klouzaly k zemi. Zemlja, řekne se rusky.

Velký sovětský ostrov v Arktickém moři nese jméno Novaja Zemlja. Bylo to právě tam, kde roku 1961 odpálili osmapadesátitunovou termonukleární zbraň, což byla tou dobou nejsilnější exploze, jaká se kdy lidstvu zdařila. Ale onoho jarního dne, se všemi pouličními stánkaři se zmrzlinou, na kterou byli Moskvané tak pyšní, se všemi rodinkami na procházkách a bezzubými starci, kteří se na Ellie a Lunačarského usmívali jako na milence, vypadala tahle stará země docela hezky.

Když byla Ellie výjimečně na návštěvě Moskvy nebo Leningradu, Vajgaj často zařizoval program na večer. Se skupinkou šesti nebo osmi lidí navštívila vyhlášená baletní představení, protože Lunačarskému se vždycky nějak podařilo sehnat lístky. Ellie svým hostitelům poděkovala za pěkný večer a oni – s vysvětlením, že taková představení mají možnost navštívit jedině ve společnosti zahraničních hostů – poděkovali jí. Vajgaj se jenom usmíval. Nikdy nepřivedl svou ženu a Ellie se s ní nikdy nesetkala. Vysvětlil jí, že je lékařka, která se plně věnuje svým pacientům. Ellie se ho jednou zeptala, čeho v životě nejvíce lituje, neboť věděla, že jeho rodiče měli kdysi v úmyslu emigrovat do Ameriky, ale neudělali to. „Lituji jen jedné věci,“ odpověděl svým chraplavým hlasem. „Moje dcera si vzala Bulhara.“

Jednou vyjednal večeři v kavkazské restauraci v Moskvě. Při té příležitosti angažovali profesionálního pronašeče přípitků, čili tamada, jménem Khaladze. Byl to

mistr ve svém oboru, ale Ellie měla značné potíže s ruštinou, takže si musela nechat většinu přípitků překládat. Obrátil se k ní a poznamenal: „Člověku, který pije, aniž by pronášel přípitky, říkáme alkoholik,“ čímž jasně nastínil průběh celého večera. Jeden z prvních a celkem průměrných přípitků zněl „Na mír na všech planetách“ a Vajgaj jí vzápětí vysvětlil, že slovo mir v ruštině znamená současně svět, mír a samosprávné společenství rolnických domácností za dávných časů. Bavili se o tom, zda nebyl svět mírumilovnější, když jeho největší politické jednotky nebyly větší než vesnice. „Každá vesnice je planetou,“ zvolal Lunačarskij s pozvednutou číší. „A každá planeta je jen vesnice,“ opětovala Ellie.

Podobná setkání bývala poněkud divoká. Vypilo se enormní množství pálenky a vodky, ale přitom nikdy nikdo nevypadal, že by byl doopravdy opilý. V jednu nebo ve dvě ráno s hlukem vypluli z restaurace a pokoušeli se, často bezvýsledně, chytit taxíka. Vajgaj ji několikrát pěšky doprovodil z restaurace do hotelu na vzdálenost pěti či šesti kilometrů. Byl pozorný, trochu strýčkovský, tolerantní ve svých politických úsudcích, neústupný ve svých vědeckých soudech. Ačkoli byl mezi svými kolegy pověstný sexuálními eskapádami, k Ellie si nikdy nedovolil pomalu ani polibek na dobrou noc. To ji vždycky poněkud stresovalo, tím spíš, že jeho náklonnost k ní byla očividná.

V sovětské vědecké komunitě bylo mnoho žen, poměrně vzato určitě více než ve Spojených státech. Ale většinou zaujímaly průměrné až podřadné funkce a sovětští vědci, stejně jako jejich američtí kolegové, byli zcela vyvedeni z míry pěknou ženskou s evidentními vědeckými znalostmi, která tvrdě hájila své názory. Někteří ji přerušovali nebo předstírali, že ji vůbec neslyší. To se pak Lunačarskij nahnul a silnějším hlasem než obvykle se zeptal: „Co jste říkala, doktorko Arrowayová? Bohužel jsem vás špatně slyšel.“ Ostatní pak ztichli a ona pokračovala ve výkladu, například o obsahu etanolu v galaktickém oblaku W-3. V tomto jediném mezihvězdném oblaku je více než 200 % alkoholu. Dost na to, aby s ním celá současná populace Země vystačila až do zániku sluneční soustavy za předpokladu, že by všichni dospělí byli oddanými alkoholiky. Tamada tuto poznámku náležitě ocenil. Během následujících přípitků spekulovali o tom, zda by jiné formy života mohly být intoxikovány etanolem, zda je obecný alkoholismus společenským problémem celé Galaxie a zda by mohl být nějaký přípitkář z jiného světa stejně nadaný jako náš Trofim Sergejevič Khaladze.

</code>

<code>obchodě se suvenýry, jak dohaduje cenu nějaké cetky.

Musel ji koutkem oka spatřit. Aniž by se k ní však otočil, pozvedl ukazováček a spustil: „Vteřinku, Arrowayová.

Devatenáct devadesát pět?“ pokračoval, oslovuje dokonale znuděného prodavače. „Včera jsem v New Yorku viděl úplně stejnou sadu za sedmnáct padesát.“ Přistoupila blíže a pozorovala Vajgaje, jak rozprostírá po pultu sadu holografických hracích karet s obrázky obou pohlaví v rozličných polohách, které byly dnes považovány toliko za neslušné, ačkoli minulou generaci by totálně pohoršily.

Prodavač se nesměle pokoušel karty zase složit, zatímco Lunačarskij se důrazně a úspěšně snažil pokrýt kartami celý pult. Vajgaj vyhrával. „Omlouvám se, pane, ale já ceny neurčuji. Já tady jenom pracuji,“ posteskl si prodavač.

„Tady jsou jasně vidět nedostatky plánovaného hospodářství,“ obrátil se Vajgaj k Ellie, zatímco podával prodavači dvacetidolarovou bankovku. „V systému skutečně volného trhu bych tohle pravděpodobně sehnal i za patnáct dolarů. Možná za dvanáct devadesát pět. Nedívej se na mě tak, Ellie. Nekupuju si to pro sebe. S žolíky tady mám dohromady padesát čtyři karty. Každá z nich bude pěkným dárkem pro jednoho pracovníka našeho ústavu.“

Usmála se a vzala ho za ruku. „Ráda tě zase vidím, Vajgaji.“

„Moc mě těší, drahá.“

</code>

<code>Po cestě do Socorro si na základě vzájemné, ale nevyřčené dohody vyprávěli převážně historky a vtipy. Na předních sedadlech seděli Valerian a řidič, jeden z těch nových lidí od ochranky. Peterovi, i za normálních okolností málo výřečnému člověku, zcela vyhovovalo, když se mohl jen tak natáhnout a poslouchat jejich rozhovor, který se jen okrajově dotýkal problému, kvůli němuž sem Sověti přijeli: třetí vrstvy palimpsestu, propracované, komplikované a dosud nerozluštěné Zprávy, kterou společně přijímali. Vláda Spojených států musela víceméně nerada dospět k závěru, že sovětská účast na projektu je zcela nezbytná. To byl jasný fakt už proto, že signál z Vegy byl tak silný, že ho mohly zachytit i docela prosté radioteleskopy. Sověti už před lety prozíravě

uvedli

do

provozu

množství

malých

radioteleskopů po celé euroasijské pevnině, čímž pokryli 9.000 kilometrů kolem zemského povrchu, a nedávno dokončili výstavbu velké rádiové observatoře nedaleko Samarkandu. Kromě toho jak v Atlantickém, tak v Tichém oceánu hlídkovala sovětská plavidla na stopování satelitů.

Některá data od Sovětů byla přebytečná, neboť observatoře v Japonsku, Číně, Indii a Iráku nahrávaly tyto signály také. A skutečně, každý zásadní radioteleskop na světě, který měl Vegu zrovna na obloze, poslouchal.

Astronomové v Británii, Francii, Nizozemí, Švédsku, Německu a Československu, v Kanadě, Venezuele a Austrálii nahrávali malé úryvky Zprávy, zatímco sledovali

Vegu od východu do západu. V některých observatořích nebylo detekční vybavení dost citlivé ani na to, aby rozeznalo jednotlivé impulsy. Přesto vědci naslouchali alespoň rozmazanému zvuku. Každý z těchto národů jakoby měl jen část jakési skládačky, neboť, jak Ellie nedávno upozornila Kitze, Země se otáčí. Každý národ se pokoušel najít v impulsech nějaký smysl. Ale bylo to těžké. Nikdo si neuměl ani odpovědět na otázku, zda je Zpráva psána v symbolech nebo v obrazech.

Bylo docela dobře možné, že Zprávu nikdo nerozluští, dokud se nevrátí na stránku číslo jedna – jestli k tomu vůbec dojde – a nespustí se znovu, včetně nějakého úvodu, slabikáře, dešifrovacího klíče. Možná že to je velice dlouhá zpráva, pomyslela si Ellie, zatímco Vajgaj si z dlouhé chvíle porovnával zdejší prérii s tajgou; možná se nevrátí na začátek ani za sto let. Nebo tam třeba žádný klíč ani nebude.

Možná že je Zpráva (tohle slovo se na celém světě začínalo psát s velkým počátečním písmenem) určitým testem inteligence, aby civilizace, které jsou na její rozluštění příliš hloupé, nemohly obsah zneužít. Najednou jí došlo, jak by se musela za lidstvo stydět, kdyby se jim nakonec vůbec nepodařilo Zprávu pochopit. Jakmile se Američané a Sověti rozhodli spolupracovat a slavnostně podepsali Memorandum o

dohodě,

všechny

ostatní

národy,

disponující

radioteleskopy, přistoupily na spolupráci. Vzniklo něco jako Světové společenství Zprávy a lidé prakticky hovořili v

těchto termínech. Jestli měla být Zpráva vůbec někdy rozluštěna, museli si vzájemně vyměňovat informace a dát hlavy dohromady.

Noviny jen donekonečna omílaly to žalostné málo známých skutečností – prvočísla, olympijský přenos, existence složité zprávy. Bylo by velice těžké najít na celé planetě člověka, který by se dosud tím či oním způsobem nedoslechl o Zprávě z Vegy.

Zaběhnuté i okrajové náboženské sekty, některé čerstvě založené za tímto účelem, dnes a denně pitvaly hlubší teologický smysl Zprávy. Jedni ji považovali za poselství od Boha, jiní od Ďábla. Někteří si dokonce kupodivu nebyli jisti. Došlo též k nechutnému oživení zájmu o Hitlera a nacistický režim a Vajgaj Ellie upozornil, že v reklamách nedělního vydání knižních recenzí New York Times napočítal dohromady osm hákových křížů. Ellie odvětila, že to je tak průměr, ale sama věděla, že přehání; většinou se hákové kříže objevily „jen“ dva nebo tři. Jistá skupina lidí, kteří si říkali Spakariáni, nabízela konečný důkaz, že létající talíře byly vynalezeny v hitlerovském Německu. Na Veze se údajně vyvinula nová „čistá“ rasa nacistů, kteří se teď chystali dát to na Zemi konečně do pořádku.

Našli se tací, kteří považovali poslouchání signálu za skandál a naléhali na přerušení provozu observatoří; našli se tací, kteří to naopak považovali za znamení Adventu čili příchodu Spasitele, a naléhali na výstavbu ještě větších

radioteleskopů, z toho některých přímo ve vesmíru. Jiní varovali před prací se sovětskými daty s tím, že by mohla být falešná nebo podvodná, přestože v překrývajících se zeměpisných délkách tato data přesně korespondovala s daty iráckými, indickými, čínskými a japonskými. A konečně se našli i tací, kteří ucítili změnu v celosvětovém politickém klimatu a tvrdili, že právě existence Zprávy, i kdyby se ji nikdy nepodařilo rozluštit, měla stabilizující vliv na znesvářené státy a národy. Vzhledem k tomu, že vysílající civilizace byla evidentně mnohem vyspělejší a že evidentně – určitě alespoň před šestadvaceti lety – nezlikvidovala sebe sama, je zřejmé, argumentovali někteří, že se technologicky vyspělé civilizace nemusí za každou cenu nutně zlikvidovat.

Ve světě, který nesměle experimentuje se zásadním snížením počtu jaderných zbraní a jejich naváděcích systémů, byla Zpráva celými populacemi chápána jako důvod k naději. Mnozí považovali Zprávu za nejlepší zprávu, jakou kdy slyšeli. Celá desetiletí se mladí lidé snažili nemyslet na zítřek. Teď se jim rýsovala docela vlídná budoucnost.

Ti, kteří byli nakloněni takovým radostným prognózám, se často dostali do konfliktu na nehostinné půdě, kterou už nějakých deset let okupovalo chiliastické hnutí. Někteří chiliasté hlásali, že bezprostřední příchod třetího tisíciletí bude provázen návratem Ježíše nebo Buddhy nebo Krišny nebo Mohameda, kteří na Zemi

zavedou teokracii sice dobrotivou, avšak přísnou při souzení smrtelníků. To bude možná ještě předznamenáno hromadným nanebevzetím vyvolených. Ale byli tu i jiní chiliasté, a těch bylo daleko víc, kteří hlásali, že fyzická destrukce světa bude nevyhnutelnou a nezbytnou podmínkou Jeho příchodu, jak již bylo neomylně předpovězeno v tolika různých, vzájemně si odporujících starých proroctvích. Chiliasté Soudného dne byli očividně znepokojeni

náznaky

světového

sjednocování

a

systematické každoroční ubývání světového arzenálu strategických zbraní jim vyloženě dělalo starosti.

Nejpohotovější a nejvhodnější prostředek k naplnění centrálního dogmatu jejich víry byl den po dni rozmontováván. Jiné kandidující katastrofy – přelidnění, průmyslové znečištění, zemětřesení, sopečné výbuchy, oteplování vlivem skleníkového efektu, tání ledovců nebo srážka komety se Zemí – byly k danému účelu příliš pomalé, příliš nepravděpodobné nebo nedostatečně apokalyptické.

Někteří chiliastičtí vůdci ubezpečovali masová shromáždění oddaných následovníků, že s výjimkou nehod je životní pojištění známkou pokřivené víry; že s výjimkou velmi starých osob je koupě pozemku na hrob nebo zařízení pohřebních náležitostí jindy, než v případě naléhavé potřeby, do očí bijící bezbožností. Všichni, kdož věří, budou už za několik málo let fyzicky vyneseni do nebe a stanou před trůnem Božím.

Ellie věděla, že Lunačarského slavný příbuzný byl vzácný případ, bolševický revolucionář s odborným zájmem o světová náboženství. Ale Vajgaj zjevně nevěnoval celosvětově rostoucímu náboženskému vzrušení velkou pozornost. „Hlavní náboženskou otázkou v mé zemi bude,“

pravil, „zda Vegané řádně a veřejně odsoudili Leona Trockého.“

</code>

<code>Byli tu mystici z uzavřených komunit, kteří používali jako mystérium halucinogenní psilocybin, a jeptišky z

kláštera nedaleko Albuquerque, které k témuž účelu používaly etanol. Byli tu chlapi s hroší kůží a jestřábíma očima, kteří strávili celý život pod širákem, a uhlazení knihomolští studenti z arizonské univerzity v Tucsonu. Byly tu hedvábné kravaty a naleštěné stříbrné dlouhé úzké kravaty, prodávané podnikateli kmene Navajo za přemrštěné ceny, symbolizující určitý zvrat v historických obchodních vztazích mezi bělochy a rodilými Američany. Poddůstojníci a mužstvo na vycházkách ze základny vojenského letectva Davis-Monthan se vyžívali ve žvýkání tabáku a žvýkaček.

Bělovlasý, elegantně oděný muž v obleku za 900 dolarů s barevně sladěným kovbojským kloboukem byl dost možná příslušníkem jednotky zvláštního určení. Byli tu lidé, kteří bydleli v kasárnách i v mrakodrapech, v chatrčích z nepálených cihel, na studentských kolejích či v autokempech. Někteří přijeli proto, že neměli nic lepšího na práci, jiní proto, aby mohli jednou svým vnoučatům vyprávět, že byli u toho. Někteří přijeli, že doufali v neúspěch, jiní byli přesvědčeni, že jsou svědky zázraku. Do zářivého odpoledního klidu pronikaly z davu zvuky vyjadřující tichou zbožnost, nevázané veselí, mystickou extázi či tísnivé očekávání. Několik málo lidí se lhostejně ohlédlo za projíždějící kolonou automobilů, z nichž každý byl označen nápisem VOZOVÝ PARK VLÁDY USA.

Někteří lidé svačili ve dvířkách přívěsů; jiní testovali zboží prodavačů, jejichž pojízdná impéria lákala tučnými

písmeny SNACK-MOBIL nebo KOSMICKÉ SUVENÝRY.

Dlouhé fronty se tvořily také před malými bytelnými kabinkami s maximální kapacitou jedné osoby, které sem prozřetelně dopravili lidé z ústavu. Děti pobíhaly mezi karavany, spacáky, dekami a přenosnými stolky na piknik a nedostaly od dospělých skoro nikdy vyhubováno – ledaže se dostaly moc blízko k silnici nebo oplocení kolem teleskopu 61, kde skupina holohlavých mladých lidí oděných do šafránové žluti, na kolenou a s hlavou těsně u země, obřadně notovala posvátnou slabiku „Om“. Byly tu k vidění plakáty s domnělými představiteli mimozemských bytostí, z nichž mnohé již byly dobře známé z comicsů nebo filmů. Na jednom stálo: „Vetřelci jsou mezi námi.“ Jistý muž se zlatými náušnicemi se holil u postranního zrcátka něčí dodávky a jistá černovlasá žena v županu pozvedla šálek kávy na pozdrav uhánějící koloně vozidel.

Když přijížděli k nové hlavní bráně nedaleko teleskopu 101, Ellie se naskytl pohled na mladíka stojícího na provizorním pódiu, jak naléhavě řeční k početnému davu lidí. Měl na sobě tričko, které zobrazovalo Zemi zasaženou bleskem z nebes. Všimla si, že někteří lidé v davu si oblékli stejný nevyzpytatelný symbol. Jakmile projeli bránou, zastavili na žádost Ellie na krajnici, stáhli okénka a poslouchali. Řečník k nim byl obrácen zády a oni měli možnost vidět do tváře davu. Tihle lidé jsou hluboce pohnuti, pomyslela si Ellie.

Řečník pokračoval v plamenném projevu: „…a jiní praví, že byla podepsána smlouva s Ďáblem, že tito vědci zaprodali své duše. V každém z těchto teleskopů jsou drahé kameny.“ Načež mávnul rukou směrem k teleskopu 101.

„Dokonce i vědci to přiznávají. Někteří tvrdí, že to je součást dohody s Ďáblem.“

„Náboženské chuligánství,“ zamumlal Lunačarskij a očima toužebně hltal silnici, která před nimi ubíhala do dáli.

„Ne, ne. Počkejme ještě,“ naléhala Ellie s úsměvem nevěřícného úžasu.

„Někteří lidé – věřící lidé, bohabojní lidé – jsou přesvědčeni, že tato Zpráva přichází od bytostí z vesmíru, podivných tvorů, nepřátelských stvoření, vetřelců, kteří nám chtějí ublížit, od nepřátel člověka.“ Poslední slova pronesl téměř křikem a pak se efektně odmlčel. „Ale vy všichni jste jistě unaveni a znechuceni degenerací a rozkladem této společnosti, rozkladem přivozeným bezmyšlenkovitou, bezuzdnou, bezbožnou technologií. Nevím, kdo z vás má pravdu. Nedovedu říci, co Zpráva znamená, ani od koho je.

Mám jen svá podezření. Brzy se to stejně dozvíme. Ale jedno vím jistě, vědci i politici i úředníci nám stále něco tají.

Neřekli nám zdaleka všechno, co vědí. Klamou nás tak jako vždycky. Příliš dlouho, ó Bože, jsme polykali všechny lži, kterými nás krmí, všechnu prohnilost, kterou s sebou přinášejí.“

K Ellieinu údivu dav zaburácel odevzdaným

souhlasem. Řečník se patrně dotkl nějakého citlivého místa, které však ona chápala jen mlhavě.

„Tito vědci nevěří, že jsme výtvorem Božím.

Domnívají se, že jsme potomky opic. Je známo, že jsou mezi nimi komunisté. Chcete snad, aby takoví lidé rozhodovali o osudu světa?“

Dav jednohlasně odpověděl hromovým „Ne!“

„Chcete snad, aby s Bohem rozmlouvala sebranka nevěřících?“

„Ne!“ zaburácel dav znovu.

„Nebo s Ďáblem? Rozprodávají naši budoucnost příšerám z cizího světa. Bratři a sestry, na tomto místě se rozmáhá zlo.“

Ellie si původně myslela, že si řečník není vědom jejich přítomnosti. Ale nyní se pootočil a skrz oplocení ukázal prstem přímo na postávající kolonu vozidel.

„Nemají za nás co mluvit! Nemají nás co zastupovat!

Nemají právo jednat naším jménem!“

Někteří lidé začali vrážet do oplocení a rytmicky s ním lomcovali. Valerian i řidič začali být znepokojeni. Motory běžely celou dobu naprázdno, takže v jediném okamžiku kolona vyrazila od hlavní brány směrem ke správní budově, vzdálené ještě mnoho kilometrů jízdy křovinatou pouští.

Když se rozjížděli, Ellie ještě přes úpění pneumatik a šum davu zaslechla řečníkův zvučný hlas.

„Zlo bude z tohoto místa vymeteno. To vám slibuji.“

KAPITOLA 8

NÁHODNÝ PŘÍSTUP

Teologovi je dopřán onen příjemný úkol

popisovat náboženství, kteréžto sestoupilo z Nebe,

zdobeno

svou

přirozenou

neposkvrněností.

Poněkud

smutnější

povinnost je uložena historikovi. Ten musí odhalovat nevyhnutelnou směs omylů a

mravní zkaženosti, kterou si historie přivodila během svého dlouhého pobytu na Zemi mezi

ubohým a zvrhlým druhem bytostí.

</code>

<code>Vzestup a pád Římské říše, XV

ELLIE IGNOROVALA volbu náhodného přístupu a postupně přepínala z jednoho televizního kanálu na druhý.

Na dvou sousedních kanálech zrovna vysílali Životní styl masových vrahů a Na to můžete vzít jed. Na první pohled bylo jasné, že tohle médium svůj slib nedodrželo. Dále dávali odvážný basketbalový zápas mezi Divokými kočkami z Johnson City a Tygry z Union-Endicottu; mladí hráči a hráčky ze sebe vydávali maximum. Na dalším kanále šla exhorta v Parsi ohledně správného a nesprávného dodržování ramadánu. Za tím byl jeden z těch zakódovaných kanálů, evidentně věnovaný nějakým univerzálně oplzlým sexuálním praktikám. Poté se Ellie dostala na jeden z prvních počítačových kanálů, určený k hraní her žánru fantasy v roli nějaké postavy. Když jste se napojili na svůj osobní počítač, nabídli vám jediný vstup do nového dobrodružství, nazvaného Galaktický Gilgameš, v naději, že ho shledáte neodolatelně přitažlivým a na jednom z inzertních kanálů si posléze objednáte odpovídající diskety. Byla přijata náležitá elektronická opatření tak, abyste si během této jediné hry nemohli program nahrát.

Většina takových videoher, pomyslela si, je jen zoufalým pokusem, jak připravit adolescenty na neznámou budoucnost.

Ellie padl do oka moderátor s vážným výrazem ve tváři na jedné ze starších televizních stanic, který s neklamným

zaujetím rozebíral to, co bylo označováno za nevyprovokovaný útok severovietnamských torpédových člunů proti dvěma torpédoborcům Sedmé flotily Spojených států v Tonkinském zálivu, a který dále citoval žádost prezidenta Spojených států o zplnomocnění k „přijetí všech nezbytných odvetných opatření“. Tohle byl jeden z jejích oblíbených programů, zvaný Včerejší události, neboť opakoval různé televizní zprávy z dřívějších let. Druhá polovina pořadu spočívala v systematickém pitvání dezinformací, řečených v první polovině, a zatvrzelé lehkověrnosti zpravodajských organizací před jakýmikoli pohledávkami ze strany státní správy, nehledě na jejich nepodloženost nebo samoúčelnost. Byl to jen jeden z několika televizních pořadů, které produkovala společnost zvaná REALI-TV – mezi další patřil například pořad Sliby, chyby, věnovaný zpětným analýzám nesplněných závazků z volebních kampaní na regionální, státní i celonárodní úrovni, a Podfuky a kecy, týdeník, který stavěl do správného světla to, co bylo řečeno v rámci všemožných propagand, mýtů a předsudků. Dole na obrazovce stálo datum 5. srpna 1964 a Ellie náhle zaplavila vlna vzpomínek – nostalgie nebylo to pravé slovo – na zlaté časy na střední škole.

Přepnula program.

Při zběsilém přepínání jednotlivých kanálů se přehnala přes seriál orientální kuchařky, právě věnovaný jakémusi hibachi, rozsáhlou reklamu na první generaci víceúčelových

domácích robotů od společnosti Hadden Cybernetics, televizní zprávy a komentáře sovětské ambasády v ruském jazyce, několik dětských a zpravodajských frekvencí, matematickou televizní stanici, předvádějící oslnivou počítačovou grafiku nového Cornellova kurzu analytické geometrie, realitní kanál s byty a nemovitostmi a hromadu dalších kanálů přecpaných stupidními každodenními seriály, až se dopracovala k nábožensky zaměřeným televizním stanicím, kde byla v neúnavném a všeobecném vytržení rozebírána Zpráva.

Návštěvnost kostelů v celé Americe prudce stoupla.

Ellie měla za to, že Zpráva je jakýmsi zrcadlem, v němž každý člověk vidí, jak se potvrzuje či zpochybňuje jeho osobní přesvědčení. Zpráva byla považována za všeobecné potvrzení správnosti mnoha vzájemně se vylučujících apokalyptických či eschatologických dogmat. V Peru, Alžírsku, Mexiku, Zimbabwe, Ekvádoru či mezi indiány kmene Hopi probíhaly vážné veřejné diskuse na téma, zda jejich praotcovské civilizace kdysi nepřišly z kosmu; souhlasné názory byly napadány jako kolonialistické.

Katolíci diskutovali o mimozemském stavu milosti posvěcující. Protestanti diskutovali o možných dřívějších výpravách Ježíše k sousedním planetám a pochopitelně o jeho návratu na Zem. Muslimové se obávali, že by Zpráva mohla být v rozporu s přikázáním proti modlám. V Kuvajtu se nějaký člověk prohlásil za skrytého šíitského imáma.

Mezi sossaferskými Chasidy vypukl nevídaný zápal mesiášství. Ve shromážděních ortodoxních Židů náhle došlo k obnovenému zájmu o Astruca, zélótu, který měl strach, že by znalosti mohly podkopávat víru, a roku 1305 proto přemluvil barcelonského rabína, v té době předního židovského duchovního, aby lidem mladším pětadvaceti let zakázal studium přírodních věd i filozofie na úkor exkomunikace. Podobné události se čím dál tím více vyskytovaly i v islámu. Thessalonský filozof, slibně zvaný Nicholas

Polydemos,

přitahoval

pozornost

řadou

vzrušujících argumentů vedoucích k tomu, čemu říkal „reunifikace“ všech náboženství, vlád a národů světa.

Odborní kritici začali zkoumat samotné „re“.

Fanatické

skupiny

přes

</code>

<code>organizovaly

čtyřiadvacetihodinové hlídky u základny vojenského letectva Brooks nedaleko San Antonia, kde ve speciálních lednicích údajně chřadly perfektně konzervovaná těla čtyř členů posádky létajícího talíře, který měl havarovat někde poblíž v roce 1947; proslýchalo se, že mimozemšťané jsou jeden metr vysocí a mají bezvadné zoubky. Z Indie přicházela hlášení o zjevení Višny a z Japonska o zjevení Amidy Buddhy; Lourdes oznamovaly zázračná uzdravení stovek lidí; v Tibetu se někdo prohlásil za nového Bodhisattvu. Do Austrálie byla z Nové Guineje importována nová víra v příchod nadpřirozených dobrodinců; kázala výstavbu primitivních replik radioteleskopů, které měly

přilákat mimozemskou štědrost. Světová unie svobodných myslitelů považovala Zprávu za konečné vyvrácení existence Boha. Mormonská církev ji prohlásila za druhé zjevení anděla Moroniho.

Zpráva byla různými spolky překrucována v důkaz existence mnoha bohů, jednoho Boha anebo vůbec žádného boha. Chiliasmus rozkvétal. Někteří předvídali konec tisíciletí v roce 1999 – jako kabalistická inverze roku 1666, který si za svůj konec milénia přisvojil Zevi; jiní si vybrali roky 1996 nebo 2033, které byly považovány za dvoutisícileté výročí smrti, respektive narození Ježíše Krista.

Veliký Cyklus starých Mayů se měl uzavřít roku 2011, kdy měl – podle této nezávislé kulturní tradice – nastat konec vesmíru. Kombinace mayské předpovědi a křesťanského milénarianismu vyvolávala v Mexiku a Střední Americe určitý druh apokalyptického šílenství. Někteří chiliasté, věřící v bližší data, začali rozdávat své bohatství chudým, částečně proto, že jim bude brzy stejně k ničemu, a částečně jako vroucí dary Bohu, jako úplatek pro Advent.

Zélotství, fanatismus, strach, naděje, žhavé debaty, tiché modlitby, trýznivá přehodnocení, vzorová nesobeckost, úzkoprsá bigotnost a radost z revolučně nových idejí byly nebezpečně nakažlivými jevy, které horečnatě zaplavovaly celý povrch malé planety jménem Země. Ellie jako by viděla, jak z tohoto mocného vzrušení alespoň pomalu vyvěrá pochopení světa coby jednoho jediného vlákna

obrovské vesmírné tapisérie. Samotná Zpráva mezitím úspěšně odolávala veškerým pokusům o její rozluštění.

Na takzvaných zesměšňovacích kanálech, zaštítěných prvním dodatkem Ústavy, byli Ellie, Vajgaj, der Heer a do určité míry i Valerian ostře kritizováni za nejrůznější poklesky, včetně ateismu, komunismu a přisvojování si Zprávy pro sebe. Podle názoru Ellie však Vajgaj nebyl zrovna vzorný komunista a Valerian hluboce vyznával sice umírněnou, ale vysoce kultivovanou křesťanskou víru.

Kdyby měli to štěstí a Zprávu alespoň částečně pokořili, ona sama by si ji přála osobně doručit některému z těch pokryteckých a posměvačných televizních komentátorů.

Nicméně z Davida Drumlina dělali hrdinu; je to přece člověk, který doopravdy rozluštil prvočísla a olympijské vysílání; takových vědců bychom rozhodně potřebovali více. Ellie si povzdechla a ještě jednou přepnula program.

Dostala se na TABS, americký vysílací systém a jediný program, který přežil velké komerční společnosti, jež ovládly televizní vysílání ve Spojených státech po nástupu plošného a přímého satelitního vysílání a kabelové televize se 180 kanály. Na této stanici zrovna probíhalo jedno ze vzácných televizních vystoupení Palmera Josse. Jako většina Američanů i Ellie okamžitě poznala jeho zvučný hlas, jeho lehce neupravený zevnějšek a kruhy pod očima, které ve vás vzbuzovaly dojem, že se snad kvůli obavám o své bližní nikdy pořádně nevyspal.

„Co pro nás věda doopravdy udělala?“ řečnil. „Jsme skutečně šťastnější? Nemám na mysli holografické přijímače ani hrozny bez pecek. Jsme od samého základu Šťastnější! Anebo nás vědci jen uplácejí hračkami, technologickými cetkami, zatímco podkopávají naši víru?“

Tady sedí člověk, pomyslela si Ellie, který prahne po prostším věku, člověk, který strávil celý život tím, že se pokouší usmířit nesmiřitelné. Odsoudil nejkřiklavější excesy nejpopulárnějšího náboženství a myslí si, že tím ospravedlnil útoky na teorii evoluce a relativity. Proč rovnou nezaútočit na existenci elektronu? Palmer Joss nikdy ani jeden neviděl a Bible nemá o elektromagnetismu ani tušení.

Proč vůbec věřit v elektrony? Přestože Ellie ještě nikdy žádný jeho proslov neslyšela, byla si jistá, že se dříve či později musí řeč stočit ke Zprávě. A nemýlila se.

„Vědci si nechávají své objevy pro sebe a přenechávají nám jen útržky a zbytky – jen tolik, aby nás udrželi v klidu.

Myslí si, že jsme příliš hloupí, abychom chápali to, co dělají.

Své závěry nám poskytují bez důkazů, své nálezy nám předkládají tak, jako by byly Písmem svatým a nikoli pouhými spekulacemi, teoriemi, hypotézami – prostě tím, čemu normální lidé říkají dohady. Nikdy je nezajímá, zda je nějaká nová teorie pro lidi alespoň tak dobrá jako víra, kterou tím zkouší nahradit. Přeceňují to, co sami vědí, a podceňují to, co víme my. Když se ptáme na vysvětlení, jen nám řeknou, že trvá dlouhá léta to pochopit. To vím z

vlastní zkušenosti, protože i v náboženství existují věci, k jejichž pochopení je třeba mnoha let. Někdy se můžete snažit celý život a nikdy nedojdete k pochopení Všemohoucího. Ale nevšiml jsem si, že by vědci zašli za představiteli světových náboženství, aby se jich zeptali na jejich dlouhé roky studia, modliteb a pochopení podstaty věci. Nikdy si na nás ani nevzpomenou, ledaže nás chtějí oklamat a podvést.

A teď nám tvrdí, že mají nějakou Zprávu z hvězdy zvané Vega. Ale hvězda nemůže vysílat žádnou zprávu.

Posílá ji někdo. Ale kdo?

Je záměr Zprávy božský nebo ďábelský? Až ji vědci rozluští, bude končit slovy ‚S veškerou úctou Bůh’…anebo ‚Srdečně Váš Ďábel’? Když se vědci překonají a prozradí nám obsah Zprávy, řeknou nám celou pravdu? Nebo si nechají něco pro sebe, protože si budou myslet, že tomu nemůžeme rozumět, nebo protože to nebude odpovídat tomu, čemu věří oni! Nejsou snad tohle ti samí lidé, kteří nás naučili, jak můžeme sami sebe definitivně vyhladit?

Povím vám jedno, přátelé, věda je příliš důležitá, než abychom ji přenechali jen vědcům. Dešifrovacího procesu by se měli zúčastnit i zástupci hlavních církví. Měli bychom mít možnost podívat se na surová data. Tak jim říkají vědci, surová. Jinak… kam se jinak dostaneme? Dobrá, něco nám o Zprávě řeknou. Možná něco, čemu budou opravdu věřit.

Možná taky ne. A my to budeme muset akceptovat, ať už to

bude cokoliv. Existují některé věci, kterým vědci velmi dobře rozumí. Existují však i jiné – máte mé slovo – o kterých neví vůbec nic. Možná, že opravdu přijímají zprávu od jiných bytostí na nebesích. Možná také ne. Jak si mohou být jisti, že Zpráva není zlaté tele? Pochybuji, že by ho vůbec poznali, kdyby nějaké viděli. Tohle jsou lidé, kteří nám přinesli vodíkovou bombu. Odpusť mi, Pane, že k těmto laskavým duším neumím být vděčnější.

Já jsem viděl Boha tváří v tvář. Klaním se Mu, věřím Mu, miluji Ho celou svou duší, celou svou bytostí.

Nemyslím, že by mohl někdo věřit více než já. Nechápu, jak by mohli vědci věřit ve vědu více, než já věřím v Boha.

Umějí pohotově odhazovat své pravdy, jakmile se objeví nová idea. A ještě jsou na to hrdí. Jsou přesvědčeni, že poznání nemá konce. Představují si, že budeme až do skonání světa uvězněni v nevědomosti, že nikde v přírodě neexistuje žádná jistota. Newton vyvrátil Aristotela. Einstein vyvrátil Newtona. Zítra někdo další vyvrátí Einsteina. Když se nám konečně podaří pochopit jednu teorii, už je na jejím místě druhá. Tolik by mi to nevadilo, kdyby nás varovali, že staré teorie jsou jen nezávazné. Řekli: Newtonův gravitační zákon. A říkají tomu tak pořád. Ale když to měl být přírodní zákon, jak tedy mohl být špatně? Jak mohl být vyvrácen?

Prohlašovat přírodní zákony za neplatné může jedině Bůh, nikoli vědci. Prostě se mýlili. Jestli měl Albert Einstein

pravdu, pak musel být Izák Newton obyčejný amatér a břídil.

Pamatujte, že vědci nemají vždycky pravdu. Chtějí nám sebrat naši víru, naše přesvědčení a nenabízejí nám na oplátku žádné duchovní hodnoty. Nemám v úmyslu opustit Boha jen proto, že vědci napíšou nějakou knihu a řeknou, že to je zpráva z Vegy. Nebudu se klanět vědě. Nebudu se vzpírat Prvnímu přikázání. Nebudu se shýbat před zlatým teletem.“

</code>

<code>Aby si pomohl ke štěstí, nechal si na tělo velice pečlivě vytetovat podrobnou mapu Země ve válcovitém zobrazení.

Předváděl se jako pouťová atrakce od Oklahomy po Mississippi jako nějaký zpozdilec z dávných věků, kdy rozkvétaly kočovné venkovské zábavy. V prostoru modrého oceánu měl čtyři bohy větrů s nadutými tvářemi, vyfukující nejobvyklejší západní a severovýchodní větry. Když zatnul prsní svaly, dokázal nad středním Atlantikem rozbouřit severák. Potom užaslým divákům zarecitoval ze šesté knihy Ovidiových Proměn:

Jsem vládcem Krutosti, převaluji se v mracích,

bouřím divoké vody, kácím vysoké stromy…

Posedlý démonickou zuřivostí pronikám

přímo do nejhlubších zákoutí staré Země.

A z těchto neprobádaných hlubin vynáším

a rozhazuji děsivé stíny Pekla.

A po celém světě rozsévám

smrtící zemětřesení!

Oheň a pekelná síra ze starého Říma. Když si trochu pomohl rukama, uměl předvést kontinentální posun; tlačil Západní Afriku proti Jižní Americe jako nějakou skládačku tak, že se kontinenty téměř dokonale spojily na úrovni jeho pupku. Přezdívali mu „Geos, Muž Země“.

Joss byl vášnivý čtenář, a jelikož nebyl zatížen jiným než základním vzděláním, nemohl se ani dozvědět, že vědecká a klasická literatura je pro obyčejné lidi dosti nestravitelná. Za pomoci svého neformálního, pocuchaného, nicméně pěkného vzhledu si získal přízeň u knihovníků ve městech podél dlouhých cirkusových cest a ptal se jich na radu, jaké seriózní knihy by měl číst. Chtěl se zdokonalovat, říkával jim. A tak svědomitě četl knihy o tom, jak si získat přátele, jak investovat do nemovitostí a jak odstrašit své známosti, aniž by si toho byly samy vědomy, ale tato díla shledával jaksi povrchními. Naopak měl pocit, že ve starověké a v moderní vědecké literatuře objevil kvalitu.

Během přestávek na cestách byl postrachem všech městských i okresních knihoven. Naučil se i lecčemu ze zeměpisu a dějepisu.

Souviselo to s jeho prací, vysvětloval Sloní ženě Elvíře, když se podrobně zajímala o jeho absence. Podezřívala ho, že má neodbytnou potřebu flirtovat – knihovník v každém přístavu, řekla jednou – ale nakonec musela uznat, že se jeho profesionální žvanění výrazně zlepšuje. Obsah byl sice příliš intelektuálský, ale výsledky se brzy dostavily. Jossova čísla začala cirkusu překvapivě vydělávat peníze.

Jednoho dne stál zády k obecenstvu a názorně předváděl střet Indie s Asií a následné zvrásnění Himaláje, když tu z potemnělého, nicméně bezdeštného nebe udeřil blesk a na místě ho srazil k zemi. Tou dobou se v jihovýchodní Oklahomě vyskytovala silná tornáda a počasí na celém jihu bylo dost neobvyklé. Joss naprosto jasně cítil, jak opouští své tělo – žalostně zkroucené na manéžovém bednění a v jakési posvátné úctě pozorované hloučkem diváků – a jak stoupá, stoupá jakoby dlouhým černým tunelem a zvolna se blíží k jasnému světlu na jeho konci. A v té záři postupně rozeznával postavu impozantních, vskutku Bohu podobných rozměrů.

Když se probral, uvědomil si své částečné zklamání, že je opět naživu. Ležel na lůžku v prostě zařízené místnosti.

Nad ním se skláněl ctihodný Billy Jo Rankin, nikoli současný nositel tohoto jména, nýbrž jeho otec, ctihodný

zastupující kazatel třetí čtvrtiny dvacátého století. Joss měl dojem, že v pozadí vidí tucet postav v pláštích, zpívajících Kyrie Eleison. Ale nebyl si tím zcela jist.

„Budu žít nebo zemřu?“ zašeptal mladík.

„Můj chlapče, čeká vás obojí,“ odvětil ctihodný pan Rankin.

Josse brzy přemohl pronikavý pocit znovuobjevené existence světa. Ale tento pocit byl těžko vysvětlitelným způsobem v ostrém konfliktu s blaženým, dříve spatřeným obrazem, a s nekonečnou radostí, jejíž byla tato vize předzvěstí. Jasně cítil, jak se v něm oba pocity střetávají. Za různých okolností, někdy dokonce uprostřed věty, si náhle uvědomil jeden nebo druhý z těchto pocitů, který si činil nárok nějak se projevit buď v řeči nebo v činnosti. Časem se naučil žít s oběma najednou.

Skutečně byl mrtev, řekli mu později. Alespoň lékař ho prohlásil za mrtvého. Ale modlili se za něj, pěli nad ním chvalozpěvy a dokonce se ho pokoušeli oživit tělesnou masáží (hlavně v blízkosti Mauretánie). Vrátili mu život.

Doslova a do písmene se znovu narodil. Jelikož to tak dobře odpovídalo jeho vlastnímu dojmu z tohoto zážitku, akceptoval vyúčtování a velice rád. Ačkoli o tom téměř nikdy nemluvil, začal být pevně přesvědčený o zvláštním významu této události. Nemohl být sražen bleskem jen tak pro nic za nic. Nemohl být přiveden zpět zcela bezdůvodně.

Pod vlivem svého patrona začal se vší vážností studovat Písmo. Hluboce ho oslovila myšlenka vzkříšení a nauka o vykoupení. Nejprve jen příležitostně pomáhal ctihodnému panu Rankinovi, později za něj zaskakoval při některých kázáních – zvláště poté, co Billy Jo Rankin mladší odjel do Texasu, údajně na pokyn Boží. Joss si brzy vypracoval svůj vlastní styl kázání, který nebyl ani tak nabádavý jako vysvětlovací. Jednoduchým jazykem a ve srozumitelných metaforách objasňoval křest a posmrtný život, souvislost křesťanského zjevení s klasickými řeckořímskými mýty, představu božského záměru s naším světem a soulad vědy s náboženstvím za předpokladu, že je obojí správně pochopeno. Nebyla to zrovna konvenční kázání a mnohým připadala příliš ekumenická. Ale brzy se stala velice populární.

„Znovu ses narodil, Jossi,“ nabádal ho jednou Rankin starší. „Měl by sis tedy změnit jméno. Jenomže Palmer Joss je pro kazatele tak skvělé jméno, že bys byl blázen, kdyby sis ho nenechal.“

Stejně jako doktoři a právníci, ani prodavači náboženství si obvykle vzájemně nekritizují své zboží, všiml si Joss. Avšak jednoho večera byl přítomen bohoslužbě v jistém novém kostele a naslouchal Billymu Jo Rankinovi mladšímu, triumfálně se navrátivšímu z Texasu, kterak káže masám lidí. Billy Jo formuloval přísné dogma odměny, odplaty a nanebevzetí. Ale dnešní večer byl večerem

uzdravení. Tento léčebný prostředek, sdělil shromážděným, je nejposvátnější z relikvií – posvátnější než tříska z pravého Kříže a dokonce ještě posvátnější než stehenní kost svaté Terezy z Avily, kterou si ve své kanceláři vystavil generalissimus Francisco Franco, aby zastrašoval pobožné lidi. To, čím se teď oháněl Billy Jo Rankin, byla údajně pravá plodová voda, která obklopovala a chránila našeho Pána. Tato tekutina byla starostlivě přechovávána ve starobylé hliněné nádobě, která kdysi prý patřila svaté Anně.

Skrze zvláštní projev milosti boží vyléčí jediná kapička, cokoli vás trápí, sliboval Billy Jo. Tato nejposvátnější ze všech posvátných vod je tu dnes večer s námi.

Joss byl přímo zděšen ani ne tak proto, že se Rankin pokoušel o tak průhledný trik, jako proto, že mohou být nějací farníci tak důvěřiví, aby mu na to skočili. V

předchozím životě byl svědkem spousty pokusů, jak obalamutit publikum. Ale tam šlo o zábavu. Tohle je něco jiného. Tohle je víra. Víra je přece příliš závažná, než aby si mohla dovolit překrucovat pravdu, natož vymýšlet si zázraky. Joss neváhal a odsoudil tento opovrženíhodný podvod přímo z kazatelny.

Jak vzrůstal jeho zápal pro danou věc, spílal i dalším deviovaným formám křesťanského fundamentalismu, včetně oněch aspirantů na herpetology, kteří testovali svou víru tak, že se mazlili s jedovatými hady v souladu s biblickým rčením, že dobré srdce hadí jed neohrozí. V jednom

obšírném kázání plném citátů parafrázoval Voltaira. Nikdy si nemyslel, řekl, že existují lidé tak úplatného stavu, aby poskytli podporu rouhačům, kteří tvrdí, že první kněz byl jen první tulák, který potkal prvního hlupáka. Tyhle víry ničily pravou víru. Stylově pohrozil ukazováčkem ve vzduchu.

Joss tvrdil, že v každém náboženství je určitá dogmatická hranice, za níž jen uráží inteligenci svých věřících. Logicky uvažující lidé by se mohli hádat, kde by měla být taková hranice vytyčena, ale věřící lidé ji na vlastní nebezpečí vesele překračují. Lidé nejsou hloupí, říkával.

Den před svou smrtí, když si dával do pořádku své záležitosti, mu vzkázal Rankin starší, že už ho nikdy nechce ani vidět.

Tou dobou začal Joss kázat, že ani věda nemá odpověď na všechno. Evoluční teorii shledával rozporuplnou. Objevy, které jsou na překážku, skutečnosti, které se nehodí, vědci prostě zametou pod stůl, říkával. Zda je Země doopravdy 4,6

miliardy let stará, neví vědci o nic víc, než arcibiskup Ussher, který její stáří odhadoval na 6.000 let. Nikdo neviděl evoluci probíhat, až do Stvoření nikdo nepočítal čas. („Dvě stě kvadrilionů oveček…“ představoval si jednou trpělivého časoměřiče, jak počítá vteřiny od vzniku světa.) Ani Einsteinova teorie relativity nebyla dokázána. V

žádném případě nemůžete cestovat rychleji než světlo, tvrdil Einstein. Jak to mohl vědět? Jak daleko měl k rychlosti

světla při svém cestování on? Relativita je jen jeden způsob chápání světa. Einstein nemohl nijak omezovat lidi v tom, co budou dělat v daleké budoucnosti. A už vůbec nemohl vymezit hranice toho, co bude dělat Bůh. Nemohl by snad Bůh cestovat rychleji než světlo, kdyby chtěl? Nemohl by snad zařídit, abychom i my cestovali rychleji než světlo, kdyby tomu tak chtěl? Excesy se nevyhnuly ani vědě, ani náboženství. Rozumně uvažující člověk se nenechá štvát ani jedním. Existuje mnoho výkladů Písma a mnoho výkladů přirozeného světa. Obojí bylo stvořeno Bohem, takže obojí musí být ve vzájemné shodě. Jakmile to vypadá, že se vyskytla nesrovnalost, buďto vědec nebo teolog – a možná oba – nedělali dobře svou práci.

Palmer Joss kombinoval svůj nestranný kritický přístup k vědě a náboženství s vřelou touhou po morální charakternosti a respektování inteligence stádečka svých věřících. Postupně si získával celonárodní věhlas. Během diskusí ohledně vyučování „vědeckého kreacionismu“ na školách, ohledně etické otázky potratů a zmrazených zárodků nebo ohledně přijatelnosti genetického inženýrství se svým způsobem snažil držet zlaté střední cesty a usmiřovat karikatury vědy a náboženství. Oba znepřátelené tábory byly jeho intervencemi pobouřeny, přičemž jeho všeobecná popularita rostla. Stával se důvěrným přítelem prezidentů. Výňatky z jeho kázání se tiskly na přední a poslední strany nejvýznamnějších světských deníků. Ale

odolal spoustě lákadel, a dokonce několika svůdným nabídkám, aby založil elektronickou církev. Pokračoval ve svém prostém životě a jen zřídkakdy – s výjimkou prezidentských pozvání a ekumenických kongresů – opustil venkovský jih. Kromě tradičního patriotismu si stanovil pravidlo, že se nebude plést do politiky. Na poli plném soutěžících závodníků, mnohých s pochybnou pověstí, se Palmer Joss stal, co se jeho erudovanosti a morální autority týče, prvotřídním

křesťanským

fundamentalistickým

kazatelem své doby.

</code>

<code>jiným. Joss nebyl přímo předmětem jejich diskuse, takže na něj náhodou přišla řeč, až když Ellie ládovala myčku na nádobí.

„Ten člověk je normální vyplašenej blbec,“ začala Ellie. „Má naprosto zúžené obzory. Představuje si, že Zpráva bude nějakým nepřijatelným výkladem Bible nebo prostě něčím, co otřese jeho vírou. Nemá žádnou představu o tom, jak může nové vědecké paradigma zahrnovat předchozí. Chce jenom vědět, co pro něj věda udělala v poslední době. A to se o něm říká, že je hlasem rozumu.“

„Ale ve srovnání s chiliasty Soudného dne a jim podobnými je umírněnost sama,“ opáčil der Heer. „Možná že jsme opravdu lidem nevysvětlovali metody vědecké práce tak dobře, jak jsme měli. Poslední dobou o tom hodně přemýšlím. A Ellie, jak si můžeš být stoprocentně jistá, že to není zpráva od…“

„Od Boha nebo od Ďábla? Kene, to snad nemyslíš vážně?“ rozvášnila se.

„No, co třeba od nějakých velice vyspělých bytostí, které by pro nás mohly představovat dobro či zlo, které by však někomu, jako je Joss, připadaly naprosto totožné s Bohem či Ďáblem?“

„Kene, ať už jsou tyhle bytosti v soustavě Vegy kýmkoli, můžu ti garantovat, že nestvořily vesmír. A také nejsou nikým na způsob starozákonního Boha. Nezapomeň, že Vega, Slunce a všechny ostatní hvězdy v jejich sousedství

leží jen ve stojatých vodách jedné naprosto fádní galaxie.

Proč by se měl právě On potulovat zrovna tady? Podle mého názoru musí mít daleko důležitější věci na práci.“

„Ellie, stejně si myslím, že jsme v pěkné bryndě. Sama víš, jaký má Joss vliv. Měl blízko ke třem prezidentům, včetně prezidentky současné. Asi by mu ráda udělala nějaký ústupek, ačkoli si nemyslím, že by chtěla jeho a smečku dalších kazatelů posadit rovnou do Výboru předběžného rozluštění s tebou, Valerianem a Drumlinem – nemluvě o Vajgajovi a jeho soudruzích. Neumím si představit, že by Rusové šli do Výboru společně s fundamentalistickým duchovním. Celá věc by se tím mohla pěkně zamotat. Tak proč se sami nesebereme a nepromluvíme s ním?

Prezidentka tvrdí, že Josse věda opravdu fascinuje. Třeba bychom ho získali na svou stranu.“

„Znamená to, že se chystáme konvertovat Palmera Josse?“ ironicky podotkla.

„Nemám v plánu, že bychom nějak obraceli jeho víru – ale že bychom mu zkusili vysvětlit, o čem Argus ve skutečnosti je, že když se nám nebude líbit obsah Zprávy, nemusíme na ni odpovídat, a že jsme od Vegy izolováni obrovskými mezihvězdnými vzdálenostmi.“

„Kene, vždyť on ani nevěří, že je rychlost světla nejvyšší možnou rychlostí ve vesmíru. Budeme akorát tak mluvit jeden přes druhého. Sama mám kromě toho za sebou předlouhou historii neúspěchů, když jsem se snažila najít

společnou řeč s tradičními náboženstvími. Jsou vždycky tak rozporuplná a pokrytecká, že z toho ztrácím nervy. Nejsem si jistá, jestli moje setkání s Jossem je přesně to, co opravdu chceš. Nebo prezidentka.“

„Ellie,“ uklidňoval ji der Heer, „dobře vím, na koho bych vsadil své peníze. Nevím, jak by mohla spolupráce s Jossem tuhle záležitost o mnoho zhoršit.“

Ellie mu nakonec jeho úsměv opětovala.

</code>

<code>několika

malých,

ale

postačujících

radioteleskopů v místech jako Rejkjavík nebo Jakarta bylo nyní dosaženo dostatečného pokrytí příjmu signálu z Vegy v každé zeměpisné délce. Bylo naplánováno, že hlavní konference kompletního Světového společenství Zprávy se bude konat v Paříži. Ještě předtím se zástupci národů s největšími úseky přijímaných dat přirozeně sešli k přípravné vědecké diskusi. Rokovali dobré čtyři dny, přičemž hlavním záměrem této shrnující schůze bylo uvést do problému lidi jako byl der Heer, kteří vykonávali funkci prostředníků mezi vědci a politiky. V sovětské delegaci, třebaže jmenovitě vedené Lunačarským, bylo též několik vědců a odborníků stejného postavení. Mezi nimi Genrich Archandělskij, nedávno jmenovaný předsedou mezinárodního vesmírného společenství pod vedením Sovětského svazu, zvaného

Intercosmos, a Timofej Gotsridze, člen Ústředního výboru, vedený jako ministr středně těžkého průmyslu.

Vajgaj byl z pochopitelných důvodů vystaven neobvykle silnému tlaku; vrátil se ke svému zvyku zapalovat si jednu od druhé. Mluvil s cigaretou mezi palcem a ukazováčkem ve zdvižené dlani.

„Souhlasím, že máme ve všech zeměpisných šířkách adekvátní pokrytí, ale obávám se, zda je skutečně dostatečné. Stačilo by selhání heliového zkapalňovače na palubě Maršála Nědělina nebo výpadek proudu v Rejkjavíku a kontinuita Zprávy je okamžitě ohrožena.

Předpokládejme, že bude trvat dva roky, než se Zpráva cyklicky vrátí na začátek. Když teď o kousek přijdeme, budeme muset čekat další dva roky, abychom mezeru zaplnili. A nezapomeňte, že nevíme, jestli se Zpráva vůbec bude opakovat. Pokud k jejímu opakování nedojde, mezery už nikdo nespraví. Myslím, že je třeba brát v úvahu i zdánlivě nepravděpodobné možnosti.“

„Co máte přesně na mysli?“ zeptal se der Heer. „Něco jako nouzové generátory pro každou observatoř ve Společenství?“

„Ano, a samostatné zesilovače, spektrometry, autokorelátory, disketové jednotky a tak dále, a to na každé observatoři. A pro případ potřeby zavést nějaká opatření ohledně nouzového leteckého zásobování vzdálených observatoří tekutým heliem.“

„Ellie, souhlasíš?“

„Naprosto.“

„Ještě něco?“

„Myslím, že bychom měli nadále pozorovat Vegu na velmi široké škále frekvencí,“ pokračoval Vajgaj. „Možná že zrovna zítra přijde další zpráva na jedné jediné vysílací frekvenci. Také bychom měli monitorovat ostatní části oblohy. Možná klíč ke Zprávě vůbec nepřijde z Vegy, ale odjinud…“

„Dovolte mi, abych uvedl, proč považuji Vajgajovu myšlenku za podstatnou,“ vložil se do diskuse Valerian.

„Toto je jedinečný okamžik, kdy sice dostáváme nějakou zprávu, ale neděláme vůbec žádné pokroky při jejím rozluštění. Nemáme v tomto směru žádné zkušenosti.

Musíme dobře zaopatřit všechny báze. Nechceme přece za rok nebo za dva skončit tak, že si budeme rvát vlasy jen proto, že jsme zapomněli přijmout nějaké jednoduché předběžné opatření nebo že jsme přehlédli nějaké prosté skutečnosti. Představa, že se Zpráva cyklicky vrátí na svůj začátek, je pouhopouhý dohad. Ve Zprávě samotné není, pokud víme, nic, co by nasvědčovalo tomu, že se časem rozjede znovu. Promarníme-li příležitost dnes, možná jsme ji promarnili už navždy. Rovněž souhlasím, že je třeba většího rozvoje po stránce technické a přístrojové. Podle všeho má palimpsest i čtvrtou vrstvu.“

„Nabízí se zde také personální otázka,“ pokračoval Vajgaj. „Předpokládejme, že Zpráva nepoběží jeden nebo dva roky, ale celá desetiletí. Nebo si zkusme představit, že je teprve první z dlouhé série zpráv přicházejících z celé oblohy. Na celém světě je nanejvýš několik málo stovek skutečně kvalifikovaných radioastronomů. To je velice nízké číslo, když je laťka tak vysoko. Průmyslově vyspělé země musí začít plodit daleko více špičkově vyškolených radioastronomů a radiotechniků.“

Ellie si všimla, že si Gotsridze, který toho mnoho nenamluvil, dělá podrobné poznámky. Znovu ji napadlo, o kolik byli Sověti vzdělanější v angličtině než Američané v ruštině. Někdy na přelomu století vědci na celém světě mluvili – nebo alespoň četli – německy. Chvíli předtím francouzsky a ještě předtím latinsky. V příštím století se možná bude mluvit zase jiným povinným vědeckým jazykem – možná čínsky. Pro danou chvíli to byla angličtina a vědci na celé planetě zápasili s jejími nepravidelnostmi a dvojsmysly.

Když si Vajgaj obřadně zapálil novou cigaretu od žhavého nedopalku její předchůdkyně, spustil znovu. „Je třeba říci ještě něco. Je to jenom spekulace. Není to dokonce ani tak přijatelné jako představa, že se Zpráva sama cyklicky vrátí na začátek – což je, jak profesor Valerian správně zdůraznil, pouhý dohad. Za normálních okolností bych se v tak rané fázi problému o tak spekulativní myšlence ani

nezmínil. Ale když už bude taková spekulace vyslovena, budeme alespoň muset ihned začít přemýšlet o některých dalších krocích, které bychom možná měli podniknout.

Neměl bych ani odvahu vytáhnout tuto možnost na světlo, kdyby akademik Archandělskij nedospěl ke stejnému předběžnému závěru. On a já jsme se neshodli v otázce kvantování červených posuvů v kvasarech, superluminálních zdrojů světla, klidové hmoty neutrina, quarkové fyziky v neutronových hvězdách… Neshodli jsme se v mnoha věcech. Musím připustit, že někdy měl pravdu on a jindy jsem měl pravdu já. Řekl bych, že v rané, spekulativní fázi řešení problému jsme se neshodli snad nikdy. Ale v této věci se shodujeme.

Genrichu, mohl byste to objasnit?“

Archandělskij se tvářil shovívavě, až pobaveně. On a Lunačarskij se dlouhá léta nedokázali vymanit z osobní rivality, ohnivých vědeckých rozepří a proslulého choulostivého sporu ohledně podpory sovětského jaderného výzkumu.

„Domníváme se,“ začal, „že Zpráva je návodem na výrobu jakéhosi stroje. Nemáme samozřejmě nejmenší tušení, jak Zprávu dešifrovat. Důkaz však nacházíme ve vnitřních odkazech. Dám vám příklad. Tady na stránce 15

441 je jasný odkaz na jednu předešlou stránku s číslem 13

097, kterou náhodou také máme. Novější stránka byla zachycena zde v Novém Mexiku, ta starší na naší

observatoři nedaleko Taškentu. Na stránce 13 097 je další odkaz, tentokrát však do doby, kdy jsme ještě neměli pokryté všechny zeměpisné délky. Ve Zprávě je spousta případů těchto zpětných odkazů. Obecně vzato, a to je důležité, na současných stránkách jsou velice komplikované instrukce, zatímco na stránkách dřívějších jsou instrukce jednodušší. V jednom případě je na jediné stránce dokonce osm citací odkazujících na předchozí materiál.“

„To není až tak přesvědčivý argument, pánové,“

nesouhlasila Ellie. „Možná je to řada matematických cvičení, kde jsou novější úlohy postaveny na starších.

Možná je to dlouhý román – třeba se ve srovnání s námi dožívají velmi dlouhého věku – kde jsou události stavěny do souvislostí se zážitky z dětství, nebo co to tam na Veze mají, když jsou mladí. Možná je to nějaká náboženská příručka přecpaná samými odkazy.“

„Desatero miliard přikázání,“ zasmál se der Heer.

„Možná,“ pravil Lunačarskij, zamyšleně zahleděný skrze oblaka cigaretového dýmu na teleskopy za oknem, které jako by toužebně hleděly do nebe. „Přesto si myslím, že když se sami pozorně podíváte na systém odkazů, pak uznáte, že to vypadá spíše jako návod na výrobu nějakého stroje. Bůhví, k čemu by ten stroj měl být.“

KAPITOLA 9

NADPŘIROZENO

Údiv je základem obdivu.

</code>

<code>Sartor Resartus (1833-34)

Tvrdím, že kosmické pobožné cítění je

nejsilnějším a nejvznešenějším motivem

vědeckého bádání.

</code>

<code>Myšlenky a názory (1954)

DOKÁZALA SI PŘESNĚ VYBAVIT onen okamžik,

kdy na jedné z mnoha cest do Washingtonu zjistila, že se zamilovala do Kena der Heera.

Přípravy na setkání s Palmerem Jossem jako by měly trvat věčně. Joss se očividně zdráhal navštívit ústav Argus; bezbožnost vědců, nikoli jejich interpretace Zprávy, říkával nyní, je to, co ho zajímá. A aby se ukázal jejich charakter, chce to nějakou neutrálnější půdu. Ellie byla ochotna setkat se kdekoliv, a tak zvláštní poradce prezidentky vyjednával.

Ostatní radioastronomové se nechystali nikam; prezidentka chtěla, aby Ellie byla sama.

Ellie také s napětím očekávala den, stále několik týdnů vzdálený, kdy poletí do Paříže na první ucelené shromáždění Světového společenství Zprávy. Ona a Vajgaj koordinovali globální program shromažďování dat. Příjem signálu byl nyní doslova rutinní záležitostí a za několik posledních měsíců se nevyskytla jediná mezera v pokrytí. Takže k vlastnímu překvapení zjistila, že má někdy chvilku času i pro sebe. Slíbila si, že si pořádně promluví s matkou a že vydrží chovat se zdvořile a přátelsky bez ohledu na jakékoli provokace. Přicházelo jí enormní množství faxů a elektronické pošty, nejen blahopřání a kritiky ze strany kolegů, ale i náboženské výstrahy, pseudovědecké spekulace, předkládané s nevídaným sebevědomím, a pošta od fanoušků z celého světa. Žurnál astrofyziky už nečetla

celé měsíce, ačkoli právě ona byla v posledním čísle autorkou bezmála nejpozoruhodnějšího článku, který se kdy v této vznešené publikaci objevil. Signál z Vegy byl tak silný, že si spousta radioamatérů začala sestrojovat vlastní malé radioteleskopy a analyzátory signálu. V raných fázích přijímání Zprávy občas přišli s nějakými užitečnými údaji, takže Ellie byla dodnes obléhána amatéry, kteří si zřejmě mysleli, že mají něco, na co profesionálové v oboru SETI ještě nepřišli. Cítila určitou povinnost psát jim povzbudivé dopisy.

Na

ústavu

probíhaly

i

jiné

záslužné

radioastronomické programy – například výzkum kvasarů – které vyžadovaly jistou pozornost. Ale místo toho všeho jen zjistila, že téměř všechen svůj čas tráví s Kenem.

Samozřejmě, že bylo její povinností zapojovat prezidentského poradce pro vědu do projektu Argus tak důkladně, jak jen si bude přát. Bylo důležité, aby byla prezidentka plně a kompetentně informována. Ellie si jen přála, aby byli představitelé ostatních národů také tak dokonale informováni o objevech z Vegy jako prezidentka Spojených států. Ačkoli tato prezidentka nebyla vzdělaná v žádném vědeckém oboru, měla vědu upřímně ráda a byla ochotná podporovat ji nejen pro její praktické využití, ale do jisté míry také pro obyčejnou radost z vědění. To se od dob Jamese Madisona a Johna Quincy Adamse dalo říci jen o málokterých amerických prezidentech.

Přesto bylo nápadné, kolik času dokázal der Heer na Argusu strávit. Zhruba hodinku denně skutečně věnoval kódované komunikaci na vysokém vlnovém pásmu se svým Úřadem pro vědeckou a technologickou strategii se sídlem ve staré vládní budově ve Washingtonu. Ale zbytek času, pokud si dobře všimla, se prostě pohyboval… okolo. Vrtal se třeba ve vnitřnostech počítačového systému nebo si chodil prohlížet jednotlivé radioteleskopy. Občas s ním byl pomocník z Washingtonu; častěji býval sám. Vídala ho otevřenými dveřmi kanceláře pro hosty, kterou mu přidělili, s nohama na stole, jak si čte nějakou zprávu nebo mluví do telefonního sluchátka. Srdečně na ni zamával a vrátil se ke své práci. Potkávala ho, když se neformálně bavil s Drumlinem nebo Valerianem, ale stejně tak i s mladými techniky a sekretářkami, které ho v doslechu Ellie nejednou označily za velice „šaramantního“.

Nicméně pro ni měl der Heer také spousty otázek.

Zpočátku se bavili čistě technicky a programově, ale brzy se dostalo i na odvážnější plánování široké škály možných budoucích událostí, a nakonec na zcela nespoutané spekulace. Poslední dobou to skoro vypadalo, jako by rozhovory o projektu byly pouhou záminkou k tomu, aby spolu mohli trávit více času.

Jednoho krásného odpoledne ve Washingtonu musela prezidentka kvůli jisté krizi odložit schůzi Úkolové skupiny pro zvláštní případy. Po nočním letu z Nového Mexika měli

Ellie a der Heer nečekaně několik hodin volno a rozhodli se navštívit památník obětí z Vietnamu, projektovaný May Ying Linovou, když byla ještě nepromovanou studentkou architektury na univerzitě v Yale. Mezi ponurými a žalostnými upomínkami na nesmyslnou válku se der Heer tvářil až nevhodně vesele a Ellie začala znovu přemítat nad vadami v jeho charakteru. Diskrétně je následovali dva členové ochranky Správního úřadu obecných služeb s dokonale přilnavými sluchátky barvy kůže na svých místech.

Der Heerovi se konečně podařilo přimět exkluzivní modrou housenku, aby vyšplhala na malou větévku. Když se dala svižně do kroku, její duhově zbarvené tělo se rozvlnilo pohybem čtrnácti párů nohou. Na konci větévky se přidržela zadními pěti články a odvážně se kymácela ve vzduchu ve snaze najít nové vyvýšené místo. Jelikož neuspěla, chytře se otočila čelem vzad a začala se vracet stejnou cestou. Der Heer pak sevřel větévku tak, že když se housenka dostala k výchozímu bodu, zase neměla kam jít. Nezbylo jí tedy, než jako nějaký masožravý savec v kleci mnohokrát pochodovat sem a tam, ale Ellie se zdálo, že čím déle se housenka snažila, tím byla rezignovanější. Začalo jí být líto toho ubohého stvoření, i kdyby to měla být třeba larva odpovědná za plíseň ječmene.

„To je přece úžasný program, co má tahle malá potvůrka v hlavě!“ zvolal der Heer. „Funguje za všech

okolností – optimální únikový software. A ví, že nesmí spadnout. Větévka se pro ni totiž prakticky vznáší ve vzduchu. Housenka takovou situaci v přírodě nikdy nezažije, protože větévka je vždycky s něčím spojena. Ellie, napadlo tě někdy, jaké by to asi bylo, kdybys měla takový program v hlavě ty? Chci říct, kdybys dorazila na konec větévky, bylo by ti celkem jasné, co máš dělat? Měla bys dojem, že o tom přemýšlíš? Uvažovala bys nad tím, jak jsi mohla vědět, že máš osmnácti předními nožkami zatřepat ve vzduchu, ale dalšími deseti se přitom přidržovat?“

S hlavou mírně na stranu si prohlížela spíš jeho než housenku. Přišlo jí, že mu dělá menší potíže, když si ji snaží představit jako hmyz. Pokusila se odpovědět pokud možno bezvýrazně s vědomím, že pro něj to bude předmětem profesionálního zájmu.

„Co s ní teď budeš dělat?“

„Předpokládám, že ji dám zpátky do trávy. Co jiného bys s ní chtěla dělat?“

„Někteří lidé by ji zabili.“

„Je těžké zabít nějaké stvoření, jakmile ti dá najevo své vědomí.“ Větévku s housenkou však nesl v ruce i dál.

Chvilku mlčky procházeli kolem téměř 55 000 jmen vytesaných do lesklé černé žuly.

„Každá vláda, která se chystá do války, vykresluje své protivníky jako monstra,“ podotkla. „Nechtějí, abys o druhé straně uvažoval jako o lidech. Kdyby měl mít nepřítel

myšlenky a pocity, mohl bys váhat se zabíjením. A zabíjení je velice důležité. Je lepší brát nepřátele jako monstra.“

„Podívej se tady na tu krásu,“ odvětil po chvíli. „Fakt, podívej se zblízka.“

Podívala se. Když překonala menší záchvěv odporu, zkusila se dívat jeho očima.

„Sleduj, co dělá,“ pokračoval. „Kdyby byla velká jako ty nebo já, vyděsila by každého k smrti. Byla by opravdové monstrum, je to tak? Ale je malá. Pojídá listy, hledí si svého a svou troškou přispívá ke kráse celého světa.“

Vzala ho za ruku, která ještě nebyla zadána žádnou housenkou, a beze slova šli dál kolem šiku jmen, uvedených v chronologickém pořadí podle data úmrtí. Tohle byly samozřejmě pouze americké ztráty. Kromě srdcí příbuzných a přátel nebyl nikde na světě srovnatelný památník věnovaný dvěma milionům lidí z jihovýchodní Asie, kteří v tomto konfliktu rovněž zemřeli. V Americe se nejběžnější veřejná kritika této války týkala především politického ochromení vojenských sil; Ellie to připadalo psychologicky velmi podobné tomu, jak si němečtí militaristé vysvětlovali svou porážku v 1. světové válce – „ranou do zad“. Válka ve Vietnamu je vředem na národním vědomí a dosud žádný prezident nenašel odvahu rozříznout ho čistým řezem.

(Následná politická linie Vietnamské demokratické republiky jim tento úkol také příliš neusnadnila.) Vzpomněla si, jak američtí vojáci běžně říkali svým vietnamským

protivníkům „šikmooký opice“, „žlutý huby“ a ještě hůř.

Jestlipak bychom se v další fázi historie lidstva dokázali alespoň zbavit této nechutné záliby v odlidšťování svých protivníků?

</code>

<code>Uchoval si svůj newyorský pouliční přízvuk. Zjevný nesoulad mezi jeho mluvou a kvalitou vědecké práce nejdříve připadal jeho kolegům zábavný. Jak se však jeho výzkum a on sám stával známějším, jeho přízvuk se pro něj stal prostě charakteristickým. Ale jeho výslovnost, řekněme, hydrogenfosforečnanu sodného jako by této milé molekule dávala přímo explozivní rozměry.

Jen velmi pomalu jim docházelo, že se do sebe zamilovali. Ostatním to přitom muselo být jasné. O několik týdnů dříve, když byl Lunačarskij ještě na Argusu, vydal se na jedno ze svých příležitostných tažení proti iracionalitě jazyka. Tentokrát byla na řadě americká angličtina.

„Ellie, proč lidé říkají udělat znovu tu samou chybu? K

čemu je v té větě slovíčko znovu? A nemám snad pravdu, že burn up a burn down znamená to samé jako spálit na popel?

Že slow up a slow down znamená totéž, tedy zpomalit? Proč

tedy screw up najednou znamená něco jiného než screw down? “

Rezignovaně přikývla. Nejednou ho slyšela, jak si svým sovětským kolegům stěžuje na nesrovnalosti ruského jazyka, a byla si jistá, že na pařížské konferenci tohle všechno uslyší znovu ve francouzském vydání. S klidným vědomím přiznala že jazyky nejsou dokonalé, ale vyvíjely se přece z tolika různých zdrojů a v reakci na tolik různých tlaků, že by bylo udivující, kdyby byly dokonale logické a vnitřně shodné. Vajgajovi však evidentně dělalo tak dobře, když si mohl postěžovat, že většinou neměla to srdce, aby mu nějak odporovala.

„A vezmi si třeba tuhle frázi zamilovaný až po uši,“

pokračoval. „To je docela běžný výraz, ne? Ale proč jenom po uši? Proč ne třeba až po konečky vlasů? Anebo jenom po krk? Jednou se člověk v něčem topí až po krk, jindy až po uši… Jazyk se skutečně neřídí logikou. Ale ať už tyhle fráze vymýšlí kdokoliv, o lásce toho podle mne moc neví. Já si ji přestavuji, jako když se člověk vznáší vzhůru nohama ve vzduchu, jako dílo toho francouzského malíře – jak se jmenoval?“

„To byl Rus,“ odpověděla. Využila Marca Chagalla jako nejistého nouzového východu, kterým se pokusila uniknout z poněkud choulostivé konverzace. Poté se v duchu ptala, jestli ji Vajgaj jen tak škádlil, nebo se snažil

dopátrat nějaké odpovědi. Možná, že si jen podvědomě všiml rostoucího pouta mezi ní a der Heerem.

Zdráhavý postoj ze strany der Heera bylo možné alespoň částečně snadno vysvětlit. Tady ho máme, prezidentského poradce pro vědu, kterak věnuje enormní množství času bezprecedentní, ožehavé a nepostižitelné záležitosti. Citově se zaplést s jednou z jejích ústředních postav bylo velmi riskantní. Prezidentka od něj rozhodně očekávala nestranný úsudek. Měl by být schopen doporučovat přijetí takových kroků, kterým se Ellie bránila, a naléhat na zamítnutí takových alternativ, které podporovala. Zamilovat se do Ellie by na určité úrovni jistě zkompromitovalo efektivitu der Heerovy práce.

Pro Ellie to bylo ještě složitější. Než si získala poměrně vážný respekt ve vedení významné rádiové observatoře, měla mnoho partnerů. Ačkoli se často cítila zamilovaná a také svou lásku vyznala, svatba ji nikdy doopravdy nelákala.

Matně si vybavovala čtyřverší – nebyl to William Butler Yeats? – kterým se snažila uklidňovat své bývalé nápadníky se zlomeným srdcem, když se – jako vždy – právě ona rozhodla, že je po všem:

Říkáš, že to není láska, lásko,

když netrvá navěky.

Ach, hlupáčku, bývají epizody

daleko lepší než celé hry.

Dobře si pamatovala, jak na ni byl John Staughton milý a hodný, když se dvořil její matce, a jak snadno a rychle se této pózy zbavil, když se stal jejím nevlastním otcem. Krátce po svatbě se z mužů mohou vyklubat nějaké nové a obludné bytosti, které byly do té doby prakticky neviditelné. Díky svému romantickému založení byla snadno zranitelná, pomyslela si. Nehodlá udělat stejnou chybu jako matka. O

něco hlouběji v duši měla strach, že by se zamilovala bezvýhradně a že by se zcela odevzdala někomu, kdo by jí pak mohl být vyrván z náručí. Nebo by ji prostě opustil.

Když se nikdy doopravdy nezamiluje, alespoň o svou lásku nikdy nemůže doopravdy přijít. (I když na tomto pocitu tolik netrvala, neboť jí nezněl až tak pravdivě.) Kromě toho, když se nikdy do nikoho skutečně nezamiluje, nemůže ho nikdy skutečně zradit; v hloubi duše totiž cítila, že její matka kdysi zradila jejího dávno zesnulého otce. Stále jí hrozně chyběl.

Ale s Kenem jako by to bylo jiné. Nebo že by za ta léta postupně slevila ze svých požadavků? Když byla sama vyprovokovaná nebo vystresovaná, Ken se na rozdíl od mnoha jiných mužů, na které si vzpomněla, projevoval mnohem

jemněji,

soucitněji.

Jeho

tendence

ke

kompromisům a jeho schopnosti ve vědeckém politikaření byly nezbytnou součástí jeho práce; měla však dojem, že pod tím vším zahlédla něco opravdového. Respektovala ho za to, jak dokázal začlenit vědu do svého života jako celku,

a za odvážnou podporu vědy, kterou se snažil vštěpovat již dvěma vládám.

Více či méně se scházeli, co možná nejdiskrétněji, v jejím malém bytě u Argusu. Jejich rozhovory pro ně byly radostí, jejich myšlenky poletovaly sem a tam jako opeřené míčky na badminton. Často si vzájemně dokončovali načaté myšlenky s téměř dokonalým odhadem toho, co chtěl druhý z nich říci. Der Heer byl pozorný a vynalézavý milenec. A kromě toho měla ráda jeho feromony.

Někdy sama žasla, co byla díky jejich lásce schopná dělat a říkat v jeho přítomnosti. Začala ho tolik obdivovat, že jeho láska k ní ovlivnila i to, jak si cenila sebe sama; díky němu se měla víc ráda. A jelikož i on to evidentně pociťoval stejně, jejich vztah byl podtržen určitým nekonečným zpětným pohybem lásky a respektu. Tak si to alespoň vysvětlovala ona. Dříve v přítomnosti svých přátel cítila jakýsi spodní proud osamělosti. S Kenem byl ten pocit pryč.

V dobrém rozpoložení mu vyprávěla o svých tajných snech, úlomky vzpomínek, nepříjemné zážitky z dětství. A on nejenže projevoval zájem, ale byl přímo fascinován.

Hodiny se jí dokázal vyptávat na dětství. Jeho otázky byly vždy přímé, někdy až na kloub věci, ale bez výjimky vlídné.

Konečně začala chápat, proč spolu milenci mluví jako malé děti. Za žádných jiných společenských okolností nebylo přijatelné, aby se mohlo dítě v jejím nitru projevit. Když jako jednoletá, pětiletá, dvanáctiletá i dvacetiletá Ellie

nalezne odpovídající věkové hladiny i ve svém milovaném protějšku, existuje reálná šance, že uspokojí všechny tyto své podosobnosti. Láska ukončí jejich dlouhou samotu.

Možná, že by šla hloubka lásky zvážit na základě počtu různých „já“, které jsou do daného vztahu aktivně zapojeny.

Zdálo se jí, že s jejími bývalými partnery mohlo svůj odpovídající protějšek najít nanejvýš jedno z těchto „já“; ostatní osůbky byly jen mrzutými příživníky.

</code>

<code>„V běžném hovoru,“ začala Ellie, „mohu mluvit o svém otci, aniž bych cítila víc než… mírnou bolest z jeho ztráty.

Ale když si na něj dovolím doopravdy vzpomenout – třeba na jeho smysl pro humor nebo na tu jeho… poctivost z celého srdce – pak se mi celá tahle fasáda zhroutí a mně se chce plakat, že tu není se mnou.“

„O tom není sporu; jazyk nás osvobozuje od našich pocitů, nebo alespoň částečně,“ zahloubal se der Heer, zatímco ji hladil po rameni. „Možná je to jedna z jeho funkcí – abychom vůbec mohli chápat tento svět a přitom se z něj úplně nezbláznili.“

„Jestli je to tak, pak vynález jazyka není jenom dar Boží. Víš, Kene, dala bych cokoli – myslím tím opravdu cokoli, co mám – kdybych mohla strávit pár minut se svým tátou.“

Představila si nebe se všemi hodnými maminkami a tatínky, jak se vznášejí nebo se třepotají mezi nadýchanými mráčky. Bude to muset být hodně prostorné místo, aby pojalo všechny desítky miliard lidí, kteří žili a zemřeli od té doby, co se na Zemi objevil lidský druh. Mohlo by být pěkně přecpané, uvažovala, ledaže by bylo náboženské nebe založeno na podobných měřítkách jako nebe astronomické.

Pak by tam bylo místa dost.

„Musí existovat nějaké číslo,“ řekla Ellie, „které vyjadřuje celkovou populaci inteligentních bytostí v Mléčné dráze. Kolik myslíš, že jich je? Kdyby tam byl milion civilizací a každá čítala na miliardu jedinců, to máme, eh, deset na patnáctou inteligentních bytostí. Ale jestli je většina z nich vyspělejší než my, představa takzvaných jedinců možná ani nepřipadá v úvahu. Možná je to jen další pozemský šovinismus.“

„Jistě. A pak můžeš vypočítat galaktické tempo výroby cigaret Gauloises, tyčinek Mars, sedanů Volha nebo kapesních mobilů Sony. Pak bychom mohli vypočítat hrubý galaktický produkt. A jakmile bychom s tím byli u konce, mohli bychom začít dělat na hrubém vesmírném…“

„Děláš si ze mne legraci,“ odvětila s úsměvem, vůbec ne uraženě. „Ale zkus se nad takovými čísly zamyslet.

Vážně to zkus. Všechny ty planety se všemi těmi bytostmi, které jsou vyspělejší než my. Neběhá ti z toho tak trochu mráz po zádech, když se nad tím zamyslíš?“

Bylo jí celkem jasné, na co zrovna myslí, ale pokračovala dál.

„Podívej se tady na tohle. Pročítala jsem si to kvůli setkání s Jossem.“

Natáhla se k nočnímu stolku pro 16. svazek staré Encyclopaedia Britannica Macropaedia a otevřela jej na stránce, kde byl jako záložka vložený útržek natištěného papíru z počítače. Ukázala na kapitolu nazvanou „Posvátný nebo svatý“.

„Zdá se, že teologové poznali zvláštní, neracionální – neřekla bych iracionální – stránku posvátného nebo svatého pocitu. Říkají tomu nadpřirozeno. Tento termín poprvé použil… podíváme se… člověk jménem Rudolf Otto v knize z roku 1923, Představa o svátosti. Domníval se, že lidé mají předpoklady k tomu, aby odhalovali a uctívali nadpřirozené síly. Nazval to misterium tremendum. Na to si dokonce vystačím i se svou latinou.

V přítomnosti misteria tremenda si lidé sice připadají naprosto bezvýznamní, ale jestli tomu dobře rozumím, nikoli osobně odcizení. Nadpřirozeno považuje za něco ‚zcela jiného’ a lidskou reakci na něj za ‚absolutní úžas’.

Jestli tohle je tedy to, o čem pobožní lidé mluví, když používají slova jako posvátný nebo svatý, plně s nimi souhlasím. Já něco velmi podobného cítím, když poslouchám a čekám na signál bez ohledu na to, že ho teď zrovna přijímáme. Myslím si, že veškerá věda prožívá takový pocit posvátné bázně.

Teď si poslechni tohle,“ řekla Ellie a začala číst z knihy:

„V průběhu uplynulých sta let množství filozofů a expertů ve společenských vědách prohlašovalo, že svatí zmizeli, a předpovídali zánik náboženství. Z důkladnějšího studia historie náboženství vyplývá, že se formy náboženství mění a že v charakteru a vyjádření náboženství nikdy neexistovala dokonalá jednotnost. Zdali je člověk nyní postaven do nové situace pro rozvíjení struktur definitivních hodnot, radikálně odlišných od hodnot uchovávaných v tradičním uvědomění posvátného světa, či nikoli, to je zásadní otázka.“

„Takže?“ přimhouřil oči.

„Takže si myslím, že se byrokratická náboženství snaží institucionalizovat tvoje vnímání nadpřirozena místo toho, aby ti poskytla prostředky, s jejichž pomocí bys mohl nadpřirozeno vnímat přímo – jako když se třeba díváš šestipalcovým dalekohledem. Jestli je pocit nadpřirozena jádrem náboženského cítění, kdo je podle tebe víc pobožný

– lidé, kteří se řídí byrokratickými náboženskými institucemi nebo lidé, kteří se učí vědě?“

„Tak se podívejme, jestli to mám správně,“ odvětil.

Byla to její oblíbená fráze, kterou si der Heer osvojil. „Je líné sobotní odpoledne a tady na posteli leží nahá dvojice, která si předčítá Encyclopaedia Britannica a dohaduje se, zda je mlhovina v Andromedě ‚nadpřirozenější’ než zmrtvýchvstání. Jestlipak vůbec vědí, jak si aspoň na chvilku užívat dobré pohody?“

DÍL II

</code>

<code>Všemocný Kazatel, když promítl vědecké

principy do obecného uspořádání vesmíru,

vyzval tak člověka ke studiu a ke své imitaci.

Je to, jako kdyby řekl obyvatelům této

planety, již si přisvojujeme: „Učinil jsem Zemi pro člověka, aby na ní přebýval, a

ponechal jsem hvězdná nebe viditelnými,

abych ho naučil vědě a umění. Nyní nechť se

stará o vlastní pohodlí a učí se z mé všeobecné velkorysosti být vlídný k ostatním.“

</code>

<code>Věk rozumu (1794)

KAPITOLA 10

PRECESE BODŮ ROVNODENNOSTI

Děláme si snad, domnívajíce se, že bozi

existují, nějaké iluze o neskutečných snech a lžích,

zatímco

svět

se

řídí

jedině

nevyzpytatelnými a bezohlednými náhodami a

změnami?

</code>

<code>Hekuba

DOPADLO TO tak nějak divně. Původně si

představovala, že Palmer Joss přijede do ústavu Argus, podívá se, jak radioteleskopy úspěšně zachycují signál, a věnuje pozornost velké místnosti plné magnetických pásků a disků, na nichž byla uložena data za mnoho uplynulých měsíců. Bude mít pár odborných dotazů a pak se podívá na to nekonečné množství jedniček a nul, vytištěných na haldách počítačového papíru a zobrazujících stále nesrozumitelnou Zprávu. Nepředstavovala si, že stráví hodiny diskutováním o filozofických a teologických otázkách. Ale Joss odmítl dostavit se na Argus. Řekl jen, že předmětem jeho zkoumání nejsou magnetické pásky, nýbrž lidský charakter. Pro tuhle diskusi by byl ideální Peter Valerian: člověk skromný, schopný jasné a přímé komunikace a opevněný pravou křesťanskou vírou, která ho provázela den co den. Ale prezidentka tuto myšlenku jasně vetovala; přála si jen malé setkání a výslovně požádala o účast Ellie.

Joss trval na tom, aby se diskuse konala zde, v Institutu a muzeu biblického vědeckého výzkumu v Modestu v Kalifornii. Ellie se letmo podívala vedle der Heera za skleněnou stěnu, která oddělovala knihovnu od výstavních prostor. Hned za stěnou byl sádrový odlitek dinosauřích stop z pískovce od Červené řeky, promíchaných se stopami chodce v sandálech, který měl dokazovat, jak tvrdila legenda

u exponátu, že člověk a dinosaurus byli současníci, alespoň v Texasu určitě. To v sobě přirozeně zahrnovalo i důkaz o druhohorních ševcích. Text ve vysvětlivce tedy nemohl než dospět k závěru, že evoluční teorie je obyčejný podvod. Jak si Ellie všimla o dvě hodiny dříve, názor mnoha paleontologů, že podvodem jsou naopak otisky v pískovci, už text nezmiňoval. Promíchané stopy byly součástí rozsáhlé výstavy nazvané „Darwinův omyl“. Po její levici stálo Foucaultovo kyvadlo, které dokazovalo vědecké tvrzení, tentokrát zřejmě nenapadnutelné, že se Země otáčí. Po své pravici mohla na pódiu malé divadelní scény spatřit část bohatého Matsushitova hologramu, jehož prostřednictvím mohli být věřící v přímém kontaktu s trojrozměrnými obrazy nejvýznačnějších postav duchovního světa.

Ale zrovna teď byla Ellie v čím dál přímějším kontaktu jedině tak se ctihodným Billy Jo Rankinem. Do poslední chvíle nevěděla, že Joss pozval také Rankina, a docela ji to překvapilo. Vedli totiž mezi sebou nepřetržitý teologický spor mimo jiné o to, zda je Jeho příchod za dveřmi, zda je nezbytným průvodním jevem Jeho příchodu Poslední soud nebo jakou roli hrají v duchovním úřadu zázraky. Nedávno však po celé zemi rozhlásili své usmíření, uzavřené prý pro obecné

blaho

amerického

fundamentalistického

společenství. Náznaky sblížení mezi Spojenými státy a Sovětským svazem měly celosvětovou odezvu v podobě urovnávání nejrůznějších sporů. Skutečnost, že se setkání

konalo zde, byla možná část ceny, kterou musel Palmer Joss za toto usmíření zaplatit. Rankin měl možná pocit, že mu exponáty budou v jeho postavení faktickou oporou, pokud by mělo dojít na nějaké spory ve vědeckých otázkách. Nyní, dvě hodiny od začátku diskuse, ji Rankin střídavě káral a zapřísahal. Jeho oblek měl bezvadný střih, nehty měl čerstvě ostříhané a jeho zářivý úsměv kontrastoval Jossovu pocuchanému, rozptýlenému a jaksi větrem ošlehanému vzezření. Na tváři měl Joss svůj nejvlažnější úsměv, oči přivřené a hlavu mírně skloněnou, což silně připomínalo pózu kazatele. Neměl toho mnoho co říct. Rankinovy poznámky se až doposud – kromě řečí o nanebevzetí, napadlo ji – ve své dogmatičnosti prakticky nelišily od Jossova televizního proslovu.

„Vy vědci jste tak nesmělí,“ ironizoval Rankin.

„Zbožňujete, když můžete být tak hrozně skromní. Z

pouhých titulků by člověk nikdy neuhodl, o čem jsou vaše články. Einsteinova první práce o teorii relativity se jmenovala Elektrodynamika pohyblivých těles. Žádné E =

mc2 hezky navrchu. Nic takového. Elektrodynamika pohyblivých těles. Předpokládám, že kdyby se před celým houfem vědců, možná na jednom z těch velkých shromáždění vědecké asociace, zjevil sám Bůh, možná by o tom všem něco napsali a nazvali by to třeba O samovolném hoření dendritoformy ve vzduchu. Přišli by se spoustou

rovnic; mluvili by o soustavě hypotéz, ale nikdy by neřekli ani slovo o Bohu.

Je mi jasné, že vy vědci jste příliš skeptičtí.“ Jelikož Rankin mírně otočil hlavou na stranu, Ellie si domyslela, že se toto hodnocení týká i der Heera.

„Na všechno musíte znát odpověď. Nikdy jste asi neslyšeli nic ve smyslu – Nech věci tak, jak jsou, když je jim tak dobře – nebo – Když se to nerozbilo, nespravuj to –.

Vždycky si musíte ověřit, jestli je něco takzvaně ‚pravda’. A pravda pro vás znamená jenom empirické, smyslové údaje, něco, co můžete vidět a uchopit. Ve vašem světě není místo pro božské vnuknutí a zjevení. Hned na začátku vyšachujete ze hry skoro všechno, o čem náboženství je. Nedůvěřuji vědcům, protože vědci nedůvěřují ničemu.“

Ellie si pomyslela, že na rozdíl od ní dokázal Rankin skvěle vyjádřit své stanovisko. A to prý byl mezi moderními televizními evangelíky považován za hlupáka. Ne, on hlupák nebyl, opravila se; byl jedním z těch, kteří za hlupáčky považovali své farníky. Pokud věděla, ve skutečnosti mohl být velmi chytrý. Měla by vůbec zareagovat? Jak der Heer, tak místní pracovníci muzea celou diskusi nahrávali, a obě skupiny se shodly na tom, že nahrávky nebudou zveřejněny.

Obávala se přesto, aby projektu nebo prezidentce nepřivodila zbytečné problémy, kdyby řekla, co si doopravdy myslí. Ale Rankinovy poznámky byly čím dál

tím urážlivější a ani der Heer, ani Joss se zřejmě nechystali nijak zasáhnout.

„Předpokládám, že ode mne očekáváte nějakou odpověď,“ začala Ellie. „K žádné z těchto otázek neexistuje žádné ‚oficiální’ vědecké stanovisko a já si nemohu dělat nárok mluvit tady za všechny vědce, dokonce ani za samotný projekt Argus. Ale jestli chcete, mohu váš postoj nějak komentovat.“

Rankin energicky přikývl a na tváři se mu rozehrál povzbudivý úsměv. Joss jen apaticky vyčkával.

„Chci, abyste pochopil, že nemám v úmyslu napadat ničí víru. Pokud je mi známo, vy máte právo na jakékoli dogma, které se vám líbí, i kdyby bylo prokazatelně mylné.

A mnohé z toho, co říkáte a co řekl ctihodný pan Joss – před několika týdny jsem viděla váš televizní proslov – nelze zamítnout okamžitě. Dá to trochu práci. Ale dovolte mi vysvětlit, proč to považuji za nepravděpodobné.“

Až dosud, pomyslela si, ze mne mluvila zdrženlivost sama.

„Znepokojuje vás vědecký skepticismus. Ale vyvinul se pouze z toho důvodu, že svět je komplikovaný. Je choulostivý. První představa kohokoli nemusí být vždy nutně správná. Kromě toho se lidé vyžívají v sebeklamech.

Vědce nevyjímaje. Všechny typy společensky nepřijatelných doktrín byly svého času podporovány vědci, známými vědci, proslulými vědci zvučných jmen. A samozřejmě politiky. A

uznávanými duchovními představiteli. Například otrokářství nebo nacistická odrůda rasismu. Vědci dělají chyby, teologové dělají chyby, každý dělá chyby. Patří to neodmyslitelně k člověku. Říkáte to koneckonců sami: ‚Chybování je lidské.’

Takže abyste se vyhnuli chybám nebo alespoň redukovali na minimum možnost, že se nějaké dopustíte, jste skeptičtí. Ověřujete si představy. Kontrolujete je prostřednictvím přesných a přísných důkazů. Nemyslím si, že by existovalo něco jako platná pravda. Ale když umožníte otevřenou výměnu různých názorů, když si jakýkoli skeptik může provést svůj vlastní experiment, aby si nějaké tvrzení ověřil, pak se stává, že pravda vyjde najevo. Takovou má věda zkušenost z celé své historie. Není to sice dokonalý postup, ale zdá se být jediným, který funguje.

A když se teď podívám na náboženství, vidím spousty soupeřících názorů. Křesťané se například domnívají, že stáří vesmíru je konečné. Podle támhletěch exponátů je jasné, že si někteří křesťané (a Židé a muslimové dodala v duchu) myslí, že je vesmír starý jen šest tisíc let. Na druhou stranu Hindové – a na světě jsou spousty Hindů – si myslí, že je vesmír nekonečně starý, s nekonečným množstvím svých podružných stvoření a zániků. Jenže pravdu nemohou mít oba dva tábory. Buď je vesmír starý určitý počet let, anebo je starý nekonečně. Támhle vaši přátelé,“ ukázala směrem za skleněné dveře na několik pracovníků muzea,

kteří se potulovali po expozici Darwinova omylu, „by si měli promluvit s Hindy. Zdá se, že jim Bůh musel říci něco jiného, než řekl vám. Jenomže vy máte ve zvyku mluvit jen sami se sebou.“

Možná jsem trochu moc přísná? zpytovala se v duchu, nicméně pokračovala. „Hlavní náboženské směry na Zemi si vzájemně protiřečí zleva doprava. Nemůžete mít všichni pravdu. A co když se všichni mýlíte? To je také možné, chápete? Musí vás zajímat pravda nebo ne? Nicméně, když se chce člověk probrat všemi těmi odlišnými tvrzeními, musí být skeptický. Osobně nejsem o nic skeptičtější, pokud jde o vaše náboženská přesvědčení, než když slyším nějakou novou vědeckou představu. Jenomže v mém oboru se jí říká hypotéza, nikoli vnuknutí nebo zjevení.“

Joss se teď na židli trochu zavrtěl, ale byl to opět Rankin, kdo se ujal slova.

„Zjevení, čili potvrzených proroctví přímo od Boha ve Starém a Novém zákoně, je bezpočet. Příchod Spasitele je předpovězen v proroctví Izaiášově padesát tři, Zachariášově čtrnáct, v První Knize Paralipomenon sedmnáct. Že bude zrozen v Betlémě, bylo prorokováno v Micheášovi pět. Že bude pocházet z Davidovy linie, bylo předpovězeno v proroctví Matoušově a –“

„Lukášově. Ale to by vám snad mělo trochu vadit, nevyplněná proroctví… Matouš a Lukáš přisuzují Ježíšovi zcela odlišné rodokmeny. A co je horší, linii sledují od

Davida k Josefovi, ne od Davida k Marii. Nebo snad nevěříte v Otce Svatého?“ nevydržela mlčet.

Rankin plynule navázal. Možná její poznámku ani nepochopil: „…duchovní stav a utrpení Ježíše Krista jsou předpovězeny v Izaiášovi padesát dva a padesát tři a v Žalmu dvacet dva. Že bude zrazen za třicet stříbrných je zřejmé podle Zachariáše jedenáct. Jste-li spravedlivá, nemůžete ignorovat svědectví naplněných proroctví.

A Bible mluví i o naší době. Izrael a Arabové, Gog a Magog, Amerika a Rusko, jaderná válka – to vše je v Bibli.

Každý s kouskem zdravého rozumu to musí vidět. Nemusíte být hned špičkový univerzitní profesor.“

„Váš problém,“ odvětila, „je nedostatek představivosti.

Tato proroctví jsou – téměř bez výjimky – nejasná, dvojsmyslná, nepřesná, náchylná k podvrhům. Dovolují spoustu možných interpretací. I v těch nejpřímějších proroctvích pocházejících přímo seshora se snažíte kličkovat – jako Ježíšův slib, že Království Boží nastane do konce života některých z jeho posluchačů. Tak mi tedy neříkejte, že nastane do konce mého života. Jeho posluchači mu rozuměli slovo od slova. Citujete prostě jen pasáže, které vám připadají splněné, a zbytek ignorujete. A nezapomínejte, že lidé toužili vidět, jak se proroctví naplňují.

Ale představte si, že by váš typ Boha – všemohoucí, vševědoucí, milostivý – opravdu chtěl zanechat pro budoucí

generace nějaký záznam, učinit svou existenci neklamnou pro, řekněme, vzdálené potomky Mojžíšovy. To je snadné, triviální. Stačí pár záhadných rčení a nějaké kruté přikázání…“

Joss se téměř neznatelně předklonil.

„Jako

například…?“

„Jako například ‚Slunce je hvězda’. Nebo ‚Mars je vyprahlé místo plné pouští a sopek jako Sinaj’. Nebo ‚Pohybující se těleso má tendenci setrvat ve svém pohybu’.

Nebo – chvilku strpení,“ bleskově načmárala na podložku několik čísel, „‚Země váží milion krát milion krát milion krát milion krát víc než malé dítě’. Nebo – vidím, že vás oba poněkud trápí speciální relativita, ale přitom je dennodenně potvrzována rutinní praxí v urychlovačích částic a vesmírných paprscích – co třeba ‚Neexistují privilegované soustavy souřadnic’? Nebo dokonce ‚Nepocestuješ rychleji než světlo!’ Cokoli, co nemohli před třemi tisíci lety ani náhodou vědět.“

„Ještě nějaké příklady?“ zeptal se Joss.

„Víte, je jich nekonečné množství – nebo minimálně jeden na každý fyzikální princip. Co takhle… ‚Teplo a světlo se schová do nejmenšího oblázku’. Nebo dokonce ‚Pro Zemi je typická dvojka, zatímco pro magnetovec trojka’. Snažím se jen nastínit, že gravitační síla se řídí zákonem nepřímé úměrnosti na druhé mocnině vzdálenosti, zatímco dvojpólová magnetická síla závisí na třetí mocnině

vzdálenosti. Nebo v biologii,“ pokynula k der Heerovi, který se zřejmě zařekl, že už nikdy nepromluví, „co třeba ‚Dva propletené pramínky jsou tajemstvím života’?“

„A tenhle je zrovna zajímavý,“ pronesl Joss. „Mluvíte samozřejmě o DNA. Ale znáte lékařskou hůl, symbol medicíny? Nosí ji na klopách armádní doktoři. Říká se jí Aeskulapova hůl. Znázorňuje dva propletené hady. Je to dokonalá dvojitá závitnice. Od pradávna je symbolem zachování života. Není to přesně ten typ souvislosti, který naznačujete?“

„No, myslela jsem, že je to spirála, ne závitnice. Ale když existuje dost symbolů a dost proroctví a dost mýtů a folklóru, nutně bude později pár z nich čirou náhodou pasovat na některá současná vědecká vysvětlení. Ale nemohu si být jistá. Možná máte pravdu. Možná, že Aeskulapova hůl je poselstvím od Boha. Samozřejmě to není křesťanský symbol, ani symbol kteréhokoli z hlavních náboženství dneška. Nepředpokládám, že byste se chtěli přít, že bohové promlouvali pouze ke starým Řekům. Chci jen říct, že jestli nám chtěl Bůh poslat své poselství, a starověké spisy byly nejlepším způsobem, jak toho mohl dosáhnout, mohl tedy odvést lepší práci. A těžko se musel omezovat jen na spisy. Proč po oběžné dráze Země neobíhá obří krucifix?

Proč není povrch Měsíce pokryt Desaterem přikázání? Proč by měl být Bůh tak jasně patrný v Bibli a tak nezřetelný v našem světě?“

S nečekaným výrazem upřímného pobavení ve tváři byl Joss očividně připraven několika málo větami Ellie pohotově oponovat, ale její příval slov nabíral nezadržitelnou hybnou sílu a přerušovat ji možná považoval za neslušné.

„Kromě toho, proč si myslíte, že nás Bůh opustil? Měl ve zvyku, jak věříte, poklábosit si s patriarchy a proroky každé druhé úterý. Říkáte, že je všemohoucí a vševědoucí.

Takže by pro něj nemělo být nějak zvlášť náročné, aby nám přímo a jednoznačně připomínal svá přání alespoň několikrát za jednu generaci. Tak jak to, lidi? Proč ho nevidíme křišťálově jasně?“

„My ho vidíme,“ konstatoval Rankin nesmírně procítěně. „Je všude kolem nás. Naši modlící jsou vyslyšeni.

Desítky milionů lidí v této zemi se znovu narodily a staly se tak svědky nádherné Boží milosti. Bible k nám dnes promlouvá stejně jasně jako za časů Mojžíše a Ježíše.“

„No tak, nechte toho. Dobře víte, co mám na mysli.

Kde jsou ty hořící křoviny, ty pilíře ohně, ten mohutný hlas, jenž burácí shůry a praví ‚Jsem ten, který jsem’? Proč by se měl Bůh projevovat tak rafinovanými a diskutabilními způsoby, když může svou přítomnost dát najevo naprosto jednoznačně?“

„Ale hlas z nebes je přece právě to, na co jste podle vás přišli.“ Jossovi se podařilo utrousit tuto poznámku, když se

Ellie na okamžik odmlčela, aby nabrala dech. Díval se jí zpříma do očí.

Rankin se této myšlenky rychle chytil. „Přesně tak.

Zrovna jsem to chtěl říct. Abrahám a Mojžíš neměli žádná rádia ani teleskopy. Nemohli slyšet hlas Všemohoucího na vlnách FM. Možná k nám dnes Bůh promlouvá jinými způsoby a dovoluje nám získat nové vědomosti. Nebo to možná ani není Bůh…“

„Jistě, Satan. Také jsem o tom něco slyšela. Zní to šíleně. Nechme ho na chvíli na pokoji, jestli vám to nevadí.

Domníváte se tedy, že Zpráva je snad hlasem od Boha, vašeho Boha. Copak ve vašem náboženství někdy Bůh vyslyší modlícího tak, že zopakuje jeho modlitbu?“

„Osobně bych nacistické filmové zpravodajství nenazýval modlitbou,“ utrousil Joss. „Sami tvrdíte, že má jen upoutat naši pozornost.“

„Tak proč si tedy myslíte, že se Bůh rozhodl promluvit k vědcům? Proč ne ke kazatelům, jako jste vy?“

„ Ke mně Bůh promlouvá celou dobu.“ Rankinův ukazováček slyšitelně udeřil na hradní kost. „A tady k ctihodnému panu Jossovi. Bůh mne zpravil, že zjevení je nedaleko. A když bude konec světa nablízku, přijde na nás náboženské vytržení, souzení hříšníků, nanebevzetí vyvolených.“

„Zpravil vás také o tom, že má v úmyslu šířit toto ohlášení v rádiovém spektru? Máte svou konverzaci s

Bohem někde nahranou, abychom si mohli ověřit, že k ní skutečně došlo? Nebo máme jenom vaše čestné slovo? Proč by si Bůh k tak závažnému ohlášení vybral radioastronomy, a ne muže a ženy duchovního stavu? Nepřipadá vám trochu divné, že první zpráva od Boha za dva či více tisíce let je ve formě prvočísel… a Adolfa Hitlera na Olympiádě roku 1936? Ten váš Bůh musí mít docela dobrý smysl pro humor.“

„Můj Bůh může mít smysl, pro co chce,“ zareagoval.

Der Heer byl očividně znepokojen při první známce opravdové nevraživosti. „Ehm, možná bych nám všem měl připomenout, čeho bychom tímto setkáním rádi dosáhli,“

začal nejistě.

Tak tohle je Ken se svými chlácholivými způsoby, pomyslela si Ellie. Někdy má spoustu kuráže, což je však převážně tehdy, když nenese za své jednání žádnou odpovědnost. Je odvážným řečníkem… v soukromí. Ale když jde o vědecké politikaření a zvláště když reprezentuje prezidentku, začíná být velice ústupný, ochotný uzavřít kompromis se samotným Ďáblem. Vzpamatovala se právě včas. Málem by podlehla jazyku teologů.

„To je jiná věc.“ Přerušila svůj i der Heerův tok myšlenek. „Jestli je ten signál od Boha, proč přichází z jednoho jediného místa na nebi – z těsné blízkosti obzvlášť jasné sousední hvězdy? Proč nepřichází z celého nebe najednou jako nějaké kosmické záření z černých těles v

pozadí? Když přichází od jediné hvězdy, vypadá jako signál od jiné civilizace. Kdyby to přicházelo odevšad, vypadalo by to daleko víc jako signál od vašeho Boha.“

„Bůh může poslat signál třeba ze soukolí Malého vozu, když bude chtít.“ Rankinova tvář dostávala jasně červené zabarvení. „Promiňte, ale fakt mi jdete na nervy. Bůh přece může cokoli.“

„Cokoli, co sám nechápete, pane Rankine, přisuzujete Bohu. Bůh je pro vás jako odpadkový koš, kam zametáte všechny záhady světa, všechny nápory na naši inteligenci.

Vy prostě jen odvrátíte zrak a řeknete, že to je v rukou Božích.“

„Milostivá paní, nepřišel jsem sem, abych se nechal urážet…“

„Nepřišel sem! Myslela jsem, že zrovna tady bydlíte,“

zdánlivě se podivila Ellie.

„Milostpaní…“ Rankin se chystal něco říct, ale pak si to raději rozmyslel. Zhluboka se nadechl a pokračoval.

„Tohle je křesťanská země a křesťané mají v těchto otázkách opravdové vědomostí, mají svatou odpovědnost ujišťovat se, že svaté slovo Boží je pochopeno…“

„Já jsem křesťanka, a vy za mě nemluvte. Vy jste beznadějně chycen v náboženské mánii nějakého pátého století. Od té doby proběhla renesance a také osvícenství. Co jste mezitím dělal?“

Jak Joss, tak der Heer byli už napůl vztyčení ze židlí.

„Prosím vás,“ zaúpěl Ken, přičemž se díval přímo na Ellie.

„Když se nebudeme více držet pořadu jednání, pak nevím, jak můžeme dosáhnout toho, o co nás požádala prezidentka.“

„Dobrá, ale sám jsi chtěl otevřenou výměnu názorů,“

poznamenala rezignovaně.

„Je pomalu poledne,“ vypozoroval Joss. „Proč si neuděláme krátkou pauzu na oběd?“

Mimo knihovnickou konferenční místnost, opřená o hrazení kolem Foucaultova kyvadla, začala Ellie stručný tichý rozhovor s der Heerem.

„Nejradši bych jednu vrazila tomu jistojistému, vševědoucímu, nejsvatějšímu…“

„Ale proč vlastně, Ellie? Copak ho vlastní nevědomost a mylnost samy o sobě neztrapňují dost?“

„To ano, kdyby držel zobák. Jenže on je nakažlivý pro miliony lidí.“

„Miláčku, on si myslí to samé o tobě.“

</code>

<code>„Doktorko Arrowayová,“ začal, „docela chápu, že se nemůžete dočkat, až nám ukážete své objevy, a že jste sem nepřišla vést teologickou diskusi. Ale mějte s námi, prosím, ještě chvilku trpělivost. Máte ostrý jazyk. Nevzpomínám si, kdy jsem viděl naposledy bratra Rankina tak vyvedeného z míry kvůli otázkám víry. Musí to být léta.“

Zběžně pohlédl na svého kolegu, teď již s rozepnutým límečkem a uvolněnou kravatou, který si evidentně z dlouhé chvíle něco čmáral na žlutou podložku.

„Zaujala mne jedna nebo dvě věci, které jste dnes dopoledne řekla. Označila jste se za křesťanku. Mohu se vás zeptat, v jakém smyslu se považujete za křesťanku?“

„Víte, tohle nebylo v popisu práce, když jsem přijala místo ředitelky projektu Argus,“ odpověděla velice mírně.

„Jsem křesťanka v tom smyslu, že shledávám Ježíše Krista za obdivuhodnou historickou postavu. Domnívám se, že kázání na hoře je jedním z nejskvělejších etických výkladů a jedním z nejlepších proslovů v historii. Myslím, že výrok – Miluj svého nepřítele – by mohl být dokonce sice nepravděpodobným, nicméně konečným řešením problému jaderné války. Kéž by žil dnes. Prospělo by to každému na této planetě. Ale podle mého názoru byl Ježíš jen muž.

Velký muž, statečný muž, muž, který dokázal jít až ke kořenům neoblíbených pravdivých skutečností. Ale nemyslím, že by byl Bohem nebo synem Božím nebo prasynovcem Božím.“

„Vy prostě v Boha věřit nechcete,“ konstatoval Joss.

„Asi si myslíte, že můžete být křesťanka, a přitom nevěřit v Boha. Dovolte mi zeptat se přímo: věříte v Boha?“

„Tato otázka je skutečně svérázně postavená. Když řeknu, že ne, znamená to, že jsem přesvědčena, že Bůh neexistuje, nebo to znamená, že jen nejsem přesvědčena, že Bůh existuje? To jsou dva velice odlišné výklady.“

„Uvidíme, zda jsou tak odlišné, doktorko Arrowayová.

Mohu vám říkat doktorko? Když máte dvě odlišná, stejně dobrá vysvětlení pro tentýž poznatek, vyberete si to jednodušší. Na tom stojí celá historie vědy, jak sama tvrdíte.

Takže, pokud máte vážné pochybnosti o tom, zda Bůh existuje – dost pochybností na to, abyste nebyla ochotna upnout se na Víru – pak si také musíte umět představit svět bez Boha. Svět, jenž je stvořen bez Boha, svět, jenž se probíjí každodenním životem bez Boha, svět, kde lidé umírají bez Boha. Bez trestů. A bez odměn. Všichni svatí a proroci, všichni věřící, kteří kdy žili. Proč, musela byste se ptát, proč byli tak pošetilí? Oklamávali sami sebe, zřejmě byste si pomyslela. Byl by to svět, kde bychom nežili z žádného dobrého důvodu – chci říct za žádným rozumným účelem. Všechno by to byly jen komplikované atomové reakce – je to tak? Včetně atomů uvnitř lidských bytostí.

Pro mne by to byl ohavný a nelidský svět. Nechtěl bych v něm žít. Ale jestli si vy takový svět dovedete představit, k čemu sedět na dvou židlích? Proč se držet nějaké střední

cesty? Jestli tomu všemu už skutečně věříte, není mnohem jednodušší říct, že žádný Bůh prostě neexistuje? Myslím, že nás trochu taháte za nos. Jak může tak nekompromisní a uvědomělý vědec být jakkoli agnostický, když si vůbec dovede představit svět bez Boha? Neměla byste být prostě obyčejná ateistka?“ spokojeně klesnul hlasem.

„Myslela jsem, že budete argumentovat tak, že Bůh je ta jednodušší hypotéza,“ odpověděla Ellie, „ale tohle je mnohem zajímavější. Kdyby to byla pouze věc vědecké diskuse, souhlasila bych s vámi, ctihodný pane Jossi. Věda se v podstatě zabývá ověřováním a opravováním hypotéz.

Kdyby přírodní zákony dokonale vysvětlovaly všechny platné skutečnosti tak, že by vylučovaly možnost nadpřirozeného zásahu, nebo alespoň stejně tak, jako je vysvětluje hypotéza o Bohu, pak bych se v takovém případě nazvala ateistkou. Kdyby se potom objevil jediný důkaz, který by do celého systému nezapadal, ihned bych se od ateismu odvrátila. Určitě bychom dokázali najít v přírodních zákonech nějaké mezery. Důvod, proč se neoznačuji za ateistku, je ten, že to především není vědecký problém. Je to náboženský problém a politický problém. Nezávazná povaha vědecké hypotézy do těchto oblastí nezasahuje. Vy o Bohu nemluvíte jako o hypotéze. Myslíte si, že jste tomu přišli na kloub, takže jen poukazuji na to, že jste mezitím možná opominuli jednu nebo dvě skutečnosti. Ale když se

mě zeptáte, ráda vám odpovím: nemohu si být jistá, že mám pravdu.“

„Vždycky jsem si myslel, že agnostik je ateista, který nemá odvahu stát si za svým přesvědčením,“ pokračoval ve svých úvahách.

„Stejně tak byste mohl říct, že agnostik je hluboce pobožný člověk, který si je alespoň trochu vědom lidské omylnosti. Když tvrdím, že jsem agnostička, myslím tím jen to, že nemám žádné důkazy. Nemám přesvědčivý důkaz, že Bůh existuje – alespoň váš typ Boha – a nemám přesvědčivý důkaz, že neexistuje. Vzhledem k tomu, že více jak polovina lidí na Zemi nejsou ani Židé ani křesťané ani muslimové, řekla bych, že nemáme žádné přesvědčivé argumenty, které by dokazovaly existenci vašeho typu Boha. Jinak by už byli všichni na světě dávno obráceni na víru. Znovu opakuji, kdyby nás váš Bůh chtěl opravdu přesvědčit, mohl se o to postarat daleko lépe.

Podívejte se, jak je přitom Zpráva dokonale důvěryhodná. Přijímá ji celý svět. Radioteleskopy se neúnavně činí v zemích s jinými dějinami, jinými jazyky, s jiným politickým uspořádáním a jiným náboženským zaměřením. Všichni přitom dostávají stejná data ze stejného místa na obloze, na stejných frekvencích a se stejnou modulací polarizace. Muslimové, Hindové, křesťané i ateisté dostávají stejnou zprávu. Kterýkoli skeptik si může

zapojit radioteleskop – nemusí být ani moc velký – a dostane ta samá data.“

„Vy prostě jen nepředpokládáte, že by vaše rádiová zpráva byla od Boha,“ uvedl Rankin.

„Ani trochu. Myslím si jen, že civilizace na Veze – s nekonečně menšími schopnostmi, než jaké přisuzujete svému Bohu – dokázala udělat ve věcech docela jasno.

Kdyby s námi chtěl váš Bůh za ty tisíce let promluvit prostřednictvím

krajně nepravděpodobného slovního

přenosu nebo starobylých spisů, mohl to udělat tak, aby nenechal prostor pro dohady o své existenci.“

Odmlčela se, ale ani Joss ani Rankin nepromluvil, a tak se znovu pokusila stočit hovor na data.

„Proč se jen na chvíli nezdržíme unáhlených soudů, než uděláme nějaké pokroky při luštění Zprávy? Nechtěli byste se podívat na některá data?“

Tentokrát se zdálo, že celkem ochotně souhlasí. Ale Ellie jim nemohla nabídnout víc než haldy jedniček a nul, které nebyly ani povznášející ani inspirativní. Podrobně jim vyprávěla o pravděpodobném stránkování Zprávy a o vytouženém klíči. Na základě tiché dohody jim ona ani der Heer neřekli nic o názoru Sovětů, že je Zpráva detailně propracovaným plánem jakéhosi stroje. Byl to nanejvýš pouhý dohad, který ještě Sověti ani neuvolnili k veřejné diskusi. Následně uvedla stručný popis samotné Vegy – její váhy, povrchové teploty, barvy, vzdálenosti od Země,

životnosti a prstence úlomků kroužících kolem ní, který byl roku 1983 objeven infračerveným astronomickým satelitem.

„Ale kromě toho, že jde o jednu z nejjasnějších hvězd na obloze, je na ní ještě něco zvláštního?“ chtěl vědět Joss.

„Nebo něco, co má společného se Zemí?“

„No, co se týče hvězdných vlastností, nic takového mě nenapadá. Ale je tu jedna náhodná skutečnost: Vega byla zhruba před dvanácti tisíci lety polárkou a znovu se jí stane přibližně za dalších čtrnáct tisíc let.“

„Myslel jsem, že polárkou je Polárka.“ Rankin, který si stále ještě maloval, to řekl do papírové podložky.

„To také je, pár tisíc let. Ale ne navždy. Země je jako káča na hraní. Její osa pomalu opisuje určitý kruh.“ Názorně to předvedla pomocí své tužky coby zemské osy. „Říká se tomu precese bodů rovnodennosti.“

„Objevena Hipparchem Rhodským,“ dodal Joss.

„Druhé století před Kristem.“ Taková informace z jeho strany působila docela překvapivě.

„Přesně tak. Takže zrovna teď,“ pokračovala, „pomyslná šipka vedoucí ze středu Země k severnímu pólu míří na hvězdu, které říkáme Polárka, a která je v souhvězdí Malého vozu, neboli Malé medvědice. Mám dojem, že jste se na toto souhvězdí odvolával těsně před obědem, pane Rankine. Jak zemská osa pomalu vykonává tento precesní pohyb, míří neustále jiným směrem, nejen k Polárce, přičemž za 26.000 let tento severním pólem zaměřený bod

opíše po obloze jeden celý kruh. Dnes je severní pól namířen těsně vedle Polárky, dost blízko na to, aby se dala využít při navigaci. Před dvanácti tisíci lety náhodou mířil na Vegu. Ale není v tom žádná fyzikální souvislost. To, jak jsou hvězdy rozmístěny v Mléčné dráze, nemá nic společného s rotací zemské osy, která má sklon dvacet tři a půl stupně.“

„Tak tedy před dvanácti tisíci lety, to bylo 10.000 let před Kristem, v době, kdy se naše civilizace zrovna stavěla na nohy. Nebo ne?“ upřesňoval Joss.

„Ledaže byste věřil, že Země byla stvořena 4004 let před Kristem.“

„Ne, tomu nevěříme, že ne, bratře Rankine? Jenom si na rozdíl od vás, vědců, nemyslíme, že by bylo stáří Země tak přesně známé. V otázce stáří Země byste nás podle svého výkladu mohla považovat za agnostiky,“ věnoval jí svůj nejpřitažlivější úsměv.

„Takže když lidé před deseti tisíci lety navigovali své lodě na plavbách po Středozemním moři, řekněme, nebo v Perském zálivu, jejich vodítkem byla tenkrát Vega?“

„To bylo ještě koncem doby ledové. Možná ještě trochu brzy na navigaci. Ale tou dobou žili lovci, kteří překročili Beringovu úžinu, a suchou nohou se dostali do Severní Ameriky. Muselo to vypadat jako zázračný dar – Prozřetelnosti, chcete-li – že přímo na severu svítila zrovna

tak jasná hvězda. Vsadím se, že spousta lidí vděčila za svůj život této shodě okolností,“ vysvětlovala.

„Tak tohle je tedy ohromně zajímavé.“

„Nechci, abyste si myslel, že jsem slovo Prozřetelnost použila jakkoli jinak než jako pouhou metaforu.“

„To by mne nikdy ani nenapadlo, milá slečno.“

Joss začal dávat pomalu najevo, že se odpoledne blíží ke konci, a nevypadal vůbec nespokojeně. Ale Rankin se naopak tvářil, že má na pořadu jednání ještě několik bodů.

„Vážně mě udivuje, jak si můžete myslet, že postavení Vegy místo Polárky nebylo Prozřetelností Boží. Má víra je natolik silná, že nepotřebuji žádné důkazy, ale pokaždé, když se objeví nová skutečnost, jednoduše mě to ve víře ještě utvrdí.“

„Dobrá, pak se tedy musím domnívat, že jste neposlouchal příliš pozorně, co jsem říkala dnes dopoledne.

Především nesnesu pomyšlení, že se budeme neustále předhánět, čí víra je silnější. V takovém případě jste snadný vítěz. Ale pokud vím, nikdy jste si svou víru neověřoval.

Byl byste za svou víru ochoten položit život? Já za svou ano.

Podívejte se támhle za okno. Stojí tam velké Foucaultovo kyvadlo a jeho závaží musí vážit aspoň dvě stě padesát kilo.

Moje víra říká, že rozkmit volně zavěšeného kyvadla – to jest, jak daleko se zhoupne ze svislé polohy – se nikdy nemůže zvětšovat. Může se pouze zmenšovat. Klidně tam půjdu, nastavím si to kyvadlo přímo k nosu a pustím ho.

Kyvadlo se zhoupne tam a zase zpátky ke mně. Jsou-li má přesvědčení mylná, dostanu dvě stě padesáti kilovým kyvadlem ránu rovnou do nosu. Tak pojďte. Chcete si ověřit mou víru?“

„To skutečně není nutné. Já vám věřím,“ odvětil Joss.

Nicméně Rankina ta myšlenka zjevně zaujala. Nejspíš si představoval, jak by asi potom vypadala.

„Ale byl byste vy ochoten,“ navázala, „stoupnout si o krůček blíž ke stejnému kyvadlu a modlit se k Bohu, aby jeho výkyv zkrátil? Co když se ukáže, že je všechno špatně, že to, co učíte, není vůbec vůle Boží? Možná je to dílo Ďábla. Možná je to ryze lidský výmysl. Jak si můžete být skutečně jist?“

„Pevná víra, božské vnuknutí, náboženské zjevení, posvátná úcta,“ odpověděl Rankin. „A nesuďte všechny lidi jen podle vlastních omezených zkušeností. Pouhý fakt, že jste zavrhla našeho Pána, ještě nemusí zabránit všem ostatním, aby uznávali Jeho věčnou slávu.“

„Podívejte, všichni prahneme po zázracích a po údivu.

To je hluboce lidská vlastnost. Věda i náboženství jsou tím svázány. Jediné, co říkám, je, že si kvůli tomu nemusíte vymýšlet nepravdivé příběhy, nemusíte zbytečně přehánět.

Posvátného údivu a úcty je dost i v reálném světě. Příroda se umí o zázraky postarat daleko lépe než my.“

„Asi jsme všichni poutníci na cestě za pravdou,“

zakončil Joss.

Po této nadějné poznámce do hovoru obratně vstoupil der Heer a během pronášení nucených zdvořilostních frází se připravili k odchodu. Ellie marně uvažovala, zda bylo vůbec dosaženo něčeho užitečného. Valerian by byl mnohem schopnější a mnohem méně provokativní, pomyslela si. Trochu litovala, že se nedokázala lépe kontrolovat.

„Byl to nanejvýš zajímavý den, doktorko Arrowayová, a já vám za něj děkuji.“ Joss jí připadal opět poněkud nepřístupný, zdvořilý, ale docela rozptýlený. Rukou jí nicméně potřásl nezvykle srdečně. Cestou ven k zaparkovanému vládnímu automobilu kolem velkoryse předvedené trojrozměrné expozice nazvané „Klamná teorie rozpínajícího se vesmíru“ si ještě všimla nápisu „Náš Bůh je živ a zdráv. Vašeho je nám líto“.

Zašeptala der Heerovi: „Mrzí mě, jestli jsem ti jenom přidělala práci.“

„Ale ne, Ellie. Byla jsi skvělá.“

„Ten Palmer Joss je velice atraktivní muž. Nemyslím, že jsem udělala dost, abych ho obrátila. Ale řeknu ti, málem obrátil on mě.“ Samozřejmě jen žertovala.

KAPITOLA 11

SVĚTOVÉ SPOLEČENSTVÍ ZPRÁVY

Svět je už málem celý rozparcelován a to, co

ještě zbývá, se rozděluje, dobývá a kolonizuje.

Stačí jen pomyslet na ty hvězdy, jež máte v noci nad hlavou, na ty nekonečné světy, jichž

nemůžeme nikdy dosáhnout. Zabral bych celé

planety, kdybych mohl; často na to myslím. Je

mi smutno, když je vidím tak jasně, a přitom

vím, že jsou tak daleko.

</code>

<code>Poslední vůle a testament (1902)

OD JEJICH STOLU U OKNA pozorovala prudký liják

venku na ulici. Kolem se statečně prohnal promočený chodec se zdviženým límcem. Majitel vytáhl proužkovanou roletu nad škopky s ústřicemi, které byly roztříděny podle velikosti a kvality, a zajišťovaly jistý typ pouliční reklamy na výlučnost tohoto podniku. Uvnitř restaurace, slavného to teatrálního místa mnoha schůzek, Chez Dieux, se Ellie cítila příjemně a pohodlně. Jelikož předpověď naslibovala pěkné počasí, neměla s sebou ani kabát ani deštník.

Vajgaj, který byl podobně nalehko, nastínil nové téma: „Jedna moje přítelkyně, Meera,“ oznamoval, „se živí svlékáním. Když pracuje ve vaší zemi, vystupuje pro skupiny odborníků na schůzích a konferencích. Meera říká, že když si sundává šaty před muži, kteří patří k pracující třídě – v odborových organizacích a tak podobně – začnou divočet, pokřikují nevhodné návrhy a snaží se k ní přidat na pódiu. Ale když předvádí přesně to samé číslo doktorům nebo právníkům, ti se ani nehnou. Vlastně, říká, někteří si jen olizují rty. Moje otázka tedy zní: jsou snad právníci zdravější než dělníci z oceláren?“

Že má Vajgaj rozmanité známosti opačného pohlaví, už bylo jasné. Jeho přístup k ženám byl často tak přímý a extravagantní – neznámo proč s výjimkou její osoby, což ji zároveň těšilo i rozčilovalo – že mohly vždycky bez rozpaků

říci ne. Mnohé řekly ano. Ale ta novinka s Meerou přišla poněkud neočekávaně.

Dopoledne strávili tím, že na poslední chvíli porovnávali některé poznámky a interpretace nejnovějších údajů. Pokračující vysílání Zprávy se dostalo do nové důležité fáze. Z Vegy přicházely nějaké nákresy asi tak, jako se po drátě vysílají fotografie do novin. Každý obrázek měl svůj rastr. Počet malinkých černých a bílých teček, z nichž se obrázek skládal, byl výsledkem dvou prvočísel. Opět byla součástí vysílání prvočísla. Takových nákresů byla celá řada, jeden za druhým, a vůbec nebyly proloženy textem.

Připomínaly lesklou obrázkovou přílohu, která se vkládá na konec nebo doprostřed knihy. Po vyslání dlouhé sekvence nákresů opět následoval nesrozumitelný text. Alespoň podle některých nákresů bylo zřejmé, že Vajgaj a Archandělskij měli patrně pravdu, že Zpráva je pravděpodobně podrobný návod na stavbu nějakého stroje. Jeho účel byl však neznámý. Na plenárním zasedání Světového společenství Zprávy, které se mělo konat následujícího dne v Elysejském paláci, bude Ellie s Vajgajem poprvé prezentovat některé podrobnosti zástupcům ostatních národů Společenství.

Nicméně hypotéza, že jde o stroj, dávno kolovala tichou poštou.

Po obědě krátce shrnula své utkání s Rankinem a Jossem. Vajgaj ji pozorně poslouchal, ale na nic se neptal.

Bylo to, jako by se zpovídala z nějakého nepatřičného

osobního zlozvyku, a snad tak spustila proud jeho volných asociací.

„Takže máš přítelkyni jménem Meera, která je striptýzovou

umělkyní?

</code>

<code>mezinárodním

polem

působnosti?“

„Od té doby, co Wolfgang Pauli přišel na vylučovací princip, když sledoval Folies-Bergčre, cítím jako fyzik profesionální povinnost navštěvovat Paříž co možná nejčastěji. Beru to jako osobní poctu Paulimu. Ale nějak se mi nedaří přesvědčovat naše oficiální představitele, aby mi schválili cestu pouze za tímto účelem. Obvykle se musím ještě věnovat nějaké přízemní fyzice. Ale v takových institucích – tam jsem právě potkal Meeru – jsem student přirozenosti, čekající na svou příležitost k úderu.“

Náhle se vypravěčský tón jeho hlasu změnil na suše faktický. „Meera říká, že američtí odborníci potlačují svou sexualitu, trpí pocitem viny a pochybnostmi.“

„Skutečně? A co říká Meera o ruských odbornících?“

„Ale, v této kategorii zná jenom mě. Takže má samozřejmě dobré mínění. Myslím, že bych byl zítra raději s Meerou.“

„Ale všichni tví přátelé budou na zasedání Společenství,“ konstatovala mírně.

„Ano, jsem rád, že tam budeš,“ odpověděl zachmuřeně.

„Vajgaji, co tě trápí?“

Trvalo mu docela dlouho, než odpověděl, a začal poněkud váhavě, což pro něj nebylo typické. „Možná netrápí. Snad jen zajímá… Co když je Zpráva opravdu nákresem konstrukce stroje? Myslíš, že ten stroj postavíme?

Kdo ho postaví? Všichni společně? Společenství? Spojené národy? Nebo pár vzájemně si konkurujících národů? Co když bude jeho sestrojení extrémně nákladné? Kdo to zaplatí? A proč by měl? Co když to pak nebude fungovat?

Mohla by stavba stroje nějaké národy ekonomicky poškodit?

Mohla by je poškodit nějak jinak?“

Aniž by Lunačarskij přerušil příval svých otázek, dolil do sklenic zbytek vína. „I kdyby se Zpráva vrátila na začátek a i kdybychom ji kompletně rozluštili, nakolik bude náš překlad dobrý? Znáš ten Cervantův názor? Prohlásil, že číst překlad je stejné jako prohlížet si zadní stranu tapiserie.

Možná že ani nejde přeložit Zprávu dokonale. Pak bychom ale ani ten stroj nepostavili dokonale. Kromě toho, jak si můžeme být tak jisti, že máme opravdu všechna data?

Možná že jsou zásadní informace na nějaké jiné frekvenci, na kterou jsme ještě nepřišli.

Víš, Ellie, myslel jsem, že pokud jde o stavbu stroje, lidé budou opatrní. Ale zítra mohou přijít někteří, co budou prosazovat okamžitou konstrukci – tedy okamžitou, jakmile dostaneme klíč ke Zprávě a rozluštíme ji, za předpokladu, že se tak stane. Co hodlá navrhnout americká delegace?“

„Nevím,“ hlesla pomalu. Ale vzpomněla si, jak se brzy poté, co zachytili obrazový materiál, začal der Heer ptát, nakolik je pravděpodobné, že bude konstrukce stroje v rámci možností pozemské ekonomiky a technologie. Ani v jedné z těchto oblastí ho bohužel nemohla nijak zvlášť ujistit. Ještě si vzpomněla, jak ustaraně der Heer vypadal během několika posledních týdnů, někdy až nervózně. Jeho díl odpovědnosti v této věci byl samozřejmě – „Doktor der Heer a pan Kitz jsou ubytováni ve stejném hotelu jako ty?“

„Ne, jsou ubytováni na ambasádě.“

Vždycky stejný problém. Kvůli povaze sovětského hospodářství a docela pochopitelné potřebě nakupovat s jejich omezenou měnou vojenskou techniku místo spotřebního zboží měli Rusové přijíždějící na Západ relativně nízké kapesné. Byli nuceni bydlet v jedno až dvouhvězdičkových hotelech, někdy dokonce v penzionech, zatímco jejich kolegové ze Západu si žili nesrovnatelně luxusněji. Bylo to nepřetržitým zdrojem rozpaků na obou stranách. Zaplatit účet za tohle relativně prosté jídlo by pro Ellie nebyl žádný problém, zatímco pro Vajgaje to bude citelný zásah do osobního rozpočtu – přes jeho poměrně vysoké postavení v hierarchii sovětských vědců. Co si teď Vajgaj…

„Vajgaji, buď ke mně upřímný. Co tím chceš říct?

Myslíš, že Ken a Mike Kitz jednají ukvapeně?“

„Upřímný. Zajímavé slovo; ani napravo ani nalevo, ale pěkně přímo. Obávám se, že během několika příštích dnů budeme svědky diskuse ohledně stavby něčeho, co nemáme žádné právo stavět. Politici si myslí, že víme všechno. Ve skutečnosti nevíme skoro nic. Taková situace by mohla být nebezpečná.“

Konečně jí došlo, že se Vajgaj cítí osobně zodpovědný za to, že přišel na smysl Zprávy. Měl strach, že kdyby měla v konečném důsledku vést k nějaké katastrofě, mohlo by to být jeho vinou. Také měl samozřejmě menší osobní důvody.

„Chceš, abych promluvila s Kenem?“

„Jestli myslíš, že to je vhodné. Máš s ním možnost mluvit často?“ řekl to jakoby nic.

„Vajgaji, ty nežárlíš, že ne? Myslím, že jsi poznal ještě dřív než já, že ke Kenovi něco cítím. Když jsi byl tenkrát na Argusu. Ken a já jsme poslední dva měsíce víceméně spolu.

Máš k tomu nějaké výhrady?“

„Ach to ne, Ellie. Nejsem tvůj otec ani žárlivý milenec.

Přeji ti jen to nejlepší. Jde jen o to, že vidím tolik nepříjemných možností.“

Dále to však nerozváděl.

Vrátili se ke svým předběžným výkladům některých nákresů, jimiž byl za chvíli pokryt celý stůl. Pro zpestření také trochu rozebírali politiku – debatu v Americe o Mandelových principech na vyřešení krize v Jihoafrické republice a sílící válku slov mezi Sovětským svazem a

Německou demokratickou republikou. Jako vždy se Arrowayová a Lunačarskij bavili tím, že si kritizovali zahraniční politiku vlastních zemí. Bylo to mnohem zajímavější než jeden druhému kritizovat zahraniční politiku jeho země, což by bylo stejně tak jednoduché. Během jejich rituálního sporu, že si každý zaplatí za sebe, si Ellie všimla, že se liják mezitím proměnil v šetrné mrholení.

</code>

<code>Nepocházejí ze Země. Jejich domovská hvězda je krásně vidět i za úplňku. Kromě neutichající mánie sektářských komentářů se rozmohl – teď už bylo jasné, že po celém světě – určitý pocit úžasu, až posvátné bázně. Dělo se cosi převratného, cosi téměř zázračného. Atmosféra byla prosycena dojmem, že se otevírají nové možnosti, že se lidstvo ocitlo na počátku nové éry.

„Lidstvo postoupilo na střední školu,“ napsal redaktor jednoho amerického deníku.

Ve vesmíru existují jiné inteligentní bytosti. Můžeme s nimi komunikovat. Pravděpodobně jsou starší než my,

eventuálně moudřejší. Posílají nám celé knihovny komplikovaných informací. Všeobecně se očekávalo bezprostřední odhalení nejrůznějších světských pravd.

Matematici si dělali starosti, jaké elementární objevy mohli přehlédnout. Náboženští vůdci si dělali starosti, že hodnoty Veganů, jakkoli jsou cizí, si najdou nadšené přívržence, zejména mezi nepoučenou mládeží. Astronomové si dělali starosti, že některé jejich základní poznatky o sousedních hvězdách budou úplně špatné. Politici a státní vůdci si dělali starosti, že by vyspělejší civilizace mohla vyznávat nějaké jiné vládní systémy, nějaké zcela odlišné od těch, které jsou v současné době v módě na Zemi. Ať už Vegané znali cokoli, nebylo to ovlivněno typicky lidskými zvyklostmi, historií nebo biologií. Co když mnohé z toho, co považujeme za danou pravdu, je jen nepochopením podstaty věci, zvláštní případ nebo trapný logický omyl? Odborníci začali

znepokojeně

přehodnocovat

základy

svých

jednotlivých oborů.

Mimo toto úzké profesní znepokojení se rychle šířil jistý povznášející pocit, že se lidstvo pouští do nového dobrodružství, že obrací list, že se řítí do nového věku – symbolismus, který byl ještě umocňován brzkým příchodem třetího tisíciletí. Stále existovaly politické konflikty, z nichž některé – jako neutichající krize v Jižní Africe – byly vážné.

Ale v mnoha částech světa se naštěstí vytrácelo šovinistické řečnění a dětinský, sám sobě si blahopřející nacionalismus.

Posilovalo se určité vědomí lidského druhu jako takového, miliard bytůstek rozesetých po celém světě, kterým se společně nabízí zcela bezprecedentní příležitost nebo jim naopak hrozí vážné obecné nebezpečí. Mnohým připadalo absurdní, aby znesvářené národy a státy pokračovaly ve svém smrtelném hašteření, když byly náhle konfrontovány s mimozemskou civilizací zřejmě nesrovnatelných možností.

Ve vzduchu byla cítit naděje. Někteří lidé na to nebyli zvyklí a pletli si to s něčím jiným – možná zmatkem, možná zbabělstvím.

Během dlouhých desetiletí po roce 1945 soustavně rostl světový arzenál strategických jaderných zbraní. Měnili se vůdci, měnily se zbrojní systémy, měnily se strategie, ale počet strategických zbraní se jedině zvyšoval. Jednoho dne jich na planetě bylo více než 25.000, deset na každé větší město. Technologie nezadržitelně směřovala k čím dál kratším letovým časům, rychlejším a cílenějším úderům a také alespoň de facto účinnějším varovným systémům.

Jedině tak monumentální nebezpečí mohlo zastavit tak monumentální hloupost, tak dlouho schvalovanou tolika vůdci tolika různých národů. Ale nakonec se svět alespoň do jisté míry vzpamatoval a Spojené státy, Sovětský svaz, Velká Británie, Francie a Čína podepsaly dohodu. Jejím smyslem nebylo zbavit svět jaderných zbraní úplně.

Málokdo očekával, že by ve svém důsledku vedla k nějaké utopii. Ale Američané a Rusové se zavázali, že obě velmoci

sníží svůj strategický arzenál jaderných zbraní na tisíc kusů.

Naplánovali to do nejmenších podrobností tak, aby se ani jedna supervelmoc v kterékoli fázi procesu demontáže neocitla ve výrazné nevýhodě. Británie, Francie a Čína se dohodly, že začnou redukovat svůj arzenál, jakmile se dvě supervelmoci dostanou pod číslo 3200. K radosti celého světa byly podepsány Hirošimské dohody pod slavnou pamětní deskou obětem prvního města, které bylo vyhlazeno jadernou zbraní: „Odpočívejte v pokoji, nechť se to nestane nikdy více.“

Každý

den

byla

do

speciálního

zařízení,

provozovaného americkými a ruskými techniky, dodávána štěpná aktivační činidla ze stejného počtu amerických a sovětských jaderných hlavic. Plutonium bylo oboustrannými týmy vyjmuto, zaregistrováno, zapečetěno a dopraveno do atomových elektráren, kde bylo spotřebováno a přeměněno na elektřinu. Toto schéma, zvané po jednom americkém generálovi Gaylerův plán, bylo široce vítáno coby poslední možnost, jak konečně roztavit smrtící meče. Vzhledem k tomu, že si každý národ udržel značnou způsobilost k rozsáhlé odvetné devastaci, dokonce i vojenské organizace tento krok nakonec uvítaly. Ani generálové si nepřejí, aby jejich děti zbytečně umíraly, a jaderná válka je navíc dokonalým popřením tradičního vojenského umění a statečnosti; je těžké najít mnoho udatnosti ve stisknutí jednoho tlačítka. Hlavními hrdiny první odzbrojovací

ceremonie – vysílané v přímém televizním přenosu a mnohokrát reprizované – byli američtí a sovětští technici v bílých pláštích, kteří kroužili okolo dvou bezvýrazných kovových předmětů šedé barvy, z nichž každý byl velký asi jako otoman a vyzdobený barevnými proužky a hvězdičkami, respektive kladivy a srpy. Značná část světové populace se stala svědkem této ceremonie. Večerní televizní zprávy pravidelně přinášely přesná vyčíslení, kolik strategických zbraní bylo rozmontováno na obou stranách a kolik jich ještě zbývá. Za zhruba dvě desetiletí tyto zprávy dorazí také na Vegu.

V následujících letech pokračovalo odzbrojování bez větších překážek. Nejdříve byly obětovány výrazné přebytky zbraní v arzenálech, aniž by se nějak zvlášť změnila strategická doktrína; ale dnes už byly cítit ostré řezy a rozebíraly se i ty nejdestabilizačnější zbrojní systémy. To bylo něco, co odborníci dříve považovali za nemožné a prohlašovali za „opak lidské přirozenosti“. Avšak rozsudek smrti, jak poznamenal Samuel Johnson, úžasně zaměstnává lidskou mysl. Za poslední půlrok učinily Spojené státy a Sovětský svaz při demontáži jaderných zbraní opět velké pokroky a brzy se chystaly vzájemně si na svých územích rozmístit mírně dotěrné inspekční týmy – navzdory nesouhlasu a veřejně vyjádřeným obavám vrchních vojenských velení obou národů. Organizaci spojených národů se začalo nečekaně dařit vyjednávání a urovnávání

mezinárodních sporů, včetně vyřešení hraniční války mezi Chile a Argentinou a války v západním Íránu. Dokonce se proslýchalo, a nebyly to zdaleka jen fámy, cosi o smlouvě o neútočení mezi NATO a Varšavskou smlouvou.

Delegáti, kteří přijeli na první plenární zasedání Světového společenství Zprávy, byli tedy predisponováni k vzájemné srdečnosti, jaká neměla v několika uplynulých desetiletích obdoby.

</code>

<code>Delegaci SSSR předsedal B. J. Abuchimov, prezident Sovětské akademie věd, a významnou roli tu hrál Gotsridze, ministr středně těžkého průmyslu, a Archandělskij.

Prezidentka Spojených států trvala na tom, aby americkou delegaci vedl der Heer, ačkoli ještě zahrnovala místopředsedu vlády Elmo Honicutta a za ministerstvo obrany mimo jiné Michaela Kitze.

Rozsáhlá a propracovaná mapa v plochém zobrazení znázorňovala rozmístění radioteleskopů po celé planetě, včetně sovětských oceánských plavidel. Ellie se rozhlédla po nově zařízeném konferenčním sále, přilehlém k úřadu a rezidenci francouzského prezidenta. Byl teprve druhým rokem ve své sedmileté funkci a dělal všechno proto, aby konferenci zaručil maximální úspěch. Jedinečné množství tváří, vlaječek a národních barev se odráželo od zrcadlových stěn a dlouhých mahagonových stolů sestavených do oblouku. Politických a vojenských představitelů poznala Ellie jen málo, ale snad v každé delegaci jí byl povědomý alespoň jeden vědec nebo inženýr: Annunziata a lan Broderick z Austrálie; Fedirka z Československa; Braude, Crebillon a Boileau z Francie; Kumar Chandrapurana a Devi Sukhavatiová z Indie; Hironaga a Matsui z Japonska… Ellie usuzovala

spíše

na

významné

technické

než

radioastronomické zázemí mnoha delegátů, zvláště Japonců.

Možnost, že by na pořadu jednání této konference mohla být konstrukce nějakého ohromného stroje, způsobila ve složení delegací některé změny na poslední chvíli.

Dále poznala Malatestu z Itálie; Bedenbaugha, fyzika, jenž propadl politice, Clegga a váženého sira Arthura Chatose, jak se baví za stolem s britskou státní vlaječkou; Jaimeho Ortize ze Španělska; Prebulu ze Švýcarska, což ji fascinovalo, neboť pokud věděla, Švýcarsko radioteleskop dokonce ani nevlastní; Baoa, který se nesmírně zasloužil o

začlenění čínských radioteleskopů do projektu; a Wintergadena ze Švédska. Překvapivě početné delegace přijely i ze Saudské Arábie, Pákistánu a Iráku; a samozřejmě nechyběli Sověti, mezi nimiž se spolu živě bavili Naďa Rožděstvenskaja a Genrich Archandělskij.

Ellie se rozhlížela po Lunačarském a nakonec ho zahlédla s čínskou delegací. Zrovna si podával ruku s Yu Renqiongem, ředitelem rádiové observatoře Beijing.

Vzpomněla si, že tito dva bývali přáteli a kolegy v období sino-sovětské spolupráce. Ale nepřátelství mezi jejich dvěma národy jejich všechny kontakty rázně ukončilo, přičemž čínské zákazy na vycestování významných vědců do zahraničí byly stále skoro stejně přísné jako omezování ze strany sovětského režimu. Uvědomila si, že je svědkem jejich prvního setkání snad po čtvrt století.

„Kdopak je ten starý Číňánek, se kterým si Vajgaj potřásá pravicí?“ Tohle měl být od Kitze pokus o projev srdečnosti. Během několika posledních dnů se občas pokusil o podobný vstřícný krok, ale Ellie tento pokrok nepřipadal moc slibný.

„Yu, ředitel observatoře Beijing.“

„Myslel jsem, že si tihle lidi lezou krkem.“

„Michaeli,“ odvětila, „svět je mnohem lepší i horší, než se vám zdá.“

„Nejspíš byste mě trumfla v tom, jak je lepší,“ nedal se odradit, „ale nesahala byste mi ani po kotníky, kdybychom měli řešit, jak je horší.“

</code>

<code>Na počítačových monitorech se pomalu naskládaly jednotlivé body získaných dat. Ellie sledovala, jak v záři monitorů teď již částečně ztemnělého sálu nabývají tváře přítomných bílých, jantarových a zelených odstínů. Nákresy

znázorňovaly

komplikované

rozvětvené

sítě;

chuchvalcovité, až nevkusně biologické tvary; dokonale zformovaný pravidelný dvanáctistěn. Z dlouhé řady stránek se dohromady skládala jakási dopodrobna propracovaná trojrozměrná konstrukce, která pomalu rotovala. Každý záhadný předmět byl opatřen nesrozumitelným textem.

Vajgaj zdůrazňoval existující nejasnosti dokonce ještě intenzivněji než ona. Přesto je podle jeho názoru nyní mimo jakoukoli pochybnost, že je Zpráva podrobným manuálem pro stavbu jakéhosi stroje. Ani se nezmínil o tom, že to byl jeho a Archandělského nápad, a Ellie se chopila příležitosti, aby uvedla na pravou míru některé opominuté záležitosti.

V posledních měsících o této věci mluvila dost na to, aby věděla, že jak vědecké, tak laické publikum je často fascinováno detaily ohledně rozuzlení Zprávy a trýzněno tím, že k ní dosud nebyl nalezen klíč. Ale takovou reakci od tohoto – člověk by řekl – seriózního obecenstva nečekala.

Vajgajova a její prezentace se vzájemně prolnuly. Když skončili, spustil se vytrvalý a bouřlivý potlesk. Sověti a východoevropské delegace tleskali unisono, s frekvencí zhruba dvě až tři tlesknutí na jeden úder srdce. Američané a mnozí další tleskali odděleně a jejich nesladěný potlesk jako by vytvářel moře bílého šumu, které se neslo z davu. Ellie zaplavila téměř nepoznaná vlna radosti a v tu chvíli neodolala, aby si neuvědomila rozdíly v národní povaze – Američané coby zatvrzelí individualisté proti Rusům,

pohlceným kolektivním nadšením. Také si vzpomněla, že když jsou Američané v houfu, snaží se udržovat maximální vzdálenost od svých kolegů, zatímco Sověti mají tendenci co nejvíce se k sobě naklánět. Oba druhy potlesku, z nichž americký byl jasně dominantní, ji velmi potěšily. Na chvilku si dovolila pomyslet na svého nevlastního otce. A na svého tátu.

Po obědě následovaly další prezentace ohledně shromažďování a interpretace dat. David Drumlin přednesl mimořádně kvalifikovanou rozpravu o statistické analýze, kterou nedávno uskutečnil se všemi stránkami Zprávy, které se vztahují k nově očíslovaným nákresům. Tvrdil, že Zpráva neobsahuje jen samotný návod na stavbu stroje, ale také popisy konstrukčního provedení a způsoby montáže jednotlivých dílů a součástek. V několika případech, jak se domnívá, jsou v ní popsána celá průmyslová odvětví, která na Zemi dosud nejsou známa. Ellie, s ústy dokořán, pohrozila prstem směrem k Drumlinovi a tiše se zeptala Valeriana, zda o tom všem věděl. Valerian jen sešpulil rty, pokrčil rameny a dlaněmi vzhůru zakroutil rukama.

Zkoumavě se rozhlédla také po ostatních delegátech, zda nevyzařují nějaké emoce, ale nakonec u nich zjistila především známky únavy; hloubka technického materiálu a potřeba učinit dříve či později závažná politická rozhodnutí začaly pomalu vyvolávat napětí. Po schůzi Drumlinovi pochválila jeho interpretaci, ale zeptala se ho, proč o tom až

dosud nic neslyšela. Než odkráčel, odpověděl: „Ale, nemyslel jsem, že to je až tak důležité, abych tě s tím obtěžoval. Je to jen něco málo z toho, co jsem dělal, zatímco ses odjela poradit s náboženskými fanatiky.“

Napadlo ji, že kdyby byl Drumlin jejím poradcem pro diplomovou práci, byla by o svůj doktorát usilovala ještě dnes. Nikdy ji docela neakceptoval. Nikdy by mezi nimi nevznikl tolerantní kolegiální vztah. S povzdechem si položila otázku, jestli o Drumlinově nové práci věděl Ken.

Ale der Heer coby spolupředseda konference seděl se svým sovětským protějškem na vyvýšeném pódiu čelem k podkovovitě usazeným delegátům. Jako by byl, stejně jako už celé týdny, téměř nedostupný. Drumlin samozřejmě nebyl povinen projednat s ní své objevy; byla si vědoma, že toho měli v poslední době hodně na práci. Ale proč v hovoru vždycky dokázal vyjít vstříc – nebo se dohadovat jenom do extrémů? Jedno její já jako by mělo jasný pocit, že udělení doktorátu a příležitost věnovat se vědecké činnosti jsou stále jen budoucími možnostmi, které má pevně v rukou Drumlin.

</code>

<code>„Teď půjde konečně na ostří nože,“ zaslechla Michaela Kitze, který se nakláněl k Elmo Honicuttovi z ministerstva zahraničních věcí.

Baruda byl upravený muž v elegantním obchodním obleku západního, zřejmě italského střihu poslední módy.

Hovořil plynnou angličtinou s téměř dokonalým přízvukem.

Narodil se v jedné z pobaltských republik, byl poměrně mladý na to, že stál v čele tak významné organizace – specializovaný na dlouhodobé dopady na strategickou politiku při snižování počtu jaderných zbraní – a byl zářným příkladem „nové vlny“ v sovětském vedení.

„Buďme upřímní,“ uvedl Baruda. „Zpráva k nám přichází ze vzdálených hlubin vesmíru. Většinu informací shromáždil Sovětský svaz a Spojené státy. I další země obdržely některé zásadní informace.

Všechny země jsou na této konferenci zastoupeny.

Kterýkoli národ – například Sovětský svaz – mohl počkat, dokud se Zpráva několikrát nezopakuje, jak všichni doufáme, že se stane, a tímto způsobem vyplnit mnohé chybějící části. Ale to by trvalo léta, možná desetiletí, a my jsme přece jen poněkud netrpěliví. Takže jsme se o tyto informace všichni rozdělili.

Kterýkoli národ – například Sovětský svaz – mohl na oběžnou dráhu Země umístit velké radioteleskopy s citlivými přijímači, které by pracovaly na frekvencích Zprávy. Američané to mohli udělat zrovna tak. Možná i

Japonsko nebo Francie nebo Evropská vesmírná agentura.

Pak by mohl kterýkoli národ získat všechny informace sám pro sebe, neboť ve vesmíru může být radioteleskop zaměřen na Vegu nepřetržitě. Ale to by mohlo být považováno za nepřátelský čin. Není žádným tajemstvím, že Spojené státy nebo Sovětský svaz by dokázali takové satelity sestřelit.

Takže snad také z tohoto důvodu jsme se o informace všichni rozdělili.

Lepší je spolupracovat. Naši vědci se chtějí podělit nejen o informace, které shromáždili, ale také o své spekulace, o své dohady, o své… sny. V tom jsou si všichni vědci podobní. Já vědec nejsem. Mou specializací je vládnutí. Takže vím, že také všechny národy jsou si podobné. Každý národ je opatrný. Každý národ je podezřívavý. Nikdo z nás by nenechal svého potenciálního protivníka ve výhodě, kdyby tomu mohl jen trochu zabránit.

A tak se vytvořily dva názory – možná více, ale nejméně dva – jeden, který radí výměnu všech informací, a druhý, který radí, aby každý národ usiloval o nějakou výhodu nad ostatními. Můžete si být jisti, že druhá strana usiluje o nějakou výhodu, říkávají. Ve většině zemí je to stejné.

Vědci tuhle debatu vyhráli. Takže například většinu informací – ačkoli bych chtěl poukázat na to, že ne úplně všechny – které získaly Spojené státy a Sovětský svaz, jsme si vzájemně vyměnili. Většina informací ze všech ostatních

zemí je předávána po celém světě. Jsme rádi, že jsme učinili toto rozhodnutí.“

Ellie pošeptala Kitzovi: „Tohle mi nezní jako ostří nože.“

„Zůstaňte ve střehu,“ zašeptal jí zpátky.

„Ale jsou tu ještě jiná nebezpečí. Rádi bychom nyní jedno z nich předložili Světovému společenství k uvážení.“

Barudův tón jí připomněl Vajgajovy obavy tehdy při obědě.

Copak to mají Sověti v hlavě za brouka?

„Slyšeli jsme, že se akademik Lunačarskij, doktorka Arrowayová a ostatní vědci shodují, že dostáváme návod na stavbu jakéhosi složitého stroje. Předpokládejme, a každý to zřejmě očekává, že Zpráva dospěje ke svému konci, že se vrátí na začátek a že získáme úvod nebo nějaký klíč, který nám umožní Zprávu přečíst. Předpokládejme rovněž, že budeme i nadále všichni plně spolupracovat. Podělíme se o všechny informace, všechny představy, všechny sny.

Ale neznámé bytosti z Vegy nám tenhle návod neposílají jen tak pro legraci. Chtějí, abychom postavili stroj. Možná že nám také řeknou, k čemu by ten stroj měl být. Možná, že ne. Ale i kdyby nám to řekli, proč bychom jim měli věřit? A tak vám povím svou představu, svůj vlastní sen. Bohužel není zrovna z těch veselejších. Co když je tenhle stroj jako Trojský kůň? Postavíme ho za velké peníze, zapneme ho a najednou se z něj vyvalí invazní armáda. Nebo co když je to Stroj soudného dne? Postavíme

ho, zapneme a Země vyletí do vzduchu. Možná je to jejich způsob, jak potlačit civilizace, které se zrovna začínají rozpínat do vesmíru. Nestálo by je to moc; zaplatí jen za telegram a nová civilizace se sama poslušně zlikviduje.

To, na co se vás chystám zeptat, je jen určitý návrh, předmět k hovoru. Tímto ho předkládám k vašemu uvážení.

Myslím to konstruktivně. V této věci se všichni dělíme o stejnou planetu, všichni máme stejné zájmy. Bezpochyby to řeknu příliš bez obalu. Nicméně zde je má otázka: nebylo by lepší všechny informace spálit a všechny radioteleskopy zničit?“

V sále nastal zmatek. O slovo se hlásilo mnoho delegací najednou. Místo toho se spolupředsedové konference snažili delegátům především připomenout, že schůze se nebudou ani nahrávat ani natáčet. Tisku nebudou poskytována žádná interview. Každý den se budou pouze vydávat tisková prohlášení, která budou podléhat schválení spolupředsedy konference a vedoucími delegací. Ani tato slupka současné diskuse nepronikne z konferenční místnosti.

Několik delegátů žádalo předsednictvo o vysvětlení.

„Jestli má Baruda pravdu s Trojským koněm nebo Soudným strojem,“ vykřikl jeden holandský delegát, „není naší povinností informovat veřejnost?“ Nebylo mu však uděleno slovo a jeho mikrofon nebyl aktivován. Delegáti se pustili do dalších, naléhavějších otázek.

Ellie se rychle napojila na počítačový terminál před sebou, aby si zajistila přední místo ve frontě. Zjistila, že je na programu jako druhá, po Sukhavatiové a před jedním z čínských delegátů.

Devi Sukhavatiovou znala Ellie jen málo. Ve svých čtyřiceti letech to byla zralá, vznešená žena, na hlavě účes v západním stylu, na sobě nádherné hedvábné sárí, na nohou páskové lodičky na vysokých podpatcích. Jako studovaná lékařka se později stala jedním z předních indických odborníků na molekulární biologii a nyní rozdělovala svůj drahocenný čas mezi Královskou univerzitu v Cambridge a institut Tata v Bombaji. Byla jedním z mála indických přátel Královské společnosti v Londýně a údajně byla dobře politicky situována. Naposledy měly možnost se vidět před několika lety na mezinárodním sympoziu v Tokiu ještě předtím, než zachycení Zprávy definitivně odstranilo obligátní otazníky z titulků některých vědeckých tiskovin.

Ellie pocítila vzájemnou spřízněnost, a to jen částečně díky skutečnosti, že obě patří mezi nepatrnou hrstku žen, které se účastní vědeckých setkání v otázkách mimozemského života.

„Musím uznat, že akademik Baruda zde nastolil důležité a ožehavé téma,“ začala Sukhavatiová, „a bylo by pošetilé lhostejně podcenit tuto možnost Trojského koně. S

přihlédnutím k nedávné historii lidstva je to zcela přirozená představa a divím se, že nevyvstala ještě mnohem dříve.

Nicméně bych ráda před takovými obavami varovala. Je extrémně nepravděpodobné, že by bytosti na planetě hvězdy Vega byly na přesně stejné úrovni technologického pokroku jako my. Ani na naší planetě se kultury nevyvíjejí strnule v těsném zákrytu. Některé začínají dříve, jiné později.

Shledávám, že některé kultury se umí uchytit alespoň technologicky. Když byly v Indii, Číně, Iráku a Egyptě vyspělé civilizace, v Evropě a v Rusku vládli přinejlepším kočovníci doby železné a v Americe kultura doby kamenné.

Ale za současných okolností budou rozdíly v technologickém

pokroku

mnohem

větší.

Tihle

mimozemšťané jsou s největší pravděpodobností daleko napřed, určitě více než několik stovek let před námi, možná také tisíce let anebo miliony. Teď si to prosím porovnejte s rychlostí technologického pokroku lidstva v uplynulém století.

Já jsem vyrostla na malé vesnici v jižní Indii. Za časů mé babičky byl šlapací šicí stroj technologickým zázrakem.

Čeho asi budou schopné takové bytosti, které jsou tisíce let napřed? Nebo miliony? Jak řekl jeden filozof našeho světa: ‚Nástroje dostatečně vyspělé mimozemské civilizace budou k nerozeznání od kouzel.’

Nemůžeme pro ně být naprosto žádnou hrozbou.

Nemají se od nás čeho obávat a to bude jistý fakt ještě hodně dlouho. Tohle není žádná konfrontace mezi Řeky a Trójany, kteří si byli rovni. Tohle není žádný sci-fi film, kde po nás

bytosti z jiných planet pálí podobnými zbraněmi jako my po nich. Kdyby nás chtěli zničit, určitě by to mohli udělat jak s naší, tak bez naší spolu –“

„Ale za jakou cenu?“ přerušil ji někdo z pléna. „Copak to nechápete? To je právě ono. Baruda se snaží říct, že naše televizní vysílání do vesmíru je pro ně znamením, že je nejvyšší čas nás zničit, a Zpráva je k tomu prostředkem.

Trestné expedice jsou drahé. Zato Zpráva je levná.“

Ellie si nestačila všimnout, kdo byl autorem této hlasité intervence. Řekla by, že to byl někdo z britské delegace.

Jeho poznámky nebyly zesíleny zvukovým systémem, neboť ani tento řečník se včas nepřihlásil o slovo u předsednictva.

Ale akustika v konferenčním sále byla dost dobrá na to, aby byl i tak perfektně slyšet. Der Heer se z předsednické židle pokusil sjednat pořádek. Abuchimov se natáhl a zašeptal něco svému pobočníkovi.

„Vy si myslíte, že je nebezpečné stroj postavit,“

zareagovala Sukhavatiová, „já si zase myslím, že je nebezpečné stroj nepostavit. Musela bych se za naši planetu stydět, kdybychom se obrátili zády k budoucnosti. Vaši předkové,“ pohrozila prstem na svého oponenta, „nebyli zdaleka tak nesmělí, když pořádali první výpravy do Indie nebo do Ameriky.“

Tahle schůze začíná být plná překvapení, pomyslela si Ellie, ačkoli pochybovala, zda jsou zrovna Clive nebo Raleigh těmi nejlepšími modely pro přijímání aktuálních

rozhodnutí. Možná si Sukhavatiová z Britů jen utahovala za jejich minulé koloniální poklesky. Ellie počkala, až se na jejím pultu rozsvítí zelené světlo, které ji upozorní, že má mikrofon aktivován.

„Vážený pane předsedo.“ Takhle formálně a pózovitě se teď obrací na der Heera, napadlo ji, kterého za několik posledních dnů sotva viděla. Domluvili se, že spolu stráví zítřejší odpoledne, kdy bude mít konference pauzu, a jí bylo trochu úzko z toho, co si vlastně řeknou. Ouha, na co to myslím, napomenula se.

„Pane předsedo, domnívám se, že bychom si měli na tyto dvě otázky – Trojského koně a Stroj soudného dne – trochu posvítit. Původně jsem to měla v úmyslu projednat zítra dopoledne, avšak nyní se zdá, že je to nanejvýš relevantní právě teď.“ Pak na svém pultíku vyťukala nějaké kódy, aby se dostala k několika svým obrázkům. Velký zrcadlový sál potemněl.

„Jsme s doktorem Lunačarským přesvědčeni, že toto jsou různá promítnutí jedné a té samé trojrozměrné konfigurace. Včera jsme vám ukázali celou konfiguraci, rotující díky počítačové simulaci. Domníváme se, i když si tím nemůžeme být zcela jisti, že jde o znázornění, jak bude vypadat interiér stroje. Zatím nemáme jasně zadané měřítko.

Možná to má napříč kilometr, možná je to submikroskopické. Ale všimněte si těchto pěti předmětů, které jsou rovnoměrně rozmístěny po obvodu hlavní

místnosti uvnitř dvanáctistěnu. Zde je blízký záběr jednoho z nich. Je to jediná věc v celé místnosti, která vypadá docela povědomě.

Zdá se, že jde o křeslo s běžným vybavením, dokonale navržené pro lidskou bytost. Je velice nepravděpodobné, že by se nám mimozemské bytosti, které se vyvinuly v úplně jiném světě, podobaly natolik, aby s námi sdílely stejné záliby v pohodlném nábytku. Podívejte se tady na ten záběr zblízka. Vypadá to jako něco z matčina pokoje pro hosty, když jsem byla malá.“

Skutečně to skoro vypadalo, jako by to mělo květované potahy. Náhle ji zaplavil určitý pocit viny. Zapomněla totiž své matce zavolat, než odletěla do Evropy, a popravdě řečeno od té doby, co zachytili Zprávu, jí volala jenom jednou nebo možná dvakrát. Ellie, jak jsi mohla? vyčítala si.

Podívala se znovu na počítačovou grafiku. Pětinásobná symetrie dvanáctistěnu se dokonale odrážela v pěti sedadlech v interiéru, z nichž každé stálo čelem k pětiúhelnému povrchu. „Takže my tvrdíme – doktor Lunačarskij a já – že těchto pět sedadel je určeno nám.

Lidem. Což by znamenalo, že místnost v interiéru stroje má jen pár metrů a exteriér možná deset nebo dvacet metrů napříč. Technologie bude bezpochyby impozantní, ale nemyslíme si, že bychom se tady bavili o stavbě něčeho, co je velké jako město. Nebo tak komplikované jako letadlová loď. Jsem přesvědčena, že bychom to mohli docela dobře

postavit, ať už je to cokoli, kdybychom pracovali všichni společně.

Snažím se vám jen naznačit, že dovnitř bomby většinou nedáváte židle. Nemyslím si, že je to Stroj soudného dne nebo snad Trojský kůň. Plně souhlasím s tím, co řekla, či snad jen naznačila doktorka Sukhavatiová; představa, že je tohle Trojský kůň, je sama o sobě známkou toho, jak dlouhá cesta nás ještě čeká.“

V sále znovu vypuklo pozdvižení. Ale tentokrát se mu der Heer nesnažil nijak zabránit; ve skutečnosti naopak hlavnímu oponentovi zapojil mikrofon. Byl to ten samý delegát, který před pár minutami přerušil Sukhavatiovou, Philip Bedenbaugh z Velké Británie, labouristický ministr v labilní koaliční vládě.

„…jednoduše nechápe, co nás znepokojuje. Kdyby to byl doslova dřevěný kůň, ani by nás nenapadlo přitáhnout tenhle cizácký výtvor do blízkosti městských bran. Četli jsme Homéra. Ale vystelte koně nějakým čalouněním a všechny obavy jsou zažehnány. Proč? Protože jsme polichoceni. Nebo podplaceni. Je tu náznak historického dobrodružství. Je tu příslib nových technologií. Je tu známka příznivého přijetí – jak to říct? – lepšími bytostmi. Ale nehledě na jakkoli vznešené představy radioastronomů, já říkám, že pokud existuje sebemenší možnost, že je stroj prostředkem k destrukci, neměl by se stavět. Nebo ještě lépe, jak navrhl sovětský delegát, měly by se spálit všechny

informace a prohlásit výstavbu radioteleskopů za trestný čin.“

Schůze se začala vymykat předsednictvu z rukou. O

slovo se elektronickou cestou hlásily celé zástupy delegátů.

Změť hlasů přerostla v tlumený hukot, který Ellie připomněl dlouhá léta, kdy naslouchala radioastronomickému statickému šumu. Obecná shoda názorů byla zřejmě v nedohlednu a spolupředsedové evidentně nezvládali udržet delegáty pod kontrolou.

Když povstal jeden z čínských delegátů, aby promluvil, monitor z neznámých důvodů nestíhal zobrazit jeho životopisné údaje a Ellie se tedy rozhlédla kolem sebe, zdají někdo nepomůže. Neměla ani ponětí, kdo tenhle člověk je.

Nguyen „Bobby“ Bui, člen Národní bezpečnostní rady, který byl nyní pověřen funkcí der Heerova pobočníka, se k ní naklonil a pravil: „Jeho jméno zní Xi Qiaomu. Psáno iks, měkké i. Vyslovováno ši. Velká ryba. Narozen za Dlouhého března. Jako teenager dobrovolníkem v korejské válce.

Vládní úředník, především v politických záležitostech. V

Kulturní revoluci na poslední chvíli sražen k zemi. Dnes člen Ústředního výboru. Velmi vlivný. Poslední dobou bývá často ve zprávách. Mimoto řídí čínské archeologické vykopávky.“

Xi Qiaomu byl zhruba šedesátiletý vysoký muž se širokými rameny. Vrásky na tváři ho možná dělaly o něco starším, ale jeho postoj a tělesné proporce mu dodávaly

téměř mladistvý vzhled. Límec tuniky měl zapnutý na knoflíky stylem, který je pro čínské politické vůdce povinný asi tak jako třídílné obleky pro americké vládní představitele, pochopitelně vyjma prezidentky. Na monitoru se konečně objevily příslušné údaje o Xi Qiaomuovi a Ellie si nakonec vzpomněla, že o něm nedávno v jednom časopise četla velice dlouhý článek.

„Když budeme mít strach,“ začal, „nebudeme dělat nic.

To je trochu zdrží. Ale pamatujte, oni o nás vědí. Naše televizní vysílání přichází na jejich planetu. Viděli jste někdy naše televizní programy? Myslím, že na nás jen tak nezapomenou. Když nebudeme dělat nic a oni z nás budou mít strach, přijdou za námi sami, stroj nestroj. Nemůžeme se před nimi schovat. Kdybychom byli zůstali zticha, nemuseli bychom teď čelit tomuto problému. Kdybychom byli používali jen kabelovou televizi a neměli žádný velký vojenský radar, pak by o nás možná nevěděli. Ale teď už je pozdě. Nemůžeme se vrátit. Naše cesta je určena.

Takže jestli máte doopravdy strach, že tenhle stroj zničí Zemi, nestavte ho na Zemi. Postavte ho někde jinde. A jestli se pak ukáže, že to byl Stroj soudného dne a vyhodí svět do vzduchu… nebude to náš svět. Ale to by bylo velmi drahé.

Pravděpodobně i nereálně drahé. Nebo jestli nemáme až takový strach, postavme stroj v nějaké odlehlé poušti.

Můžeme si dovolit pěkně silnou explozi například v Takopijské pustině v provincii Xinjing, aniž bychom někoho

zabili. A jestli nemáme strach vůbec, můžeme ho postavit ve Washingtonu. Nebo v Moskvě. Nebo v Beijingu. Nebo v tomhle překrásném městě.

Ve starověké Číně se Veze a dvěma sousedním hvězdám říkalo Chih Neu. To znamená dívka s kolovrátkem.

Je to symbol naděje, stroj na výrobu nových šatů pro lidi na Zemi.

Dostali jsme pozvánku. Velice neobvyklou pozvánku.

Možná nás zvou na banket. Země nebyla ještě nikdy pozvána na banket. Bylo by nezdvořilé takové pozvání odmítnout.“

KAPITOLA 12

</code>

<code>Pohled na hvězdy mne vždy nutí snít, stejně tak jako sním nad černými tečkami, které

představují města a vesnice na mapě. Proč, kladu si otázku, by zářící tečky na obloze neměly být stejně dostupné jako černé tečky na mapě Francie?

</code>

<code>BYLO NÁDHERNÉ PODZIMNÍ ODPOLEDNE, na

toto roční období tak nezvykle teplé, že si Devi Sukhavatiová ani nevzala plášť. Procházeli se s Ellie po Champs-Elysées směrem k Pláce de la Concorde. Etnické rozmanitosti tohoto místa se může vyrovnat snad jen Londýn, Manhattan a pár dalších měst na světě. Dvě ženy bok po boku, jedna v sukni a ve svetru a druhá v sárí, zde nebyly nikterak neobvyklým jevem.

Před jednou trafikou se tvořila dlouhá, spořádaná a mnohojazyčná fronta lidí, které sem přilákal první týden legalizovaného prodeje cigaret ze sušeného konopí ze Spojených států. Podle francouzských zákonů nesměly být prodávány nebo konzumovány jedinci mladšími osmnácti let. Mnozí lidé ve frontě byli středního věku nebo i starší.

Někteří z nich byli zřejmě aklimatizovaní Alžířané nebo Marokánci. Obzvlášť silné odrůdy konopí na vývoz se pěstovaly především v Kalifornii a v Oregonu. Hlavní atrakcí této trafiky byla nová a velice oblíbená odrůda, která se dodatečně pěstovala pod ultrafialovým zářením, kde se některé inertní kanabinoidy konvertovaly na izomer ‚A‘.

Říkalo se jí „Sluneční polibek“. Její balení bylo ve výkladní skříni ilustrováno v provedení o délce půldruhého metru se sloganem ve francouzštině: „Tohle vám bude strženo z vašich nároků na Nebe.“

Výkladní skříně podél avenue hrály všemi barvami.

Obě ženy si od pouličního prodejce koupily pečené kaštany a za chůze se oddávaly jejich vůni a chuti. Pokaždé, když Ellie uviděla reklamní zkratku BNP, Banque Nationale de Paris, z neznámého důvodu ji vždycky četla tak, jako by v ruštině četla anglické slovo „pivo“, kdyby zrcadlově převrátila prostřední písmeno. Nápisy BNP (čti „beer“ – jak komolila jejich zavedený a vznosný význam, který jim byl svěřen) jako by jí neodbytně připomínaly ruské pivo.

Nesmyslnost jejího uvažování ji fascinovala a dalo jí hodně práce, aby přesvědčila tu část svého mozku, která má na starosti čtení, že tohle není cyrilice, ale latinka. O chvilku později už žasly nad Obeliskem – starobylým vojenským památníkem, ukradeným za vysokou cenu, aby se stal moderním vojenským památníkem. Rozhodly se, že půjdou dál.

Der Heer svou schůzku s Ellie zrušil nebo to přinejmenším vyznělo nastejno. Dneska ráno jí zavolal, aby se omluvil, ale nezdálo se, že by ho to nějak zvlášť trápilo.

Na plenárním zasedání se prý objevuje příliš mnoho politických otázek. Zítra navíc přiletí ministerský předseda, který musel přerušit návštěvu Kuby. Má plné ruce práce a doufá, že to Ellie pochopí. Pochopila to. A nenáviděla se za to, že s ním spala. Aby nebyla odpoledne sama, zavolala Devi Sukhavatiové.

„Jedno ze slov pro vítězný zní v sanskritu abhijit. Tak se také říkalo Veze ve staré Indii. Abhijit. Právě pod vlivem Vegy hinduistické božstvo, naši kulturní hrdinové, zvítězili nad Asuras, bohy zla. Ellie, posloucháš mě?… Tohle je náhodou docela zvláštní. V Persii měli také Asuras, ale tam to byli bohové dobra. Později se objevila náboženství, jejichž hlavní bůh, bůh světla, bůh Slunce, se jmenoval Ahura-Mazda. Například zarathuštrismus nebo mithraismus.

Ahura a Asura je jedno a to samé jméno. Zarathuštrovci tu jsou dodnes a mithraisté prvním křesťanům docela naháněli hrůzu. Nicméně ten samý příběh praví, že se toto hinduistické božstvo – které bylo mimochodem převážně ženského rodu – nazývalo Devis. To je původ i mého křestního jména. V Indii jsou Devis bohové dobra. V Persii se Devis staly bohy zla. Někteří učenci se dokonce domnívají, že právě odtud vzdáleně pochází anglické slovo devil – ďábel. Rozdíly jsou dokonale symetrické. Tohle všechno má pravděpodobně na svědomí nějaká mlhavě vzpomínaná árijská invaze, která vyhnala Drávidy, mé předky, na jih. Takže podle toho, na které straně pohoří Kirthar člověk žije, Vega podporuje buďto Boha nebo Ďábla.“

Devi se určitě něco doneslo o náboženských dobrodružstvích Ellie před dvěma týdny v Kalifornii a tenhle pěkný příběh jí zdvořile nabízela jako malou pozornost. Ellie to uvítala. Ale současně ji to připomnělo, že

se Jossovi ani slůvkem nezmínila o možnosti, že je Zpráva návodem na výrobu stroje neznámého poslání. Přitom si to všechno bude moci docela brzo poslechnout ve všech médiích. Opravdu by měla, nařídila si striktně, udělat jeden zámořský telefonát, aby mu vysvětlila, jak se věci vyvíjí.

Ale Joss se údajně uchýlil do ústraní. Ani nevydal žádné veřejné prohlášení o jejich jednání v Modestu. Rankin na tiskové konferenci oznámil, že ačkoli mohou existovat určitá nebezpečí, nemá nic proti tomu, aby vědci přijali celou Zprávu. Ale její překlad je něco jiného. Podle jeho názoru je třeba periodické kontroly takového překladu všemi články společnosti, zvláště pak těmi, které jsou pověřeny střežit duchovní a morální hodnoty.

Tou dobou se už blížily k Tuilerijským zahradám, které jen zářily křiklavými barvami podzimu. Nějací chatrní staříci – Ellie usuzovala, že budou z jihovýchodní Asie – byli zabráni do živé diskuse. Černou litinovou bránu zdobily pestrobarevné balónky na prodej. Uprostřed vodního jezírka stála mramorová Amfitrita. Kolem ní se proháněly malé loďky na vysílačku, poháněné houfem roztržitých dětí s magellanskými aspiracemi. Když se však z vody náhle vymrštil sumec, aby potopil malý křižník, rozdováděné děti rázem ztichly, zkrocené tímto zcela nečekaným zjevením.

Slunce se sklánělo k Západu a Ellie náhle pocítila záchvěv chladu.

Pomalu došly k Orangerii, kde se nacházela výjimečná expozice, jak alespoň tvrdil plakát – Images Martiennes.

Společná

americko-francouzsko-sovětská

automatická

vozítka na Marsu vyprodukovala naprosto senzační barevné fotografie, z nichž některé – podobně jako obrázky vnější sluneční soustavy z Voyageru kolem roku 1980 – překračovaly prostý vědecký význam a stávaly se uměním.

Na plakátu byla fotografie krajiny na rozlehlé náhorní plošině Elysium. V popředí stála hladká třístěnná pyramida, mírně nahlodaná erozí, s kráterem od dopadu meteoritu blízko základny. Podle planetárních geologů byla výtvorem milionů let tryskání písku v silných větrech na Marsu. Druhé vozítko – vyslané do Cydónie na druhé straně rudé planety – uvízlo v pohyblivé duně a jeho obsluha v řídicím středisku v Pasadeně nebyla dosud schopna vyslyšet jeho zoufalé volání o pomoc.

Ellie se přistihla, že ji fascinuje vzhled Sukhavatiové: její veliké černé oči, vzpřímené držení těla a další z jejích nádherných sárí. Já tak půvabná nejsem, pomyslela si. Byla zvyklá, že se většinou dokázala plně věnovat hovoru, zatímco v duchu myslela i na jiné věci. Ale dnes jí dělalo problémy sledovat jeden jediný tok myšlenek, natož aby stíhala dva. Zatímco spolu rozebíraly některé podstatné názory v otázce, zda stroj postavit či nikoliv, vrátila se Ellie ve své mysli k obrazu árijské invaze do Indie před 3500 lety, který Devi před chvílí nastínila: válka mezi dvěma národy, z

nichž se každý prohlásil za vítězný a každý vlastenecky přeháněl historickou důležitost celé akce. V konečném důsledku se příběh transformuje na válku bohů. Dobro je samozřejmě na „naší“ straně. Na druhé straně je samozřejmě zlo. Představovala si, jak se tradiční západní Ďábel s kozí bradkou, dlouhým ocasem a jedním kopytem asi vyvíjel pomalým evolučním procesem během tisíců let z nějakého hinduistického předka, který, pokud Ellie věděla, míval hlavu slona a býval malován modře.

„Ten Barudův Trojský kůň – to možná není úplně nesmyslná představa,“ vyhrkla Ellie spontánně. „Ale stejně se mi nezdá, že bychom měli na výběr, přesně jak to říkal Xi. Když budou chtít, nebudou se nás na nic ptát a za nějakých dvacet třicet let tady mohou rovnou být.“

Došly k monumentálnímu vítěznému oblouku v románském stylu, korunovanému heroickou, vskutku zbožněnou sochou Napoleona, stojícího v čele triumfálního válečnického vozu. Jak dojímavá to póza z dlouhodobého hlediska, z mimozemské perspektivy! Posadily se na lavičku nedaleko oblouku a jejich dlouhé stíny se prostřely po záhonech květin vysázených v barvách Francouzské republiky.

Ellie by nejraději probírala vlastní citová dilemata, jenže to by mohlo mít politický podtext. Přinejmenším by to bylo nediskrétní. Zas tak dobře Sukhavatiovou neznala. A

tak místo toho vybídla svou společnici, aby mluvila o svém osobním životě. Sukhavatiová se tomu naopak nebránila.

Narodila se v bráhmanské, avšak nevýdělečné rodině s matriarchálními sklony ve státě Tamil Nadu na jihu země.

Matriarchální domácnosti byly v celé jižní Indii stále docela běžné. Byla imatrikulována na hindskou univerzitu v Banares. Na medicíně v Anglii potkala Surindara Ghoshe, postgraduálního studenta medicíny, a hluboce se do něj zamilovala. Ale Surindar byl nedotknutelný harijan, to jest z tak nenáviděné kasty, že pouhý pohled na ně byl ortodoxními Bráhmany považován za poskvrňující.

Surindarovi předkové byli nuceni žít nočním životem jako sovy a netopýři. Její rodina jí vyhrožovala, že ji v případě sňatku vydědí. Její otec prohlásil, že nikdy neuzná za svou dceru někoho, kdo by o takovém svazku jen uvažoval.

Kdyby si prý Ghoshe vzala, truchlil by pro nijako pro mrtvou. Vzali se tak jako tak. „Byli jsme příliš zamilovaní,“

vysvětlila, „opravdu jsem neměla na výběr.“ Do roka zemřel na otravu krve, kterou si přivodil, když prováděl pitvu za nedostatečných preventivních opatření.

Nicméně místo usmíření s její rodinou vedla Surindarova smrt k pravému opaku a po složení doktorátu z medicíny se Devi rozhodla zůstat v Anglii. Záhy v sobě objevila přirozenou zálibu pro molekulární biologii, což ji stejně přirozeně vedlo k dalšímu studiu medicíny. Brzy zjistila, že má pro tuto náročnou vědeckou disciplínu

opravdový talent. Znalosti reprodukování nukleových kyselin ji přivedly ke zkoumání vzniku života a to ji obratem zavedlo až k úvahám o životě na jiných planetách.

„Dalo by se říci, že je moje vědecká kariéra sledem volných asociací. Jedna věc prostě vždycky vedla k druhé.“

V poslední době pracuje na charakterizaci organické hmoty z Marsu, která byla v několika lokalitách zjištěna stejnými automatickými vozítky, jejichž fascinující fotografické výplody měly před chvílí možnost vidět. Devi se nikdy znovu nevdala, ačkoli se pak ještě našlo pár takových, kteří ji pronásledovali. Poslední dobou se údajně vídá s jedním vědcem z Bombaje, kterého označila za „počítačového šílence“.

Když došly o něco dále, ocitly se na Cour Napoleon, vnitřním nádvoří Louvrů. V jeho středu stála prudce moderní a silně kontroverzní vstupní pyramida a ve vysokých rukách kolem nádvoří stály skulpturní reprezentace hrdinů francouzské civilizace. Každá socha uctívaného muže – o uctívaných ženách toho zde svědčilo pramálo – byla v zápatí opatřena jeho příjmením. Některá písmena rozhlodala eroze – přirozený vliv počasí – a v několika případech je možná zahladil nějaký pobouřený kolemjdoucí. U každé druhé sochy bylo dost těžké přijít na to, kdo ten či onen učenec vlastně byl. Na jedné skulptuře, která evidentně vyvolávala největší odpor veřejnosti, zbyla jen písmena LSD.

Ačkoli slunce už zapadalo a Louvre měl otevřeno až do pozdního večera, tak se místo toho, aby se vydaly dovnitř, loudaly po nábřeží Seiny, proti proudu řeky po Quai d’Orsay. Bukinisté už pro dnešek stahovali rolety a zavírali své krámky. Ještě chvíli se pomalu procházely, zavěšeny do sebe po evropském způsobu.

Několik kroků před nimi šel jistý francouzský pár; každý z rodičů pevně držel za jednu ruku jejich dcerku, asi čtyřletou holčičku, která pravidelně vyskakovala a spouštěla se k chodníku. Když se vždy jen na okamžik ocitla v závěsu o nulové gravitaci, zjevně prožívala cosi velice podobného extázi. Rodiče rozebírali konferenci Světového společenství Zprávy, což byla stěží pouhá náhoda, když tou dobou noviny pomalu ani nepsaly o ničem jiném. Otec byl pro stavbu Stroje; mohlo by to prý přinést nové technologie a snížit nezaměstnanost ve Francii. Matka byla opatrnější, ale své důvody neuměla dost dobře vyjádřit. Jejich dcerka s poletujícími copánky si nedělala vůbec žádné starosti, co si lidstvo asi počne se záhadným návodem z hvězd.

</code>

<code>která byla elektromagneticky odříznuta od okolního světa, což znemožňovalo i to nejrafinovanější elektronické špehování. Nebo to alespoň tvrdili. Ellie měla za to, že by se určitě dalo vyvinout nějaké zařízení, které by i tato bezpečnostní opatření umělo bez větších problémů obejít.

Když se Ellie po odpoledni, stráveném ve společnosti Devi Sukhavatiové, vrátila do hotelu, našla tento vzkaz a pokusila se tedy sehnat der Heera, ale dovolala se jen Michaelu Kitzovi. Staví se jednoznačně proti utajování schůzek v této věci, sdělila mu; čistě z principu. Zpráva je evidentně určena pro celou planetu. Kitz na to odpověděl, že nikdo nemá v úmyslu zatajovat světu žádné informace, alespoň ne Američané; a že jednání má mít čistě poradní charakter – má jen pomoci Spojeným státům při složitém procedurálním vyjednávání, které je bezesporu čeká.

Apeloval na její vlastenectví, její vlastní zájmy a nakonec se znovu dovolával Haddenského usnesení. „Pokud vím, tahle věc stále leží nepřečtená ve vašem sejfu. Přečtěte si ji,“

naléhal.

Opět se pokusila sehnat der Heera, avšak bezúspěšně.

Tak nejdřív si tenhle člověk přijede na Argus a vyskytuje se všude, kam se podíváte. Pak se vám nastěhuje do bytu.

Poprvé po letech jste si jistá, že jste se doopravdy zamilovala. A v příštím okamžiku ho ani nedokážete dostat k telefonu. Rozhodla se, že se jednání zúčastní pouze v případě, že uvidí Kena tváří v tvář.

Kitz byl nadšeně pro stavbu Stroje, Drumlin jí byl s jistou dávkou opatrnosti příznivě nakloněn, der Heer a Honicutt se alespoň navenek tvářili nestranně a Peter Valerian se nacházel v agónii nerozhodnosti. Kitz a Drumlin se už dokonce bavili o tom, kde tu věc postavit. Samotné náklady na dopravu, kdyby se měl Stroj vyrábět nebo jen smontovat na odvrácené straně Měsíce, byly neúnosně vysoké, jak už to odhadoval Xi.

„Když použijeme aerodynamické brzdové systémy, bude levnější poslat kilogram materiálu na Foibos či Deimos než na odvrácenou stranu Měsíce,“ nabízel Bobby Bui.

„Kde ten Fobočidémos vůbec je?“ zajímal se Kitz.

„To

jsou

měsíce

Marsu.

Mluvil

jsem

o

aerodynamickém brzdění v marťanské atmosféře.“

„A jak dlouho trvá dostat se na Foibos nebo Deimos?“

Drumlin si rozvážně míchal kávu.

„Asi rok, ale jakmile bychom měli flotilu meziplanetárních nákladních lodí a dopravní linka by byla plná –“

„Ve srovnání se třemi dny na Měsíc?“ vybuchl Drumlin. „Bui, přestaň plýtvat naším časem.“

„Je to jen návrh,“ protestoval Bui. „Jenom něco, nad čím se dá přemýšlet, chápeš?“

Der Heer vypadal netrpělivě, rozptýleně. Evidentně byl pod silným tlakem – střídavě se snažil vyhýbat jejímu

pohledu a zároveň se snažil působit přitažlivě, pomyslela si.

Brala to jako dobré znamení.

„Jestliže si chcete dělat starosti se soudnými stroji,“

povídá Drumlin, „musíte si také dělat starosti s dodávkami energie. Když to nebude napojeno na obrovské množství energie, nemůže to být žádný Stroj soudného dne. Takže dokud po nás návod nebude chtít gigawattový jaderný reaktor, nemyslím, že bychom se museli obávat jakýchkoli soudných strojů.“

„Proč vlastně, pánové, s konstrukcí Stroje tak hrozně spěcháte?“ zeptala se současně Kitze a Drumlina. Seděli hned vedle sebe s jedním talířem croissantů mezi sebou.

Ještě než Kitz odpověděl, věnoval svůj pohled Honicuttovi a der Heerovi. „Tohle je utajené jednání,“ začal zeširoka. „Všichni pevně věříme, že svým ruským přátelům nepřihrajete nic z toho, co zde zazní. Je to asi tak: nikdo neví, co ten Stroj bude dělat, ale podle analýzy Davida Drumlina je jasné, že v něm bude nová technologie, která bude pravděpodobně zahrnovat i úplně nová průmyslová odvětví. Stavění Stroje musí mít bezesporu značnou ekonomickou hodnotu – chci říct, stačí se podívat do minulosti. A mohlo by mít i vojenskou hodnotu. To si alespoň určitě myslí Rusové. Podívejte, Rusové jsou na tom špatně. A tady máme celou novou technologickou oblast, v níž budou muset hezky držet krok se Spojenými státy. Třeba je ve Zprávě návod na výrobu nějaké ničivé zbraně nebo

skrývá nějaké ekonomické výhody. Nemohou si být jisti.

Možná budou muset pomalu zruinovat své hospodářství.

Všimli jste si, jak se Baruda odvolával na to, co je efektivní vzhledem k vynaloženým nákladům? Kdyby se s celou touhle Zprávou skoncovalo – spálily se informace, zničily radioteleskopy – pak by si Rusové dokázali udržet vojenskou rovnováhu. Právě proto jsou tak opatrní. A právě proto jsme my samozřejmě bez sebe nadšením pro danou věc.“ Usmál se.

Povahově je Kitz dokonale bezcitný, pomyslela si Ellie, ale jinak není zdaleka hloupý. Když je chladný a odtažitý, lidé ho nemívají příliš v lásce. Takže si časem vypěstoval určitý vnější lesk uhlazené přívětivosti, který občas aplikoval na lidi kolem sebe. Ale z jejího hlediska je to jen mikroskopický jednovrstevný zabedněnec.

„Teď mi dovolte zeptat se na něco vás,“ pokračoval.

„Zaregistrovala jste Barudovu poznámku o zadržování některých informací? Chybějí tedy nějaká data nebo ne?“

„Jenom ze samého počátku,“ odpověděla. „Jenom z několika prvních týdnů, řekla bych. O něco později se také vyskytly mezery v čínském pokrytí. Stále existuje nepatrné množství informací, které nebyly dosud předány, a to na všech stranách. Ale nevidím tu žádné známky vážnějšího zadržování dat. Tak jako tak vychytáme jakékoli chybějící soubory dat, až se Zpráva bude opakovat.“

„ Jestli se bude opakovat,“ zabručel Drumlin.

Der Heer se ujal řízení diskuse ohledně plánování všech eventualit: co dělat po přijetí klíče, které americké, německé a japonské podniky včas informovat o možných zásadních rozvojových projektech, jak určit klíčové vědce a inženýry pro stavbu Stroje, pokud by padlo rozhodnutí pustit se do toho, a stručně zmínil potřebu vypěstovat nadšení pro celý projekt v Kongresu a u americké veřejnosti. Vzápětí opět zdůraznil, že to jsou jen plány eventualit, že se nejedná o žádná konečná rozhodnutí a že sovětské znepokojení kvůli Trojskému koni je bezpochyby alespoň částečně myšleno upřímně.

Kitz se zajímal o složení „posádky“. „Chtějí po nás, abychom posadili pět lidí do vypolstrovaných sedadel. Které lidi? Jak to rozhodneme? Posádka bude nejspíš muset být mezinárodní. Kolik Američanů? Kolik Rusů? Někdo jiný?

Nevíme ani, co se těm pěti lidem stane, až se do těch sedadel posadí, ale přitom tam budeme chtít mít ty nejlepší muže.“

Ellie na tuhle návnadu nezabrala a Kitz pokračoval.

„Zásadní otázkou teď bude, kdo co zaplatí, kdo co vyrobí, kdo bude mít na starost sestavení celých systémů. Myslím, že s tímhle budeme moci docela dobře handlovat výměnou za významné zastoupení Američanů v posádce.“

„Ale přitom chceme pořád poslat ty nejlepší možné lidi,“ poznamenal trochu nápadně der Heer.

„Jistě,“ opáčil Kitz, „ale co myslíme tím ‚nejlepší’?

Vědce? Lidi se zázemím ve vojenských rozvědkách?

Fyzicky silné a odolné jedince? Vlastence? (Na tom není nic špatného, chápete.) A pak,“ na okamžik se přestal věnovat mazání dalšího croissantu máslem, aby se podíval přímo na Ellie, „je tu otázka sexu. Vlastně pohlaví. Pošleme jenom muže? Když pošleme muže i ženy, jednoho pohlaví tam bude muset být méně. Je tam pět míst, tedy liché číslo.

Budou spolu všichni členové posádky vycházet v pohodě?

Když se do projektu pustíme, čeká nás spousta tvrdého vyjednávání.“

„Tohle mi nezní dobře,“ ozvala se Ellie. „Tady se nejedná o žádné diplomatické handrkování, které si koupíte příspěvkem na nějakou kampaň. Tady se jedná o vážnou věc. Kromě toho, to chcete nahoře nějakého svalnatého imbecila, nějaké dvacetileté kůzle, které neví vůbec nic o tom, jak funguje svět – maximálně jak skvěle zaběhnout šedesátku a jak se přitom vyhnout pravidlům? Nebo nějakého politického nádeníka? O tom prostě tenhle výlet být nemůže.“

„Ne, máte pravdu,“ usmál se Kitz, „jsem si jist, že najdeme lidi, kteří budou vyhovovat všem našim kritériím.“

Der Heer s kruhy pod očima, které mu dodávaly až k smrti unavený vzhled, jednání ukončil. Dokonce se překonal a věnoval Ellie soukromý, avšak velice skromný úsměv.

Venku už na ně čekaly limuzíny ambasády, aby je dovezly zpátky do Elysejského paláce.

</code>

<code>„Řeknu ti, proč by bylo lepší poslat Rusy,“ povídá Vajgaj. „Když jste vy, Američané, dobývali svou zem – pionýři, trapeři, indiánští zvědové, ti všichni – neměli jste prakticky protivníka, nebo přinejmenším nikoho na stejné technologické úrovni. Přehnali jste se přes svůj kontinent od Atlantiku k Pacifiku. Za chvíli už jste podvědomě očekávali, že všechno půjde snadno. Naše situace byla jiná. Porazili nás Mongolové. Jejich jezdecká technologie byla mnohem vyspělejší než naše. Když jsme se rozpínali na východ, byli jsme opatrní. Když jsme překračovali divočinu, nikdy jsme nečekali, že to bude snadné. Jsme více přizpůsobiví nepříznivým okolnostem než vy. Američané jsou kromě toho zvyklí, že jsou technologicky napřed. My jsme zvyklí neustále nějakou technologii dohánět. V tomto ohledu jsou teď na Zemi všichni lidé Rusové – rozumíš, myslím tím naši historickou zaostalost. Tahle mise potřebuje spíš Sověty než Američany.“

Už jen to, že se s ní setkal o samotě, představovalo pro Vajgaje určitá rizika – a pro ni zrovna tak, jak se jí Kitz snažil všemožně naznačovat. Někdy, během vědeckých konferencí v Americe či Evropě, bylo Vajgajovi povoleno strávit s ní jedno odpoledne. Mnohem častěji býval doprovázen svými kolegy nebo pánem na hlídání z KGB, který se představil jako tlumočník, i když jeho angličtina bývala podstatně horší než Vajgajova; nebo jako vědec ze sekretariátu té či oné komise Akademie, dokud nevyšlo

najevo, že jsou jeho znalosti vědeckých otázek podezřele povrchní. Když se na ně přeptala, Vajgaj jen zavrtěl hlavou.

Ale vcelku považoval tyhle agenty za součást hry, za cenu, kterou prostě musíte zaplatit, když vás pustí na Západ, a nejednou měla pocit, že ve Vajgajově hlase zaslechla až přívětivý tón, když s takovým agentem mluvil. Ono přijet do cizí země a předstírat, že jste expert v oboru, o kterém nic nevíte, musí být pěkně úzkostlivé. Možná že tihle hlídací psi v hloubi duše nesnášeli svou úlohu, kterou museli hrát; stejně jako Vajgaj.

Seděli znovu u stejného stolu u okna v restauraci Chez Dieux. Ve vzduchu byl cítit typický chlad, předzvěst blížící se zimy; nějaký mladík v dlouhé modré šále, coby jediném ústupku nastávajícímu chladu, ráznými kroky minul škopky vychlazených ústřic za oknem. Z Vajgajových soustavných (a netypicky) opatrných poznámek Ellie usuzovala na zmatek v sovětské delegaci. Sověti se asi vážně obávali, že by mohl Stroj nějakým způsobem vést k definitivní strategické výhodě Spojených států v nepřetržitém, padesát let starém celosvětovém soutěžení. Vajgaj byl ve skutečnosti šokován návrhem Barudy na spálení všech informací a zničení radioteleskopů. O jeho postoji nevěděl předem vůbec nic. Sověti hrají při zachycování Zprávy životně důležitou roli, ze všech národů mají nejširší zeměpisné pokrytí, zdůrazňoval Vajgaj, a jako jediní mají opravdové plovoucí radioteleskopy. Cokoli se má stát, Rusové budou

očekávat, že v tom sehrají zásadní roli. Ellie ho ujistila, že pokud do toho bude mít co mluvit, měli by takovou roli určitě dostat.

„Podívej, Vajgaji, na základě našeho televizního vysílání dobře vědí, že se Země otáčí a že na ní žije spousta různých národů. Už samotné vysílání Olympiády roku 1936

jim to mohlo napovědět. Následné televizní přenosy jiných národů jim to musely jenom potvrdit. Takže jestli jsou alespoň tak dobří, jak si myslíme, mohli svůj přenos dat rozfázovat podle zemské rotace tak, aby Zprávu dostal jen jeden národ. Rozhodli se, že to neudělají. Chtějí, aby Zprávu dostávali všichni lidé naší planety. Očekávají od nás, že Stroj bude stavět celá planeta společně. Tohle prostě nemůže být výhradně americký nebo výhradně ruský projekt. Tohle od nás náš… klient nechce.“

Ale není si jistá, řekla mu, že by mohla sehrát nějakou významnou roli při rozhodování o konstrukci Stroje nebo o výběru posádky. Zítra se vrací do Spojených států, aby především dohnala nová radiová data za několik uplynulých týdnů. Plenární zasedání Společenství se zřejmě potáhnou donekonečna; nebylo ani stanoveno datum jejich ukončení.

Vajgaj byl svými lidmi požádán, aby se zdržel alespoň o něco déle. Zrovna jim přiletěl ministr zahraničních věcí a ujal se vedení sovětské delegace.

„Bojím se, že tohle všechno špatně skončí,“ svěřil se Vajgaj. „Je tady tolik věcí, které se mohou zvrtnout.

Technologická selhání. Politická selhání. Selhání lidského faktoru. A i když to všechno zvládneme, když nevypukne kvůli Stroji žádná válka, když ho postavíme správně, aniž bychom se vyhodili do vzduchu, pořád se bojím.“

„Ale čeho? Jak to myslíš?“

„V nejlepším případě totiž budeme tak akorát za blbce.“

„Před kým?“

„Arrowayová, copak to nechápeš?“ Očividně mu naběhla krční tepna. „Divím se, že to nevidíš sama. Země je jako… ghetto. Ano, ghetto. Všechny lidské bytosti jsou tu jako v pasti. Matně jsme zaslechli něco o tom, že tam venku mimo ghetto jsou veliká města se širokými bulváry, plnými drožek a krásných žen oděných do kožichů a navoněných svůdnými parfémy. Ale ta města jsou příliš daleko a i ti nejbohatší z nás jsou příliš ubozí, než aby se tam mohli někdy vydat. Stejně víme, že nás ani nechtějí. Proto nás zanechali napospas téhle malé ubohé vesnici.

A teď nám najednou přijde pozvánka. Jak to říkal Xi.

Luxusní a elegantní. Poslali nám zlatem osázenou pozvánku a prázdnou drožku. My máme vyslat pět vesničanů a ta drožka je vezme – kdo ví? – třeba do Varšavy. Nebo do Moskvy. Možná dokonce do Paříže. Samozřejmě, že někteří mají chuť jet. Vždycky se najdou lidé, kterým takové pozvání polichotí nebo kteří ho prostě berou jako způsob, jak uniknout z naší ošuntělé vesnice.

A co si myslíš, že se stane, až se tam dostaneme?

Myslíš, že nás pozve na večeři sám velkovévoda? Že nám bude prezident Akademie pokládat zajímavé otázky ohledně každodenního života v naší zatuchlé díře? Představuješ si, že nás ruský ortodoxní metropolita zapojí do učené rozpravy o komparativním náboženství?

Ne, Arrowayová. Budeme v tom velkoměstě jenom očumovat a oni se nám budou jen smát za našimi zády.

Budou nás vystavovat zvědavcům. Čím víc budeme pozadu, tím se budou cítit lépe a sebevědoměji.

Je to jako přídělový systém. Každých pár století dostane pět z nás možnost strávit víkend na Veze. Abychom politovali naše venkovany a ujistili se, kdo jsou naši starší a moudřejší nadřízení.“

KAPITOLA 13

</code>

<code>S nejpodlejšími ze společníků procházel jsem

ulicemi Babylonu.

</code>

<code>Vyznání, II, 3

POČÍTAČOVÝ MOZEK ÚSTAVU ARGUS měl za

úkol porovnávat každodenní sklizeň dat z Vegy s dřívějšími nahrávkami třetí vrstvy palimpsestu. V praxi to znamenalo, že se jedna dlouhá a nesrozumitelná sekvence jedniček a nul automaticky porovnávala s druhou sekvencí, která přišla dříve. Bylo to součástí hromadného statistického srovnávání různých částí stále nerozluštěného textu. Vyskytovaly se i některé krátké sekvence jedniček a nul – „slova“, jak jim analytici s nadějí přezdívali – která se opakovala znovu a znovu. Mnoho jiných sekvencí se objevilo jen jednou za tisíce stránek textu. Tento statistický postup pro dešifrování zpráv Ellie docela dobře znala už od svých středoškolských let. Ale zaběhnutá praxe expertů z Úřadu národní bezpečnosti, kteří byli k dispozici jen na základě přímého prezidentského rozkazu, a i poté byli vyzbrojeni instrukcemi k sebevraždě, jakmile by mělo dojít k ostrému výslechu, byla naprosto brilantní.

Jaké zázraky lidské vynalézavosti, uvažovala Ellie, jsou využívány jen ke čtení cizí pošty. Globální konfrontace mezi Spojenými státy a Sovětským svazem – nyní zajisté o něco odlehčená – pořád sžírala celý svět. Nejde jen o finanční zdroje, obětované na vojenské účely všech národů. Tohle číslo se nezadržitelně blíží ke dvěma bilionům dolarů ročně, což je samo o sobě až zhoubně drahé, když vezmeme v úvahu, kolik jiných naléhavých věcí lidstvu chybí. Co je

však ještě horší, jak věděla, jsou intelektuální kapacity obětované na závody ve zbrojení.

Téměř polovina vědců naší planety je podle oficiálních odhadů zaměstnána tou či onou z bezmála dvou set armádních institucí na celém světě. A nejedná se o nějakou spodinu doktorských programů ve fyzice a matematice.

Někteří z jejích kolegů se touto myšlenkou utěšují, když nastane trapný problém, co říci čerstvým doktorandům, kteří se ucházejí o místo, řekněme, v jedné ze zbrojních laboratoří. „Kdyby byl aspoň trochu dobrý, nabídli by mu přinejmenším místo docenta na Stanfordu,“ vybavila se jí Drumlinova slova. Ne, určité povahové typy prostě tíhnou k vojenskému uplatnění vědy a matematiky – lidé, kterým se například líbí obrovské výbuchy; nebo tací, kteří nemají smysl pro osobní souboje, a aby se pomstili za utrpěné křivdy ze školních lavic, aspirují na vojenské velení; nebo zatvrzelí řešitelé hlavolamů, kteří touží rozluštit i ty nejkomplikovanější zprávy, jaké vůbec existují. Jindy má jejich podnět zase politické pozadí, které lze vystopovat až k mezinárodním sporům, politice vůči přistěhovalcům, válečným hrůzám, policejní brutalitě nebo národní propagandě toho či onoho národa, které si člověk prožil o celá desetiletí dříve. Ať už měla k jejich motivům jakékoli výhrady, dobře věděla, že mnozí z těchto vědců jsou skutečně velice schopní. Zkusila si představit, jaké by to asi

bylo, kdyby se celý tenhle koncentrovaný talent zasvětil dobru lidstva a celé planety.

Zahloubala se do studií, které se nahromadily během její nepřítomnosti. S dešifrováním Zprávy prakticky neučinili vůbec žádné pokroky, ačkoli statistické analýzy teď už zabíraly metr vysokou haldu papírů. Bylo to až odrazující.

Kéž by měla na Argusu někoho, nejlépe blízkou přítelkyni, komu by mohla vylévat své ublížení a zlost kvůli chování Kena der Heera. Ale nikdo takový tu nebyl a používat za tímto účelem telefon jí bylo proti srsti. Podařilo se jí strávit víkend v Austinu s Becky Ellenbogenovou, se svou kamarádkou z vysoké školy, ale Becky, jejíž ocenění mužů se obvykle pohybovalo někde mezi zatrpklou ironií a smrtící jedovatostí, byla v tomto případě ve svém hodnocení až překvapivě umírněná.

„Je to přece jen prezidentský poradce pro vědu a tohle je nejúžasnější objev ve světových dějinách. Tak na něj nebuď tak přísná,“ naléhala Becky. „Však on se vzpamatuje.“

Jenomže Becky byla jednou z těch žen, které shledávaly Kena „šaramantním“ (potkala ho jednou u příležitosti slavnostního otevření Národní observatoře v Neutrinu), a možná měla příliš velký sklon přizpůsobovat se silnějšímu. Kdyby der Heer zacházel s Ellie tímhle podlým způsobem, zatímco by byl jen obyčejným profesůrkem

molekulární biologie, Becky by ho rázem marinovala a napíchla na jehlici.

Po návratu z Paříže der Heer rozpoutal regulérní přesvědčovací kampaň plnou omluv a nesobeckých vyznání.

Byl přetažen, vysvětloval jí, zahlcen celou řadou odpovědných činností včetně náročných a jemu cizích politických otázek. Jeho postavení coby šéfa americké delegace a spolupředsedy pléna by mohlo vyjít úplně naprázdno, kdyby se o jejich vztahu veřejně vědělo. Kitz byl nesnesitelný. On spal příliš mnoho nocí za sebou jen pár hodin. Celkem vzato, usoudila Ellie, bylo těch vysvětlení až příliš. Nicméně svolila, aby jejich vztah pokračoval.

</code>

<code>OPAK. TEXT STR. 41 617 – 41 619: BIT.

NESROVNALOST 0/2271.

KORELAČNÍ KOEFICIENT 0,99+

Jak se tak díval, 41 619 přeskočilo na 41 620 a pak na 41 621. Číslovky rostly i nadále za soustavného zvukového šumu. Viděl, že se zvyšují jak čísla stránek, tak i korelační koeficient, míra nepravděpodobnosti, že souvztažnost mezi stránkami vznikla pouze náhodou. Počkal si ještě na další dvě stránky, než zvedl sluchátko, aby zatelefonoval přímo do bytu Ellie.

Nacházela se zrovna v hlubokém spánku, takže byla na okamžik dezorientována. Ale rychle se probrala, rozsvítila lampičku na nočním stolku a za chvíli už vydala pokyn, aby se shromáždil nejdůležitější personál ústavu Argus. Ona, ujistila Willieho, se pokusí sehnat der Heera, který musí být někde kolem. Nebylo to nakonec až tak těžké. Zatřásla mu ramenem.

„Kene, vstávej. Přišla hláška, že se opakujeme.“

„Cože?“

„Zpráva se vrátila na začátek. Nebo Willie si to aspoň myslí. Jedu tam. Co kdybys počkal ještě deset minut, abychom mohli předstírat, že jsi byl u sebe na ubytovně?“

Byla už pomalu ve dveřích, když za ní křiknul: „Jak se můžeme opakovat? Vždyť jsme ještě nedostali klíč!“

Na monitorech nabíhaly spárované sekvence jedniček a nul, tedy aktuální porovnávání dat právě přijímaných a dat z původní stránky textu, zachycené na Argusu před rokem.

Program byl schopný vychytat jakékoli rozdíly. Dosud se žádné neobjevily. Měl je ujistit, že se takzvaně nepřepsali, že nedošlo k žádným chybám v přenosu dat a že jestli se nějakému hustému mezihvězdnému mraku mezi Vegou a Zemí daří pohltit sem tam nějakou tu jedničku nebo nulu, nestává se to často. Argus byl už v přímém spojení s desítkami dalších radioteleskopů, které byly součástí Světového společenství Zprávy, a novina o opakování Zprávy se už řítila západním směrem na observatoře v Kalifornii a na Havaji, na Maršála Nědělina v jižním Pacifiku a do Sydney. Kdyby k objevu došlo, zatímco by Vega byla nad některým z ostatních teleskopů celé sítě, Argus by byl okamžitě informován.

Neexistence klíče byla mučivým zklamáním, ale nebylo to jediné překvapení. Čísla stránek Zprávy nesouvisle přeskočila z řádově 40.000 na 10.000, kde bylo opakování Zprávy odhaleno. Argus evidentně objevil vysílání z Vegy skoro přesně v momentě, kdy poprvé dorazilo na Zemi. Byl to pozoruhodně silný signál, který by dokázaly zachytit i malé všesměrné teleskopy. Ale bylo překvapivou shodou okolností, že vysílání dorazilo na Zemi právě ve chvíli, kdy byl Argus zaměřen na Vegu. Co mělo kromě toho znamenat, že text začínal na stránce v řádu

10.000? Chybí snad 10.000 stran textu? Je snad zastaralou praxí provinciální planety Země číslovat stránky knih počínaje stranou 1? Nebo snad tato souvislá řada čísel vůbec není čísly stránek, ale něčím úplně jiným? Anebo – a toho se Ellie bála nejvíc – existuje nějaký zásadní a nepředvídaný rozdíl mezi tím, jak o věcech přemýšlejí lidé a jak mimozemšťané? Pokud ano, bude to mít hodně nepříjemný dopad na schopnost Společenství Zprávu pochopit, klíč neklíč.

Zpráva se naprosto přesně opakovala, všechny její mezery se dokonale doplňovaly a nikdo z ní nedokázal přečíst ani slovo. Zdálo se nepravděpodobné, že by vysílající civilizace, tak puntičkářská v jiných věcech, jednoduše přehlédla zásadní potřebu klíče. Alespoň olympijské vysílání a návrh interiéru Stroje vypadaly, že jsou střiženy přímo na míru lidem. Těžko by se přece pustili do všech těch trampot se sestavením a vysláním Zprávy, aniž by udělali něco proto, aby si ji lidé mohli přečíst. Takže museli něco přehlédnout lidé. Brzy se mělo obecně za to, že někde v palimpsestu musí být čtvrtá vrstva. Ale kde?

Nákresy Stroje byly publikovány v osmisvazkové luxusní knize velkého formátu, která brzy vycházela na celém světě. Lidé ze všech koutů planety se snažili tyto obrázky pochopit. Zvláště geometrie dvanáctistěnu a jakoby biologické formy vyvolávaly nejrozmanitější představy.

Veřejnost kolikrát přišla s docela chytrými návrhy, které

tým pracovníků na Argusu pečlivě prošetřoval. Šířila se také spousta ztřeštěných interpretací, zvláště pak v různých týdenících. Vyvinula se celá nová sféra podnikání – což ti, kteří Zprávu navrhovali, bezpochyby nemohli předvídat – která se horlivě zabývala tím, jak nákresy co nejlépe využít k napálení veřejnosti. Byl vyhlášen Starý mystický řád Dvanáctistěnu. Stroj je prý UFO. Stroj je prý Ezechielovo kolo. Anděl prý zjevil smysl Zprávy a nákresů jednomu brazilskému obchodníkovi, který pak svou interpretaci – zpočátku na vlastní náklady – rozšiřoval po celém světě.

Když se nabízelo k interpretaci tolik záhadných nákresů najednou, muselo to nevyhnutelně vést k tomu, že si mnohá náboženství našla ve Zprávě z hvězd to či ono ze své ikonografie. Hlavní příčný řez Strojem vypadal podobně jako chryzantéma, což byla skutečnost, která vzbudila velké nadšení v Japonsku. Kdyby se mezi všemi těmi nákresy objevil nějaký portrét lidské tváře, možná by mesiášský zápal dosáhl bodu varu.

A tak si překvapivě velké množství lidí opět dávalo do pořádku své věci, zatímco se připravovali na příchod Spasitele. Průmyslová výroba vázla v celosvětovém měřítku.

Mnozí odevzdali všechny své statky chudým a pak, když měl konec světa zpoždění, byli nuceni vyhledávat pomoc charitativních organizací. Vzhledem k tomu, že dary tohoto typu představovaly hlavní podíl finančních zdrojů takových nadací, někteří filantropové skončili tak, že žili ze svých

vlastních darů. Vládní představitelé se ocitali v obležení delegacemi, které naléhaly, aby se před Jeho příchodem urychleně skoncovalo, řekněme, se schistizomózou nebo se světovým hladověním; v opačném případě si ani nedovedeme představit, co se s námi stane. Jiní radili, o něco mírněji, že jestli je na obzoru desetiletí opravdového celosvětového šílenství, musí to s sebou přece nevyhnutelně přinášet nějaké významné peněžní nebo národnostní výhody.

Někteří tvrdili, že žádný klíč prostě neexistuje, že celé tohle cvičení mělo jen naučit lidi pokoře nebo je dohnat k šílenství. V novinách se objevovaly redakční komentáre na téma, jak nejsme tak hrozně chytří, jak si o sobě myslíme, a některé útoky namířené proti vědcům, kteří nás prý po veškeré té podpoře, které se jim dostávalo ze strany vlády, nechali na holičkách, když jsme je nejvíc potřebovali. Nebo jsme prostě možná daleko tupější, než si Vegané mysleli.

Možná tu je něco, co bylo všem předchozím, dosud kontaktovaným civilizacím na rozbřesku svého vývoje úplně jasné, něco, co se ještě nikomu v historii naší Galaxie nepodařilo přehlédnout. Několik komentátorů se této představy vesmírného ponížení chopilo s opravdovým nadšením. Prý to jen potvrzuje to, co o lidech říkali celou dobu. Netrvalo dlouho a Ellie dospěla k závěru, že potřebuje pomoc.

</code>

<code>S eskortou, vyslanou od majitele, pokradmu prošli Enlilskou bránou. Ochranka ze Správního úřadu obecných služeb byla poněkud nervózní, navzdory nebo snad právě kvůli dodatečnému ochrannému doprovodu.

Ačkoli bylo ještě docela světlo, hliněné ulice již byly ozářeny pánvemi se žhavým uhlím, olejovými lampami a sem tam i blikající pochodní. Vchod do krámku s olivovým olejem lemovaly dvě amfory, každá z nich dost velká na to, aby ukryla dospělého člověka. Nápis nad obchodem byl vyveden v klínovém písmu. Na vedlejší veřejné budově byl nádherný basreliéf, znázorňující lov na lvy za vlády Assurbanipala. Jak se blížili k Assurovu chrámu, v davu lidí vypukla nějaká šarvátka, které se Elliein doprovod širokým oblokem vyhnul. Konečně se jí otevřel volný pohled na Zikkurat, tyčící se na konci široké, pochodněmi ozářené ulice. Ve skutečností to bylo pochopitelně mnohem úžasnější než na fotkách. Ozvala se vojenská fanfára, zahraná na nepovědomý dechový nástroj; kolem se s řinkotem prohnali tři muži na dvoukoláku, který táhl kůň ve frygickém postroji. Jako v nějakém středověkém podání varovného příběhu z knihy Genesis byl vrcholek Zikkuratu zahalen do nízkých, slabě osvícených mraků. Zahnuli z Ištarovy třídy a vstoupili do Zikkuratu z postranní uličky. V

soukromém výtahu člen jejího doprovodu stiskl tlačítko do nejvyššího patra: „Čtyřicet,“ stálo na něm. Žádné číslovky.

Jen toto slovo. A nakonec, aby náhodou nezbylo místo pro nějaké pochyby, se rozsvítil skleněný panel: „Bozi.“

Pan Hadden u ní prý bude za okamžik. Dala by si zatím něco k pití? S ohledem na reputaci tohoto místa zamítla. Pod ní se prostíral Babylon – velkolepý, jak se všichni shodovali, ve svém vzkříšení dávných časů a míst. Za denního světla najíždějí k Ištarově bráně přecpané autobusy z muzeí, několika málo škol a mnoha cestovních kanceláří, vyklápějí svůj obsah, který se pak převlékne do dobových oděvů a vydá se po stopách minulosti. Hadden moudře věnuje všechen svůj zisk, který vydělá za denního světla, na charitativní účely města New York a Long Islandu. Výpravy ve dne byly nesmírně populární částečně snad proto, že pro lidi, kteří nesní o tom, že navštíví Babylon v noci, to byla počestná příležitost prohlédnout si toto místo za denního světla. Ale kdo ví, možná i oni tajně sní o nočních dobrodružstvích.

Po setmění se Babylonu říkalo zábavní park pro dospělé. Co do hojnosti, rozlohy a lidské představivosti převyšoval snad i dejme tomu Reeperbahn v Hamburku.

Byla to daleko největší turistická atrakce v metropolitní oblasti New Yorku, s daleko nejvyššími hrubými příjmy.

Jak se Haddenovi podařilo přesvědčit o stavbě Babylonu otce města New York a jak loboval za „zmírnění“ lokálních a státních zákonů o prostituci, bylo obecně známo. Z centra Manhattanu to k Ištarově bráně bylo půlhodiny jízdy

vlakem. Přes naléhavé prosby ochranky Ellie trvala na tom, že použijí právě tento způsob dopravy, načež zjistila, že téměř třetinu návštěvníků tvoří ženy. Nebyla tu žádná graffiti, hrozilo jen minimální nebezpečí přepadení, ale zato se tu vyskytoval mnohem nekvalitnější typ bílého šumu ve srovnání s dopravními prostředky podzemní dráhy města New York.

Ačkoli byl Hadden členem Národní technické akademie, pokud Ellie věděla, nikdy nebyl na jediné schůzi a ona ho dosud neviděla. Jeho tvář se stala známou pro miliony Američanů, ačkoli to bylo už před lety díky kampani, kterou proti jeho osobě rozpoutala Rada pro kontrolu reklamy. „Neameričan,“ stálo pod nelichotivým portrétem Haddena. Přesto byla dokonale vyvedena z míry, když ji ze zasnění u zkosené prosklené zdi vytrhla malá, tukem oplývající postava.

„Ach, promiňte. Nikdy nepochopím, že se mě může někdo takhle leknout.“

Jeho hlas byl překvapivě zpěvný. Vlastně to vypadalo, jako by mluvil v kvintách. Nepovažoval za nutné, aby se představil, a pokynul hlavou ke dveřím, které nechal pootevřené za sebou. Nechtělo se jí ani uvěřit, že se jí za těchto okolností zmocňuje jakási podivná touha spáchat zločin z vilnosti, a beze slova vešla do vedlejší místnosti.

Uvedl ji k ručně a přepečlivě sestrojenému stolnímu modelu starověkého města, méně honosného než Babylon.

„Pompeje,“ povídá na vysvětlenou. „Tady ten stadion je klíčový. S výjimkou boxu nezůstal v Americe jediný zdravě krvavý sport. To je velice důležitá věc. Vysaje z národního krevního řečiště trochu jedů. Celý projekt je hotov, povolení vydána a teď tohle.“

„Co znamená tohle?“

„Žádné gladiátorské hry. Zrovna mi volali ze Sacramenta. Před zákonodárci leží návrh zákona zakázat v celé Kalifornii gladiátorské hry. Příliš kruté, říkají. Klidně schválí nový mrakodrap a přitom vědí, že přijdou o dva nebo o tři stavební dělníky. Odbory to vědí, stavbaři to vědí a to jde jen o to, aby se postavily kanceláře pro naftařské společnosti nebo právníky z Beverly Hills. Jasně, pár lidí ztratíme. Ale orientujeme se přece spíš na trojzubec a síť než na krátký mečík. Tihle zákonodárci nemají v pořádku své priority.“

Zaměřil na ni svůj soví pohled a nabídl jí něco k pití, což opět odmítla. „Takže vy se mnou chcete mluvit o Stroji a já s vámi chci mluvit o Stroji. Nejdříve vy. Chcete tedy vědět, kde je klíč?“

„Obrátili jsme se s žádostí o pomoc na několik klíčových lidí, kteří by do toho mohli trochu vidět. Mysleli jsme, že s vaší dosavadní vynalézavostí – a jelikož váš čip na zjišťování kontextu se významnou měrou podílel na objevu, že se Zpráva opakuje – byste se možná uměl vcítit do role Veganů a zamyslet se, kam byste na jejich místě klíč

vložil. Jsme si vědomi, že jste velice zaneprázdněn, a omlouvám se, že…“

„Ale ne. To je v pořádku. Je sice pravda, že jsem zaneprázdněn. Snažím se uspořádat si své záležitosti, protože se chystám udělat velkou životní změnu…“

„Kvůli tisíciletí?“ Zkusila si představit, jak odevzdává S. R. Hadden a spol. burzovní dům na Wall Street, obchodní společnosti Genetic Engineering, Inc., Hadden Cybernetícs a Babylon chudým.

„Ne tak docela. Ne. Bylo jen zábavné na to myslet.

Dělalo mi dobře, když se mě na to ptali. Díval jsem se na ty nákresy.“ Ukázal na osm svazků komerčního vydání, rozházených po pracovním stole. „Jsou tam úžasné věci, ale nemyslím, že by se klíč skrýval zrovna tam. V nákresech nebude. Nevím, proč si vůbec myslíte, že klíč musí být přímo ve Zprávě. Možná že ho nechali na Marsu nebo na Plutu nebo, já nevím, v ohonu Halleyovy komety a my ho objevíme až za několik století. Pro dnešek víme, že je tady tenhle úžasný Stroj s konstrukčními nákresy a třiceti tisíci stránkami výkladového textu. Ale ani nevíme, jestli bychom tu věc uměli postavit, kdybychom to uměli přečíst. Takže počkáme pár století a budeme zdokonalovat svou technologii s vědomím, že dříve či později budeme muset být připraveni Stroj postavit. To, že klíč nemáme, nás svazuje s budoucími generacemi. Lidstvo je postaveno před problém, jehož vyřešení možná potrvá celé generace.

Nemyslím, že je na tom něco špatného. Mohlo by to být naopak docela zdravé. Možná děláte chybu, když pořád hledáte nějaký klíč. Možná by bylo lepší vůbec ho nenajít.“

„Ne, já chci ten klíč najít teď hned. Nemůžeme vědět, jestli na nás budou čekat navěky. Jestli zavěsí jen proto, že nedostali žádnou odpověď, bude to mnohem horší, než kdyby vůbec nezavolali.“

„Dobrá, možná na tom něco bude. Každopádně, přišel jsem na tolik možností, na kolik jsem jen mohl. Řeknu vám pár triviálních možností a pak jednu netriviální. Nejdřív ty triviální: klíč sice ve Zprávě je, ale běží úplně jinou přenosovou rychlostí. Předpokládejme, že je tam ještě další zpráva o rychlostí jeden bit za hodinu – uměli byste ji zachytit?“

„Naprosto. Tak jako tak na přijímači běžně ověřujeme posuvy kmitočtu. Ale kromě toho, jeden bit za hodinu vám dá – chvilku strpení – deset, nejvýš dvacet kilobajtů na celou Zprávu.“

„Takže to by dávalo smysl pouze tehdy, kdyby byl klíč mnohem jednodušší než Zpráva. Vy si myslíte, že není. Já si myslím, že není. Takže co takhle mnohem vyšší přenosové rychlosti? Jak můžete vědět, že se pod každým bitem vaší Zprávy o Stroji neskrývá jeden megabajt zprávy o klíči?“

„Protože by to produkovalo monstrózní šířky vlnového pásma. Okamžitě bychom o tom věděli.“

„Dobrá, no tak se tam třeba vždycky jednou za čas bleskově vysype hromada dat. Představte si to jako mikrofilm. Je tam malinký mikrofilm, který si pravidelně vysedává v určitých částech Zprávy. Představuji si malou škatulku, která ve vašem běžném jazyce říká: ‚Já jsem klíč.’

Hned potom se ozve kratičké cvaknutí. A v tom cvaknutí jsou stovky megabajtů informací, hrozně rychle za sebou.

Mohli byste vědět, jestli tam nějaké takové škatulky nemáte?“

„Věřte mi, o tom bychom věděli.“

„No dobře, a co třeba fázová modulace? Používá se v telemetrii radarů a kosmických plavidel a skoro vůbec neruší rádiové spektrum. Máte zapojený fázový korelátor?“

„Ne. To je dobrý nápad. Podívám se na to.“

„A teď ta netriviální myšlenka: jestli bude ten Stroj vůbec někdy hotov, jestli se do něj naši lidé posadí, někdo zmáčkne tlačítko a pak se těch pět lidí někam vydá. Je jedno kam. Teď se naskýtá jedna zajímavá otázka, totiž jestli se těch pět lidí ještě někdy vrátí. Možná že ne. Zamlouvá se mi představa, že si celý tenhle projekt Stroje vymysleli nějací veganští zloději mrtvol. Víte co, jejich studenti medicíny nebo antropologové nebo tak něco. Potřebují prostě několik lidských těl. Přijít si pro ně na Zemi je dosti problematické – potřebujete povolení, propustky od dopravních úřadů – kruci, to za ty potíže přece nestojí. Bez velké námahy přitom

můžete poslat na Zemi zprávu a pak se sami pozemšťané málem přetrhnou, jen aby vám poslali pět svých těl.

Je to jako sbírání známek. Věnoval jsem se tomuhle koníčku, když jsem byl malý. Mohli jste klidně poslat dopis komukoli do ciziny a on vám většinou odepsal. Nezáleželo na tom, o čem psal. Jediné, o co vám šlo, byla známka.

Takže moje představa je taková: na Veze je několik sběratelů známek. Když mají náladu, posílají dopisy a z celého vesmíru k nim pak přilétají různá těla. Vy byste takovou sbírku nechtěla vidět?“

Usmál se na ni a pokračoval. „Fajn, takže co to má co dělat s nalezením klíče? Nic. Souvisí to spolu, jedině jestli se mýlím. Jestli je moje představa mylná, jestli se těch pět vrátí na Zem, pak nám hodně pomůže, že umíme létat do vesmíru. Bez ohledu na to, jak jsou hrozně chytří, přistát se Strojem bude pěkně drsné. Příliš mnoho věcí je v pohybu.

Bůhví, jaký to má hnací systém. Když se přiřítíte z vesmíru s tím, že přistanete s nepřesností jen o pár metrů pod zemským povrchem, máte to spočtené. A co je pár metrů proti šestadvaceti světelným rokům, že? Je to moc riskantní.

Až se bude Stroj vracet, vynoří se – nebo co bude vlastně provádět – někde ve vesmíru, někde poblíž Země, ale ne na ní nebo snad v ní. Takže se chtějí ujistit, že umíme létat do vesmíru, abychom pak těch pět lidí mohli z vesmíru zachránit. Ale mají naspěch a nebudou sedět a čekat, až k nim na Vegu přijdou večerní zprávy z roku 1957. Co tedy

udělají? Zařídí to tak, aby se část Zprávy dala zachytit jedině z vesmíru. Která část to je? Klíč. Když dokážete zachytit klíč, umíte létat do vesmíru a umíte se také bezpečně vrátit zpátky. Takže si představuji, že klíč je vysílán na frekvenci kyslíkových absorpcí v mikrovlnném spektru nebo někde v infračerveném spektru – v nějaké jeho části, kterou nezjistíte, dokud nejste pěkně venku ze zemské atmosféry…“

„Máme Hubbleův teleskop, který sleduje Vegu po celé délce spektra ultrafialového, viditelného i infračerveného záření. Ani známka čehokoli. Rusové opravili svůj přístroj na milimetrové vlny. Nedívají se pomalu nikam jinam než na Vegu a nenašli nic. Ale budeme se dívat dál. Jiné možnosti?“

„Určitě si nedáte nic k pití? Osobně sice nepiju, ale tolik lidí přece pije.“ Ellie opět odmítla. „Ne, žádné další možnosti. Teď jsem tedy na řadě já?

Podívejte, chtěl bych vás o něco požádat. I když si dost dobře neumím o věci říkat. Nikdy jsem to neuměl. V očích veřejnosti jsem bohatý člověk s legračním vzhledem a bez výčitek svědomí – někdo, kdo hledá slabiny v systému, aby na tom mohl rychle vydělat. A neříkejte mi, že ničemu z toho nevěříte. Každý je o tom aspoň částečně přesvědčen.

Asi už jste slyšela něco z toho, co vám tady hodlám vyprávět, ale dejte mi deset minut a já vám povím, jak to všechno začalo. Chci, abyste se o mně něco dověděla.“

Pohodlně se usadila, přičemž si lámala hlavu, co by od ní asi tak mohl chtít. Rychle zavrhla plané představy zahrnující Ištarův chrám, Haddena a možná jeden nebo dva vozataje přihozené jako přívažek.

Před lety vynalezl modul, který automaticky vypínal zvuk, jakmile se v televizi objevila reklama. Zpočátku to ještě nebylo zařízení na zjišťování kontextu. Místo toho jednoduše monitorovalo amplitudu nosného kmitočtu.

Tvůrci televizních reklam pouštěli své reklamní bloky hlasitěji a s nižší hladinou šumu než programy, které byly jejich nominálními nositeli. Zpráva o Haddenově modulu se bleskově rozšířila v ústním podání. Lidé mluvili o pocitu úlevy, o odejmutí těžkého břemene, dokonce o vyložené radosti z toho, že byli osvobozeni od přívalu reklam během šesti až osmi hodin, které průměrný Američan denně stráví před televizní obrazovkou. Než mohl televizní reklamní průmysl vůbec nějak zareagovat, Adnix, čili Ubíječ reklam, se stal vysoce populárním. Nutil inzerenty a televizní stanice ke zvolení nových strategií nosného kmitočtu, na které Hadden vždy odpověděl novým vynálezem. Někdy se mu podařilo vynalézt obvody proti strategiím, na které reklamní agentury a televizní stanice ještě ani nepřišly. Říkával, že jim tak šetří zbytečnou práci s novými vynálezy, které stojí jejich akcionáře nemalé peníze a které jsou tak jako tak předem odsouzeny k neúspěchu. A jak rostl objem jeho

prodeje, neustále snižoval ceny. Byl to určitý druh elektronické války. A on ji vyhrával.

Tak se ho snažili žalovat – něco ve smyslu spiknutí v omezování volného trhu. Měli dost politického vlivu na to, aby byl zamítnut jeho návrh na okamžité propuštění, ale nebyli až tak vlivní, aby ten případ prakticky vyhráli. Soudní přelíčení Haddena přimělo, aby se zabýval příslušnými zákony. Brzy poté již inzeroval přes známou agenturu Madison Avenue, kde byl tou dobou hlavním tichým společníkem, svůj vlastní výrobek v komerční televizi. Po několika týdnech sporů mu jeho reklamy stáhli. Zažaloval všechny tři televizní stanice a v tomto procesu se mu podařilo dokázat spiknutí v omezování volného trhu.

Vysoudil obrovské finanční vyrovnání, které tou dobou nemělo v případě tohoto typu obdoby a které svým skromným způsobem přispělo k zániku původních televizních společností.

Vždycky se samozřejmě najdou lidé, které televizní reklamy baví a kteří žádný Adnix nepotřebují. Ale ti představují mizivou menšinu. Hadden zbohatl na tom, že vykuchal televizní reklamy. A také si přirozeně nadělal spoustu nepřátel.

V době, kdy byly k dostání čipy na zjišťování kontextu, už měl připraven Preachnix, submodul, který se dal připojit k Adnixu. Preachnix jednoduše přepnul kanál, jakmile náhodou naskočil nějaký dogmatický náboženský program.

Mohli jste si navolit klíčová slůvka typu „Advent“ nebo „Nanebevzetí“ a oblafnout tak spoustu nepohodlných programů. Preachnix byl jako dar z nebes pro trpělivou, ale významnou menšinu televizních diváků. Špitalo se i o tom, a sem tam na tom něco pravdy bylo, že příští Haddenův submodul se bude jmenovat Jivenix – Ubíječ hantýrky – a bude reagovat výhradně na veřejné proslovy prezidentů a premiérů.

Když později vyvinul čipy na zjišťování kontextu, začalo mu být jasné, že mají mnohem širší využití – od vzdělávání, vědy a lékařství až po vojenskou rozvědku a průmyslovou špionáž. A právě v této věci byla sepsána slavná žaloba Spojené státy vs. Hadden Cybernetics. Jeden z Haddenových čipů byl shledán příliš dobrým pro spořádaný občanský život a na doporučení Úřadu národní bezpečnosti byl výrobní areál a klíčový personál pro nejvyspělejší kontextový čip zabaven vládou. Přišlo jim prostě jen příliš závažné číst si ruskou poštu. Bůhví, řekli mu, co by se stalo, kdyby si Rusové mohli číst poštu naši.

Hadden

odmítl

při

převzetí

svého

majetku

spolupracovat a zapřísáhl se, že se napříště nebude pouštět do oblastí, které by snad mohly mít něco společného s národní bezpečností. Vláda znárodňuje průmysl, říkával.

Prohlašují se za kapitalisty, ale když jim teče do bot, ukazují svou socialistickou tvář. On jen objevil neuspokojenou potřebu veřejnosti a využil stávající a legální technologii,

aby dal lidem to, po čem toužili. Byla to klasická ukázka kapitalismu. Ale najde se spousta střízlivých kapitalistů, kteří vám potvrdí, že zašel příliš daleko už s Adnixem, že představoval reálnou hrozbu pro americký způsob života. V

zarputilém sloupku v deníku Pravda to V. Petrov označil za konkrétní příklad protiřečení kapitalismu. The Wall Street Journal se ohradil, možná poněkud od tématu, když označil název deníku Pravda za konkrétní příklad protiřečení komunismu.

Choval podezření, že toto převzetí majetku byla jen záminka, že jeho hlavním proviněním byl prostý fakt, že zaútočil na vysílání reklam a evangelia v televizi.

Opakovaně argumentoval, že Adnix a Preachnix jsou podstatou kapitalistického podnikání. Základem kapitalismu přece má být nabízet lidem alternativy.

„Takže, neexistence reklamy je alternativa, povídám jim. Obrovské rozpočty na reklamu vznikají pouze tehdy, když není mezi výrobky žádný rozdíl. Kdyby se výrobky od sebe doopravdy lišily, lidé by kupovali ten, který je lepší.

Reklama lidi učí tomu, aby nevěřili vlastnímu úsudku.

Reklama lidi učí tomu, aby byli blbí. Silná země potřebuje chytré lidi. Takže Adnix je vlasteneckým počinem. Výrobci mohou klidně použít část svých rozpočtů na reklamu k tomu, aby zdokonalili své výrobky. Ku prospěchu zákazníka. Časopisy, noviny a zásilková služba budou

vzkvétat, což utiší bolest reklamních agentur. Nevidím v tom žádný problém.“

Adnix, daleko více než nesčetné obžaloby komerčních společností pro urážku na cti, nakonec vedl přímo k jejich zániku. Nejdříve se jen formovala malá armáda nezaměstnaných

reklamních

agentů,

zruinovaných

funkcionářů bývalých televizních společností a duchovních na mizině, kteří složili krvavou přísahu, že se Haddenovi pomstí. Ale časem měl čím dál tím víc opravdových nepřátel. Není pochyb o tom, pomyslela si Ellie, že je Hadden docela zajímavý člověk.

„Takže počítám, že nastal čas odejít. Mám víc peněz, než dokážu utratit, moje žena mě nemůže vystát a všude mám samé nepřátele. Chci udělat něco důležitého, něco, co stojí za to. Chci udělat něco, na co si lidé vzpomenou ještě za stovky let, a budou rádi, že jsem byl u toho.“

„Vy chcete…,“ nevěřila.

„Chci postavit Stroj. Podívejte, dokonale se k tomu hodím. Mám nejlepší odborné znalosti, praxi a zkušenosti v kybernetice, lepší než Carnegie-Mellon, lepší než MIT, lepší než Stanford, lepší než Santa Barbara. A jestli je z těch plánů něco jasné, pak je to fakt, že tohle není práce pro žádného staromódního výrobce starého šrotu. A také budete potřebovat něco na způsob genetického inženýrství.

Nenajdete nikoho, kdo by byl do téhle práce více zasvěcen.

A já to udělám za každou cenu.“

„Vážně, pane Haddene, kdo postaví Stroj, jestli se do té fáze vůbec dostaneme, to opravdu nezáleží na mně. Je to věc mezinárodního rozhodnutí. Jsou do toho zapojeni všemožní politici. Ještě teď debatují v Paříži o tom, zda tu věc máme vůbec postavit, pokud Zprávu vůbec někdy rozluštíme.“

„Myslíte, že to nevím? Kromě toho využívám běžných postupů ve sféře vlivu a korupce. Chci jen, abych měl z dobrých důvodů dobré zastání na straně andělů, chápete? A když už mluvíme o andělích, tomu Palmeru Jossovi a Billy Jo Rankinovi jste opravdu pěkně pocuchala nervy. Takhle rozrušené jsem je neviděl od doby, kdy měli ty trable s Mariinými vodami. A jak Rankin říká, že je úmyslně nesprávně citován ohledně podpory Stroje! Můj ty Bože!“

Potřásl hlavou v předstíraném úžasu. Bylo nad slunce jasnější, že mezi těmito zapálenými apoštoly a vynálezcem Preachnixu existuje určitá odvěká osobní nevraživost, a Ellie se jich z neznámého důvodu začala zastávat.

„Jsou oba dva mnohem chytřejší, než si možná myslíte.

A Palmer Joss je… no, je na něm něco opravdového. Není to falešný člověk.“

„Jste si tak jistá, že to není jen další uhlazená tvář?

Promiňte, ale je důležité, aby v tomhle lidé rozuměli svým pocitům. A je moc vážné, když jim nerozumí. Já tyhle šašky znám. Pod povrchem, když jde do tuhého, jsou to jen posluhovači. Spoustě lidí připadá náboženství atraktivní –

chápete, osobně, sexuálně. Měla byste vidět, co se děje v Ištarově chrámu.“

Potlačila nepatrný záchvěv odporu. „Myslím, že si tu skleničku dám,“ svolila nakonec.

Když se dívala dolů z podstřeší, spatřila stupňovité terasy Zikkuratu, všechny posázené květinami, umělými i pravými v závislosti na ročním období. Byla to rekonstrukce Visutých zahrad v Babylonu, jednoho ze Sedmi divů světa.

Jako zázrakem byl Zikkurat projektován tak, že se ani moc nepodobal hotelu Hyatt. Hluboko dole mohla ve světle pochodní rozpoznat průvod, který směřoval od Zikkuratu zpět k Enlilské bráně. V jeho čele nesli čtyři statní, do půl těla nazí muži jakési křeslo na nosítkách. Kdo nebo co sedělo v něm, to už nepoznala.

„To je slavnost na počest Gilgameše, jednoho z hrdinů staré sumerské kultury.“

„Ano, slyšela jsem o něm.“

„Nesmrtelnost byla jeho koníčkem.“

Pronesl to čistě faktickým tónem, jakoby na vysvětlenou, a podíval se na hodinky.

„Víte, bylo to právě na vrcholek Zikkuratu, kam se králové vydávali pro instrukce od Bohů. Zvláště od Anua, boha nebes. Mimochodem, podíval jsem se, jak nazývali Vegu. Byla to Tiranna, Život Nebes. Připadá mi legrační říkat jí zrovna takhle.“

„A vám se dostalo nějakých instrukcí?“

„Ne, ty přece přišly k vám, ne ke mně. Ale další Gilgamešův průvod půjde zase v devět hodin.“

„Obávám se, že se nebudu moci tak dlouho zdržet. Ale dovolte mi na něco se vás zeptat. Proč Babylon?“ zajímala se. „A Pompeje? Tady vás máme, jednoho z nejvynalézavějších lidí pod sluncem. Založil jste několik mamutích společností; porazil jste reklamní průmysl na jeho vlastní půdě. Dobrá, tak vás trochu zpražili v té bezpečnostní otázce ohledně kontextového čipu. Ale pořád existuje spousta jiných věcí, které jste mohl dělat. Proč…

Zrovna tohle?“

Průvod již v dáli dosáhl Assurova chrámu.

„Proč ne něco… hodnotnějšího?“ konkretizoval.

„Snažím se jen uspokojit společenské potřeby, které vláda nevidí nebo ignoruje. To je kapitalismus. Je to legální. Je to zdrojem štěstí pro spousty lidí. A myslím, že je to také bezpečný ventil pro některé šílence, které tahle společnost soustavně produkuje.

Ale tou dobou jsem to neměl nijak zvlášť promyšlené.

Je to docela jednoduché. Vzpomínám si přesně na chvíli, kdy jsem dostal nápad s Babylonem. Byl jsem se svým synem Jasonem v Disneylandu a jeli jsme na kolesovém parníku jako na Mississippi. Jasonovi mohly být čtyři, možná pět let. Myslel jsem na to, jak jsou Disneyovi lidé mazaní, že přestali vybírat jednotlivé lístky na každou jízdu a místo toho vám nabídli jednodenní vstupenku, která platí

na všechno. Ušetřili na některých platech – například na výběrčích vstupenek. Ale co je mnohem důležitější, lidé mají sklon přeceňovat svou chuť na všemožné atrakce.

Zaplatí příplatek, aby mohli jít na všechno, a potom jim stačí ke štěstí daleko méně.

No a vedle mě a Jasona seděl nějaký osmiletý kluk s nepřítomným výrazem ve tváři. Jeho věk jen odhaduji.

Možná mu bylo deset. Jeho otec mu pořád něco cpal a on odpovídal jednoslabičnými slůvky. Ten kluk se mazlil s hlavní pušky na hraní, kterou měl opřenou o své lehátko.

Pažbu pušky měl mezi nohama. Jediné, co si přál, bylo, aby ho nechali na pokoji a mohl si hrát se svou puškou. Za ním byly věže a věžičky Kouzelného království, ale pro něj jako by se to najednou všechno zbortilo. Chápete, co se snažím říci?“

Nalil si do sklenky dietní kolu a přiťukl k její sklenici.

„Nechť zmatek zavládne v řadách vašich nepřátel,“

pronesl blahodárný přípitek. „Nechám vás vyprovodit Ištarovou bránou. Na cestě k Enlilské bráně bude kvůli průvodu příliš těsno.“

V tu chvíli se jako zázrakem objevily oba ochranné doprovody a bylo evidentní, že už je jí dovoleno odejít.

Náhle zatoužila zdržet se ještě chvilku.

„Nezapomeňte se podívat na fázovou modulaci a na kyslíkové linky. Ale i kdybych se mýlil v tom, kde ten

zpropadený klíč je, nezapomeňte: já jsem jediný, kdo může Stroj postavit.“

Ištarova brána byla nádherně nasvícena silnými světlomety. Byla zdobená skleněnými kachlíky s vypodobněním nějakého modrého zvířete. Archeologové jej nazvali drakem.

KAPITOLA 14

HARMONICKÝ OSCILÁTOR

Skepticismus značí neposkvrněný intelekt a

bylo by ostudné zřeknout se ho příliš brzy, nebo s první velkou nadějí: je ušlechtilé chladně a hrdě jej pěstovat během dlouhého mládí, než může být nakonec, po dozrání

instinktů a uvážlivosti, nahrazen pravou

věrností a štěstím.

</code>

<code>Skepticismus a smyslová víra, IX

BYLA TO REBELSKÁ a rozvratná mise. Nepřítel byl nezměrně početnější a mnohem silnější. Ale vědělo se o jeho slabinách. Bylo možné převzít nad ním vládu použitím jeho vlastních nástrojů proti němu. Nyní, s miliony obětavých agentů na svých místech…

Kýchla a pokusila se najít čistý papírový kapesník v napěchované kapse prezidentského froté županu. Nebyla namalovaná, ačkoli na jejích popraskaných rtech byly znát skvrnky mentolového balzámu.

„Doktor říká, že musím zůstat v posteli, jinak prý dostanu virový zápal plic. Řekla jsem si o antibiotika, a on mi vysvětloval, že na viry žádná antibiotika nejsou. Tak jak teda ví, že mám nějaký virus?“

Der Heer se nadechl k odpovědi a už chtěl začít gestikulovat, když tu ho prezidentka zarazila.

„Ne, to nevadí. Vy mi začnete vyprávět o DNA a vyšetřování hostitele a já vašemu vyprávění stejně nebudu rozumět. Jestli se mého viru nebojíte, klidně se posaďte.“

„Děkuji, paní prezidentko. Jedná se o ten klíč. Mám tady pro vás zprávu. Její příloha obsahuje dlouhou technickou pasáž. Myslel jsem, že by vás to také mohlo zajímat. Čteme tu věc teprve chvíli a v podstatě jí rozumíme téměř bez problémů. Je to ďábelsky důmyslný učební program. Ďábelsky samozřejmě nemyslím nijak doslova.

Touhle dobou už musíme mít slovník o asi třech tisících slovech.“

„Nechápu, jak je to možné. Dokážu ještě pochopit, že vás mohou naučit názvy jejich čísel. Uděláte jednu tečku a napíšete pod ní slovo JEDNA a tak dále. Dokážu pochopit, že pod obrázek hvězdy můžete napsat slovo HVĚZDA. Ale nechápu, jak byste to udělali se slovesy nebo minulým časem nebo podmiňovacím způsobem.“

„Něco z toho dělají pomocí filmu. Filmy se skvěle hodí pro vyjádření sloves. A spoustu toho dělají pomocí čísel.

Dokonce i abstrakce; dovedou sdělovat abstraktní pojmy pomocí čísel. Vypadá to asi takhle: nejprve udělají výčet čísel a pak uvedou nějaká nová slova – slova, kterým nerozumíme. Tady jsem označil jejich slova našimi písmeny. Dejme tomu, že nám přijde asi něco takového (písmena přitom nahrazují symboly, které uvedli Vegané).“

Napsal:

1A1B2Z 1A2B3Z 1A7B8Z

„Co si myslíte, že to je?“

„Moje středoškolské vysvědčení? Chcete říct, že tam je stále stejná kombinace teček a čárek, kterou zastupuje písmeno A, a jiná kombinace teček a čárek, kterou zastupuje B, a tak dále?“

„Přesně tak. A vy víte, co znamená jednička a dvojka, ale nevíte, co znamená A a B. Co vám takováhle řádka říká?“

„A znamená plus a B znamená rovná se. To je to, kam směřujete?“

„Správně. Ale zatím nevíme, co znamená Z, je to tak?

A teď přijde něco jako tohle:

1A2B4Y

Chápete?“

„Možná. Dejte mi jiný příklad, který končí na Y.“ Na papír napsal:

2000A4000B0Y

„Fajn, myslím, že to mám. Pokud ovšem nepřečtu poslední tři symboly jako jedno slovo. Z znamená pravdivý výrok a Y výrok nepravdivý.“

„Správně. Přesně tak. Dost dobré na prezidentku s virem a jihoafrickou krizí. Takže pomocí pár řádek textu nás naučili čtyři slovíčka: plus, rovná se, pravdivé, nepravdivé.

Čtyři pěkně užitečná slova. Pak nás mohou učit dělení, vydělí jedničku nulou a sdělí nám slovíčko ‚nekonečno’.

Nebo je to možná jen slovíčko ‚nedefinováno’. Nebo řeknou: ‚Součet vnitřních úhlů trojúhelníku se rovná dvěma

pravým úhlům.’ Pak to okomentují tak, že výrok platí, jestliže je prostor plochý, ale neplatí, jestliže je zakřivený.

Takže teď už víte, jak říct jestliže a –“

„Nevěděla jsem, že prostor je zakřivený. Kene, o čem to k čertu mluvíte? Jak může být prostor zakřivený? No nic, nevadí, nevadí. To stejně nemůže mít nic společného s tím, co je před námi.“

„Vlastně…“

„Sol Hadden mi povídal, že to byl jeho nápad, kde klíč hledat. Nedívejte se na mě tak pobaveně, Kene. Bavím se se všemi možnými typy.“

„Nemyslel jsem… no… jak tomu rozumím já, pan Hadden přišel s několika návrhy, které už dříve napadly i ostatní vědce. Doktorka Arrowayová je nakonec všechny ověřila a jedním z nich se trefila do černého. Říká se tomu fázová modulace nebo také fázové kódování.“

„Ano. Takže jestli tomu dobře rozumím, Kene, klíč je roztroušen po celé Zprávě, je to tak? Mnohokrát se opakuje.

A nějaký klíč tam byl i krátce poté, co Arrowayová poprvé objevila signál.“

„Krátce poté, co poprvé objevila třetí vrstvu palimpsestu, plán Stroje.“

„A technologii, potřebnou k přečtení klíče, má hodně zemí, že?“

„No, potřebují zařízení, kterému se říká fázový korelátor. Ale vlastně ano, mají. Ale stejně to jsou země, které s námi spolupracují.“

„Pak si tedy Rusové mohli ten klíč přečíst klidně před rokem, je to tak? Nebo Číňané nebo Japonci. Jak můžete vědět, že v tuhle chvíli nemají Stroj už napůl postavený?“

„Myslel jsem na to, ale Marvin Yang říká, že to není možné. Satelitní snímky, elektronická zpravodajská činnost, lidé na scéně, to vše jen potvrzuje, že není ani stopy po nějakém velkém konstrukčním projektu, kterého bude ke stavbě Stroje třeba. Ne, my všichni jsme usnuli na vavřínech. Nechali jsme se unést myšlenkou, že klíč musí přijít na začátku Zprávy a že nemůže být roztroušen po celé její délce. Teprve když se Zpráva začala opakovat, a my jsme zjistili, že tam nic není, začali jsme přemýšlet o jiných možnostech. To vše proběhlo v těsné spolupráci s Rusy a se všemi ostatními. Nemyslíme si, že by měl před námi někdo náskok, ale na druhou stranu je fakt, že teď má zase klíč každý. Nemyslím si, že bychom teď mohli jednat jakkoli jednostranně.“

„Nechci, abychom jednali jednostranně. Chci se jen ujistit, že nejedná jednostranně a na vlastní pěst někdo jiný.

Dobrá, takže zpět k vašemu klíči. Víte, jak říct pravda – nepravda, jestliže – pak, a že je prostor zakřivený. Jak s tím chcete postavit Stroj?“

„Víte, nemyslím, že by vás tahle rýma, nebo co jste to dostala, nějak moc zpomalila. Tak tedy, tímhle to samozřejmě teprve začíná. Představte si například, že nám nakreslí periodickou tabulku prvků, takže musí pojmenovat všechny chemické prvky, představu atomu, představu jádra, protonů, neutronů, elektronů. Stejné kvantum informací pak projdou mechanicky znovu, jen aby se ujistili, že dáváme pozor – už teď máme možnost pořádně pochopit a opravit si některé poznatky. Pak se začnou soustřeďovat na jednotlivé materiály potřebné ke konstrukci. Z nějakého důvodu například potřebujeme dvě tuny erbia, takže nám vysvětlí šikovnou techniku, jak ho těžit z běžných hornin.“

Der Heer obrátil dlaně vzhůru ve smířlivém gestu.

„Hlavně se mě neptejte, na co potřebujeme dvě tuny erbia.

Nikdo nemá nejmenší tušení.“

„Na to jsem se zeptat nechtěla. Spíš bych chtěla vědět, jak vám vysvětlili, kolik váží tuna.“

„Spočítali nám to v Planckových hmotnostech.

Planckova hmotnost je…“

„To je jedno, to je jedno. Je to prostě něco, co znají fyzikové celého vesmíru, ne? A o čem jsem já nikdy neslyšela. Ale teď k jádru věci. Rozumíme tomu klíči dost na to, abychom s jeho pomocí mohli začít číst Zprávu?

Budeme schopni tu věc postavit nebo ne?“

„Odpověď zřejmě zní ano. Máme klíč teprve několik týdnů, ale už nám padají do klína celé kapitoly Zprávy,

kterým rozumíme. Pečlivě propracovaný design, nadbytečné vysvětlování a pokud můžeme soudit, nadměrná obšírnost při popisování designu Stroje. Měli bychom pro vás mít trojrozměrný model Stroje právě včas na tu schůzi ohledně výběru posádky, co se koná ve čtvrtek, jestli se na ni ovšem cítíte. Dosud jsme však nepřišli na to, co ten Stroj dělá, nebo jak funguje. A jsou tam také nějaké legrační organické sloučeniny, které jako součást Stroje nedávají žádný smysl.

Ale podle všeho si skoro všichni myslí, že tu věc dovedeme postavit.“

„Kdo si to nemyslí?“

„No, Lunačarskij a Rusové. A samozřejmě Billy Jo Rankin. Pořád se najdou lidé, kteří se bojí, že Stroj vyhodí svět do vzduchu nebo pohne zemskou osou nebo tak něco.

Ale na většinu vědců udělalo největší dojem to, jak je návod podrobný a kolika různými způsoby se nám snaží vysvětlit jednu a tu samou věc.“

„A co tomu říká Eleanor Arrowayová?“

„Říká, že kdyby nás chtěli oddělat, tak jako tak se sem za nějakých pětadvacet let dostanou a za tu dobu nemůžeme na svou obranu udělat vůbec nic. Mají před námi příliš velký náskok. Takže tvrdí: ‚Postavte to, a jestli máte strach, že to ohrozí naše životní prostředí, postavte to na nějakém odlehlém místě.’ Profesor Drumlin prohlašuje, že to pro něj za něj můžeme postavit třeba v centru Pasadeny. V podstatě tvrdí, že každou minutu, co se bude Stroj stavět, bude u

toho, takže bude také první, kdo to odnese, jestli vyletí do vzduchu.“

„Drumlin, to je ten člověk, co přišel na to, že je tohle design Stroje, ne?“

„Ne tak přesně, on jen –“

„Přečtu si včas všechny materiály na čtvrteční schůzi.

Máte pro mě ještě něco?“

„Vážně uvažujete o tom, že svolíte, aby Stroj postavil Hadden?“

„No, to nezáleží jen na mně, jak víte. Ta dohoda, kterou vypracovávají v Paříži, nám dává, řekněme, asi jednu čtvrtinu. Když to zjednoduším, Rusové mají další čtvrtinu, Číňané a Japonci mají dohromady čtvrtinu a zbytek světa má čtvrtinu. Stroj nebo aspoň nějakou jeho část by chtěla stavět spousta národů. Jde jim o prestiž a o nové průmyslové závody, o nové znalosti. Dokud před námi někdo nezíská výrazný náskok, zní mi to všechno celkem dobře. Je možné, že by z toho mohl Hadden něco utržit. V čem je problém?

Vy si nemyslíte, že je k tomu technicky způsobilý?“

„To určitě je. Jenomže –“

„Jestli je to všechno, Kene, uvidíme se ve čtvrtek, pokud mi to můj vir dovolí.“

Když za sebou der Heer zavíral dveře a vstupoval do přilehlého obývacího pokoje, ozvalo se prezidentčino výbušné kýchnutí. Dozorčí důstojník, který seděl strnule na gauči, se očividně vylekal. Kufřík u jeho nohou byl

přecpaný zplnomocňujícími kódy pro jadernou válku. Der Heer ho uklidnil opakovaným gestem ruky, obrácenou dlaní k zemi s roztaženými prsty. Důstojník se omluvně usmál.

</code>

<code>Novinářům právě skončila možnost pořizování snímků a její oči si po hromadném útoku blesků a televizních reflektorů jen pomalu zvykaly na nastalou tmu. Fotky prezidentky, jak se dívá zatvrzelým pohledem do dalekohledu Námořní observatoře, které se druhého dne objeví ve všech novinách, byly samozřejmě menším podfukem. Ve skutečnosti neviděla v dalekohledu vůbec nic, dokud fotografové neodtáhli a nerozhostila se opět tma.

„Proč se tak chvěje?“

„To je vzdušná turbulence, paní prezidentko,“ vysvětlil der Heer. „Horké bubliny vzduchu unikají a zkreslují obraz.“

„Jako když se dívám na Siho přes stůl u snídaně, když je mezi námi toaster. Vzpomínám si, že jsem tuhle viděla, jako by se mu zmenšovala celá jedna tvář,“ řekla afektovaně zvýšeným hlasem, aby to prezidentčin druh, který stál poblíž a diskutoval s uniformovaným velitelem observatoře, nemohl přeslechnout.

„Ano, poslední dobou žádný toaster u snídaně,“ odvětil přívětivě.

Seymour Lasker byl před svým odchodem do důchodu vysoce postaveným úředníkem Mezinárodního odborového svazu ženských oděvů. Svou ženu potkal o celá desetiletí dříve, když zastupoval Newyorskou společnost dívčích kabátků, a zamilovali se do sebe během rozvleklého pracovního vyrovnání. S ohledem na jejich aktuální postavení byl jejich zdravý vztah vskutku pozoruhodný.

„Bez toasteru to zvládnu, ale nedostává se mi dostatku snídaní se Sim.“ Pozvedla obočí zhruba jeho směrem a pak se vrátila k okuláru pro jedno oko. „Vypadá to jako modrá améba, taková celá… rozpláclá.“

Po náročné schůzi ohledně výběru posádky se prezidentka nacházela v optimistickém rozpoložení. Její nachlazení bylo skoro pryč.

„Co kdyby tam ta turbulence nebyla, Kene? Co bych viděla pak?“

„Pak by to vypadalo jako z vesmírného dalekohledu nad pozemskou atmosférou. Viděla byste stálý, neblikající světelný bod.“

„Jen tu hvězdu? Jenom Vegu? Žádné planety, žádné prstence, žádné laserové bitevní základny?“

„Nikoli, paní prezidentko. To vše by bylo moc malé a slabé, aby to bylo vidět i velmi velkým dalekohledem.“

„No, doufám jen, že vaši vědci vědí, co dělají,“

pronesla skoro šeptem. „Hrozným způsobem se zavazujeme něčemu, co jsme ani nikdy neviděli.“

Der Heera to poněkud vyvedlo z rovnováhy. „Ale viděli jsme jedenatřicet tisíc stran textu – obrázků, slov, plus rozsáhlý klíč.“

„Vidět něco v knize není to samé, jako vidět to na vlastní oči. Je to trochu příliš… deduktivní. Nevyprávějte mi o tom, jak vědci na celém světě dostávají stejná data. To všechno vím. A nevyprávějte mi, jak je návod na Stroj jasný a nedvojznačný. To vím také. A když couvneme, postaví Stroj na sto procent někdo jiný. Tohle všechno už vím. Ale přesto jsem pořád nervózní.“

Společnost se pomalu přesunula z izolované Námořní observatoře do rezidence viceprezidenta. Během posledních týdnů byly v Paříži horlivě vypracovány předběžné dohody o složení posádky. Spojené státy a Sovětský svaz prosazovaly dvě místa v posádce pro každou z těchto velmocí; v podobných otázkách byly spolehlivými spojenci.

Ale obhájit tento argument před ostatními národy Světového společenství Zprávy už bylo o poznání těžší. Tou dobou bylo pro Spojené státy a Sovětský svaz – i v otázkách, na nichž se shodly – mnohem náročnější prosadit svou u ostatních národů světa, než tomu bývalo kdysi.

Celý podnik byl nyní široce vydáván za globální aktivitu celého lidského druhu. Název „Světové společenství

Zprávy“ se pomalu začal měnit na „Světové společenství Stroje“. Národy s dílčími kusy Zprávy se pokoušely využít této skutečnosti jako vstupenky do posádky pro jednoho jejich státního příslušníka. Číňané poklidně argumentovali, že do poloviny příštího století jich na světě bude jeden a půl miliardy, a to se jich přitom spousta narodí jako jedináčci díky čínskému experimentu se státem podporovanou kontrolou porodnosti. Jakmile tyto děti vyrostou, budou bystřejší, předpovídali, a více citově vyrovnané než děti ostatních národů s méně striktními pravidly o velikosti rodiny. Vzhledem k tomu, že budou proto Číňané za padesát let hrát mnohem významnější roli v záležitostech celého světa, argumentovali, zasluhují si alespoň jedno z pěti sedadel Stroje. To byla argumentace, o které nyní diskutovali představitelé mnoha národů, kteří ani nenesli za Zprávu či za Stroj žádnou odpovědnost.

Evropa a Japonsko obětovaly zastoupení v posádce výměnou za zásadní odpovědnost při výrobě součástí Stroje, neboť se domnívaly, že to s sebou přinese značné ekonomické výhody. Nakonec získaly rezervaci po jednom místě Spojené státy, Sovětský svaz, Čína a Indie s tím, že o pátém sedadle nebylo rozhodnuto. To rozpoutalo dlouhá a náročná mnohostranná jednání, která brala ohled na počet obyvatel, ekonomickou, průmyslovou a vojenskou sílu, aktuální politickou angažovanost a částečně i na historii lidstva.

Na páté sedadlo si činily nároky Brazílie a Indonésie na základě počtu obyvatel a zeměpisné rovnováhy; Švédsko nabízelo svou smírčí roli v případě politických sporů; Egypt, Irák, Pákistán a Saudská Arábie se opíraly o náboženskou spravedlnost. Jiní navrhovali, že by se alespoň o tomto pátém sedadle mělo rozhodovat spíše na základě individuálních

předností

než

národní

příslušnosti.

Rozhodnutí bylo nakonec ponecháno na neurčito, jako divoká karta pro dobu pozdější.

Ve čtyřech zvolených národech se vědci, čelní představitelé a jiní pustili do nelehkého úkolu, který spočíval ve výběru jejich kandidátů. Jistá celonárodní debata vypukla také ve Spojených státech. V průzkumech veřejného mínění figurovali náboženští vůdci, sportovní hrdinové, astronauti, držitelé Kongresové čestné medaile, vědci, filmové hvězdy, bývalý prezidentčin manžel, moderátoři televizních talk-show a hlasatelé zpravodajství, členové Kongresu, milionáři s politickými ambicemi, pracovníci nadací, zpěváci country a rokenrolu, univerzitní rektoři a současná Miss America; o těch všech se hlasovalo s různým stupněm nadšení.

Bylo dávnou tradicí přinejmenším od doby, co se rezidence viceprezidenta přesunula na území Námořní observatoře, že služebnictvo tvořili filipínští poddůstojníci v činné službě u námořnictva Spojených států. Oblečeni do elegantních modrých blejzrů s výšivkami „Viceprezident

Spojených států“ nyní podávali kávu. Většina účastníků celodenního jednání ohledně výběru posádky nebyla na tuto večerní informativní schůzku pozvána.

Osud Seymoura Laskera byl zcela výjimečný v tom smyslu, že se stal „prvním pánem“ Ameriky. Svých břemen – redaktorských karikatur, lichotivých vtipů, bonmotů, že se vydal tam, kam se ještě žádný muž neodvážil – se zbavil tak zpříma a s lehkým srdcem, že přinejmenším Amerika mu dokázala prominout, že si vzal ženu, která měla tu drzost si představovat, že by mohla vládnout bezmála polovině světa.

Lasker se zrovna věnoval viceprezidentově ženě a jejímu uchechtanému dospívajícímu synovi, když prezidentka uvedla der Heera do přilehlé knihovny.

„Dobrá,“ začala. „Dnes není třeba učinit žádné oficiální rozhodnutí ani žádné veřejné prohlášení o našem rokování.

Ale podívejme se, zda si to dokážeme shrnout. Nevíme sice, co ten zatracený Stroj bude dělat, ale existuje reálná možnost, že poletí na Vegu. Nikdo nemá nejmenší představu, jak bude fungovat, natož jak dlouho mu to bude trvat. Řekněte mi ještě jednou, jak daleko je Vega?“

„Dvacet šest světelných let, paní prezidentko.“

„Takže kdyby tenhle Stroj byl něco jako kosmická loď a mohl cestovat rychlostí světla – já vím, že nemůže cestovat přesně rychlostí světla, jenom skoro tak rychle, nepřerušujte mě – pak by trvalo šestadvacet let, než bychom

se tam dostali, ale jen podle toho, jak měříme čas tady na Zemi. Je to tak, der Heere?“

„Ano. Přesně tak. Plus možná jeden rok pro nabrání rychlosti světla a jeden rok pro zpomalení v soustavě Vegy.

Ale z hlediska členů posádky by to trvalo mnohem méně.

Možná jen pár let, podle toho, jak blízko rychlosti světla by cestovali.“

„Na biologa, der Heere, jste se z astronomie naučil opravdu hodně.“

„Děkuji, paní prezidentko. Snažím se jen do tohoto oboru trochu proniknout.“

Na chvilku se na něj zadívala a pak pokračovala: „Takže pokud Stroj bude putovat téměř stejnou rychlostí jako je rychlost světla, nemělo by příliš záležet na tom, jak budou členové posádky staří. Ale pokud to bude trvat deset dvacet nebo více let – a vy říkáte, že je to možné – pak bychom měli vybrat někoho mladého. Takoví Rusové se tímto argumentem například nezabývají. Jestli tomu dobře rozumíme, licitují mezi Archandělským a Lunačarským, což jsou oba šedesátníci.“

Přečetla ta jména poněkud lámaně z kartotéčního lístku před sebou.

„Číňané skoro určitě posílají Xiho. To je také šedesátník. Takže kdybych si myslela, že vědí, co dělají, chtělo by se mi říct – Co je nám po tom, pošleme šedesátiletého muže –“

Drumlinovi, jak der Heer věděl, bylo přesně šedesát.

„Na druhou stranu…,“ oponoval.

„Já vím, já vím. Ta indická doktorka; té je teprve přes čtyřicet. Svým způsobem je tohle ta nejstupidnější věc, o jaké jsem kdy slyšela. Vybíráme někoho na Olympiádu a ani nevíme, jaké budou disciplíny. Nevím, proč se vůbec bavíme o tom, že pošleme vědce. Mahatma Gándhí, to je někdo, koho bychom měli poslat. Nebo, když už jsme u toho, Ježíš Kristus. Neříkejte mi, že nejsou k sehnání, der Heere. To vím také.“

„Když nevíte, jaké budou disciplíny, pošlete desetibojaře.“

„A pak zjistíte, že disciplínou jsou šachy nebo řečnictví nebo sochařství, a váš atlet skončí poslední. No dobrá, říkáte tedy, že by to měl být člověk, který se něco naučil o mimozemském životě a který byl důvěrně zainteresován na přijímání a luštění Zprávy.“

„Přinejmenším

člověk,

který

bude

důvěrně

zainteresován na tom, jak Vegané uvažují. Nebo alespoň na tom, jak očekávají od nás, že budeme uvažovat.“

„A když vezmeme ty nejlepší z nejlepších, říkáte, že se nám výběr zúží na tři lidi.“

Znovu nahlédla do svých poznámek. „Arrowayová, Drumlin a… ten, co si myslí, že je římský generál.“

„Doktor Valerian, paní prezidentko. Nevím nic o tom, že by si myslel, že je římský generál; prostě se tak jmenuje.“

„Valerian by ani nezodpověděl dotazník Výběrového výboru. Ani by o tom neuvažoval, protože nehodlá opustit svou ženu. Je to tak? Já ho nekritizuji. Není to žádný trouba.

Ví, jak na to, aby nějaký vztah fungoval. Nejde o to, že je jeho žena nemocná nebo tak něco?“

„Ne, pokud vím, těší se nejlepšímu zdraví.“

„Skvělé. Skvělé pro ně. Pošlete jí ode mne osobní pozdrav – něco v tom smyslu, že to musí být úžasná žena pro astronoma, když se kvůli ní vzdá celého vesmíru. Ale uhlaďte nějak ten jazyk, der Heere. Víte, jak to myslím. A přihoďte tam nějaký citát. Třeba poezii. Ale ne moc sentimentální.“ Významně pozvedla ukazováček. „Od těchhle Valerianových bychom se všichni mohli lecčemu přiučit. Proč je nepozveme na nějakou státní večeři? Za dva týdny tu bude nepálský král. To bude ideální.“

Der Heer si zuřivě čmáral poznámky. Hned po této schůzce by měl zavolat domů tajemníkovi Bílého domu a to měl na starosti ještě naléhavější hovor. Nedostal se k telefonu celé hodiny.

„Takže zbývá Arrowayová a Drumlin. Ona je o nějakých dvacet let mladší, ale on je v ohromné fyzické kondici. Létá na rogalu, skáče padákem, potápí se… je to vynikající vědec, zásadním způsobem pomohl při rozlousknutí Zprávy a bude si výborně užívat diskuse se všemi ostatními staršími pány. Nepracoval na jaderných

zbraních, že? Nechci posílat nikoho, kdo dělal na jaderných zbraních.

A teď, Arrowayová je taktéž vynikající vědec. Vedla celý projekt Argus, zná všechna zákoutí a úskalí Zprávy a je velmi zvídavá. Všichni říkají, že má velice široké zájmy. A představovala by mladší tvář Ameriky.“ Odmlčela se.

„A vy ji máte rád, Kene. Na tom není nic špatného. Já ji mám také ráda. Ale někdy je jako utržená ze řetězu.

Podíval jste se pozorně na její dotazník?“

„Myslím, že vím, o které pasáži mluvíte, paní prezidentko. Ale Výběrový výbor jí kladl otázky téměř osm hodin a ona se prostě někdy rozčílí, když jí některé otázky připadají stupidní. Drumlin stejně tak. Možná se to naučila od něj. Nějaký čas byla jeho studentkou, víte?“

„Jo, on řekl taky sem tam nějaký nesmysl. Tadyhle na tom videu by to mělo být nastavené. Nejdříve dotazník Arrowayové, pak Drumlinův. Jenom zmáčkněte play, Kene.“

Na televizní obrazovce probíhalo interview s Ellie v její kanceláři v ústavu Argus. Der Heer dokonce poznal i zažloutlý kus papíru s citátem od Kafky. Když vezmeme v úvahu všechny okolnosti, možná by byla Ellie šťastnější, kdyby jí z hvězd přicházelo jen mlčení. Měla nalíčená ústa a kruhy pod očima. Na čele rovnou nad nosem měla také dvě svislé, Kenovi neznámé vrásky. Ellie vypadala na

videozáznamu strašně unavená a on náhle pocítil výčitky svědomí.

„Co si myslím o světové populační krizi?“ upřesňovala Ellie. „Myslíte, jestli jsem pro anebo proti? Domníváte se, že to je klíčová otázka, kterou mi položí na Veze, a chcete se ujistit, že jim odpovím správně? Fajn. Přemnožení je důvodem, proč tak fandím homosexualitě a duchovním v celibátu. Celibátní duchovenstvo je obzvlášť dobrá věc, neboť směřuje k potlačení jakéhokoli vrozeného sklonu k fanatismu.“

Ellie ztichla a kamenně, vskutku až zmraženě čekala na další otázku. Prezidentka stiskla pauzu.

„Dobrá, připouštím, že některé otázky možná nebyly nejšťastnější,“ pokračovala prezidentka. „Ale v tak výsadním postavení, v projektu se skutečně pozitivními mezinárodními dopady přece nechceme nikoho, kdo se nakonec ukáže jako nějaký rasista. Chceme, aby byl v této věci rozvojový svět na naší straně. Měli jsme dobrý důvod položit takovou otázku. Nepřipadá vám, že její odpověď naznačuje jakýsi… nedostatek taktu? Je to trochu taková rozumbrada, ta vaše doktorka Arrowayová. Teď se podívejme na Drumlina.“

Drumlin, na sobě modrého motýlka s bílými puntíky, vypadal opáleně a ve skvělé formě. „Ano, vím, že všichni máme své emoce,“ sděloval, „ale mějme na paměti, co přesně emoce jsou. Jde o motivace pro přizpůsobivé chování

z doby, kdy jsme byli příliš hloupí na to, abychom mohli mít ve věcech jasno. Ale může mi být jasné, že když se na mě žene smečka hyen s obnaženými tesáky, budu mít asi problémy. Nepotřebuji mít ve svém krevním řečišti několik kubických centimetrů adrenalinu, abych danou situaci pochopil. Může mi být dokonce jasné, že by pro mne mohlo mít jistý význam nějak geneticky přispět na konto dalších generací. Opravdu ve svém krevním řečišti ještě nepotřebuji testosteron, abych to zvládl. Jste si tak jisti, že bude daleko vyspělejší mimozemská bytost zmítána emocemi? Vím, že se najde spousta lidí, kteří si myslí, že jsem příliš studený, příliš rezervovaný. Ale jestli chcete mimozemšťanům skutečně porozumět, pošlete mě. Jsem jim mnohem podobnější než kdokoli jiný, koho najdete.“

„To je ale výběr!“ zvolala prezidentka. „Jedna je ateistka a druhý si snad myslí, že pochází přímo z Vegy.

Proč musíme posílat vědce? Proč nemůžeme poslat někoho… normálního? Pouze řečnická otázka,“ dodala rychle. „Vím, že musíme poslat vědce. Zpráva je o vědě a je psána jazykem vědců. Věda je to, o čem víme, že máme s bytostmi z Vegy společného. Ne, to jsou dobré důvody, Kene. Pamatuji na ně.“

„Ona není ateistka. Je to agnostička. Má otevřené srdce. Není polapena žádným dogmatem. Je inteligentní, je tvrdá a je velmi profesionální. Spektrum jejích znalostí je

obdivuhodně široké. Je to přesně člověk, kterého v této situaci potřebujeme.“

„Kene, těší mne váš závazek podporovat bezúhonnost projektu. Ale tam venku panuje dost velký strach.

Nemyslete si, že nevím, kolik tam toho ti lidé už museli spolknout. Více než polovina lidí, s nimiž se bavím, je přesvědčena, že se stavěním téhle věci nemáme vůbec co dělat. Kdyby odtamtud nemělo být návratu, chtějí poslat někoho absolutně jistého. Arrowayová může být všechno to, co o ní říkáte, ale jistá není. Na mou hlavu dopadá hodně rozhořčení z Kapitolu, z mého vlastního Národního výboru, z církví. Předpokládám, že na té schůzce v Kalifornii udělala dojem na Palmera Josse, ale Billy Jo Rankina se jí podařilo dohnat k zuřivosti. Včera mi zavolal a povídá: ‚Paní prezidentko, ten Stroj poletí přímo k Bohu nebo k Ďáblu. Ať už to bude kterýkoli z nich, radím vám, abyste raději poslala pravého křesťana.’ Pokusil se využít svého vztahu k Palmeru Jossovi, aby mě přemluvil, proboha. Myslím, že je mimo jakoukoli pochybnost, že prahnul po tom, aby mohl letět on sám. Drumlin bude pro někoho, jako je Rankin, mnohem přijatelnější než Arrowayová.

Uznávám, že je Drumlin chladný jako ryba. Ale je spolehlivý, vlastenecky smýšlející a po všech stránkách zdravý. Má bezúhonný vědecký kredit. A chce jít. Ne, vhodnější je Drumlin. Arrowayové mohu maximálně nabídnout místo náhradníka.“

„Mohu jí to vyřídit?“

„Nemůžeme to přece Arrowayové říci dřív než Drumlinovi. Dám vám vědět, až bude učiněno konečné rozhodnutí a až informujeme Drumlina… No tak, hlavu vzhůru, Kene. Copak vy nechcete, aby zůstala tady na Zemi?“

</code>

<code>Chtěl, aby se dozvěděla právě od něho, zda byla vybrána či nikoliv. Uvědomovala si, že byla vůči vyslýchajícím málo uctivá a právě z toho důvodu bude možná mezi desítkou dalších uchazečů poražena. Přesto se domnívala, že by mohla mít ještě nějakou šanci.

V hotelu už na ni čekal vzkaz – žádný růžový formulář typu „zatímco jste byla pryč“, vyplněný hotelovým telefonistou, nýbrž zapečetěný, neofrankovaný, osobně doručený dopis. Stálo v něm: „Setkáme se v Národním muzeu vědy a techniky v 8 hodin dnes večer. Palmer Joss.“

Žádné ahoj, žádné vysvětlení, žádný pořad jednání a žádné s pozdravem, pomyslela si. Tohle je skutečně pravý muž víry. Dopisní papír pocházel z hotelu a na obálce nebyla žádná zpáteční adresa. Musel se tu potulovat někdy

odpoledne, a pokud jí bylo známo, musel se dozvědět od samotného ministerského předsedy, že je Ellie ve městě, a očekávat, že bude v hotelu. Měla za sebou únavný den a zlobilo ji, že by se měla dnes věnovat ještě něčemu jinému než sestavování Zprávy. Ačkoli se jedno její já zdráhalo jít, osprchovala se, převlékla, koupila si pytlík oříšků kešu a za třičtvrtě hodiny už seděla v taxíku.

Bylo asi hodinu před zavírací dobou a muzeum bylo skoro prázdné. V každém rohu rozlehlé vstupní haly se tísnilo obrovské tmavé soustrojí. Zde stála pýcha obuvního, textilního a uhelného průmyslu devatenáctého století.

Varhany s parními píšťalami ze Světové výstavy v roce 1876 hrály skupince turistů ze západní Afriky živou skladbičku, původně psanou pro dechy, jak usoudila. Joss nebyl nikde vidět. Potlačila nutkání otočit se na podpatku a odejít.

Kdybyste se měli v tomhle muzeu setkat s Palmerem Jossem, pomyslela si, a jediné, o čem jste s ním kdy mluvili, by bylo náboženství a Zpráva, kam byste ho šli hledat? Bylo to trochu jako problém s výběrem frekvence v programu SETI: ještě nikdy jste nedostali zprávu od vyspělé civilizace, a přitom se musíte rozhodnout, na jakých frekvencích se tyto bytosti – o nichž nevíte prakticky nic, ani zda vůbec existují – rozhodly vysílat. Vyžaduje to určité znalosti, které máte vy i oni společné. Jak vy, tak i oni určitě znají atom, který se ve vesmíru vyskytuje nejhojněji, a jedinou rádiovou

frekvenci, na níž charakteristicky absorbuje a vyzařuje. Na základě této logické úvahy byla do všech počátečních pátrání po mimozemské inteligenci zahrnuta 1420

megahertzová linie neutrálního atomického vodíku. Jaký ekvivalent by to mohlo mít tady? Telefon Alexandra Grahama Bella? Telegraf? Nebo… no jasně.

„Je v tomhle muzeu Foucaultovo kyvadlo?“ zeptala se hlídače.

Klapání jejích podpatků se ozvěnou odráželo od mramorové podlahy, jak se blížila ke kulaté hale. Joss se nahýbal přes zábradlí a civěl na mozaiku, zobrazující hlavní světové strany. Některé malé svislé hodinové značky byly stále vztyčené, jiné již evidentně sražené kyvadlem během dne. Kolem 19 hodiny ho někdo zastavil, takže zde nyní viselo uprostřed haly zcela nehybně. Byli úplně sami. Joss už alespoň minutu slyšel, že Ellie přichází, ale neřekl nic.

„Rozhodl jste se snad, že věřící člověk dokáže kyvadlo zastavit?“ usmála se.

„To by bylo zneužití víry,“ odvětil.

„Nechápu proč. Obrátil byste strašnou spoustu lidí. Pro Boha je to docela snadné, a pokud si dobře pamatuji, vy s Ním pravidelně rozmlouváte… To asi nebude ono, co?

Opravdu si chcete ověřit mou víru ve fyziku harmonických oscilátorů? Dobrá.“

Částečně ji udivovalo, že ji Joss nechá touto zkouškou projít, ale byla pevně rozhodnuta obstát. Sundala si z ramene

kabelku a zula si boty. Joss elegantně přeskočil mosazné ochranné zábradlí a pomohl jí na druhou stranu. Napůl šli a napůl klouzali po srázu vykládaném mozaikou, dokud nestanuli přímo vedle kyvadla. Mělo matně černý konec a Ellie uvažovala, jestli je vyrobeno z oceli nebo z olova.

„Budete mi muset pomoci,“ řekla. Mohla kyvadlo snadno obejmout a společnými silami s ním pohnuli, až ho dostali do ideálního úhlu přímo proti její tváři. Joss ji jen pozorně sledoval. Nezeptal se jí, jestli si je naprosto jistá tím, co dělá, neobtěžoval se varovat ji, aby se nepohnula ani o kousek dopředu, a ani ji neupozornil, aby náhodou kyvadlu nepřidala horizontální složku rychlosti, až ho bude pouštět. Za ní byl dobrý metr nebo metr a půl rovné podlahy, než se začala zvolna zvedat, až se změnila v obvodovou zeď. Když si zachová chladnou hlavu, řekla si v duchu, nebude tohle nic jiného než naprostá jistota.

Pustila ho. Kyvadlo se od ní vzdálilo.

Perioda jednoduchého kyvadla, pomyslela si poněkud závratně, je 2JC druhá odmocnina L lomeno g, kde L je délka kyvadla a g je gravitační zrychlení. Díky tření v soustrojí se kyvadlo nikdy nemůže zhoupnout dále než do své původní polohy. Jediné, co musím udělat, je nepředklonit se, připomněla si.

U protilehlého zábradlí se kyvadlo zpomalilo a dostalo se do mrtvého bodu. Když se začalo po své dráze vracet, pohybovalo se najednou mnohem rychleji, než očekávala.

Jak se řítilo proti ní, připadalo jí, jako by se děsivě zvětšovalo. Bylo obrovské a téměř přímo na ní. Vyjekla „Ucukla jsem,“ řekla Ellie zklamaně, když se od ní kyvadlo opět odvrátilo.

„Jenom trošičku.“

„Ne, ucukla jsem.“

„Věříte. Věříte ve vědu. Hryže vás jen ždibíček pochybností.“

„Ne, tím to není. To byl jen střet milionu let rozumu s miliardou let instinktu. Proto je vaše práce o tolik jednodušší než ta moje.“

„V tomto směru jsou naše práce stejné. Jsem na řadě,“

řekl a se skřípěním vytáhl kyvadlo do nejzazšího bodu jeho trajektorie.

„Ale my neověřujeme vaši víru v zákon zachování energie.“

Usmál se a stoupl si jako přikovaný.

„Co to tam dole děláte?“ ozval se nějaký hlas.

„Zbláznili jste se, lidi?“ Hlídači, který svědomitě dohlížel na to, aby všichni návštěvníci po zavírací hodině opustili muzeum, se naskytl tento nečekaný pohled na muže, ženu, jámu a kyvadlo v jinak zcela vylidněném koutě rozsáhlé budovy.

„Ale, to je v pořádku, pane hlídači,“ povídá Joss vesele.

„Jenom si tady ověřujeme své víry.“

„To ale ve Smithsonově ústavu dělat nemůžete,“ zlobil se hlídač. „Tohle je muzeum.“

Se smíchem vrátili Joss a Ellie kyvadlo do téměř nehybné polohy a vyškrábali se po zkosených stěnách nahoru.

„Musí to být povoleno Prvním dodatkem,“

zavtipkovala.

„Nebo Prvním přikázáním,“ dodal.

Vklouzla do bot, hodila si kabelku přes rameno a s hlavou vzhůru vyprovodila Josse a hlídače z kulaté haly.

Aniž by se museli identifikovat a aniž by je hlídač poznal, podařilo se jim ho přemluvit, aby je nezatkl. Ale z muzea byli vyvedeni v těsném sevření falangy uniformovaných zřízenců, kteří se snad obávali, že by se Ellie a Joss mohli v rámci stíhání nepolapitelného Boha napříště odplížit na parní varhany.

</code>

<code>„Támhleta jasná hvězda. To je Vega,“ řekla.

Dlouze se na hvězdu zadíval. „To rozluštění byl vynikající úspěch,“ pronesl nakonec.

„Ale nesmysl. Bylo to triviální. Byla to ta nejlehčí zpráva, jakou si mohla vyspělá civilizace vymyslet. Byla by opravdová ostuda, kdybychom jí nedokázali přijít na kloub.“

„Už jsem si všiml, že neumíte přijímat poklony. Ne, tohle je jeden z těch objevů, které změní budoucnost. Nebo spíš to, co od budoucnosti očekáváme. Je to jako oheň nebo písmo nebo zemědělství. Nebo jako Zvěstování Panny Marie.“

Znovu se zadíval na Vegu. „Kdybyste se do toho Stroje mohla posadit, kdybyste se s ním mohla vydat zpátky k jeho Odesílateli, co si myslíte, že byste viděla?“

„Evoluce je stochastický proces. Existuje prostě příliš mnoho možností, než aby bylo možné logicky předvídat, jak by mohl vypadat život někde jinde. Kdybyste viděl Zemi před vznikem života, předvídal byste saranče nebo žirafu?“

„Odpověď na tuto otázku znám. Předpokládám, že si představujete, že si všechno jen vymýšlíme, že o tom čteme v nějaké knize nebo že to odposloucháváme v nějaké modlitebně. Ale tak tomu není. Já mám například určitou a přesnou znalost z mé vlastní přímé zkušenosti. Nemohu se už vyjádřit jasněji a srozumitelněji. Viděl jsem Boha tváří v tvář.“

Zdálo se, že o hloubce jeho přesvědčení není pochyb.

„Vyprávějte mi o tom.“

A tak vyprávěl.

</code>

<code>jasnému světlu. Viděl jste oslnivou záři, která měla tvar člověka a přisoudil jste ji Bohu. Ale v té zkušenosti nebylo nic, co by vám řeklo, že ta záře stvořila vesmír nebo že stanovila morální zákony. Zkušenost je zkušenost. Není pochyb o tom, že to s vámi hluboce pohnulo. Ale existují i jiná možná vysvětlení.“

„Jako?“

„No, třeba jako narození. Narození je také taková cesta dlouhým tmavým tunelem do jasného světla. Nezapomeňte, jak je to úžasné – dítě strávilo devět měsíců ve tmě.

Narození je jeho první setkání se světlem. Představte si, jak užaslý a ohromený byste byl při prvním kontaktu s barvami, se světlem a stínem nebo s lidskou tváří – k jejichž rozpoznání jste pravděpodobně předem naprogramován.

Možná, že když jste skoro mrtev, hodoměr se na chvíli nastaví zpátky na nulu. Pochopte, já na tomto vysvětlení nijak netrvám. Je to jen jedna z mnoha možností. Já jen naznačuji, že jste si tu zkušenost možná špatně vyložil.“

„Vy jste neviděla to, co já.“

Ještě jednou vzhlédl k chladně modrobílému blikotajícímu světélku z Vegy a pak se k ní otočil.

„Necítíte se někdy… ztracená ve vesmíru? Jak máte vědět, co dělat, jak se chovat, jestli žádný Bůh není?“

„Vás netrápí to, že byste byl ztracen, Palmere. Trápí vás možnost, že byste nebyl středem vesmíru, důvodem, z něhož byl stvořen. V mém vesmíru je spousta řádu.

Gravitace, elektromagnetismus, kvantová mechanika, superunifikace, to vše v sobě zahrnuje zákony. A co se chování týče, proč bychom sami nemohli přijít na to, co je v našem nejlepším zájmu – jako druhu?“

„To je vřelý a ušlechtilý pohled na svět, jsem si jist, a já jsem poslední, kdo by popíral, že je srdce člověka v jádru dobré. Ale kolik krutosti bylo spácháno, když jsme neměli lásku Boží?“

„A kolik se jí napáchalo, i když ji máme? Savonarola a Torquemada Boha milovaly, nebo to aspoň tvrdily. Vaše náboženství vychází z toho, že lidé jsou malé děti, které potřebují někoho dospělého, kdo je naučí slušnému chování.

Chcete, aby lidé věřili v Boha tak, aby byli poslušní zákonům. Jediným prostředkem, který vás napadne, je přísná světská policejní síla a hrozba potrestání vševidoucím Bohem za cokoli, co by mohla policie přehlédnout. Myslím, že lidské bytosti podceňujete.

Palmere, vy si myslíte, že když nemám vaši náboženskou zkušenost, nemohu ocenit velkolepost vašeho Boha. Ale je tomu přesně naopak. Poslouchám vás a myslím si: jeho Bůh je příliš malý! Jedna ubohá planeta, pár tisíc let – to stojí sotva za pozornost menšího božstva, natož Stvořitele vesmíru.“

„Pletete si mě s někým jiným. Tamto muzeum bylo území bratra Rankina. Já jsem připraven na vesmír, který

bude starý miliardy let. Já jen říkám, že to vědci nedokázali.“

„A já zas říkám, že jste ten důkaz nepochopil. Jaký z toho mohou mít Udě užitek, jestli jsou tradiční moudra, náboženské ‚pravdy’, pouhou lží? Kdybyste opravdu věřil, že lidé umí být dospělí, kázal byste jiné učení.“

Nakrátko zavládlo ticho, přerušované jen ozvěnou jejich kroků.

„Omlouvám se, jestli jsem byla trochu moc ostrá,“

zmírnila. „To se mi čas od času stává.“

„Dám vám své slovo, doktorko Arrowayová, že budu vážně uvažovat o tom, co jste dnes večer řekla. Nastínila jste některé otázky, na které bych měl znát odpověď. Ale ve stejném duchu mi dovolte, abych položil pár otázek já vám.

Ano?“

Ellie přikývla a on pokračoval. „Přemýšlejte o tom, jak cítíte lidské vědomí, jak ho cítíte zrovna v tento okamžik.

Cítíte to snad jako miliardy malinkatých atomů, které se třepotají na jednom místě? A kromě biologické mašinérie, povězte mi, v jakém vědním oboru se může dítě naučit, co je to láska? Zde je –“

Náhleji zapípal kapesní operátor. Byl to nejspíš Ken se zprávami, na které celý večer čekala. Pokud ano, musela to být hodně dlouhá schůze. Nicméně, možná ji čekaly dobré zprávy. Mrkla se na písmenka a číslice, které naskočily v tekutém krystalu: Kenovo číslo do kanceláře. Telefonní

budky byly v nedohlednu, ale po několika minutách se jim podařilo chytit taxíka.

„Je mi líto, že musím odjet tak náhle,“ omlouvala se.

„Líbil se mi náš rozhovor a budu vážně přemýšlet o vašich otázkách… Chtěl jste mi položit ještě nějakou?“

„Ano. Co to má věda za přikázání, které vědcům brání, aby činili zlo?“

KAPITOLA 15

ERBIOVÁ HMOŽDINKA

Země, to je víc než dost

Nechci žádná souhvězdí o nic blíž

Vím, že jim je dobře tam, kde jsou

Vím, že stačí těm, jimž patří.

</code>

<code>Stébla trávy

„Píseň na otevřené cestě“ (1855)

TRVALO TO ROKY, byl to technologický sen a diplomatická noční můra, ale nakonec se dostali ke stavbě Stroje. Navrhovaly se různé novotvary a názvy projektu, které připomínaly starodávné mýty. Ale od začátku tomu každý říkal prostě Stroj, a to se také stalo jeho oficiálním pojmenováním. Soustavně probíhající komplikovaná a choulostivá mezinárodní vyjednávání označovali západní redaktoři za „Strojovou politiku“. Když byl vypočítán první spolehlivý odhad celkových nákladů, dokonce i titáni leteckého a kosmického průmyslu zalapali po dechu. Později se tato částka vyšplhala na půl bilionu dolarů ročně po několik let, což představovalo zhruba třetinu celkového vojenského rozpočtu – jaderného i konvenčního – celé planety. Někteří se obávali, že stavba Stroje zruinuje světové hospodářství. „Ekonomická válka z Vegy?“ tázal se londýnský Economist. Každodenní titulky v The New York Times byly ve své strohé věcnosti mnohem bizarnější než kterékoli titulky dnes již zaniklého National Enquirer před deseti lety.

Záznamy prokázaly, že žádný věštec, jasnovidec, prorok ani hádač, nikdo s proklamovanými jasnozřivými schopnostmi, žádný astrolog, žádný numerolog, ani žádný pozdně prosincový propagátor „Nastávajícího roku“

nepředpověděl ani Zprávu ani Stroj – natož Vegu, prvočísla, Adolfa Hitlera, Olympiádu a všechno ostatní. Mnohé nároky

si nicméně dělali ti, kdož tyto události prý jasně předvídali, ale z nepozornosti zapomněli své jasnozření zapsat.

Předpovědi překvapivých událostí jsou vždy přesnější, když nejsou předem sepsány na papíře. Je to jedna z těch podivných zákonitostí každodenního života. Mnohá náboženství patřila do trochu jiné kategorie: důkladné a imaginativní pročtení jejich svatých písem prý odhalí, jak tvrdili, jasnou předpověď těchto úžasných událostí.

Pro jiné představoval Stroj potencionální zlatý důl pro světový letecký a kosmický průmysl, který nebezpečně upadal od té doby, co vstoupily v platnost Hirošimské dohody. Nyní se vyvíjelo jen velice málo nových strategických zbrojních systémů. Nové vesmírné stanice byly sice nadále výdělečnou obchodní činností, ale jen stěží mohly kompenzovat ztrátu z nerealizovaných laserových bitevních stanic a jiných nezbytných doplňků strategické obrany, které předvídala dřívější administrativa. Někteří z těch, kteří si dělali největší starosti o bezpečnost planety, kdyby se měl Stroj postavit, se tak mohli alespoň smířit se svými výčitkami svědomí, když dříve uvažovali nad možnými přínosy z hlediska pracovních míst, zisku a postupu ve své kariéře, které vyplývaly z jejich původních plánů.

Několik dobře situovaných lidí argumentovalo tím, že pro technologicky vyspělý průmysl není bohatší vyhlídky než ozbrojená hrozba z vesmíru. Měly by se stavět obranné

systémy, nesmírně výkonné vyhledávací radiolokátory a konečné předsunuté základny na Plutu nebo v Oortově mračnu. Ani bezpočet přednášek ohledně vojenské nerovnosti mezi pozemšťany a mimozemšťany nemohl tyto vizionáře zastrašit. „I kdybychom se jim nemohli postavit,“

dožadovali se odpovědi, „to po nás chcete, abychom jen nečinně přihlíželi, jak přicházejí?“ Zavánělo to ziskem a oni ho dokázali vycítit. Samozřejmě, že stavěli Stroj, vynález za biliony dolarů; ale Stroj byl pro ně jen začátek, když si měli správně počínat.

Kampaň za znovuzvolení prezidentky Laskerové, za niž se postavila nesourodá politická aliance, se v podstatě stala národním referendem o tom, zda Stroj postavit či nikoli. Její oponent varoval před různými Trojskými koni a Soudnými stroji a hlavně před možností demoralizace americké duchaplnosti tváří v tvář vetřelcům, kteří již údajně „vynalezli všechno“. Prezidentka se naopak vyjádřila v tom smyslu, že důvěřuje americké technologii, která se k této výzvě postavila čelem, a ačkoli to výslovně neřekla, věří právě v americkou duchaplnost, díky níž se nakonec vyrovnáme čemukoli, co mají na Veze. Nakonec byla znovuzvolena sice úctyhodnou, ale nijak zdrcující většinou.

Rozhodujícím faktorem byly samotné instrukce. Jak v klíči, který objasňoval jazyk a základní technologii, tak ve Zprávě, která vysvětlovala konstrukci Stroje, nebylo ponecháno místo žádným nejasnostem. Některé pomocné

postupy, které lidem připadaly naprosto jasné, se někdy přemílaly do nejmenších detailů – jako například při vysvětlování základů aritmetiky, kdy je dokázáno, že jestliže dva krát tři se rovná šesti, pak tri krát dvě se rovněž rovná šesti. Každá fáze konstrukce se opírala o kontrolní body: erbium produkované tím a tím procesem by mělo být z 96

procent čisté, tedy jen minimálně znečištěné jinými vzácnými zeminami. Když se dokončí součástka 31a vloží se do šestimolárního roztoku kyseliny hydrofluoritové, zbylé strukturní prvky by měly vypadat tak, jak znázorňuje schéma na doprovodném obrázku. Po sestavení součástky 408 by aplikace transverzálního magnetického pole o indukci dvou megagauss měla roztáčet rotor na tolik otáček za sekundu, dokud se sám nevrátí do nehybného stavu. Když vám nějaký takový test nevyšel, museli jste se vrátit a celé to předělat.

Po čase jste si na tyto testy zvykli a očekávali jste, že je budete schopni zvládnout. Bylo to podobné, jako byste se něco učili mechanicky zpaměti. Mnoho základních součástek, které se vyráběly ve speciálních továrnách postavených na zelené louce přesně podle instrukcí v klíči, se vymykalo lidskému chápání. Často vůbec nikdo nechápal, proč by měly fungovat. Ale fungovaly. I v takových případech se však dalo uvažovat o praktickém využití nových technologií. Pochopení podstaty problému občas slibovalo nová uplatnění – například v hutnictví nebo v

organických polovodičích. V některých případech bylo pro výrobu stejné součástky uvedeno několik alternativních technologií; mimozemšťané si patrně nemohli být jisti, který postup bude pro pozemskou technologii nejsnadnější.

Jakmile byly postaveny první továrny a vyrobeny první prototypy, snížil se také pesimismus ohledně lidských schopností rekonstruovat mimozemskou technologii ze Zprávy psané v neznámém jazyce. Rozmohl se opojný pocit, jako když přijdete nepřipraveni na školní písemku a zjistíte, že si dokážete vymyslet správné odpovědi jen na základě svého obecného vzdělání a „selského“ rozumu. Jako u všech kvalifikovaně sestavených zkoušek je samotné její podstoupení přínosnou zkušeností. Všechny první testy byly úspěšně složeny: erbium mělo odpovídající ryzost; po rozleptání

anorganického

materiálu

kyselinou

hydrofluoritovou zbyla chemická nadstavba jako na obrázku; rotor se roztočil přesně tak, jak bylo uvedeno.

Zpráva vědcům a inženýrům lichotila, říkali kritikové; byli chyceni do spárů technologie a přestávali vidět možná nebezpečí.

Na výrobu jedné součástky byla specifikována obzvlášť komplikovaná série reakcí z oblasti organické chemie a výsledný produkt byl ponořen do směsi formaldehydu a vodného čpavku, co do množství připomínající plavecký bazén. Tato hmota poté rostla, diferencovala se, utvářela se a pak si tam prostě zůstala sedět – výsledný produkt byl

dalekosáhle složitější, než co kdy lidé dokázali vyrobit.

Mělo to spletitě rozvětvenou síť jemných dutých trubiček, kterými snad měla později proudit nějaká tekutina. Bylo to koloidní, houbovité, tmavě červené. Ačkoli se to samovolně nereprodukovalo, bylo to dost biologické, aby to vyděsilo velkou spoustu lidí. Pro jistotu celý postup zopakovali a vyprodukovali něco očividně podobného. Jak mohl být výsledný produkt tak zásadním způsobem komplikovanější než návod, podle něhož byl vyroben, to zůstávalo nevyzpytatelným tajemstvím. Tato organická hmota se uvelebila na svém místě a nedělala, pokud byl kdo schopen říci, nic. Měla přijít dovnitř dvanáctistěnu, přímo nad a pod obývací prostor posádky.

Ve Spojených státech a v Sovětském svazu byly ve výrobě totožné stroje. Oba národy se rozhodly stavět v poměrně odlehlých oblastech ani ne tak proto, aby uchránili populační centra v případě, že by šlo o Soudný stroj, ale hlavně proto, aby měli pod kontrolou přístup zvědavců, odpůrců a médií. Ve Spojených státech se Stroj stavěl ve státě Wyoming; v Sovětském svazu hned za Kavkazem, v Uzbecké SSR. V blízkosti montážních lokalit vyrůstaly celé nové továrny. Tam, kde se daly součástky vyrábět v něčem takovém, jako byly stávající průmyslové závody, byla výroba roztroušena široko daleko. Subdodavatel optiky v Jeně například vyráběl a testoval součástky, které měly přijít do ruského i do amerického Stroje; a do Japonska, kde byla

každá součástka systematicky prozkoumána v maximální možné snaze pochopit, jak vlastně funguje. Výzkumy na Hokkaidu však postupovaly jen velmi pomalu.

Objevily se obavy, že by součástka, podrobená testu, který Zpráva výslovně nestanoví, mohla zničit nějakou choulostivou symbiózu rozličných součástek ve funkčním Stroji. Základním konstrukčním prvkem Stroje byly na jeho vnější straně tři soustředné kulovité lastury se vzájemně kolmými osami, které byly navrženy tak, aby se mohly vysokou rychlostí otáčet. Do těchto kulovitých lastur se měly vyřezat přesné a spletité vzory. Fungovala by snad taková lastura, kterou by se párkrát otočilo v nepovoleném testu, po namontování do Stroje nesprávně? A naopak, fungovala by zcela nevyzkoušená lastura naprosto dokonale?

Průmyslový gigant Hadden Industries byl předním americkým dodavatelem pro konstrukci Stroje. Sol Hadden trval na tom, aby se neprováděly žádné nedoporučené testy, natož experimenty se součástkami, určenými k pozdější montáži do Stroje. Návod, nařizoval, by se měl dodržovat do posledního bitu s tím, že ve Zprávě určitě není ani písmenko jen tak pro nic za nic. Naléhal na své zaměstnance, aby se vcítili do role středověkých nekromantů, kteří se úzkostlivě drží slov kouzelného zaklínadla. Neodvažujte se špatně vyslovit jedinou slabiku, říkával jim.

To bylo, podle toho které kalendářní nebo eschatologické doktríně jste fandili, dva roky před koncem tisíciletí. Tolik lidí odešlo „na odpočinek“, aby mohli šťastně a spokojeně čekat na Soudný den nebo na Jeho příchod nebo na obojí, že se některým průmyslovým odvětvím dokonce nedostávalo kvalifikovaných pracovníků.

Haddenova ochota restrukturalizovat své pracovní síly, aby co nejlépe rozvinul konstrukci Stroje a aby stimuloval subdodavatele, byla považována za hlavní příčinu dosavadního amerického úspěchu.

Ale Hadden se také stáhl „na odpočinek“ – což bylo vzhledem k dobře známým postojům a názorům vynálezce Preachnixu více než překvapivé. „Chiliasté ze mě udělali ateistu,“ alespoň tak byla citována jeho slova. Klíčová rozhodnutí spočívala stále v jeho rukou, říkali jeho podřízení. Ale komunikace s Haddenem nyní probíhala přes rychlý asynchronní telenet: jeho podřízení mu nechávali zprávy o postupu, žádosti o zplnomocnění a kladli nejrůznější dotazy v uzamčené schránce populární vědecké telenetové služby. Jeho odpovědi pak přicházely v jiné uzamčené schránce. Byl to sice podivný systém, ale podle všeho fungoval. Jak se vyjasňovaly počáteční a současně nejobtížnější kroky a Stroj začal prakticky dostávat svůj tvar, S. R. Hadden o sobě dával vědět čím dál tím míň.

Představitelé Světového společenství Stroje byli zpočátku znepokojeni, ale z jakéhosi setkání, které bylo popsáno jako

rozvleklá návštěva u pana Haddena na blíže neurčeném odlehlém místě, se vrátili zcela uklidněni. Místo jeho pobytu se nikdo jiný nedozvěděl.

Světový strategický arzenál klesl poprvé od poloviny padesátých let pod 3.200 kusů jaderných zbraní. Nevídaného pokroku se dosahovalo při mnohostranných jednáních o stále náročnějších fázích odzbrojování, až na minimální jaderné zastrašování. Čím méně zbraní bylo na jedné straně, tím by bylo pro druhou stranu nebezpečnější zamlčet a ukrýt byť jen nepatrné množství zbraní. A vzhledem k prudkému snížení počtu dodávkových systémů – které se daly mnohem snadněji kontrolovat – vzhledem k novým možnostem automatického monitorování, zda jsou dodržovány všechny uzavřené smlouvy, a vzhledem k novým dohodám o vzájemných inspekcích přímo na pracovišti to s dalším snižováním jaderného arzenálu vypadalo poměrně dobře.

Celý proces utvářel v mysli odborné i laické veřejnosti určitý impuls. Stejně jako při obvyklých závodech ve zbrojení se obě velmoci snažily předstihnout jedna druhou, tentokrát však paradoxně ve snižování počtu zbraní. Z

praktického vojenského hlediska toho zatím nevzdaly nějak moc; pořád si ještě udržely dostatečnou kapacitu, aby zničily veškerou civilizaci planety. Nicméně v optimismu směřovaném do budoucna, v naději zrozené v nastupující generaci již tento začátek znamenal mnoho. Možná také vlivem bezprostředních celosvětových oslav konce tisíciletí,

jak světských tak kanonických, se každým rokem rovněž snižoval počet ozbrojených konfliktů mezi jednotlivými znepřátelenými národy. „Mír Boží,“ nazval to kardinálský arcibiskup města Mexico.

Ve Wyomingu a Uzbekistánu vznikaly zcela nové průmyslové závody a ze země vyrůstala jako houby po dešti celá nová města. Náklady pochopitelně ležely nerovnoměrně na bedrech průmyslově vyspělých zemí, ale poměrné výdaje rozpočítané na všechny obyvatele planety činily něco kolem sta dolarů ročně. Pro jednu čtvrtinu pozemské populace představovalo těchto sto dolarů nezanedbatelnou část jejich ročního příjmu. Peníze vynaložené na Stroj neprodukovaly žádné peníze ani služby přímo. Avšak s ohledem na podnícení rozvoje nových technologií to bylo považováno za skvělý a výhodný obchod, a to i kdyby neměl Stroj nikdy fungovat.

Mnozí se domnívali, že postupují příliš svižným tempem, že by měli každý krok nejdříve pochopit, než se pustí do dalšího. I kdyby měla stavba Stroje trvat celé generace, dohadovali se, tak co má být? Rozložením nákladů na vývoj a stavbu Stroje na několik desetiletí by se zmenšila ekonomická zátěž pro celosvětové hospodářství.

Podle mnoha měřítek to byla moudrá rada, ale jen těžko realizovatelná. Jak jste mohli vyvinout jen jednu součástku Stroje? Na celém světě se mohli vědci a inženýři nejrůznějších vědních přesvědčení přetrhnout, aby mohli

dělat i na těch aspektech Stroje, které daleko přesahovaly jejich odborné znalostí a schopností.

Někteří se zase obávali, že když se Stroj nepostaví rychle, nepostaví se nikdy. Americká prezidentka i sovětský premiér zavázali své národy ke stavbě Stroje. Nikdo nemohl zaručit, že tak učiní i jejich eventuální nástupci. Kromě toho si ti, kteří Projekt řídili, z dokonale pochopitelných důvodů přáli vidět jeho úspěšné dokončení, dokud jsou ještě v odpovědných funkcích. Někteří argumentovali, že vysílání Zprávy musí být značně naléhavé, když probíhá na tolika frekvencích tak hlasitě a tak dlouho. Mimozemšťané po nás nechtějí, abychom Stroj postavili, až na to budeme připraveni. Chtějí po nás, abychom ho postavili hned.

Tempo výstavby se proto ještě zrychlilo.

Všechny počáteční subsystémy se zakládaly na elementárních technologiích, popsaných v první částí klíče.

Předepsané testy byly zdolány docela snadno. Jakmile se však začaly testovat pozdější, složitější subsystémy, občas byly zaznamenány dílčí neúspěchy. Bylo to patrné u obou národů, nicméně častěji v Sovětském svazu. Jelikož nikdo nevěděl, jak součástky vlastně fungují, obvykle ani nebylo možné dopátrat se od daného selhání až po určení chybného kroku ve výrobním procesu. V některých případech byly součástky zhotoveny paralelně dvěma různými výrobci, kteří si konkurovali v rychlosti a přesností provedení. Když obě dvě součástky úspěšně prošly příslušnými testy, oba dva

národy měly také tendenci vybrat právě svůj produkt. Tak se stalo, že Stroje, které byly sestavovány ve dvou různých zemích, nebyly zcela totožné.

Nakonec ve Wyomingu nadešel den, kdy se mohlo začít s integrací systémů, se smontováním jednotlivých součástek do kompletního Stroje. Bylo pravděpodobné, že půjde o nejjednodušší fázi celého konstrukčního procesu.

Vypadalo to, že dokončení už je otázkou pouze jednoho roku či dvou let. Někteří si rázem pomysleli, že svět ukončí aktivace Stroje přesně podle plánu.

</code>

<code>Nebo právě naopak. Těžko říci. Světlomety thunderbirdu sem tam nějakého zajíce u silnice zachytily. Ale stovky těchto zvířátek seřazených do šiku podél silnice nikoli – tento zvyk se zřejmě z Nového Mexika do Wyomingu ještě nerozšířil. Ellie shledala, že situace není o mnoho jiná než na Argusu. Byl tu velký vědecký ústav, obklopený desítkami tisíc čtverečních kilometrů překrásné, téměř neobydlené krajiny. Nešéfovala tomu tady a nebyla ani členem posádky.

Ale byla u toho a pracovala na jednom z největších podniků, o jakém se kdy lidem snilo. Nehledě na to, co se stane po aktivaci Stroje, objev na Argusu bude zcela určitě považován za přelomový okamžik v historii lidstva.

Zrovna ve chvíli, kdy už je nutně potřeba nějaká dodatečná sjednocující síla, udeří z modrého nebe tenhle blesk. Vlastně z černého, opravila se. Ze vzdálenosti šestadvaceti světelných let, 230 bilionů kilometrů. Těžko můžete myslet na svou skotskou nebo slovinskou nebo třeba čehuánskou příslušnost, když vás všechny bez rozdílu pozdraví civilizace, která má před vámi náskok o několik tisíciletí. Propast mezi technologicky nejzaostalejším národem na Zemi a průmyslovými zeměmi je určitě mnohem menší než propast mezi všemi průmyslovými zeměmi a bytostmi z Vegy. Rozdíly, které se dříve zdály nepřekonatelné – rasové, náboženské, národnostní, etnické, jazykové, ekonomické a kulturní – najednou přestaly vypadat tak vážně.

„Všichni jsme lidé.“ To byla fráze, kterou jste tou dobou slýchali docela často. Bylo pozoruhodné, jak málokdy a málokdo v minulých desetiletích vyjadřoval podobné pocity například v médiích. Všichni se dělíme o stejnou malou planetu, proslýchalo se nyní, a – velmi podobně – o stejnou globální civilizaci. Bylo těžké si představit, že by mimozemšťané brali vážně námitku o přednostní diskusi ze strany představitelů jedné nebo druhé ideologické frakce. Již samotná existence Zprávy – nehledě na její záhadný význam – dávala svět dohromady. Viděli jste, jak k tomu dochází přímo před vašima očima.

První otázka její matky, když slyšela, že Ellie nebyla vybrána, zněla: „Brečela jsi?“ Ano, brečela. Bylo to docela přirozené. Samozřejmě, že jedno její já toužilo dostat se na palubu. Ale Drumlin představuje prvotřídní volbu, řekla své matce.

Sověti nedospěli k žádnému rozhodnutí při výběru mezi Lunačarským a Archandělským; na misi se budou „cvičit“ oba. Bylo těžké říci, jaký výcvik by mohl být nejvhodnější kromě toho, aby co nejlépe porozuměli Zprávě.

Někteří Američané vyslovovali obvinění, že to je pouhý pokus Sovětů získat pro Stroj své dva hlavní mluvčí, což však Ellie považovala za nespravedlivý názor. Jak Lunačarskij, tak Archandělskij byli prostě jen extrémně schopní. Zajímalo by ji, podle čeho asi Sověti rozhodnou, kterého poslat. Lunačarskij byl zrovna ve Spojených státech, ale ne ve Wyomingu. Byl ve Washingtonu se sovětskou delegací na vysoké úrovni na setkání s ministerským předsedou a Michaelem Kitzem, čerstvě povýšeným na náměstka ministra obrany. Archandělskij byl v dalekém Uzbekistánu.

Nová metropole, která vyrůstala ve wyomingské divočině, byla nazvána jednoduše podle Stroje, Machine.

Její sovětský protějšek dostal svůj ruský ekvivalent, Mašina.

Každá byla komplexem rezidencí, veřejných služeb, obytných a obchodních čtvrtí a – především – továren.

Některé byly nenápadné, alespoň zvenčí. Ale u jiných jste

mohli na první pohled vytušit jejich bizarní povahu – dómy a minarety, kilometry spletitého venkovního potrubí. Zde ve wyomingské divočině stály jen takové továrny, které byly prohlášeny za potencionálně nebezpečné – například ty, které vyráběly organické sloučeniny. Výroba lépe chápaných technologií byla roztroušena po celém světě.

Jádrem celého shluku nových závodů byl Ústav pro integraci systémů, postavený v blízkosti toho, co kdysi bývalo městečkem Wagonwheel, a tomuto ústavu byly svěřovány dokončené součástky. Ellie občas viděla, jak se přiváží nějaká součástka, a napadlo ji, že byla vlastně první lidskou bytostí, která ji spatřila ještě v podobě schematického nákresu. Vždycky, když se vyložila a rozbalila nová součástka, Ellie pospíchala, aby si ji prohlédla. A když se pak montovala jedna součástka na druhou a když všechny subsystémy úspěšně procházely předepsanými testy, zaplavil ji jakýsi pocit vnitřního uspokojení, o němž usoudila, že bude asi podobný mateřské pýše.

</code>

<code>v době, kdy se tam potulovali jen ti nejzlotřilejší a nejhříšnější štamgasti. Přepadové komando, vyzbrojené minomety a zápalnými pumami, prorazilo současně Enlilskou a Ištarovu bránu. Zikkurat lehl popelem. Později se objevila fotografie svérázně a spoře oděných lidí, jak uhánějí jako o život z Assurova chrámu. Jako zázrakem nedošlo ke ztrátám na životech, ačkoli bylo mnoho zraněných.

Těsně před útokem obdržel list New York Sun, kontrolovaný sektou Bojovníků Země a honosící se obrázkem zeměkoule zasažené bleskem, anonymní telefonát, který oznamoval chystaný útok. Jedná se o odplatu vnuknutou od Boha, vysvětloval dobrovolník po telefonu, vykonanou jménem mravopočestnosti a americké morálky těmi, kdo už mají po krk té špíny a zkaženosti. Brzy vyšlo prohlášení prezidenta společnosti Babylon, Inc., ostře kritizující tento útok a odsuzující údajné kriminální spiknutí, ale – alespoň dosud – nikdo se nedočkal jediného slova od S. R. Haddena, ať už se nacházel kdekoliv.

Jelikož se vědělo o tom, že Ellie Haddena v Babylonu navštívila, někteří zaměstnanci Projektu s velkým zájmem sledovali její reakci. Její názor na tuto záležitost zajímal i Drumlina, ačkoli soudě podle jeho evidentních zeměpisných znalostí daného místa se zdálo docela možné, že ho nejednou osobně navštívil. Nedělalo jí vůbec problémy představit si ho jako vozataje. Ale možná že o Babylonu

jenom četl. Fotografické mapy pravidelně vycházely v nejrůznějších týdenících.

Nakonec se dostali zpátky k věci. Základním faktem bylo, že Zpráva pokračovala na stejných frekvencích, vlnových délkách, časových konstantách a polarizační a fázové modulaci; plán Stroje i klíč si nadále „seděly“ pod prvočísly a olympijským přenosem. Civilizace v soustavě Vegy musela být hrozně zarputilá. Anebo prostě zapomněla vypnout vysílač. Valerian měl v očích nepřítomný výraz.

„Petře, proč se musíš dívat do stropu, když přemýšlíš?“ O

Drumlinovi se říkalo, že se za poslední roky celkem zklidnil, ale stejně jako v případě této poznámky nebyla jeho přeměna vždy zrovna patrná. Skutečnost, že ho prezidentka Spojených států vybrala, aby reprezentoval svůj národ u mimozemšťanů, pro něj byla podle jeho slov velkou poctou.

Ta cesta, říkával svým důvěrným známým, bude zlatým hřebem jeho života. Jeho žena, která se dočasně přestěhovala do Wyomingu a i nadále mu byla vytrvale věrná, musela snášet stále ta samá promítání diapozitivů, tentokrát však před novým obecenstvem složeným z vědců a techniků, kteří pracovali na stavbě Stroje. Jelikož se pracoviště nacházelo nedaleko jeho rodné Montany, Drumlin tam čas od času nakrátko zavítal. Ellie ho jednou vezla do Missouly. Bylo to snad poprvé za tu dlouhou dobu, co se znali, kdy se k ní v průběhu několika po sobě následujících hodin choval upřímně a srdečně.

„Pšššt! Přemýšlím,“ zareagoval Valerian. „Jedná se o techniku potlačování ruchů. Snažím se minimalizovat rozptýlení ve svém zorném poli a ty pak přijdeš s rozptýlením v audiospektru. Možná se zeptáš, proč prostě stejně tak nezírám na list nepopsaného papíru. Ale problém je v tom, že papír je moc malý. Mohu sledovat rušivé elementy svým periferním viděním. Tak jako tak, přemýšlel jsem o tomto: proč pořád dostáváme tu zprávu s Hitlerem, olympijský televizní přenos? Uplynuly roky. Touhle dobou už museli dostat přenos s britskou korunovací. Proč jsme ještě neviděli žádné detailní záběry říšského jablka a žezla a neslyšeli nějaký hlas, který by intonoval ‚…dnes byl korunován Jiří Šestý, z milostí Boží, králem Anglie a Severního Irska a císařem Indie’?“

„Víš jistě, že se Vega v době odvysílání korunovace nacházela nad Anglií?“ zauvažovala Ellie.

„Ano, ověřili jsme si to už za pár týdnů po přijetí olympijského přenosu. A intenzita vysílání byla mnohem silnější než u té záležitosti s Hitlerem. Jsem si jist, že Vega mohla televizní přenos korunovace zachytit.“

„Neděláš si náhodou starosti s tím, že nechtějí, abychom se dozvěděli, co všechno o nás vědí?“ zapátrala.

„Oni mají naspěch,“ konstatoval Valerian. Občas se oddával delfskému stylu mluvy.

„Spíš bych řekla,“ navrhovala Ellie, „že nám chtějí neustále připomínat, že vědí o Hitlerovi.“

„To se příliš neliší od toho, co říkám já,“ odvětil Valerian.

„No dobře. Neztrácejme zbytečně čas ve světě fantasmagorie,“ zabručel Drumlin. Vždycky, když se spekulovalo o případné motivaci mimozemšťanů, začínal být netrpělivý. Takhle se dohadovat je naprostá ztráta času, říkal; stejně se to už brzy dozvíme sami. Mezitím naléhal na všechny možné lidi, aby se soustředili výhradně na Zprávu; tam byly hmatatelné informace – v hojném množství, nedvojznačné a výtečně uspořádané.

„Heleďte, trocha reality by vás dva mohla dát dohromady. Proč se nezajdeme podívat do montážní haly?

Myslím, že tam zrovna integrují systémy s erbiovými hmoždinkami.“

Geometrický tvar Stroje byl jednoduchý. Zato detaily byly extrémně složité. Těch pět sedadel, do nichž usedne posádka, se nacházelo přesně uprostřed dvanáctistěnu, v místě, kde byl tento útvar nejvýrazněji vystouplý. Stroj neměl žádná příslušenství, která by sloužila ke stravování, spaní či jiným tělesným funkcím, což byl jasný důkaz toho, že cesta na palubě Stroje – pokud k nějaké dojde – nebude trvat dlouho. Někteří se domnívali, že to znamená, že se Stroj bezprostředně po aktivaci setká s mezihvězdným kosmickým korábem zakotveným někde v blízkosti Země.

Jediná potíž byla v tom, že ani ty nejpečlivější radarové a optické průzkumy nenarazily na jedinou stopu po takové

lodi. Zdálo se málo pravděpodobné, že by snad mimozemšťané přehlédli základní lidské fyziologické potřeby. Možná, že samotný Stroj nikam letět neměl. Možná měl něco udělat s posádkou. V posádkovém prostoru nebyly žádné přístroje, nic, čím by se Stroj dal řídit, dokonce ani klíček od zapalování – jenom pět sedadel obrácených směrem do středu tak, aby každý člen posádky viděl na ostatní. Kromě toho měli přesně předepsaný horní limit celkové váhy a výstroje posádky. V praxi to znamenalo, že toto omezení pracovalo ve prospěch lidí menší postavy.

Nad a pod prostor posádky, do jehlanovité části dvanáctistěnu, měla přijít organická hmota se spletitou a tajemnou strukturou. Po celém vnitřku této části dvanáctistěnu se měly umístit, zřejmě náhodně, hmoždinky z erbia. A celý dvanáctistěn měly obklopovat ony tři soustředné kulovité lastury tak, že každá z nich představovala jeden ze tří fyzikálních rozměrů. Lastury se zřejmě měly volně vznášet v magnetickém poli – alespoň součástí návodu totiž byl vysoce výkonný generátor magnetického pole a prostor mezi kulovitými lasturami a dvanáctistěnem měl být vyplněn tím nejčistším vakuem.

Zpráva nepojmenovala ani jednu součástku Stroje.

Erbium bylo označeno za atom se šedesáti osmi protony a devadesáti devíti neutrony. Různé části Stroje byly rovněž popsány čísly – například jako Součástka 31. Takže rotující soustředné kulovité lastury pojmenoval jeden český technik,

který docela viděl do historie technologie, jako benzely; právě Gustav Benzel totiž v roce 1870 vynalezl kolotoč.

Ačkoli provedení a fungování Stroje zůstalo neznámými veličinami a jeho konstrukce si žádala zcela neprobádané technologie, byl vyroben z hmoty, bylo možné schematicky znázornit jeho strukturu – v masmédiích na celém světě se objevily vskutku fascinující technické obrázky – a brzy se lidskému zraku představila jeho skutečná konečná podoba. V technologické sféře přetrvávalo optimistické naladění.

Drumlin, Valerian a Arrowayová prošli obvyklou identifikační zónou, zahrnující kontrolu dokladů, ověření hlasu a otisků prstů, a poté byli vpuštěni do rozlehlé montážní haly. Třístupňové stropní jeřáby zrovna umisťovaly erbiové hmoždinky do organické matečné hmoty. Z visuté železniční dráhy se klátilo několik pětiúhelných

panelů

určených

na

vnější

stranu

dvanáctistěnu. Zatímco Sověti se stále potýkali s problémy, americké subsystémy nakonec prošly všemi testy a celý Stroj začal postupně dostávat konečný tvar. Jak to všechno pasuje dohromady, pomyslela si Ellie. Podívala se tam, kam se měly nakonec namontovat benzely. Po dokončení bude Stroj zvenčí vypadat jako jedna z těch armilárních koulí renesančních astronomů. Co by si o tom všem asi pomyslel takový Johannes Kepler?

Podlaha montážní budovy a plošiny v různých výškách po jejím obvodu byly plné techniků, vládních úředníků a zástupců Světového společenství Stroje. Jak se tak rozhlíželi kolem, Valerian poznamenal, že prezidentka navázala příležitostnou korespondenci s jeho ženou, která se mu ani nesvěří, o čem si píší. Prý se dovolává práva na vlastní soukromí.

Umístění hmoždinek bylo téměř hotové a nyní měl vůbec poprvé proběhnout hlavní test správné integrace systémů. Někteří se domnívali, že předepsané monitorovací zařízení je gravitačním vlnovým teleskopem. Zrovna, když měl být test spuštěn, obcházeli jednu vzpěru, aby lépe viděli.

Najednou se Drumlin ocitl ve vzduchu, prostě letěl.

Také všechno ostatní jako by začalo létat. Připomnělo jí to tornádo, které odneslo Dorotku do země Oz. Jak ve zpomaleném filmu jí pak Drumlin s roztaženýma rukama drsně srazil k zemi. Po všech těch letech, stačila si ještě pomyslet, je snad tohle jeho představa milostné předehry?

Má se ještě hodně čemu učit.

</code>

<code>renesance,

radikální

křídlo

Matek

proti

Stroji,

Znovusjednocená církev za znovusjednocení, Omega sedm, Chiliasté Soudného dne (ačkoli Billy Jo Rankin popřel jakoukoli souvislost a prohlásil, že přiznání byla vyhlášena bezbožníky ve zhoubné snaze zdiskreditovat Boha), dále Broederbond, El Catorce de Febrero, Tajná armáda Kuomintangu, Sionistícká liga, Společenství Boží a znovuvzkříšená Symbionská fronta za osvobození. Většina těchto organizací neměla ani dost prostředků, aby tuto sabotáž vykonala; rozsah celého seznamu byl spíš jen ukazatelem, jak široká a pestrá opozice proti Stroji vznikla.

Ku Klux Klan, Americká nacistická strana,

Demokratická strana národně socialistická a několik dalších podobně zaměřených organizací se od případu distancovalo a k odpovědnosti se nehlásilo. Významná menšina jejich členské základny byla přesvědčena, že Zprávu vyslal sám Hitler. Podle jedné z verzí totiž v květnu 1945 tajně zmizel ze Země pomocí německé raketové technologie.

„Nevím, jestli se Stroj vůbec někdy někam vydá,“

nechala se prezidentka slyšet o pár měsíců později, „ale kdyby to tam mělo být jen z poloviny tak praštěné, jako je naše planeta, ani by to za tu cestu nestálo.“

Vyšetřovací komise provedla rekonstrukci případu: jedna erbiová hmoždinka byla explozí rozštěpena; dva kastrolovité úlomky se řídly dolů z výšky dvaceti metrů a současně byly značnou rychlostí vrženy stranou. Byla

zasažena nosná vnitřní zeď a pod tímto úderem se zhroutila.

Jedenáct lidí bylo usmrceno a čtyřicet osm vážně zraněno.

Byla zničena řada důležitých součástek Stroje a vzhledem k tomu, že Zpráva ve svých předepsaných testech s žádnými podobnými výbuchy nepočítala, exploze mohla docela dobře zničit napohled nepoškozené součástky. Když jste neměli ani ponětí o tom, jak ta věc vůbec funguje, museli jste si při její konstrukci dávat hodně velký pozor.

Přes obrovské množství organizací, které se dožadovaly svých zásluh na sabotáži, podezření se ve Spojených státech okamžitě zaměřilo na dvě z těch několika málo skupin, které se k odpovědnosti nehlásily: na mimozemšťany a na Rusy. Znovu se rozpoutaly vášnivé spekulace o Soudných strojích. Mimozemšťané údajně navrhli Stroj tak, aby katastrofickým způsobem explodoval až po úplném sestrojení, ale naštěstí, tvrdili někteří, jsme si při jeho montáži nedali pozor a vybuchla tedy jen menší nálož – dost možná spoušť Soudného stroje. Tito lidé následně naléhali, aby byla stavba okamžitě zastavena, než bude pozdě, a aby byly zbylé nepoškozené součástky pohřbeny v solných dolech rozptýlených široko daleko.

Ale vyšetřovací komise brzy našla důkaz, že je Strojová katastrofa, jak se výbuchu začalo říkat, značně pozemštějšího původu. Hmoždinky měly centrální elipsoidní dutinu neznámého účelu, jejíž vnitřní stěna byla lemována spletitou sítí jemných drátků z gadolinia. Jedna tato dutina

byla napěchována plastickou trhavinou a časovým spínačem, to jest materiály, které rozhodně nebyly ve Zprávě na seznamu součástek. Hmoždinka byla sestrojena, dutina olemována a konečný produkt otestován a zapečetěn v zařízení firmy Hadden Cybernetics v Terre Haute v Indianě. Drátování gadoliniem bylo příliš komplikované, než aby mohlo být provedeno ručně; bylo třeba automatických servomechanismů a ty si zase vyžádaly postavení celé nové továrny. Náklady na stavbu továrny byly sice kompletně uhrazeny firmou

Hadden Cybernetics, které se však tímto současně rýsovalo jiné, výdělečnější využití pro své zboží.

Ostatní tři erbiové hmoždinky ze stejného staveniště po prozkoumání nejevily žádné známky plastické trhaviny.

(Sovětské a japonské týmy provedly řadu bezpečnostních senzorových experimentů, než se odvážily své hmoždinky rozevřít.) Někdo musel pečlivě napěchovat nálož a roznětku do dutiny někdy ke konci výrobního procesu v Terre Haute.

Jakmile se tato hmoždinka – a další ze stejné várky – dostala z továrny, byla zvláštním vlakem a pod ozbrojenou ostrahou přepravena do Wyomingu. Načasování exploze a celková povaha sabotáže svědčily o někom s dobrými znalostmi konstrukce Stroje; byla to znalecky provedená práce.

Ale vyšetřování jinak nevykazovalo prakticky žádné pokroky. Našlo by se několik desítek lidí – techniků, analytiků kvality, inspektorů, kteří součástku zapečetili pro

převoz – kteří měli příležitost tuto sabotáž spáchat, kdyby k tomu měli prostředky a důvod. Ti, kteří neprošli polygrafickým testem, měli neotřesitelná alibi. Žádný z podezřelých se v žádném baru na rohu nenechal v nestřeženém okamžiku unést ke svému přiznání. Nikdo nezačal utrácet více, než mu dovolovaly jeho prostředky.

Nikdo se pod tíhou výslechu „nezlomil“. Navzdory tomu, co vyšetřovací agentury nazývaly maximálním úsilím, zůstala tato záhada nevyřešena.

Ti, kteří byli přesvědčeni o odpovědnosti Sovětů, argumentovali tím, že jejich motivem bylo zabránit Spojeným státům, aby svůj Stroj aktivovaly jako první.

Rusové měli technické možnosti ke spáchání sabotáže a samozřejmě také podrobné znalosti o protokolech a praxi při stavbě Stroje na obou stranách Atlantiku. Jakmile došlo ke katastrofě,

Anatolij

Goldmann,

bývalý

student

Lunačarského, který pracoval jako sovětská spojka ve Wyomingu, okamžitě volal do Moskvy, aby ihned stáhli všechny hmoždinky. Na první pohled se zdálo, že tento hovor – který si rutinně odposlechl Úřad národní bezpečnosti – dokazuje, že do toho Rusové nejsou zapleteni, ale někteří zase tvrdili, že ten telefonát byl jen podvodný manévr, který měl zastřít podezření, anebo že Goldmann prostě nebyl o sabotáži předem vyrozuměn. Tohoto argumentu se ve Spojených státech chytili ti, které v poslední době znepokojovalo neustálé uvolňování napětí

mezi dvěma jadernými supervelmocemi. Moskvu toto obvinění z pochopitelných důvodů pobouřilo.

Ve skutečnosti měli Sověti při stavbě svého Stroje více potíží, než bylo obecně známo. Pomocí rozluštěné Zprávy dělalo Ministerstvo střednětěžkého průmyslu značné pokroky v oblasti těžby rud, hutnictví, strojírenství a tak podobně. Nová odvětví mikroelektroniky a kybernetiky už byla náročnější a většina takových součástek do sovětského Stroje se vyráběla na základě subdodavatelské smlouvy někde v Evropě nebo v Japonsku. Co však bylo pro sovětský domácí průmysl nejtěžší, to byla organická chemie, která si často žádala technických postupů, vyvinutých v oblasti molekulární biologie.

Sovětský genetický výzkum utrpěl bezmála smrtící ránu, když ve třicátých letech Stalin rozhodl, že je moderní mendelovská genetika ideologicky nevhodná, a za vědecky ortodoxní

prohlásil

pomatenou

genetiku

politicky

bezúhonného zemědělce jménem Trofim Lysenko. Po dvě generace se výteční sovětští studenti v zásadě nenaučili nic o základech dědičnosti. Dnes, o šedesát let později, byla sovětská molekulární biologie a genetické inženýrství přímo úměrně pozadu a sovětští vědci učinili v tomto oboru jen málo významnějších objevů. Něco podobného se stalo, avšak neúspěšně, ve Spojených státech, kde z teologických důvodů docházelo k pokusům zabránit studentům státních škol, aby se učili o evoluci, ústřední myšlence moderní

biologie.

Problém

byl

jednoznačný,

neboť

fundamentalistický výklad Bible byl zcela neslučitelný s teorií evolučního procesu. Naštěstí pro americkou molekulární biologii neměli fundamentalisté ve Spojených státech zdaleka takový vliv jako kdysi Stalin v Sovětském svazu.

Odhad Ústřední zpravodajské služby, provedený pro prezidentku v této věci, dospěl k závěru, že neexistuje důkaz zapojení Sovětů do sabotáže. Spíše naopak, jelikož Sověti mají s Američany rovnocenné zastoupení v posádce, mají sami značný zájem na podpoře dokončení amerického Stroje. „Když je vaše technologie na třetím stupni vývoje,“

vysvětlil ředitel CIA, „a váš sok má před vámi náskok na stupni čtvrtém, budete jedině rádi, když se zčistajasna objeví technologie stupně patnáctého. Za předpokladu, že k ní máte stejný přístup a adekvátní zdroje.“ Několik představitelů americké vlády stále věřilo, že za výbuch nesou odpovědnost Rusové, ačkoli to prezidentka více než při jedné příležitosti otevřeně a veřejně vyvracela. Ale zvyk je skutečně železná košile.

„Žádná pomatená skupina jakkoli dobře organizovaná, neodradí lidstvo od tohoto historického cíle,“ prohlásila prezidentka. Nicméně v praxi bylo nyní mnohem těžší dosáhnout celonárodního konsensu. Sabotáž jako by dala nový život každé námitce, rozumné i nesmyslné, která byla

kdy vznesena. Americký projekt nakonec udržovala v chodu jen vyhlídka na to, že svůj Stroj dříve dokončí Sověti.

</code>

<code>nadšenci,

radioastronomové,

nebeští

„potápěči“, vodní lyžaři a celosvětové společenství SETI, ti všichni se chtěli pohřbu zúčastnit. Chvíli uvažovali, že obřad vykonají v katedrále sv. Jana v New Yorku, neboť to je jediný kostel v zemi odpovídající velikosti. Ale Drumlinova žena vyhrála alespoň malé vítězství a ceremonie se konala pod širým nebem v jeho rodném městě Missoula v Montaně.

Správní orgány souhlasily, neboť Missoula zjednodušovala bezpečnostní problémy.

Ačkoli Valerian nebyl až tak vážně zraněn, jeho lékaři mu doporučili, aby se obřadu nezúčastnil; přesto alespoň z vozíčku vzkázal své chvalořečení. Drumlinova výjimečná genialita spočívala v tom, že věděl, na jaké otázky se ptát, uvedl Valerian. K problému SETI přistupoval skepticky, neboť skepse je jádrem vědy. Ale jakmile bylo jasné, že přijímáme Zprávu, nikdo nebyl více oddaný či vynalézavý při jejím objasňování. Náměstek ministra obrany, Michael Kitz, zastupující prezidentku, zdůraznil Drumlinovy osobní

přednosti – jeho srdečnost, jeho starost o pocity druhých, jeho brilantnost, jeho pozoruhodné atletické schopnosti.

Nebýt této tragické a podlé události, Drumlin by vešel do historie jako první Američan, který navštívil jinou hvězdu.

Ať od ní nečekají žádné řečnění, řekla Ellie der Heerovi. Žádná interview pro tisk. Možná několik fotografií – dobře chápala důležitost několika fotografií. Nevěřila si, že by uměla dobře promluvit. Léta fungovala jako určitá tisková mluvčí za SETI, za Argus a pak za Zprávu a za Stroj. Ale tohle bylo něco jiného. Potřebuje nějaký čas, aby se z toho dostala.

Pokud byla schopna říci, Drumlin zemřel, aby jí zachránil život. Explozi spatřil ještě předtím, než ji ostatní uslyšeli, a bleskově si všiml, jak se na ně valí mnohosetkilová masa erbia. Díky rychlým reflexům vyskočil, aby ji strhl za nosnou vzpěru.

Zmínila se o této možnosti der Heerovi, který odvětil: „Drumlin nejspíš vyskočil, aby zachránil sám sebe, a ty jsi mu jen stála v cestě.“ Tahle poznámka byla vůči zesnulému poněkud nezdvořilá; měla být snad současně lichotivá vůči ní? „Anebo,“ pokračoval der Heer, když vycítil její nelibost, „Drumlin možná vyletěl do vzduchu otřesem erbia, které udeřilo do rampy nebo do lešení.“

Ale ona si byla naprosto jistá. Všechno jasně viděla.

Drumlinovi šlo o to, aby jí zachránil život. A zachránil. Až na pár škrábnutí vyvázla Ellie bez újmy na zdraví. Valeriana

sice zcela ochránila vzpěra, ale hroutící se zeď mu zlomila obě nohy. Ellie měla štěstí v mnoha směrech. Dokonce ani neupadla do bezvědomí.

Její první myšlenka – jakmile jí došlo, co se vlastně stalo – nepatřila jejímu starému učiteli Davidu Drumlinovi, kterého to přímo před jejíma očima příšerně rozdrtilo, ani údivu nad tím, že by Drumlin dal svůj život za její, ani negativnímu zvratu celého projektu Stroje. Ne, její první myšlenka, jasná jako zvuk zvonu, byla: Mohu jet, budou muset poslat mě, nikoho jiného nemají, budu muset jet.

Okamžitě se přistihla. Ale už bylo pozdě. Byla konsternována, jak je zahleděna sama do sebe, jak opovrženíhodný egoismus sama sobě odhalila v tomto krizovém okamžiku. Nezáleželo na tom, že Drumlin možná měl podobné nedostatky. Byla zděšena, že se s nimi setkala, i když jen na okamžik, sama u sebe – že je tak hrozně temperamentní, energická, plná plánů do budoucna, nedbající ničeho kromě sebe samé. Co se jí hnusilo nejvíce, to byla nerozpačitost jejího ega. Necítilo potřebu se omlouvat, nikoho nešetřilo, nedívalo se napravo ani nalevo a vrhalo se střemhlav kupředu. Bylo naprosto nechutné.

Věděla, že nepůjde tak snadno vyrvat ze starých kořenů a přeorat. Bude na něm muset trpělivě pracovat, přít se s ním, vyrušovat ho, možná mu i vyhrožovat.

Když na scénu dorazili vyšetřovatelé, byla zcela nekomunikativní. „Obávám se, že vám toho moc nepovím.

My tři jsme procházeli pod lešením a najednou došlo k výbuchu a všechno vyletělo do vzduchu. Je mi líto, že vám nemohu pomoci. Kéž bych mohla.“

Svým kolegům dala jasně najevo, že o neštěstí nechce mluvit, a zmizela do svého bytu na tak dlouho, že vyslali pátrací oddíl, aby se po ní pídil. Snažila se vybavit si celou nehodu do nejmenších podrobností. Snažila se přesně si vzpomenout na jejich rozhovor, než vešli do konstrukční haly, na to, o čem s Drumlinem mluvili na cestě do Missouly, jak Drumlin vypadal, když se s ním poprvé setkala na začátku svých vysokoškolských studií. Postupně jí docházelo, že si sama částečně přála, aby byl Drumlin mrtev – dokonce dávno předtím, než si začali konkurovat o americké místo ve Stroji. Nenáviděla ho za to, že ji ponižoval před ostatními studenty ve třídě, že se stavěl proti Argusu, nebo za to, co jí řekl v prvním okamžiku po rozluštění filmového šotu s Hitlerem. Chtěla, aby byl mrtev.

A nyní mrtev byl. Když si to svým způsobem zdůvodnila – ačkoliv ihned věděla, že to je nesmysl – připadalo jí, že je za jeho smrt odpovědná.

Je možné, že by u toho vůbec byl, nebýt jí? Určitě, pomyslela si; Zprávu by objevil někdo jiný a Drumlin by po tom tak jako tak skočil. Řekněme. Ale copak ho – možná skrze vlastní vědeckou lehkomyslnost – nevyprovokovala k hlubšímu zapojení do projektu Stroje? Krok za krokem se probírala různými možnostmi. Když byly hnusné, probírala

se jimi obzvlášť pozorně; něco v sobě totiž skrývaly.

Myslela na muže, které z toho či onoho důvodu obdivovala.

Na Drumlina. Valeriana. Der Heera. Haddena… Josse…

Jesseho… Staughtona?… Na svého otce.

„Doktorko Arrowayová?“

Ellie byla svým způsobem vděčná, když ji z této meditace vytrhla statná blondýna středního věku v modrých šatech s tištěným vzorem. Její tvář jí byla nějak povědomá.

Na identifikačním štítku na jejím bujném poprsí stálo „H.

Bork, Goteborg“.

„Doktorko Arrowayová, upřímnou soustrast za vaši…

za naši ztrátu. David mi o vás hodně vyprávěl.“

Jistě!

Proslulá

Helga

Bořkova,

Drumlinova

akvalungová společnice ze všech těch únavných promítání diáků na vysoké škole. Kdo, napadlo ji vůbec poprvé, ty obrázky vlastně fotil? Pozvali si snad nějakého fotografa, aby je doprovázel na jejich podvodních schůzkách?

„Vyprávěl mi, jak jste si byli oba blízcí.“

Co se mi to tady ta ženská snaží namluvit? Naznačoval jí snad Drumlin… Oči se jí zalily slzami.

„Omlouvám se, doktorko Bořkova, ale necítím se teď moc dobře.“

Se sklopenou hlavou pospíchala pryč.

Na pohřbu byla spousta lidí, které chtěla vidět: Vajgaj, Archandělskij, Gotsridze, Baruda, Yu, Xi, Devi. A Abonnema Eda, o němž se poslední dobou čím dál tím víc

mluvilo jako o pátém členu posádky Stroje – jestli ovšem národy někdy přijdou k rozumu, napadlo ji, a jestli tady vůbec někdy budeme mít něco takového jako dokončený Stroj. Ale její společenská energie byla na bodu mrazu a ona by teď nesnesla dlouhé schůzky. A ještě z jednoho důvodu si nevěřila, že by dokázala soudně promluvit. Nakolik by to, co by jim říkala, skutečně myslela pro dobro celého Projektu a nakolik jen pro uspokojení svých vlastních potřeb? Ostatní k ní byli soucitní a chápaví. Koneckonců byla to právě ona, kdo byl Drumlinovi nejblíže, když jej udeřila a rozdrtila erbiová hmoždinka.

KAPITOLA 16

</code>

<code>Bůh, kterého uznává věda, musí být výhradně

Bůh univerzálních zákonů, Bůh, jenž pracuje ve velkém, nikoli někde v maloobchodu. Své postupy nemůže přizpůsobovat potřebám

jednotlivců.

</code>

<code>Rozmanitosti náboženské zkušenosti (1902)

Z VÝŠKY NĚKOLIKA STOVEK KILOMETRŮ vám

Země zabírá polovinu oblohy a modrý pruh, který se táhne od Mindanao k Bombaji a který váš zrak obsáhne jediným pohledem, vám může zlomit srdce svou krásou. Domov, pomyslíte si. Domov. Toto je můj svět. Toto je svět, z něhož pocházím. Každý, koho znám, každý, o kom jsem kdy slyšel, vyrostl tam dole, pod tou houževnatou a nádhernou modří.

Uháníte na východ od obzoru k obzoru, od úsvitu k úsvitu, a obíháte planetu jednou za půldruhé hodiny. Za chvíli už se ji naučíte znát, studujete její charakteristické znaky a odchylky. Můžete toho tolik vidět pouhým okem.

Florida bude brzy zase na dohled. A ten systém tropických bouří, který jste spatřili při minulém oběhu, jak víří a uhání nad Karibskou oblastí, dorazil už k Fort Lauderdale?

Jestlipak jsou letos v létě některé vrcholky pohoří Hindúkuš bez sněhu? Pak se prostě musíte obdivovat akvamarínovým rifům v Korálovém moři. Podíváte se na ledovou návrš v západní Antarktidě a říkáte si, jestli by její roztáni opravdu zaplavilo všechna pobřežní města na planetě.

Za denního světla je však těžké spatřit nějakou známku lidského osídlení. Zato v noci je kromě polární záře všechno, co vidíte, všechen ten bzukot a blikot, dílem lidstva. Tamten pruh světla, to je východní pobřeží Severní Ameriky, souvisle zářící od Bostonu až po Washington, ve

skutečnosti, když ne podle jména, jedna obrovitá megalopole. Támhle žhne zemní plyn v Libyi. Oslnivá světla japonské rybářské flotily na lovu garnátů se posunula směrem k Jihočínskému moři. Při každém oběhu po oběžné dráze vám Země vypráví nové příběhy. Můžete spatřit sopečný výbuch na Kamčatce, saharskou písečnou bouři, jak se blíží k Brazílii, na toto roční období netypicky mrazivé počasí na Novém Zélandu. Začnete o Zemi přemýšlet jako o organismu, jako o živé věci. Začnete si o ni dělat starosti, vážit šijí, přát jí dobrého zdraví. Státní hranice jsou stejně neviditelné jako poledníky nebo obratníky Raka a Kozoroha.

Hranice jsou svémocné. Planeta je skutečná.

Lety do vesmíru proto mají na lidi neblahý vliv. Když už mají to štěstí, že se ocitnou na oběžné dráze Země, většina z nich má po chvilce rozjímání stejné myšlenky.

Národy, které zavedly lety do vesmíru, tak učinily především z národnostních důvodů, a bylo malou ironií, že téměř každému, kdo překročil práh vesmíru, se dostalo překvapivého pohledu na Zemi z nadnárodní perspektivy, na Zemi jako na jeden svět.

Nebylo těžké představit si dobu, kdy převládala loajalita výhradně vůči tomuto modrému světu nebo vůči shluku světů, natěsnaných kolem blízké žluté trpasličí hvězdy, které lidé, když si ještě neuvědomovali, že každá hvězda je zároveň sluncem, kdysi propůjčili velké počáteční písmeno: Slunce. Teprve dnes, když se mnoho lidí odebíralo

na delší dobu do vesmíru a mohlo si dovolit trochu času na přemýšlení, se začala projevovat síla planetární perspektivy.

Jak se ukázalo, značné množství těchto obyvatel nižší oběžné dráhy Země mělo značný vliv i dole na Zemi.

Od samého začátku, ještě předtím, než kdy do vesmíru vstoupil člověk, posílali tam nahoru zvířata. Améby, octomilky, krysy, psi a lidoopi se stali otužilými vesmírnými veterány. Jakmile byly umožněny lety s delším a delším trváním, přišlo se na něco nečekaného. Nemělo to žádný vliv na mikroorganismy a minimální vliv na octomilky. Ale zdálo se, že savcům nulová gravitace prodlužuje život. O 10

až o 20 procent. Když budete žít v nulové gravitaci, vaše tělo bude vynakládat méně energie na boj proti gravitační síle, vaše buňky budou pomaleji oxidovat a vy budete žít déle. Někteří lékaři dokonce tvrdili, že se tyto vlivy projeví u lidí daleko více než u krys. Ve vzduchu se vznášela omamná příchuť nesmrtelnosti.

Míra výskytu rakoviny se u zvířat na oběžné dráze ve srovnání s pozorovanou skupinou na Zemi snížila o 80

procent. Leukémie a lymfatické rakovinné nádory klesly o 90 procent. Existoval dokonce důkaz, i když zatím statisticky nepodložený, že je v nulové gravitaci mnohem vyšší míra spontánního vymizení projevů nádorových onemocnění. Německý chemik Otto Warburg již před půl stoletím navrhl tezi, že příčinou mnoha rakovinných onemocnění je právě oxidace. Nižší spotřeba buněčného

kyslíku ve stavu beztíže najednou vypadala velice atraktivně. Lidé, kteří byli v minulých desetiletích ochotni vydat se na dlouhou pouť do Mexika za laetriemi, dnes volali po jízdenkách do vesmíru. Ale cena byla horentní. Ať už šlo o preventivní nebo klinickou medicínu, lety do vesmíru tu byly jen pro několik málo vyvolených.

Najednou byly k dispozici do té doby neslýchané částky peněz na investice do civilních orbitálních stanic. Na samém konci druhého tisíciletí vyrůstaly ve výšce několika stovek kilometrů základy nových rekreačních hotelů. Kromě vysokých výdajů to mělo samozřejmě ještě jednu vážnou nevýhodu: postupné poškozování kostní a cévní tkáně vám brzy znemožnilo návrat do gravitačního pole na povrchu Země. Ale pro některé bohaté starší osoby to nepředstavovalo žádnou velkou překážku. Výměnou za deset let života navíc se rádi odebrali na nebe, aby si tam užívali stáří a posléze i zemřeli.

Našli se tací, kteří si dělali starosti, že se jedná o neuvážené investování omezeného bohatství planety; existuje příliš mnoho naléhavých potřeb a oprávněných stížností chudých a malomocných, než abychom si mohli dovolit takhle utrácet za hýčkání bohatých a mocných. Je zcela nerozumné, říkali, dovolit elitě, aby si emigrovala do vesmíru a nechala za sebou na Zemi masy prostých lidí – planetu, svěřenou statkářům, kteří nežijí na svém statku. Jiní zase hlásali, že to je dar z nebes: majitelé planety se

houfovali do hejn a hromadně odlétali; tam nahoře prý už nemohou napáchat tolik škody jako tady dole.

Málokdo však předvídal hlavní přínos, jenž spočíval v předání sugestivní planetární perspektivy lidem, kterým to nejvíce prospělo. Po několika letech zbyla na oběžné dráze Země jen bezvýznamná hrstka nacionalistů. Globální jaderná konfrontace se lidem, kteří tíhnou po nesmrtelnosti, jeví jako skutečně vážný problém.

Byli tam japonští průmyslníci, řečtí lodní magnáti, saudští korunní princové, jeden exprezident, bývalý generální tajemník jisté strany, čínský mafiánský baron a jeden heroinový král ve výslužbě. Na Západě existovalo s výjimkou několika propagačních pozvánek jediné kritérium pro pobyt na oběžné dráze Země: museli jste na to mít.

Sovětská ubytovna byla jiná; říkalo se jí vesmírná stanice a bývalý generální tajemník strany tam údajně byl na „gerontologickém výzkumu“. Obecně vzato však masy pobouřeny nebyly. Jednoho dne, říkaly si, tam půjdeme také.

Ti na oběžné dráze měli sklon k obezřelosti, opatrnosti, rozvážnosti. Jejich rodiny a služebnictvo měly podobné osobní kvality. Byli středem diskrétní pozornosti ostatních bohatých a mocných lidí, kteří se ještě nacházeli na Zemi.

Nevydávali žádná veřejná prohlášení, ale jejich postoje postupně pronikaly do myšlení vůdčích osobností na celém světě. Pokračující likvidaci jaderných zbraní pěti jadernými mocnostmi ctihodní na oběžné dráze podporovali. V tichosti

schvalovali i stavbu Stroje kvůli jeho potenciální schopnosti sjednotit svět. Nacionalistické organizace čas od času psaly o rozsáhlém spiknutí na oběžné dráze a klepali se před takzvanými humanitáři, kteří rozprodávají své otčiny.

Objevily se pamflety, které měly být údajně stenografickými přepisy schůze na palubě Metuzalému, svolané zástupci ostatních soukromých vesmírných stanic, kteří sem byli za tím účelem přepraveni. Byl vydán seznam „akčních opatření“, který počítal s tím, že uvrhne hrůzu do srdce nejvlažnějšího vlastence. Tyto pamflety byly podvrhy, oznámil Timesweek; nazval je „Protokoly Starců ozonu“.

</code>

<code>Pronajala si apartmá s překrásnou vyhlídkou na pláž a na Atlantický oceán. Na pobřeží s sebou nosívala kousky chleba a s oblibou je házela mořským rackům. Skvěle se jim dařilo chytat sousta za letu, s mírou vykrytí, vypočítala Ellie, zhruba jako u hráče první ligy baseballu, který stojí mimo kosočtverec. Občas se jí až dvacet nebo třicet racků vznášelo jen metr nebo dva nad hlavou. Zuřivě mávali křídly, aby se udrželi na místě, zobáky doširoka otevřené v napjatém očekávání zázračného zjevení v podobě jídla. Občas o sebe vzájemně zavadili ve svém patrně náhodném pohybu, jehož celkový efekt byl však stavem nehybnosti. Cestou zpátky si

všimla malé a svým prostým způsobem dokonalé palmové ratolesti, která ležela na kraji pláže. Zvedla ji, a zatímco šiji odnášela do svého apartmá, prsty pečlivě stírala usazený písek.

Hadden ji pozval na návštěvu do svého nového domova daleko od domova starého, do svého vesmírného zámku.

Metuzalém, tak ho nazval. O tomto pozvání se nemohla svěřit nikomu kromě členů vlády, neboť Hadden stále toužil zůstat mimo dohled veřejnosti. A skutečně nebylo dosud obecně známo, že se i on rozhodl pobývat na oběžné dráze, odebrat se na nebe. Všichni lidé z vlády, na něž se obrátila, byli pro. Der Heerova rada zněla: „Změna prostředí ti udělá dobře.“ Pro její návštěvu oběžné dráhy byla evidentně i prezidentka, neboť se okamžitě uvolnilo místo na nejbližším startu stárnoucího raketoplánu Intrepid. Přepravu na orbitální útulky obvykle zajišťovala komerční letecká společnost. Mnohem větší, znovu nepoužitelná startovací nosná raketa nyní procházela závěrečnou letovou kontrolou.

Ale stárnoucí flotila raketoplánů byla stále tažným koněm vesmírných aktivit americké vlády, jak vojenských, tak civilních.

„Prostě akorát vodloupnem vobkládačky, až tam vlezem, a pak je prostě zase přilepíme, než to vodpálíme,“

vysvětlil jí jeden pilotující astronaut.

Kromě obecně dobrého zdraví si lety nežádaly žádných zvláštních fyzických předpokladů. Komerční lety většinou

startovaly plné a vracely se prázdné. Raketoplány byly naopak plně obsazeny cestou nahoru i dolů. Před posledním přistáním minulý týden se Intrepid setkal a zakotvil u Metuzalému, aby přivezl zpátky na Zem dva pasažéry. Ellie je znala podle jmen; jeden byl návrhář pohonných systémů, druhý kryobiolog. Zajímalo by ji, co asi na, Metuzalému dělali.

„Uvidíte,“ pokračoval pilot, „bude to, jako byste padala jako kus dřeva. Sotvakdo to nesnáší a většina lidí to prostě miluje.“

Stejně tak ona. Natěsnaná v kabině s pilotem, dvěma leteckými specialisty, vojenským důstojníkem se staženými rty a zaměstnancem Finanční správy, zakusila bezchybný start a následnou radost z prvního zážitku nulové gravitace, mnohem intenzivnějšího, než je jízda rychlovýtahem s vysokým zpomalením ve Světovém obchodním centru v New Yorku. Po půldruhém oběhu Země si dali rande s Metuzalémem. Za dva dny komerční přepravce Narnia sveze Ellie dolů.

Zámek – Hadden trval na tom, aby se mu tak říkalo – se pomalu otáčel kolem své osy rychlostí jedné otočky přibližně za devadesát minut tak, aby byl k Zemi obrácen stále stejnou stranou. Hlavním rysem Haddenovy pracovny bylo nádherné panorama Země – žádná televizní obrazovka, ale opravdové velké průhledné okno. Fotony, které právě vnímala svým zrakem, se teprve před zlomkem vteřiny

odrazily od zasněžených And. Kromě těsného okraje okna, kde docházelo k mírné deformaci kvůli silné vrstvě polymeru, bylo jen stěží vidět nějaké zkreslení obrazu.

Znala spoustu lidí, dokonce i těch, kteří se považovali za zbožné, kterým byl pocit posvátné úcty na závadu. Ale museli byste být ze železa, pomyslela si, abyste stáli před tímhle oknem a necítili to. Měli by sem nahoru posílat mladé básníky a skladatele, umělce, filmaře a hluboce zbožné lidi, kteří ještě zcela nepropadli sektářské byrokracii.

Tahle zkušenost by mohla být snadno dopřána každému průměrnému pozemšťanovi, pomyslela si. Jaká škoda, že to ještě nikdo nevzal vážně v úvahu. Ten pocit byl… pocitem nadpřirozena.

</code>

<code>Zdrženlivě usrkával dietní kolu. Jako obvykle odmítla nabídku něčeho silnějšího. Etanolová vzpruha tady na oběžné dráze musí být pěkně silná, pomyslela si.

„Samozřejmě, že vám některé věci chybí – dlouhé procházky, plavání v oceánu, staří přátelé, kteří k vám vtrhnou bez ohlášení. Ale já jsem stejně na těchhle věcech nikdy moc nelpěl. A jak vidíte, přátelé mohou přijít na návštěvu i sem.“

„Za pěkné peníze,“ odvětila.

„Jedna žena navštěvuje Yamagishiho, mého souseda ve vedlejším křídle, každé druhé úterý v měsíci, a to za každého počasí. Představím vám ho později. Je to docela správný chlapík. Válečný zločinec první třídy – ale jenom obviněný, chápete, nikdy odsouzený.“

„Co vás sem přivedlo?“ zeptala se. „Vy si přece nemyslíte, že přijde konec světa. Tak co tady nahoře děláte?“

„Líbí se mi ten výhled. A jsou tu určité právní detaily.“

Nechápavě se na něj podívala.

„Víte, člověk v mém postavení – nové vynálezy, nové průmyslové závody – neustále bruslí na tenkém ledě toho či onoho zákona. A většinou jen proto, že staré zákony nestíhají držet krok s novou technologií. Spoustu svého času trávíte vedením různých soudních sporů. Což snižuje vaši výkonnost. Zatímco tohle všechno“ – rozmáchl zeširoka rukama, aby obsáhl jak vesmírný Zámek, tak Zemi – „nepatří žádnému národu. Tenhle Zámek patří mně, mému příteli Yamagishimu a několika dalším. Že se nechávám zásobovat jídlem a materiálními potřebami, na tom nemůže být nikdy nic ilegálního. Nicméně, abychom se přeci jen drželi v bezpečí, pracujeme na uzavřených ekologických systémech. Mezi tímhle Zámkem a jakýmkoli národem tam dole neexistuje žádná extradiční dohoda. Být tady nahoře je pro mě… účelnější.

Nechci, abyste si myslela, že jsem udělal něco, co by bylo doopravdy v rozporu se zákonem. Ale když děláme tolik nových věcí, je chytré držet se v bezpečí. Někteří lidé si například vážně myslí, že jsem sabotáž Stroje zorganizoval já, i když jsem v upřímné snaze o jeho postavení utratil šílené množství vlastních peněz. A sama víte, co udělali s Babylonem. Mí pojišťovací agenti se domnívají, že to, co se stalo v Babylonu a v Terre Haute, by mohli mít na svědomí stejní lidé. Zdá se, že mám spoustu nepřátel. Nechápu proč. Myslím si, že jsem pro lidi udělal hodně dobrého. No nic, celkově vzato je pro mě lepší být tady nahoře…

Nicméně to, o čem jsem s vámi chtěl původně mluvit, je Stroj. To bylo strašné – ta katastrofa s erbiovými hmoždinkami ve Wyomingu. Je mi vážně líto Drumlina. Byl to starý dobrý lišák. A pro vás to musela být hrozná rána.

Určitě se nechcete napít?“

Ale Ellie se spokojila s tím, že si prohlížela Zemi a poslouchala.

„Když nejsem kvůli Stroji zdeprimovaný já,“

pokračoval, „nevidím důvod, proč byste měla být vy. Asi se obáváte, že americký Stroj nikdy nespatří světlo světa, že existuje příliš mnoho lidí, kteří mu to nepřejí. Prezidentka se obává stejné věci. A ty továrny, které jsme postavili, to nejsou žádné montážní linky. Vyráběli jsme produkty takříkajíc na zakázku. Výměna všech poškozených

součástek nás přijde pěkně draho. Ale hlavně si říkáte, možná to byl především vůbec špatný nápad. Možná jsme byli naivní, že jsme postupovali tak rychle.

Takže se na celou tu věc znovu pořádně a rozvážně podívejme. A i kdybyste takhle neuvažovala, tak prezidentka ano.

Ale když to neuděláme brzy, obávám se, že to neuděláme nikdy. A je tu ještě jedna věc: nemyslím si, že by tato pozvánka platila navždy.“

„To je legrační, že to říkáte. Právě o tom jsem totiž mluvila s Valerianem a Drumlinem před tou nehodou. Před tou sabotáží,“ opravila se. „Prosím, pokračujte.“

„Víte, zbožní lidé – většina z nich – si opravdu myslí, že je tahle planeta jenom takový experiment. Alespoň tomu se nakonec rovná jejich víra. Ten či onen bůh pořád něco dává do pořádku a do něčeho strká nos, zaplétá se se ženami obchodníků, káže na nějakých horách, nařizuje lidem, aby mrzačili své děti, diktuje jim, která slova říkat mohou a která ne, chce po nich, aby se cítili provinile, když si chtějí užívat, a tak podobně. Proč by nás bohové nemohli nechat na chvíli na pokoji? Všechno tohle vměšování svědčí o lidské nesvéprávnosti. Jestli Bůh nechtěl, aby se Lotova žena ohlížela, proč ji tedy neučinil poslušnou tak, aby dělala to, co po ní její manžel chtěl? Anebo kdyby neudělal z Lota takového blbce, možná by ho jeho žena poslouchala víc.

Když je Bůh všemohoucí a vševědoucí, proč především

nezačal vytvářet vesmír tak, aby mu nakonec vyhovoval?

Proč musí neustále něco opravovat a na něco si stěžovat?

Ne, existuje jen jediná věc, kterou dává Bible jasně najevo: biblický Bůh je lajdácký výrobce. Nejde mu plánování, nejde mu ani provedení. Byl by ihned mimo hru, kdyby měl nějakou konkurenci.

Právě proto nevěřím, že jsme nějaký experiment. Ve vesmíru může být spousta experimentálních planet, takových míst, kam si bohové začátečníci chodí vyzkoušet své schopnosti. Jaká škoda, že se Rankin a Joss nenarodili na jedné z nich. Ale do záležitostí téhle planety“ – znovu se rozmáchl směrem k oknu – „se nikdo neviditelný nevměšuje. Žádní bohové se na nás z nebes nesnášejí, aby dali do pořádku to, co jsme si sami zpackali. Podíváte se na historii lidstva a je vám jasné, že tu jsme na vlastní pěst.“

„Až dosud,“ hlesla Ellie. „Deus ex machina? To máte na mysli? Myslíte, že se nad námi bohové nakonec slitovali a poslali nám Stroj?“

„Spíš něco jako Machina ex deo, nebo jak je to správně latinsky. Ne, jak už jsem řekl, nemyslím, že bychom byli experiment. Myslím, že si tu vládneme sami, že jsme planetou, o kterou se nikdo nezajímal, místem, kam se vůbec nikdo nevměšoval. Světem pro srovnání, který přešel z květu do semen. Právě to se totiž stává, když se nevměšujete. Země je pro bohy začátečníky odstrašujícím příkladem. ‚Když to vážně zvrtáte,’ říkají jim ‚vyleze vám z

toho něco jako Země.’ Ale samozřejmě že by byla škoda nechat zničit naprosto skvělý svět. Takže se na nás čas od času jen tak pro jistotu mrknou. Možná že s sebou pokaždé vezmou bohy, kteří to zvrtali. Když se na nás přišli podívat posledně, pobíhali jsme po savanách a snažili jsme se předběhnout antilopy. ‚Fajn, to je v pohodě,’ povídají, ‚tihle hoši nám zatím žádné problémy dělat nebudou. Mrkneme se na ně za dalších deset milionů let. Ale jen tak pro jistotu je radši sledujte na rádiových vlnách.’

A pak jednoho dne vypukne poplach. Zpráva ze Země.

‚Cože? Oni už mají televizi? Tak se podívejme, na čem jsou.’ Olympijský stadion. Národní vlajky. Dravý pták.

Adolf Hitler. Tisíce lidí, kteří mu provolávají slávu. ‚Uf-uh,’

zaleknou se. Znají varovná znamení. Rychle jak blesk nám povídají: ‚Utněte to, lidičky. To co tam máte, to je naprosto skvělá planeta. Dezorganizovaná, ale použitelná. Podívejte, radši místo toho postavte tady ten Stroj.’ Mají o nás strach.

Vidí, že jsme na šikmé ploše. Myslí si, že bychom si měli pospíšit, abychom se vzpamatovali. A to samé si myslím i já. Ten Stroj postavit musíme.“

Ellie dobře věděla, co by si o podobných argumentech asi pomyslel Drumlin. Přestože hodně z toho, co Hadden právě řekl, souhlasilo s jejím vlastním přesvědčením, byla už unavena těmihle lákavými dohady a sebevědomými spekulacemi o tom, jak to s námi vlastně Vegané myslí.

Chtěla jen, aby Projekt pokračoval, aby už Stroj dokončili a

spustili, aby konečně začala nová etapa v historii lidstva.

Stále nedůvěřovala vlastním pohnutkám, stále byla ostražitá, i když se o ní jen zmínili jako o možném členu posádky dokončeného Stroje. Takže průtahy s obnovením konstrukce jí byly svým způsobem k užitku. Získala čas, aby se propracovala vlastními problémy.

„Povečeříme s Yamagishim. Bude se vám líbit. Ale mám o něho trochu strach. V noci si totiž udržuje částečný tlak kyslíku na velmi nízké úrovni.“

„Co tím myslíte?“

„No, čím nižší obsah kyslíku ve vzduchu, tím delší život. Alespoň to nám tvrdí doktoři. Takže si všichni ve svých pokojích nastavujeme množství kyslíku. Přes den ho nemůžete stáhnout o moc pod dvacet procent, jinak jste pak grogy. Oslabuje to mentální funkce. Ale v noci, když tak jako tak spíte, si můžete částečný tlak kyslíku snížit. Je to nicméně trochu nebezpečné. Můžete si ho také snížit přespříliš. Yamagishi je poslední dobou až na čtrnácti procentech, protože chce žít navždy. Výsledkem toho je, že mu to až do oběda vůbec nemyslí.“

„Takhle jsem na tom celý život, na dvaceti procentech kyslíku,“ zasmála se.

„Teď zrovna experimentuje s neotropními látkami, aby se zbavil otupělosti. Nevím, jestli jste díky nim opravdu chytřejší, jak se říká, ale rozhodně zlepšují paměť. Takže

přes den Yamagishi bere strašnou spoustu neotropních drog a v noci nedýchá dost kyslíku.“

„Takže se chová jako cvok?“

„Jako cvok? Těžko říct. Já zas neznám tolik válečných zločinců první třídy, kterým by bylo dvaadevadesát.“

„Právě proto by se žádný experiment neměl vymknout kontrole,“ podotkla.

Hadden se jen usmál.

</code>

<code>„Jsem tady kvůli kyčlím,“ vysvětloval. „Znám ty řeči o rakovině a dlouhověkosti. Ale já tu jsem kvůli kyčlím. V

mém věku se kosti snadno lámou. Baron Tsukuma zemřel tak, že spadnul z matrace na tatami. Z výšky jednoho a půl metru. A polámal si všechny kosti. V nulové gravitaci se kyčle nelámou.“

To znělo velice rozumně.

Přestože bylo učiněno několik gastronomických kompromisů, večeře se vyznačovala překvapivou elegancí.

Pro stolování ve stavu beztíže byla vyvinuta malá speciální technika. Všechno nádobí mělo pokličky, sklenice na víno

byly opatřeny víčky a brčky. Pochoutky jako oříšky nebo pražené kukuřičné vločky byly zakázány.

Yamagishi jí vnucoval kaviár. Je to jeden z mála západních pokrmů, vysvětloval, který vás stojí víc, když si ho chcete koupit na Zemi, než když si ho necháte dopravit do vesmíru. Soudržnost jednotlivých kaviárových vajíček je docela štístko, dumala Ellie. Zkusila si představit tisíce oddělených miniaturních vajíček, jak zaplavují chodby tohoto orbitálního domova důchodců. Náhle si vzpomněla, že její matka je také v domově důchodců, jenomže o několik řádů skromnějším, než je tento. Popravdě řečeno, když se zorientovala podle Velkých jezer, které byly zrovna vidět oknem, dokázala přesně stanovit místo pobytu své matky.

Když může strávit dva dny povídáním na oběžné dráze s padoušskými miliardáři, to si nemůže najít čtvrthodinku na telefonát se svou matkou? Slíbila si, že jí zavolá, hned jak přistane na Cocoa Beach. Komuniké z oběžné dráhy Země, uvažovala, by mohlo být trochu příliš na starší občany na odpočinku v Janesville ve státě Wisconsin.

Yamagishi přerušil její tok myšlenek, aby ji informoval, že je nejstarším člověkem ve vesmíru, jaký kdy žil. Dokonce i bývalý čínský vicepremiér byl mladší. Sundal si plášť, vyhrnul si pravý rukáv, zatnul bicepsy a nabídl jí, aby si ohmatala jeho svaly. Brzy nato ze sebe zase chrlil hromady sugestivních a kvantitativních detailů o ctihodných

charitativních organizacích, jejichž hlavním přispěvatelem je.

Snažila se udržet zdvořilou konverzaci. „Máte tady nahoře tak krásný, ničím nerušený klid. Musíte si svůj odpočinek hezky užívat.“

Tuto vemlouvavou poznámku sice adresovala

Yamagishimu, ale ozval se Hadden.

„Není to tu zas úplně bez komplikací. Občas přijde krize a to sebou musíme pěkně hodit.“

„Sluneční erupce, moc špatná věc. Způsobuje sterilitu,“

nabídl vysvětlení Yamagishi.

„Tak tak, když dalekohledy zaznamenají větší sluneční erupci, máte asi tři dny, než nabité částice dorazí k Zámku.

Takže trvalí obyvatelé, jako jsem třeba já a Yamagishi-san, jdou do bouřkového krytu. Dost spartánský, dost stísněný prostor. Ale má také dost silný radiační štít, aby nás ochránil. Pak je tu samozřejmě ještě nějaká druhotná radiace. Ale jde o to, že všichni externí zaměstnanci a návštěvníci musí během tří dnů odletět. Takový stav nouze může být pro komerční flotilu neúnosnou zátěží. Občas musíme zavolat na pomoc NASA nebo Sověty, aby odsud zachránili lidi. Nevěřila byste, koho všechno při takových erupčních

příhodách

vyplašíte

–

mafiány,

šéfy

zpravodajských služeb, krásné muže a ženy…“

„Proč mám pořád pocit, že je sex v popředí na seznamu dovážených věcí ze Země?“ zeptala se poněkud zdráhavě.

„Ano, to je, to ano. Má to spoustu důvodů. Klientelu, zeměpisnou polohu. Ale hlavním důvodem je stav beztíže.

Ve stavu beztíže můžete dělat v osmdesáti letech věci, jaké by vás ve dvaceti ani nenapadly. Měla byste si sem nahoru zajet na dovolenou – se svým přítelem. Berte to jako jednoznačné pozvání.“

„V devadesáti,“ upřesnil Yamagishi.

„Promiňte?“

„V devadesáti letech tady můžete dělat věci, o jakých se vám ve dvaceti ani nesnilo. Tak praví Yamagishi-san.

Právě proto všichni chtějí sem nahoru.“

Po kávě se Hadden vrátil k tématu Stroje.

„Yamagishi-san a já se známe s některými dalšími lidmi. On je čestným předsedou představenstva koncernu Yamagishi Industries. Jak víte, tato společnost je hlavní smluvní stranou pro testování součástek Stroje, které probíhá na Hokkaidu. A teď se podívejte na náš problém.

Dám vám příklad. Jsou tam tři velké kulovité lastury, jedna uvnitř druhé. Jsou vyrobeny ze slitiny niobia, jsou do nich vyřezány podivné vzory a jsou očividně navrženy tak, aby velmi rychle rotovaly ve vakuu třemi ortogonálními směry.

Benzely, tak se jim říká. Tohle všechno samozřejmě víte. Co se ale stane, když vyrobíte zmenšený model těchto tří benzelů a roztočíte je vysokou rychlostí? Co se asi stane?

Všichni informovaní fyzikové se domnívají, že se nestane nic. Ale samozřejmě, že ten experiment nikdo neprovedl.

Tento konkrétní experiment. Takže nikdo prakticky nic neví.

Předpokládejme, že se po aktivaci Stroje skutečně něco stane. Bude to záviset na rychlosti otáček? Bude to záviset na chemickém složení benzelů? Na vyřezaných vzorech?

Nebo je to otázka měřítka modelu? Takže my tohle všechno vyrábíme a zkoušíme – jak zmenšené modely, tak přesné kopie ve skutečném měřítku. Chceme roztočit svou vlastní verzi velkých benzelů, které mají být později napojeny na další součástky v těch dvou Strojích. Dejme tomu, že se nic nestane. Pak bychom chtěli přidávat další součástky, hezky jednu po druhé. Postupně bychom je zapojovali, něco jako malá integrace systémů krok za krokem, a pak by se možná jednoho dne stalo, že zapojíme nějakou součástku, která však nebude poslední, a Stroj udělá něco, co nám vyrazí dech. Jenom se snažíme přijít na to, jak Stroj funguje.

Chápete už, na co narážím?“

„Chcete tím říct, že v Japonsku tajně sestavujete přesnou kopii Stroje?“

„Tak tedy, není to vyloženě tajemství. Testujeme jednotlivé součástky. Nikdo neřekl, že smíme testovat jen jednu součástku najednou. Takže Yamagishi-san a já navrhujeme toto: změníme časový rozvrh experimentů na Hokkaidu. Teď uděláme celkovou integraci systémů, a když nebudou fungovat, až potom budeme testovat jednu součástku po druhé. Stejně už na to byly přiděleny peníze.

Myslíme si, že bude trvat měsíce – možná roky – než Američané seberou všechny síly, aby se do stavby zase pustili. A nemyslíme si, že by do té doby zvládli Stroj postavit Rusové. Japonsko je jediná možnost. Nemusíme to hned oficiálně oznamovat. Nemusíme hned přijímat rozhodnutí o aktivaci Stroje. Vždyť jenom testujeme součástky.“

„Copak můžete vy dva přijmout takové rozhodnutí na vlastní pěst?“

„Je to zcela v rámci toho, co nazývají našimi přidělenými odpovědnostmi. Počítáme, že asi tak za šest měsíců se můžeme dostat do fáze, v jaké byl Stroj ve Wyomingu. Budeme si samozřejmě muset dát mnohem větší pozor na sabotáže. Ale když budou v pohodě součástky, myslím, že bude v pohodě i Stroj: na ostrov Hokkaido se dá dostat docela těžko. A pak, až bude všechno prověřeno a připraveno, se můžeme obrátit na Světové společenství Stroje, jestli by ho nechtěli vyzkoušet. Když to bude chtít posádka, vsadím se s vámi, že to Společenství odsouhlasí.

Co myslíte, Yamagishi-sane?“

Yamagishi však otázku neslyšel. Potichu si prozpěvoval „Volný pád“, což byl nový hit, plný živých detailů o podléhání pokušení na oběžné dráze Země. Prý si nepamatuje všechna slova, řekl na vysvětlenou, když zazněla stejná otázka podruhé.

Hadden se však nenechal vyvést z míry a pokračoval.

„No a některé součástky budou možná různě upraveny nebo vynechány nebo tak něco. Ale v každém případě budou muset všechny projít předepsanými testy. Myslel jsem, že by vás to nemuselo nějak moc odstrašit. Tedy, osobně odstrašit“

„Osobně? Jak jste přišel na to, že letím já? Nikdo mě o to ani jednou nepožádal a kromě toho se vyskytla řada nových faktorů.“

„Je vysoce pravděpodobné, že se Výběrový výbor obrátí na vás, a prezidentka bude pro. Nadšeně pro. No tak,“

zazubil se, „to chcete strávit celý život v pralese?“

Nad Skandinávií a Severním mořem bylo zataženo a kanál La Manche pokrývala krajkovitá, téměř průhledná pavučina mlhy.

„Ano, poletíte.“ Yamagishi byl opět na nohou s rukama pevně v bok. Hluboce se jí uklonil.

„Jménem dvaadvaceti milionů zaměstnanců koncernů, které řídím, bylo mi velkým potěšením vás poznat.“

</code>

<code>neocitla před velkým oknem. Pluli nad noční stranou. Země byla ponořená do tmy až na sem tam nějakou špetku světla, statečný to lidský pokus vykompenzovat temnotu Země, zatímco je jejich polokoule odvrácena od Slunce. Byla rozhodnuta, že pokud se jí za dvacet minut při východu slunce zeptají, odpoví ano.

Když se za ní vynořil Hadden, trošku se polekala.

„Nádherný pohled, uznávám. Jsem tady nahoře už pár let a pořád je stejně nádherný. Ale neruší vás, že kolem sebe máte ještě kosmickou loď? Podívejte, jednu zkušenost ještě nikdy nikdo nezažil. Jste ve skafandru, nikde žádné lano, žádná loď. Slunce je možná za vámi a vy jste ze všech stran obklopena hvězdami. Země je možná pod vámi. Nebo nějaká jiná planeta. Osobně bych si představoval takový Saturn. A tak se tam vznášíte v prostoru, jako se ve skutečnosti všichni vznášíme ve vesmíru. Dnešní skafandry mají dost poživatin, aby vám vydržely na dlouhé hodiny.

Kosmická loď, která vás vysadila, může být dlouho pryč.

Možná se s vámi setká za hodinu. Možná také ne.

Nejlepší by bylo, kdyby se loď nevracela. Vaše poslední hodiny, obklopena jen hvězdami, planetami a celým vesmírem. Kdybyste měla nevyléčitelnou chorobu nebo kdybyste si chtěla jen dopřát skutečně fajnovou poslední radost, co lepšího byste si mohla vybrat?“

„Myslíte to vážně? Opravdu chcete prodávat tuhle…

vizi?“

„No, na takový prodej je ještě asi brzy. A možná že to není ten pravý způsob, jak to dělat. Řekněme, že zatím prostě jen uvažuji o vyzkoušení proveditelnosti.“

Usmyslela si, že Haddenovi o svém rozhodnutí neřekne, a on se ani neptal. O něco později, když se s Metuzalémem setkávala a spojovala Narnia, si ji vzal Hadden stranou.

„Mluvili jsme o tom, že Yamagishi je tady nahoře nejstarším člověkem. Dobrá, budeme-li se bavit o lidech se stálým pobytem – když nepočítám personál, astronauty a barové tanečnice – pak já jsem tady nahoře člověkem nejmladším. Vím, že mám o danou odpověď nezadatelný zájem, ale je určitou lékařskou možností, že stav beztíže mě udrží naživu po několik století. Chápejte, jsem součástí experimentu s nesmrtelností.

Tak tedy, neříkám to proto, abych se vychloubal.

Říkám to z čistě praktického důvodu. Jestli přijdeme na to, jak prodlužovat délku života, zamyslete se nad tím, co pro to asi umí dělat bytosti na Veze. Oni nejspíš nesmrtelní jsou, nebo k tomu aspoň nemají daleko. Já jsem praktický člověk, a přitom jsem teď o nesmrtelnosti hodně přemýšlel.

Pravděpodobně jsem o ní přemýšlel déle a seriózněji než kdo jiný. A o nesmrtelných vám mohu s jistotou říct jedno: jsou velice opatrní. Neponechávají nic náhodě. Vynaložili příliš mnoho úsilí, aby se stali nesmrtelnými. Nevím, jak vypadají, nevím, co od vás chtějí, ale jestli je někdy přece

jen uvidíte, toto je jediná praktická rada, kterou vám mohu dát: to, co je podle vašeho názoru stoprocentní tutovka a hotová věc, budou oni považovat za nepřijatelné riziko.

Jestli tam nahoře budete muset nakonec nějak vyjednávat, nezapomeňte na to, co vám tady říkám.“

KAPITOLA 17

MRAVENČÍ SEN

Lidská řeč je jako nakřáply kotlík, na který vyťukáváme primitivní rytmy pro tanec

medvědů, zatímco toužíme psát hudbu, která roztaví hvězdy.

</code>

<code>Paní Bovaryová (1857)

Populární

teologie

(…)

je

nesmírná

nesrovnalost plynoucí z nevědomosti. (…)

Bozi existují jednoduše proto, že sama příroda

vštípila pojem o jejich existenci do myslí lidí.

Cicero

De Nátura Deorum, I, 16

ELLIE BYLA ZROVNA UPROSTŘED balení svých

poznámek, magnetických pásků a palmové ratolesti na cestu do Japonska, když jí zavolali, že její matku ranila mrtvice.

Hned nato jí kurýr od Projektu doručil nějaký dopis. Byl od Johna Staughtona a postrádal jakékoli zdvořilostní fráze:

Tvá matka a já jsme často probírali tvé nedostatky a chyby. Byly to vždy velmi náročné hovory. Když jsem tě bránil (a ačkoli tomu asi nebudeš věřit, stávalo se to často), říkala mi, že jsem obyčejná figurka ve tvých rukou. Když jsem tě kritizoval, říkala mi, abych si hleděl svého.

Ale chci, abys věděla, že tvá neochota navštívit ji během několika posledních let, počínaje tou aférou kolem Vegy, pro ni byla zdrojem soustavné bolesti. Svým starým přátelům v tom strašném ošetřovatelském ústavu, kam chtěla za každou cenu jít, pořád říkala, že už ji brzy přijedeš navštívit. „Brzy.“ Plánovala si, jak všem ukáže svou slavnou dceru, v jakém pořadí tě představí té partě zchátralců.

Asi to nebudeš chtít slyšet a já ti to říkám se žalem v srdci. Ale je to pro tvoje vlastní dobro. Tvé chování pro ni bylo bolestivější, než cokoli jiného, co ji kdy potkalo, dokonce i smrt tvého otce. Možná jsi dnes velké zvíře, tvůj hologram je k dostání na celém světě, bratříčkuješ se s politiky a tak dále, ale jako lidská bytost jsi se nenaučila nic od středoškolských let…

S očima plnýma slz začala mačkat dopis i obálku, ale pak uvnitř ještě objevila nějaký tuhý kus papíru, částečný hologram, zhotovený ze staré dvojrozměrné fotografie pomocí počítačové extrapolační techniky. Měli jste mlhavý, ale uspokojivý pocit, že dokážete rozlišit okraje a rohy.

Tuhle fotku ještě nikdy neviděla. Její matka jako docela krásná mladá žena se na obrázku usmívala a jednou rukou nenucené objímala Ellieina otce, který vystavoval na odiv cosi, co vypadalo jako jednodenní vous. Oba napohled zářili štěstím. V návalu mučivé úzkosti, pocitu viny, vzteku na Staughtona a menší sebelítosti zvážila Ellie patrnou realitu, že ani jednoho z těch lidí na obrázku už nikdy neuvidí.

</code>

<code>Lyrae, a to, co se tady hlásí o slovo, nejsou dešifrovací algoritmy, nýbrž pocity.

Držela matku za ruku a dlouhé hodiny mluvila. Bez ladu a skladu mluvila o matce a o otci, o svém dětství.

Vzpomínala, jak se batolila mezi čerstvě vypranými prostěradly, jak byla unášena do nebe. Mluvila o Johnu Staughtonovi. Za mnoho věcí se omlouvala. Trochu si zaplakala.

Matka měla pocuchané vlasy a když Ellie našla kartáč, upravila ji. Prohlížela si její zvrásněnou tvář a poznala v ní svou vlastní. Matčiny oči, hluboké a vlhké, jako by až na občasné mrknutí upřeně zíraly do velké dáli.

„Vím, odkud pocházím,“ řekla jí Ellie mírně.

Její matka téměř neznatelně kývla hlavou ze strany na stranu, jako kdyby litovala všech těch let, kdy si byly se svou dcerou tak odcizeny. Ellie jí lehce stiskla ruku a měla pocit, že jí matka stisk opětovala.

Matčin život je prý mimo nebezpečí, uklidňovali ji.

Kdyby nastala nějaká změna jejího zdravotního stavu, neprodleně jí zavolají do kanceláře ve Wyomingu. Za pár dnů ji budou moci přemístit z nemocnice do ošetřovatelského ústavu, kde, jak ji ujistili, je vybavení zcela adekvátní.

Staughton se tvářil zaraženě, ale vyzařoval tak hluboký soucit s její matkou, jaký by u něj nečekala. Bude volat častěji, slíbila jemu i sobě.

</code>

<code>Strohá mramorová hala vystavovala na odiv, možná poněkud nevhodně, pravou sochu – nikoli hologram – nahé ženy ve stylu Praxitelů. Stoupali výtahem Otis-Hitachi, kde byla druhým jazykem spíš angličtina než slepecké písmo, a hned nato už ji uváděli do velké místnosti, kde se tísnila spousta lidí u slovních procesorů. Do počítače se vždy vložilo nějaké slovo v Hiraganě, japonské fonetické abecedě o jedenapadesáti písmenech, a na obrazovce se objevil odpovídající čínský ideogram v Kanji. V paměti počítačů byly uloženy stovky tisíc takových ideogramů či znaků, ačkoli k běžnému přečtení novin jich bylo třeba zhruba tři až čtyři tisíce. Vzhledem k tomu, že mnoho znaků naprosto odlišných významů bylo často vyjádřeno jedním a tím samým mluveným slovem, vytiskly se vždy všechny možné překlady do Kanji, seřazené podle pravděpodobnosti. Slovní procesor měl také kontextový program, který navíc řadil eventuální znaky podle toho, jak samotný počítač odhadoval zamýšlený smysl. Málokdy se zmýlil. V jazyce, který ještě donedávna neměl ani psací stroj, představovaly slovní procesory skutečnou komunikační revoluci, kterou si staří tradicionalisté moc nepochvalovali.

V konferenční místnosti se posadili do nízkých křesel – evidentního to ústupku západnímu stylu – kolem nízkého, jemně nalakovaného stolu, načež se začal podávat čaj. V

zorném poli Ellie se za oknem prostíralo Tokio. Trávím

nějak moc času u oken, pomyslela si. Tyto noviny se jmenovaly Asahi Shimbum – deník Vycházejícího slunce – a Ellie si se zájmem všimla, že jedním z politických reportérů byla žena, což byla oproti zvyklostem amerických a sovětských médií docela rarita. Japonsko se právě zabývalo přehodnocením role žen ve společnosti. Tradiční privilegia mužů pomalu kapitulovala v čemsi, co vypadalo jako nevyhlášený boj o každou ulici. Zrovna včera si prezident firmy zvané Nanoelektronics v její přítomnosti naříkal, že v Tokiu už není ani jedna „holka“, která by ještě uměla uvázat obi. Stejně jako připínací motýlci, tak i pohodlné napodobeniny obi dávno ovládly trh. Japonské ženy mají prý lepší věci na práci, než trávit každý den půl hodiny splétáním a omotáváním. Tato reportérka na sobě měla strohý pracovní kostým, jehož obrubní šev jí volně splýval k lýtkům.

Z důvodu zajištění bezpečnosti nebyl žádným reportérům povolen vstup na hokkaidské pracoviště Stroje.

Místo toho, když členové posádky nebo oficiální představitelé Projektu přijeli na hlavní ostrov Honšú, rutinně si naplánovali celou řadu interview s japonskými a zahraničními zpravodaji. Otázky vám vždycky zněly povědomě. Reportéři na celém světě měli ke Stroji skoro stejný přístup, když odhlédnete od charakteristických znaků jednotlivých zemí. Těší ji, že se po „zklamání“ Američanů a Sovětů staví Stroj v Japonsku? Necítí se na severním ostrově

Hokkaido příliš izolovaná od okolního světa? Dělá si starosti kvůli tomu, že byly součástky Stroje, používané na Hokkaidu, testovány mimo rámec předpisů ve Zprávě?

Před rokem 1945 vlastnilo tuto městskou čtvrť Císařské válečné námořnictvo a vskutku, hned za oknem Ellie viděla střechu Námořní observatoře, jejíž dva dalekohledy ve stříbrných kupolích se dodnes používaly k časoměrným a kalendářním účelům. Kupole se leskly v záři poledního slunce.

Proč má Stroj tvar dvanáctistěnu a proč jsou jeho součástí tři kulovité lastury zvané benzely? Ano, reportéři chápou, že to neví. Ale jaký na to má názor? Vysvětlila, že na takovou věc by bylo pošetilé mít nějaký názor při tak vážném nedostatku průkazných materiálů. Reportéři si nedali říct a ona se musela dovolávat jejich schopností tolerovat nejasnosti. Kdyby hrozilo opravdové nebezpečí, neměli by raději místo lidí poslat roboty, jak to doporučil jeden japonský odborník na umělou inteligenci? Chtěla by si s sebou vzít nějaký movitý majetek? Nějaké rodinné fotografie? Mikropočítače? Švýcarský kapesní nožík?

Ellie si všimla, že se na střechu sousední observatoře vynořily z poklopu dvě postavy. Tváře jim zakrývaly masky.

Byly oděny do modrošedého prošívaného brnění z dob středověkého Japonska. Oháněly se dřevěnými holemi, vyššími než byly samy, pak se vzájemně uklonily, na okamžik ztuhly, načež se následující půlhodinu neúnavně

bily a kryly. Začala reportérům odpovídat poněkud afektovaně; byla zcela hypnotizována představením, které se před ní odehrávalo. Nezdálo se, že by si toho kromě ní někdo všiml. Ty hole musí být pěkně těžké, protože tento obřadný souboj byl velmi pomalý, jako kdyby byli válečníky z mořského dna.

Znala už doktora Lunačarského a doktorku

Sukhavatiovou mnoho let před přijetím Zprávy? A co doktor Eda? Pan Xi? Co si o nich myslí, o jejich schopnostech? Jak dobře spolu všichni vychází? Skutečně musela sama žasnout nad tím, že skutečně patří do tak vybrané skupiny.

Jaký dojem na ni dělá kvalita japonských součástek?

Co by jim mohla povědět o setkání Pětky s císařem Akihito?

Byly jejich debaty s předáky šintoismu a buddhismu součástí obecného úsilí Projektu dosáhnout pochopení a souhlasu u hlavních postav světových náboženství ještě před aktivací Stroje, nebo jen projevem zdvořilosti vůči Japonsku coby hostitelské zemi? Myslí si, že by zařízení mohlo být Trojským koněm nebo Soudným strojem? Snažila se odpovídat zdvořile, stručně a pokud možno nekontroverzně.

Tiskový mluvčí Projektu, který ji doprovázel, byl viditelně potěšen.

Náhle interview skončilo. Přejí jí a všem jejím kolegům mnoho úspěchů, řekl šéfredaktor. Velice se těší na to, že jim určitě poskytne rozhovor, až se vrátí. Doufají, že i pak bude v Japonsku častým hostem.

Její hostitelé se usmívali a ukláněli. Prošívaní válečníci se dali na ústup střešním poklopem. Za otevřenými dveřmi konferenční místnosti již viděla lidi od své ochranky, jak po ní házejí očima. Cestou ven se ještě zeptala oné reportérky na ta zjevení ze středověkého Japonska.

„Ach ano,“ odpověděla. „To jsou astronomové od pobřežní hlídky. Každý den o polední přestávce trénují Kendo. Můžete si podle nich klidně seřídit hodinky.“

</code>

<code>Jedním z jeho zločinů v očích Kulturní revoluce byl fakt, že obdivoval některé staré konfuciánské ctnosti, a zvláště jednu pasáž z Velkého učení, kterou dříve po celá staletí znal snad každý Číňan i se základním vzděláním zpaměti. Právě na této pasáži, řekl kdysi Sun Yatsen, bylo založeno jeho vlastní revoluční nacionální hnutí na počátku dvacátého století:

Staří národové, kteří chtěli po celém Království vyniknout ve svých vynikajících vlastnostech, si nejprve dali do pořádku svůj vlastní duševní stav. Když si chtěli dát do pořádku svůj duševní stav, nejprve usměrnili své rodiny.

Když chtěli usměrnit své rodiny, nejprve rozvíjeli sebe sama.

Když chtěli rozvíjet sebe sama, nejprve napravili svá srdce.

Když chtěli napravit svá srdce, nejprve se snažili být sami k sobě upřímní. Když chtěli být sami k sobě upřímní, nejprve rozšířili do krajnosti své znalosti. Takové rozšíření znalostí spočívá ve zkoumání věcí.

Xi tudíž věřil, že snaha o získání vědomostí by měla být ústředním motivem pro dobro celé Číny. Ale Rudé gardy měly jiný názor.

Během Kulturní revoluce byl Xi deponován jako dělník do zbídačeného zemědělského družstva v provincii Ningxia, nedaleko Čínské zdi, do oblasti s bohatou muslimskou tradicí – a tam při orbě neplodného pole odkryl bohatě zdobenou bronzovou helmici z doby dynastie Han. Když ho znovu postavili do vedení, obrátil svou pozornost od strategických zbraní na archeologii. Kulturní revoluce se pokusila zpřetrhat souvislou pětitisíciletou kulturní tradici Číny. Reakce Xiho spočívala v tom, že se snažil stavět mosty k minulosti národa. Svou pozornost čím dál tím víc směřoval na vykopávky podzemního pohřebního města Xian.

Právě zde došlo k velkému objevu terakotové armády císaře, po němž byla pojmenována sama Čína. Jeho skutečné jméno znělo Qin Shi Huangdi, ale díky rozmarům transkripce se stal široko daleko na Západě známým jako Č’in. Ve třetím století před naším letopočtem Qin sjednotil zemi, postavil Čínskou zeď a vydal dekret z milosti, aby se po jeho smrti dostalo dokonalé mumifikace všem členům jeho doprovodu – vojákům, sluhům a šlechticům – kteří by jinak podle dřívější tradice byli upáleni zaživa s jeho tělem.

Terakotová armáda čítala na 7.500 vojáků, což byla zhruba jedna divize. Každý z nich měl v obličeji jiné rysy. Mohli jste si všimnout, že tu byli zastoupeni lidé z celé Číny.

Císařovi se podařilo stmelit mnoho oddělených a soupeřících provincií v jeden národ. Jeden hrob skrýval téměř dokonale zachovalé tělo markýzy Tai, funkcionářky nižšího postavení na císařově dvoře. Technika uchovávání těl – na tváři markýzy jste mohli jasně vidět přísný výraz, který si zřejmě vypěstovala během dlouhých desetiletí, kdy dávala co proto svému služebnictvu – byla daleko vyspělejší než podobná technika ve starověkém Egyptě.

Qin zjednodušil písmo, kodifikoval zákony, postavil cesty, dokončil Čínskou zeď a sjednotil zemi. Také zkonfiskoval zbraně. Zatímco ho obviňovali, že masakruje učence, kteří kritizují jeho politiku, a pálí knihy, protože některé znalosti jsou podle něj znepokojující, on tvrdil, že jen zneškodnil endemickou prohnilost a zavedl mír a

pořádek. Ximu to připomínalo Kulturní revoluci.

Představoval si, jak se asi tyto konfliktní tendence snoubí v srdci jediného člověka. Qinova arogance dosahovala závratných rozměrů – aby potrestal horu, která mu šla na nervy, nechal ji zbavit vegetace a natřít načerveno, tedy barvou, kterou museli nosit odsouzení kriminálníci. Qin byl veliký, ale také byl šílený. Ale můžete snad sjednotit sbírku rozmanitých a rozhádaných národů, aniž byste byli alespoň trochu šílení? Musíte být blázen, že se o to vůbec pokusíte, řekl Xi se smíchem Ellie.

Stále více fascinován zorganizoval Xi masivní archeologické výzkumy města Xian. Postupně začal být přesvědčený, že tu v očekávání leží sám císař Qin, dokonale zachovalý, v nějaké velké hrobce nedaleko odkryté terakotové armády. Podle starých záznamů tu také měl být někde poblíž pod velkou mohylou pohřben detailní model čínského národa z roku 210 př.n.l. s puntičkářským vypodobněním každého chrámu a pagody. Řeky byly prý zhotoveny ze rtuti a na jedné z nich se měla ve svém věčném podzemním panství plavit miniaturní přepychová loď císaře.

Když se přišlo na to, že je zemina v Xianu kontaminována rtutí, vzrušení Xiho ještě vzrostlo.

Xi vykopal dobový záznam, popisující veliký dóm, kterým císař nechal překlenout tuto miniaturní říši, která se stejně jako ve skutečnosti nazývala Nebeským královstvím.

Jelikož se psaná čínština za 2.200 let skoro nezměnila, mohl

si záznam číst přímo, bez pomoci lingvistického odborníka.

Kronikář z dob císaře Qina mluvil ke Ximu přímo. Po mnoho nocí usínal Xi s představou velké Mléčné dráhy, která rozdělovala nebeskou klenbu nad kupolovitou hrobkou velkého císaře, a nocí prozářených kometami, které se objevovaly, aby uctily jeho památku.

Xi se zabýval pátráním po Qinově hrobce a po jeho modelu celých uplynulých deset let. Dosud je nenašel, ale jeho hledání zaujalo fantazii celé země. Říkalo se o něm, že v Číně je sice miliarda lidí, ale jenom jeden Xi. Byl považován za člověka, jenž v národě, který jen velmi zvolna uvolňoval omezení svobody jednotlivce, úspěšně uplatňoval svůj konstruktivní vliv.

Qin byl evidentně posedlý nesmrtelností. Člověk, po němž byl pojmenován nejlidnatější národ na Zemi, člověk, který vybudoval v té době nejrozsáhlejší stavbu na planetě, se obával, jak se dalo dost dobře předpokládat, že upadne v zapomnění. Takže nechal vztyčit co nejmonumentálnější stavby; na věky zachovat těla a tváře svých dvořanů; postavit svou vlastní, dodnes neobjevenou hrobku a model svého světa; a vyslat několik výprav za Východní moře, aby hledali elixír života. Pokaždé, když vypravil novou expedici, hořce si stěžoval na obrovské výdaje. Jedna z těchto misí zahrnovala několik desítek zámořských džunek a posádku čítající na tři tisíce mladých mužů a žen. Nikdy se nevrátili a

jejich osud zůstal zahalen tajemstvím. Voda nesmrtelnosti byla nedosažitelná.

Teprve o padesát let později se v Japonsku zničehonic objevilo zemědělství rýžových polí a hutnictví železa – pokroky, které významně ovlivnily japonské hospodářství a vytvořily novou třídu válečnických aristokratů. Xi tvrdil, že japonský název pro Japonsko jasně odrážel čínský původ japonské kultury: Země Vycházejícího Slunce. Kam byste si museli stoupnout, ptal se Xi, aby slunce vyšlo právě nad Japonskem? Takže název deníku, který Ellie zrovna navštívila, měl být podle jeho názoru vzpomínkou na staré časy a život císaře Qina. Ellie napadlo, že takový Alexandr Veliký byl oproti Qinovi obyčejný školácký tyran. No, skoro.

Jestli Qin býval posedlý nesmrtelností, pak Xi byl posedlý Qinem. Ellie mu pověděla o své návštěvě Sola Haddena na oběžné dráze, načež se shodli, že kdyby císař Qin žil na sklonku dvacátého století, oběžná dráha Země by rozhodně byla tím místem, kde by přebýval.

Představila Xiho Haddenovi prostřednictvím videofonu a pak je nechala rozmlouvat o samotě. Svou vynikající angličtinu si Xi ještě vybrousil, když se nedávno angažoval v předání Královské kolonie Hongkongu Čínské lidové republice. Bavili se spolu i poté, co Metuzalém „zapadl“ za obzor, ačkoli museli ve svém hovoru pokračovat prostřednictvím sítě stacionárních komunikačních družic.

Museli si výborně rozumět. Brzy nato je Hadden požádal, zda by aktivace Stroje nemohla být sladěna tak, aby byl v ten okamžik přímo nad nimi. Až přijde čas, svěřil se jim, chtěl by mít Hokkaido zaostřené ve svém dalekohledu.

</code>

<code>„Jejich stanovisko je zřejmě takové,“ odvětil Vajgaj stroze, „že jejich Bůh je tak veliký, že ani nemusí existovat.“

Jak uháněli krajinou, bavili se o Utsumim, opatovi nejproslulejšího zen buddhistického kláštera v Japonsku.

Před několika lety, při obřadech u příležitostí padesátého výročí zničení Hirošimy, pronesl Utsumi řeč, která si vynutila celosvětovou pozornost. Byl v přímém styku s japonským politickým životem a sloužil jako určitý duchovní poradce vládnoucí politické strany, ale většinu svého času se věnoval klášterním a zbožným činnostem.

„Jeho otec byl rovněž opatem buddhistického kláštera,“

zmínila se Sukhavatiová.

Ellie pozvedla obočí.

„Netvařte se tak překvapeně. Svatbu měli povolenou, stejně jako v ruském ortodoxním duchovenstvu. Je to tak, Vajgaji?“

„Tuhle dobu já nepamatuji,“ odvětil poněkud ztrápeně.

Restaurace byla situována v bambusovém háji a jmenovala se Ungetsu – Zatažený Měsíc; a skutečně, měsíc byl toho večera pod mrakem. Jejich japonští hostitelé to zařídili tak, aby zde byli jedinými hosty. Ellie a její společníci si zuli boty a v punčochách a ponožkách se odebrali do malé jídelny s výhledem na bambusové stonky.

Opat měl vyholenou hlavu a byl oděn do černého hávu posázeného stříbrem. Pozdravil je perfektní hovorovou angličtinou, přičemž jeho čínština, jak jí později sdělil Xi, byla prý stejně plynulá. Prostředí bylo poklidné, konverzace odlehčená. Každý chod byl malým uměleckým dílem, jako nějaké jedlé drahokamy. Ellie pochopila, že „nouvelle cuisine“ musí mít svůj původ v japonské kulinářské tradici.

Kdyby tu bylo zvykem jíst se zavázanýma očima, byla by spokojená.

Kdyby bylo naopak zvykem přinášet pochoutky, jen aby se jim člověk obdivoval a nesměl se jich ani dotknout, byla by spokojená stejně tak. Dívat se i jíst, to obojí bylo pravou rozkoší.

Ellie se usadila naproti opatovi a vedle Lunačarského.

Ostatní se dotazovali na druh – nebo alespoň živočišnou říši – toho či onoho sousta. Mezi oříšky suši a ginko se hovor konečně jakž takž stočil k misi.

„Ale proč komunikujeme?“ tázal se opat.

„Abychom si předali informace,“ odvětil Lunačarskij, který jen zdánlivě věnoval veškerou pozornost svým neposlušným čínským hůlkám.

„Ale proč vlastně toužíme předávat si informace?“

„Protože jsme z informací živi. Informace jsou nezbytné pro naše přežití. Bez informací umíráme.“

Lunačarskij byl tentokrát plně zaujatý oříškem ginko, který mu z hůlek vyklouzl pokaždé, když se ho snažil dopravit ke svým ústům. Nakonec sklonil hlavu, aby se s hůlkami setkal na půli cesty.

„Jsem

přesvědčen,“

pokračoval

opat,

„že

komunikujeme z lásky nebo slitování.“ Načež sáhl prsty pro jeden oříšek ginko a bez okolků si jej vložil do úst.

„Pak se tedy domníváte,“ ujišťovala se Ellie, „že je Stroj nástrojem slitování? Myslíte si, že nehrozí žádné riziko?“

„Já mohu komunikovat s květinou,“ navázal jakoby v odpověď. „Mohu hovořit ke kameni. Vám by nemělo dělat žádné problémy rozumět bytostem – to je to správné slovo?

– z nějakého jiného světa.“

„Jsem zcela ochoten uvěřit, že kámen komunikuje s vámi,“ dodal Lunačarskij, žvýkaje oříšek ginko. Následoval totiž opatova příkladu. „Ale podivuji se tomu, jak můžete vy komunikovat s kamenem. Jak nás chcete přesvědčit, že dovedete komunikovat s kamenem? Svět je plný omylů. Jak víte, že jen neklamete sebe sama?“

„Á, vědecký skepticismus.“ Opat zazářil úsměvem, který Ellie shledala naprosto podmanivým; byl dokonale nevinný, téměř dětinský.

„Když chcete komunikovat s kamenem, musíte být mnohem méně… ustaraný. Nesmíte tolik přemýšlet, tolik mluvit. Když říkám, že komunikuji s kamenem, nemluvím o slovech. Křesťané praví: ‚Na počátku bylo Slovo.’ Ale já mluvím o mnohem dřívější, mnohem základnější formě komunikace.“

„O Slovu však mluví pouze evangelium svatého Jana,“

poznamenala Ellie – trochu pedantsky, pomyslela si hned poté, co slova vypustila z úst. „Dřívější synoptická evangelia nic takového neříkají. Je to skutečně dědictví řecké filozofie.

Jakou formu preverbální komunikace máte na mysli?“

„Vaše otázka je tvořena slovy. Žádáte mne, abych užil slov k popsání něčeho, co nemá se slovy nic společného.

Podívejte, znám jeden japonský příběh, který se jmenuje ‚Mravenčí sen’. Odehrává se v Mravenčím království. Je to dlouhý příběh a nebudu vám ho teď celý vyprávět. Ale jeho pointa je taková: abyste pochopili jazyk mravenců, musíte se stát mravencem.“

„Jazyk mravenců je ve skutečnosti jazykem chemie,“

opáčil Lunačarskij, zatímco opata ostře pozoroval.

„Nechávají za sebou specifické molekulární stopy, aby si tak označili svou cestu za potravou. Abych pochopil jazyk

mravenců, potřebuji plynový chromatograf nebo hmotnostní spektrometr. Nemusím se kvůli tomu proměnit v mravence.“

„To je nejspíš jediný vám známý způsob, jak se stát mravencem,“ komentoval to opat, aniž by se na někoho konkrétně podíval. „Povězte mi tedy, proč vlastně lidé studují znamení, která za sebou mravenci zanechávají?“

„Tak tedy,“ nabídla se Ellie, „takový entomolog by vám nejspíš řekl, že to děláme proto, abychom pochopili mravence a jejich společenství. Vědci nalézají potěšení v pochopení věcí.“

„Tím jen jinými slovy říkáte, že mravence milují.“

Potlačila menší mrazení po těle.

„Ano, ale lidé, kteří entomology dotují, říkají něco jiného. Tvrdí, že jde o to, abychom měli chování mravenců pod kontrolou, abychom je, řekněme, dokázali vypudit z domu, který zamořili, nebo abychom pochopili biologii půdy pro zemědělství. Mohlo by to poskytnout nějakou alternativu místo pesticidů. Předpokládám, že byste i v tom dokázal najít nějakou lásku k mravencům,“ uvažovala Ellie nahlas.

„Ale je to také v našem vlastním zájmu,“ přidal se Lunačarskij. „Pesticidy jsou pro nás jedovaté zrovna tak.“

„Proč se bavíte o pesticidech uprostřed takové večeře?“

vyhrkla z druhé strany stolu Sukhavatiová.

„Budeme si snít mravenčí sen někdy jindy,“ promluvil opat tiše k Ellie, načež jí opět poslal onen dokonalý, bezstarostný úsměv.

Pomocí metr dlouhých lžic se zase obuli a vydali se ke svému nepočetnému konvoji automobilů, zatímco servírky a majitelka restaurace se obřadně usmívaly a ukláněly. Ellie a Xi sledovali opata, jak nasedá s některými jejich japonskými hostiteli do luxusní limuzíny.

„Zeptal jsem se ho, když může promlouvat s kamenem, jestli může také promlouvat s mrtvými,“ povídají Xi.

„A co ti na to odpověděl?“

„Řekl, že s mrtvými to jde snadno. Mnohem hůř mu to prý jde s živými.“

KAPITOLA 18

</code>

<code>Rozbouřené moře!

Rozprostřené nad Sado

Mléčná dráha.

MATSUO BASHO (1644-94)

Báseň

HOKKAIDO SI ASI VYBRALI pro jeho vzpurnou pověst. Klima si zde žádalo takových konstrukčních technik, které byly na japonské zvyklosti dosti nekonveční, a tento ostrov byl kromě toho domovem Ainu, zarostlých původních obyvatel, jimiž mnozí Japonci dodnes povýšeně opovrhovali. Zimy tu byly stejně kruté jako v Minnesotě nebo ve Wyomingu. Hokkaido sice představovalo určité logistické potíže, ale díky svému fyzickému odloučení od ostatních japonských ostrovů bylo alespoň poměrně stranou v případě katastrofy. Ostrov však nebyl nikterak izolován, neboť byl nedávno propojen s hlavním ostrovem Honšú jedenapadesát kilometrů dlouhým tunelem; mimochodem šlo o nejdelší podmořský tunel na světě.

Hokkaido vypadalo jako dost bezpečné místo pro testování jednotlivých součástek Stroje. Ale byly vysloveny obavy, zda by se měl Stroj na Hokkaidu také prakticky sestrojit. Hory kolem ústavu podávaly výmluvné svědectví, že se jedná o oblast překypující vulkanickou činností. Jedna z oněch hor rostla rychlostí jednoho metru za den. Své znepokojení v této věci vyjádřili i Sověti – ostrov Sachalin byl vzdálen jen čtyřicet tři kilometrů, za mysem Sója a La Pérousovým průlivem. Ale pokud jim bylo známo, měl-li Stroj po aktivaci vybuchnout, vyhodil by Zemi do vzduchu, i kdyby ho postavili na odvrácené straně Měsíce. Klíčovým faktorem při zhodnocení možných nebezpečí bylo samotné

rozhodnutí Stroj postavit; kde se ta věc měla stavět, to už bylo docela druhořadou záležitostí.

Začátkem července začal Stroj opět dostávat svůj tvar.

V Americe se stále potýkali s politickými a sektářskými kontroverzemi; a sovětský Stroj měl zjevně co dělat s vážnými technickými problémy. Ale zde – v mnohem skromnějším konstrukčním areálu než ve Wyomingu – už byly hmoždinky opět na svých místech a dvanáctistěn byl pomalu dokončen, ačkoli nikdo nevydal žádné veřejné prohlášení. Staří pythagorejci, kteří objevili dodekaedr čili dvanáctistěn jako první, prohlásili jeho existenci za přísně tajnou a stejně přísně hodlali potrestat každého, kdo by ji vyzradil. A tak mělo možná něco do sebe, že i tento dvanáctistěn, velký jako dům, na druhé straně zeměkoule a o 2600 let později, znalo jen několik málo vyvolených.

Ředitel japonského Projektu udělil všem zúčastněným několikadenní dovolenou. Nejbližší významnější město bylo Obihiro, pěkné místo na soutoku řek Jubetsu a Tokači.

Někteří si jeli zalyžovat na jazyky neroztátého sněhu na hoře Asahi; jiní přehrazovat termální prameny provizorní kamennou zdí, přičemž se ohřívali v prostředí rozpadu radioaktivních prvků, vzniklých při explozi jisté supernovy před miliardami let. Pár zaměstnanců Projektu se vydalo na dostihy Bamba, kde statní tažní koně tahali těžce zatížené saně po souběžných pruzích zemědělské půdy. Ale Pětka si za poněkud serióznější oslavou zaletěla vrtulníkem až do

Sapporo, největšího města na Hokkaidu, které se nacházelo bezmála dvě stě kilometrů daleko.

Docela příhodně sem dorazili právě včas na festival Tanabata. Bezpečnostní riziko bylo zhodnoceno jako nízké, neboť to byl spíše samotný Stroj než těchto pět lidí, co mělo zásadní význam pro úspěch Projektu. Kromě důkladného studia Zprávy, Stroje a miniaturních přístrojů, které si vezmou s sebou, neprošli žádným zvláštním výcvikem. V

rozumném světě by bylo snadné je nahradit, pomyslela si Ellie, ačkoli politické překážky při výběru pěti lidských bytostí, přijatelných pro všechny členy Světového společenství Stroje, byly místy značně nepřekonatelné.

Xi a Vajgaj jim oznámili, že tu mají „ještě něco na práci“, která prý nepůjde vyřídit jinak než u saké. A tak se Ellie, Devi Sukhavatiová a Abonneba Eda ocitli sami v doprovodu japonských hostitelů v jedné z vedlejších ulic u promenády Obori, mezi pečlivě vypracovanou parádou papírových fáborků a lampionů, obrazů s listím, želvami a obry lidožrouty a půvabných kreslených karikatur mladých mužů a žen ve středověkých kostýmech. Mezi dvěma budovami byl natažen veliký kus plachtoviny, na níž byl namalován erbovní páv ve skoku.

Podívala se na Edu, který si vykračoval ve svém splývavém, vyšívaném lněném hávu a vysoké tvrdé čapce, a na Sukhavatiovou v dalším fantastickém bavlněném sárí a zaradovala se z této vybrané společnosti. Japonský Stroj

dosud úspěšně prošel všemi předepsanými testy a posádka, jak se shodovala většina lidí, nebyla pouhým reprezentativním – i když možná nedokonalým – vzorkem světové populace, ale především se skládala ze skutečných individualit, které nepodlehly oficiálním mašinériím svých národů. Každý z nich byl svým způsobem rebel.

Například takový Eda. Tady ho máme, vynikajícího fyzika, objevitele toho, čemu se říká superunifikace – jedné elegantní teorie, která zahrnuje všechny možné zvláštní případy ve fyzice, gravitací počínaje a quarky konče. Jeho počin byl srovnatelný s dílem Izáka Newtona nebo Alberta Einsteina a Eda byl přirovnáván k oběma. Narodil se jako muslim v Nigérii, což by samo o sobě nebylo nic neobvyklého, byl však stoupencem neortodoxní islámské frakce zvané Ahmadijáh, která zahrnovala súfísty. Súfísmus, vysvětlil jim po večeři s opatem Utsumim, byl v islámu podobným směrem jako zen v buddhismu. Ahmadijáh hlásal „džihád pera, nikoli meče“.

Přes své klidné, až pokorné vystupování byl Eda krajním odpůrcem tradiční muslimské představy džihádu, svaté války, místo něhož se stavěl za co nejživější, ale svobodnou výměnu názorů. Tento jeho postoj značně komplikoval život mnohým konzervativním směrům islámu a některé islámské národy se okamžitě postavily proti jeho účasti v posádce Stroje. A také nebyly samy. Černý laureát Nobelovy ceny – o kterém se příležitostně mluvilo jako o

nejchytřejším člověku na Zemi – dokázal až příliš mnoho pro některé lidi, kteří svůj rasismus maskovali jako ústupek novým společenským zvyklostem. Když Eda před čtyřmi roky navštívil Tyrona Freea ve vězení, bezprostředně poté došlo k náhlému vzestupu hrdosti mezi černými Američany a mládež měla nový vzorový model. Eda odhaloval to nejhorší v rasistech a to nejlepší ve všech ostatních.

„Čas potřebný ke studiu fyziky je luxus,“ prozradil jednou Ellie. „Spousta lidí by dokázala to samé co já, kdyby k tomu měla tu samou příležitost. Ale když musíte shánět jídlo po ulicích, nezbude vám moc času na fyziku. Mou povinností je zlepšovat podmínky pro mladé vědce v mé zemi.“

Jak se v Nigérii postupně stával národním hrdinou, čím dál tím víc veřejně mluvil o korupci, o nefér nárocích, o významu poctivosti ve vědě a všude jinde, o tom, jak velikým národem by Nigérie mohla být. Má stejný počet obyvatel jako Spojené státy ve dvacátých letech, říkával. Je bohatá na přírodní zdroje a množství odlišných kultur je její silnou stránkou. Kdyby Nigérie dokázala překonat své problémy, argumentoval, mohla by se stát zářným příkladem pro zbytek světa. Zatímco Eda vyhledával klid a izolaci ve všech ostatních směrech, o těchto otázkách mluvil nahlas.

Mnoho nigerijských mužů a žen – muslimů, křesťanů i animistů mladé, ale i starší generace – bralo jeho vizi zcela vážně.

Z jeho mnoha pozoruhodných vlastností byla asi nejnápadnější skromnost. Zřídka uváděl své názory. Na nejpřímější otázky odpovídal lakonicky. Jen v jeho psaném projevu – případně v mluveném, když už jste ho dobře znali – jste mohli zachytit jeho hloubku. Ke všem těm spekulacím o Zprávě, o Stroji a o tom, co se stane po jeho aktivaci, Eda přispěl jediným komentářem: vypráví se, že na Mozambiku opice nemluví, protože vědí, že kdyby utrousily třeba jen jediné slůvko, hned by přišel člověk a zapřáhl je do práce.

Bylo zvláštní mít v tak výřečné posádce někoho tak skoupého na slovo. Ellie, stejně jako mnozí jiní, věnovala zvláštní pozornost i těm jeho nejneformálnějším výrokům.

Své prvotní, jen částečně úspěšné verze superunifikace s oblibou popisoval jako „směšné omyly“. Tento nemluvný třicátník byl mimo jiné, jak se Ellie a Devi soukromě shodly, zničujícím způsobem přitažlivý. Ellie také věděla, že je šťastně ženatý s jedinou ženou, která byla tou dobou s jejich dětmi v Lagosu.

Alej bambusových výhonků, které se tu vysazují kvůli podobným slavnostním příležitostem, byla vyzdobena, ověnčena, ba přímo zatěžkána tisícovkami barevných papírových fáborků. Bylo tu k vidění spoustu mladíků a zvláště dívek, jak neúnavně rozmnožují řady tohoto zvláštního listoví. Festival Tanabata je v Japonsku jedinečný tím, že oslavuje lásku. Na obrovských panelech a na provizorních venkovních pódiích ožívaly postavy a motivy

ústředního příběhu: dvě hvězdy jsou do sebe zamilované, ale rozděluje je Mléčná dráha. Jen jedenkrát do roka, sedmého dne sedmého měsíce lunárního kalendáře, se mohou milenci tajně setkat – za předpokladu, že neprší. Ellie se podívala vzhůru na křišťálovou modř tohoto vysokohorského nebe a popřála milencům mnoho štěstí. Mladý hvězdný muž byl podle staré legendy takovým kovbojem japonského typu a zastupovala ho trpasličí hvězda A7, Altair. Mladá dívka byla pradlena a zastupovala ji Vega. Ellie připadalo zvláštní, že má být zrovna Vega ústředním motivem nějakého japonského festivalu jen několik měsíců před aktivací Stroje.

Ale když se pořádně podíváte na dostatečné množství různých kultur, s největší pravděpodobností naleznete nejrůznější zajímavé legendy o každé jasnější hvězdě na obloze. Tato legenda byla čínského původu a Xi na ni poukazoval už před lety, když ho poprvé slyšela na prvním zasedání Světového společenství Zprávy v Paříži.

V největších japonských metropolích festival Tanabata skomíral. Předem vyjednané sňatky dávno nebyly společenským standardem a muka odloučených milenců už nehrála na tak citlivou strunu jako kdysi. Ale na několika místech – jako bylo Sapporo, Sendai a některá další – se festival stával rok od roku populárnějším. V Sapporo byl o to pikantnější, že sňatky mezi Japonci a domorodými Ainu byly stále předmětem obecného rozhořčení. Na ostrově působila celá armáda soukromých detektivů, kteří byli za

drobný poplatek ochotni prověřit původ všech příbuzných a předků případného životního partnera, kterého si vaše děti vybraly. Ainuský původ byl stále považován za důvod k okamžitému zamítnutí sňatku. Devi, která si dobře pamatovala na své manželství před mnoha lety, se k této věci vyjádřila obzvlášť ostře a kriticky. Eda, který už bezpochyby slyšel nejeden podobný příběh, však zůstal zticha.

Ve městě Sendai na Honšú byl nyní festival Tanabata hlavním tématem japonských televizí pro lidi, kterým se dnes už jen zřídka poštěstilo spatřit skutečný Altair nebo Vegu. Ellie přemýšlela, jestli mají

Vegané v úmyslu pokračovat ve vysílání stejné Zprávy na Zem už navždy. Stroji se částečně také proto, že se dokončoval v Japonsku, dostávalo zvláštní pozornosti v televizních komentářích, které doprovázely letošní festival Tanabata. Ale Pětku, jak se teď občas souhrnně říkalo členům posádky, o vystoupení v japonské televizi naštěstí nikdo nepožádal a o jejich přítomnosti na festivalu tady v Sapporo se veřejně nevědělo. Přesto byla totožnost Edy, Sukhavatiové a Arrowayové ihned odhalena, a tak si razili cestu k promenádě Obori za doprovodu zdvořilého potlesku kolemjdoucích. Mnozí se také klaněli. Venkovní reproduktor na obchodě s hudebninami vyhrával rokenrolovou skladbu a Ellie ji poznala. Byla to „Chci odrazit tvůj útok“ od černé kapely zvané Bílý šum. V

odpoledním slunci jí padl do oka postarší pes s uslzenýma očima, a když se k němu přiblížila, znalecky zavrtěl ocasem.

Japonští komentátoři začali používat termín Mašindo, což znamenalo něco ve smyslu Život ve stylu Stroje – tedy stále obecnější perspektiva Země jako planety všech lidských bytostí, které spojuje stejná sázka do budoucna.

Něco víceméně podobného vyhlásila některá, ale zdaleka ne všechna náboženství. Představitelé těchto náboženství z pochopitelných důvodů těžce nesli pochopení podstaty problému, kterým byl nějaký Stroj odjinud. Pokud bude toto pochopení našeho místa ve vesmíru obecně přijato, uvažovala Ellie, pak teologická revoluce zachvátí celý svět.

Mašindo už dokonce ovlivnilo i americké a evropské chiliasty. Ale jestli Stroj nebude fungovat a Zpráva se vytratí, jak dlouho, říkala si v duchu, toto pochopení lidem vydrží? I kdybychom v interpretaci Zprávy nebo konstrukci Stroje udělali nějakou chybu, i kdybychom se o Veganech nikdy nic víc nedozvěděli, samotná Zpráva přece mimo jakoukoli pochybnost dokazuje, že jsou ve vesmíru ještě jiné bytosti a že jsou vyspělejší než my. To by snad mohlo na chvíli udržet planetu sjednocenou, pomyslela si.

Zeptala se Edy, jestli už někdy zažil převratné náboženské vytržení.

„Ano,“ pokýval hlavou.

„Kdy?“ Někdy jste mu museli trochu pomoci, aby začal mluvit.

„Když jsem poprvé narazil na Euklida. Také když jsem poprvé pochopil Newtonovu gravitaci. A Maxwellovy rovnice a obecnou relativitu. A během mé práce na superunifikaci. Měl jsem docela štěstí, že jsem zažil spoustu náboženských vytržení.“

„Ne,“ opáčila Ellie. „Vždyť víš, co myslím. Mimo vědu.“

„Nikdy,“ odpověděl okamžitě. „Mimo vědu nikdy.“

Nakonec jí řekl něco o náboženství, do něhož se narodil. Necítí se svázaný všemi jeho zásadami, povídal, ale je s ním vcelku spokojen.

Domnívá se, že může přinášet mnoho dobrého. Je to poměrně nová sekta – stejně stará jako třeba nauka o léčení křesťanskou vírou nebo Svědkové Jehovovi – kterou založil Mirza Ghulam Ahmad v Punjabu. Devi patrně něco zaslechla o Ahmadijáhu coby sektě, která na svou víru obracela davy lidí. Úspěch slavila obzvlášť v západní Africe. Kořeny tohoto náboženství spočívají v eschatologii.

Ahmad se prohlásil za Mahdího, postavu, jejíž zjevení muslimové očekávali s koncem světa. Dále se prohlásil za navrátivšího se Krista, za převtělení Krišny a v neposlední řadě za buruz čili znovuzjevení Mohameda. Ahmadijáh se v poslední době nakazil křesťanským chiliasmem, takže podle výkladu některých muslimských věřících bylo jeho znovuzjevení otázkou jen několika let. Rok 2008, stoleté výročí jeho smrtí, se nyní stal oblíbeným datem jeho

údajného Posledního návratu jako Mahdího. Globální vykupitelská horečka, ač zmatená a nejednotná, jako by pomalu, ale jistě stoupala, a Ellie se nakonec svěřila svým společníkům, jak vážné starosti jí dělají tyhle iracionální záliby lidského rodu.

„Na festivalu lásky,“ poznamenala Devi, „bys neměla být tak pesimistická.“

</code>

<code>Po nezvykle teplých dnech byli tito sochaři ledu opět k vidění, jak své dílo vycpávají, opracovávají a leští, napravujíce vzniklé škody.

Možnost, že by Stroj mohl tím či oním způsobem zapříčinit globální apokalypsu, byla nyní velice často tlumočenou obavou. Projekt Stroje reagoval prostřednictvím sebejistých záruk vůči veřejnosti, klidných ubezpečení vůči vládám a konečně výnosů, že udrží datum aktivace v tajností. Někteří vědci navrhovali, aby k aktivaci došlo 17.

listopadu, tedy toho večera, kdy se měl na obloze objevit nejvelkolepější meteorický roj století. Symbolická shoda okolností, říkali. Ale Valerian naopak tvrdil, že kdyby měl

Stroj opustit Zemi právě v ten okamžik a prolétnout mračnem kometárních úlomků, nebylo by to nic jiného než další zbytečný hazard. Takže aktivace byla nakonec odložena o několik týdnů, až na samý konec posledního měsíce roku tisíc devět set a něco. Přestože toto datum nebylo ve skutečnosti žádným přelomem tisíciletí, neboť ten měl nastat o rok později, oslavy bezmezných rozměrů byly s neskrývaným nadšením připravovány těmi, kdo se buď vůbec

neobtěžovali,

aby

porozuměli

zavedeným

kalendářním konvencím, anebo si jednoduše přáli oslavit příchod třetího tisíciletí dvakrát.

Ačkoli mimozemšťané nemohli vědět, kolik bude ten který člen posádky vážit, stanovili do nejmenších detailů hmotnost každé součástky Stroje a celkovou povolenou hmotnost. Pro výstroj a výzbroj pozemského typu tu zbylo velice málo místa. Tento fakt byl před několika lety použit jako důvod k sestavení výhradně ženské posádky, tak aby se rozšířil prostor pro její vybavení; ale tento návrh byl rychle zamítnut jako obzvlášť lehkovážný.

Nebylo tam místo ani na skafandry. Budou muset jen doufat, že Vegané nezapomněli na to, že pozemšťané mají určitou tendenci dýchat kyslík. S ohledem na prakticky nulové vybavení posádky, na její kulturní rozmanitost a zcela neznámé místo určení bylo jasné, že mise představuje značná rizika. Světový tisk to rozebíral velice často; samotná Pětka nikdy.

Posádce bylo soustavně vnucováno množství

rozmanitých

kamer,

spektrometrů,

supravodivých

superpočítačů a sérií mikrofilmů. Dávalo to smysl a nedávalo to smysl. Na palubě Stroje nebyla žádná nocležní, kuchyňská ani sociální zařízení. Brali si jen minimum potravin, přičemž některé si dokonce nacpali do kapes svých kombinéz. Devi u sebe měla mít lékárničku se základní výbavou. Pokud je mi známo, pomyslela si Ellie, Devi si snad ani neplánuje, že by si vzala kartáček na zuby a čisté spodní prádlo. Když mě mohou dostat na Vegu jen tak v sedadle, uvažovala dál, tak asi budou také schopni poskytnout mi všechny hygienické potřeby. Když bude potřebovat kameru, vysvětlila vedoucím pracovníkům Projektu, tak si prostě Veganům o nějakou řekne.

Objevil se názor, očividně braný zcela vážně, že by Pětka měla odcestovat nahá; vzhledem k tomu, že Zpráva neudávala žádné ošacení, nemělo by se s něčím takovým vůbec počítat, protože by to mohlo nějakým způsobem narušit fungování Stroje. Ellie a Devi se, mezi mnoha dalšími, dobře bavily a mimo jiné poznamenaly, že Zpráva neuvádí žádný předpis proti nošení oblečení, populárnímu to lidskému zvyku, evidentního již z olympijského vysílání.

Vegané museli vědět, že nosíme šaty, protestovali Xi a Vajgaj. Jediné omezení se týkalo celkové hmotnosti. Neměli bychom si snad také nechat vytáhnout plomby ze zubů, ptali se, a zapomenout na své brýle? Jejich stanovisko mělo

úspěch částečně také proto, že mnoho národů se nyní stavělo proti tomu, aby byly spojovány s projektem, který vrcholil tak nepatřičným způsobem. Ale tato debata každopádně vyvolala poněkud syrovější humor mezi novináři, techniky i samotnou Pětkou.

„Pokud jde o tohle,“ nechal se slyšet Lunačarskij, „vždyť vlastně vůbec nespecifikovali, že mají odcestovat lidé. Možná, že by jim přišlo stejně vhod třeba pět šimpanzů.“

Jedna jediná dvojrozměrná fotografie mimozemského stroje by byla naprosto neocenitelná, říkali jí. A zkuste si představit obrázek samotných mimozemšťanů. Mohla by si to laskavě ještě rozmyslet a vzít s sebou tu kameru? Der Heer, který byl teď na Hokkaidu s početnou americkou delegací, ji žádal, aby to brala vážně. V sázce je příliš mnoho, povídal, než – ale Ellie ho zarazila tak zničujícím pohledem, že ani nebyl schopen dokončit větu. Dobře věděla, co se chystal říct – než aby se chovala jako malá.

Žasla nad tím, že se der Heer tvářil, jako by byl právě on ublíženou stranou v jejich vztahu. Vylíčila to všechno Devi, která však neprojevila mnoho soucitu. Der Heer, říkala, je „velice milý“. Nakonec Ellie nezbylo než souhlasit, že s sebou vezme ultraminiaturní videokameru.

V seznamu palubního nákladu, který si vyžádal Projekt, Ellie do kolonky „Osobní věci“ uvedla: „Ratolest, palmová, 0,811 kg.“

Poslali der Heera, aby jí domluvil. „Sama víš, že tam máme špičkový infračervený promítací systém, který neváží víc než šedesát deka. Proč si s sebou, prosím tě, musíš brát kus stromu?“

„Ratolest. Je to palmová ratolest. Vím, že jsi vyrostl v New Yorku, ale určitě přece víš, co je to palma. Je to všechno v knížce Ivanhoe. Copak jsi ji na střední škole nečetl? V době křížových výprav si poutníci, kteří podnikali daleké výpravy do Svaté země, brali na cestu zpět palmovou ratolest, aby dokázali, že tam opravdu byli. Bude mi dodávat odvahy. Je mi jedno, jak moc jsou vyspělí. Planeta Země je mou Svatou zemí. Přivezu si palmovou ratolest, abych jim ukázala, odkud pocházím.“

Der Heer jen zavrtěl hlavou. Ale když své důvody vylíčila Vajgajovi, ten pravil: „Tomu já rozumím velmi dobře.“

Ellie měla v živé paměti, jaké si Vajgaj dělal starostí a jak jí v Paříži vyprávěl příběh o drožce vyslané do zbídačené vesnice. Ale tohle ji vůbec netrápilo. Uvědomila si, že její palmová ratolest má sloužit úplně jinému účelu. Potřebovala něco, co by jí připomínalo Zemi. Měla totiž strach, že se jí nebude chtít zpátky.

</code>

<code>bytu na pracovišti ve Wyomingu a posléze přesměrován poštou na Hokkaido. Nebyla na něm zpáteční adresa a uvnitř nenašla žádný vzkaz ani podpis. Balíček obsahoval zlatý medailonek na řetízku. Případně se dal použít jako malé kyvadlo. Na obou stranách byl drobnými, ale čitelnými písmenky vyrytý nápis. Na jedné straně stálo:

HÉRA, SKVOSTNÁ KRÁLOVNA

VE ZLATÉM ROUCHU

VÉVODILA ARGUSOVI

JEHOŽ POHLED PRONIKÁ

CELÝM SVĚTEM.

Na druhé straně se dočetla:

Toto je odpověď obránců Sparty veliteli římské armády: „Jste-li Bůh, neublížíte těm, kdož nikdy neublížili vám. Jste-li člověk, přistupte – a narazíte na muže vám rovné.“ A na ženy.

Věděla, kdo jí to poslal.

</code>

<code>nebude fungovat. O poznání méně Udí věřilo tomu, že se Pětka nějakým způsobem bleskově ocitne v soustavě Vegy, nehledě na nějakou teorii relativity. Jiní přicházeli s rozličnými návrhy, že je Stroj například dopravním prostředkem na probádám naší sluneční soustavy, nejdražším uskutečněným vtipem v historii, školní učebnou, strojem času nebo galaktickou telefonní budkou. Jeden vědec napsal: „V sedadlech se namísto posádky velice zvolna zhmotní pět velmi ohavných stvoření se zelenými šupinami a ostrými tesáky.“ To mělo ze všech odpovědí nejblíže ke scénáři s Trojským koněm. Další, ale jediná odpověď zněla: „Stroj Soudného dne.“

Pak proběhlo něco na způsob oslavy. Pronášely se proslovy, podávalo se jídlo a pití. Lidí se neustále objímali.

Někteří tiše plakali dojetím. Jen několik lidí bylo otevřeně skeptických. Za chvíli jste měli dojem, že jestli při Aktivaci vůbec k něčemu dojde, odezva bude v každém případě bouřlivá. Mnoho tváří zářilo radostí.

Ellie ještě zvládla zavolat do ošetřovatelského ústavu, aby se rozloučila se svou matkou. Když řekla nějaké slovo do mluvítka telefonu na Hokkaidu, ve sluchátku na druhé straně planety ve Wisconsinu se okamžitě ozval identický zvuk. Ale neozvala se žádná odpověď. Sestra jí vysvětlila, že její matka si právě léčí postižené motorické funkce. Brzy už prý bude zase schopna promluvit pár slov. Jakmile byl hovor u konce, Ellie si docela oddechla.

Japonští technici měli na sobě hačimaki, pruhy látky kolem hlavy, které si tradičně nasazovali, aby se připravili na mentální, fyzické nebo duchovní úsilí, zvláště na boj. Na těchto páskách kolem čela byl potisk mapy Země v tradiční projekci. Žádný jednotlivý národ se zde netěšil dominantnímu postavení.

Tyto národy ani nevydaly žádné zvláštní instrukce.

Pokud jí bylo známo, nikdo ani nebyl nucen, aby tady pobíhal s tou či onou státní vlajkou. Státní představitelé jen zaslali krátká prohlášení na videokazetách. Projev americké prezidentky byl obzvlášť pěkný, pomyslela si Ellie.

„Toto nejsou žádné instrukce, ani sbohem. Je to jen ‚Prozatím’. Každý z vás podniká tuto cestu jménem miliardy lidských duší. Reprezentujete všechny národy planety Země.

Máte-li být skutečně dopraveni někam jinam, pak pamatujte na nás na všechny – nejen na vědu, ale na všechno nové, co se můžete dozvědět. Reprezentujete celé lidstvo, minulé, současné i budoucí. Ať se stane cokoli, vaše místo v historii je jisté. Stali jste se hrdiny naší planety. Mluvte za nás za všechny. Buďte rozumní. A… vraťte se.“

O několik hodin později poprvé v životě nastoupili do Stroje – jeden po druhém, malou vzduchovou předsíní.

Uvnitř Stroje se spustilo velmi tlumené zapuštěné osvětlení.

Ani po dokončení Stroje a po absolvování všech předepsaných testů se neodvážili, aby si Pětka vyzkoušela svá místa předem. Někteří pracovníci Projektu se obávali, že

samotné usazení posádky by mohlo předčasně uvést Stroj do pohybu a to i přesto, že by benzely zůstaly v nehybném stavu. Ale teď tady seděli a nic převratného se zatím nedělo.

Bylo to vůbec poprvé, co se Ellie mohla natáhnout, i když raději opatrně, do lisované a změkčené umělé hmoty.

Původně si přála barevný kartoun; potahy z potištěného kartounu by se na tato sedadla dokonale hodily. Ale i tohle, jak záhy zjistila, mohlo být předmětem národní hrdosti.

Umělá hmota působila jaksi moderněji, vědečtěji, seriózněji.

Vědomi si Vajgajových lehkomyslných kuřáckých návyků, přesto nebo právě proto rozhodli, že se na palubě Stroje nepovezou žádné cigarety. Lunačarskému nezbylo, než plynně zaklít v deseti různých jazycích. Teď nastupoval za ostatními jako poslední, přičemž spěšně dokuřoval svou poslední Lucky Strike. Když si vedle ní sedal, ještě trochu zasípal. V návodu, staženém ze Zprávy, nebyly žádné bezpečnostní pásy, takže teď nebyly žádné ani ve Stroji.

Někteří zaměstnanci Projektu nicméně zastávali názor, že je holým šílenstvím, že pásy do Stroje neinstalovali.

</code>

<code>Je to nákladní vlak, který uhání a kvílí do noci. Když do něj nastoupíte, může vás odvézt pryč z dusných provinčních měst vašeho dětství až do velikých křišťálových metropolí.

Je to objev a únik, je to konec osamělosti. Každá logistická prodleva při výrobě Stroje, každý spor o správný výklad toho nejposlednějšího dovětku k návodu ji uvrhl v zoufalství. To, o co usilovala, nebyla ani tak sláva…

rozhodně ne především… nýbrž určité vysvobození.

Je prostě stará podivínka. Ve svém nitru si připadala jako domorodec z hor, který stanul s ústy dokořán před pravou Ištarovou bránou starověkého Babylonu; jako Dorotka, která poprvé spatřila klenuté a špičaté věže Smaragdového města v zemi Oz; jako malý kluk z nejtemnějšího kouta Brooklynu, kterého hodili rovnou do Galerie národů na Světovém veletrhu roku 1939; jako Trylón a Perisféra vábící v dáli; připadala si jako Pocahontas, jak pluje ústím Temže, a před ní se po celém obzoru prostírá Londýn.

Srdce jí divoce bušilo v napjatém očekávání. Byla si jistá, že na vlastní oči uvidí, co všechno je možné, čeho jsou schopny jiné bytosti, skvělé bytosti – bytosti, které podle všeho už cestovaly mezi hvězdami, když ještě předkové člověka lezli po stromech ve svitu slunce, které tu a tam probleskovalo klenbou pralesa.

Drumlin, jako spousta dalších, které za ta léta poznala, ji nazval nevyléčitelnou romantičkou; a ona se opět musela ptát, proč to tolik lidí považovalo za tak nemožnou překážku. Její romantické založení pro ni bylo celý život

hnací silou a zdrojem potěšení. Jako stoupenkyně a odbornice na romantiku odjížděla, aby spatřila Čaroděje.

</code>

<code>Nedocházelo k žádným zjevným selháním, alespoň pokud se dalo věřit sérii přístrojů, které Stroj snímaly zvenčí. Nyní čekali především na vyklizení prostoru kolem benzelů.

Mimořádně výkonný systém odtud odčerpával vzduch, aby nakonec docílil nejvyššího stupně vakua, jakého kdy bylo na Zemi dosaženo. Ellie si překontrolovala uložení svého miniaturního videosystému a stihla ještě pohladit palmovou ratolest. Na vnější straně dvanáctistěnu se rozzářila silná světla. Dvě z kulovitých lastur se už roztočily na takovou rychlost, kterou Zpráva definovala jako kritickou. Vnějším pozorovatelům se už jevily jen jako rozmazaná skvrna. Třetí benzel tu bude za okamžik. Vytvářel se silný elektrický náboj. Až všechny tři kulovité lastury se vzájemně kolmými osami naberou kritickou rychlost, Stroj bude aktivován. Tak alespoň pravila Zpráva.

Na tváři Xiho se zračilo pevné odhodlání, pomyslela si; Lunačarskij vyzařoval rozvážný klid; Sukhavatiová měla oči zeširoka otevřené; výraz Edy prozrazoval jen vyrovnaný a pozorný postoj. Devi její pohled zachytila a usmála se.

Kéž by měla dítě. Byla to její poslední myšlenka, než se stěny Stroje prosvítily a zprůhlednily a Země jako by se rozevřela a pohltila ji.

DÍL III

</code>

<code>A tak kráčím nespoután po výšinách

a vím, že ta je naděje pro toho,

komu jsi Ty dal tvar z prachu a hlíny,

aby se snoubil s věcmi věčnými.

Svitky z Mrtvého moře

KAPITOLA 19

HOLÁ SINGULARITA

…stoupat tak do Nebe

po schodech úžasu.

</code>

<code>Básně „Merlin“ (1874)

Není vyloučeno, že pro nějakou nekonečně

vyspělejší

bytost

může

celý

vesmír

představovat jen jakousi písečnou pláň, kde vzdálenost mezi dvěma planetami je jako póry

v jednom zrnku písku a prostor mezi dvěma slunečními soustavami není větší než mezera mezi dvěma sousedními zrnky.

</code>

<code>Omniania

PADALI. Pětiúhelné panely dvanáctistěnu se

zprůhlednily. Stejně tak i strop a podlaha. Nad a pod sebou mohla bez potíží rozeznat organicko-křemičitou krajkovinu a implantované erbiové hmoždinky, které jakoby se probudily k životu. Všechny tři benzely zmizely.

Dvanáctistěn prudce vyrazil a řítil se dolů dlouhým tmavým tunelem, širokým jen natolik, aby jím mohli prolétnout.

Akcelerace se pohybovala asi kolem jednoho g. Ve svém důsledku to Ellie, sedící po směru letu, zatlačilo hluboko do sedadla, zatímco Devi, která seděla naproti, se mírně ohýbala v pase. Přece jen sem měli dát ty bezpečnostní pásy.

Bylo těžké nezabývat se myšlenkou, že se vrhli přímo do zemského pláště, že se řítí do jádra Země z roztaveného železa. Nebo jsou na cestě rovnou do… Napadlo ji, jestli tento svérázný dopravní prostředek není náhodou převozním člunem přes řeku Styx.

Stěny tunelu byly pokryté texturou, podle níž mohla vnímat jejich rychlost. Vzory textury byly jakési různobarevné skvrny s rozmazanými okraji, něco zcela nedefinovatelného tvaru. Stěny nebyly nijak pozoruhodné pro svůj vzhled, pouze pokud šlo o jejich funkci. Už pár stovek kilometrů pod zemským povrchem by stěny musely sálat rudým žárem. Po něčem takovém však nebylo ani stopy. Žádní skřítci tu neřídili dopravu a nebyly tu k vidění ani kredence se sklenicemi marmelády.

Každou chvíli se přední vrchol dvanáctistěnu otřel o stěnu tunelu, načež se odlouply kusy neznámého materiálu.

Samotný dvanáctistěn zůstal patrně nepoškozen. Brzy je následovalo celé mračno drobných úlomků. Pokaždé, když se dvanáctistěn dotkl stěny, ucítila zvláštní vlnění, jako kdyby něco měkkého ustoupilo dozadu, aby to zmírnilo náraz. Slabé žluté osvětlení, rozptýlené uvnitř Stroje, však zůstávalo neměnné. Občas se tunel mírně stočil a dvanáctistěn poslušně následoval jeho zakřivení. Pokud dobře viděla, nic se k nim neblížilo. Při podobných rychlostech i srážka s vrabcem způsobí ničivou explozi.

Anebo co když je tohle nekonečný pád do bezedné studny?

Ve svém žaludku cítila soustavnou fyzickou úzkost. Přesto si raději nepřipouštěla žádné podružné myšlenky.

Černá díra, napadlo ji. Černá díra. Propadám se případovým horizontem černé díry do děsivé singularity.

Anebo možná, že tohle není černá díra a já se řítím do holé singularity. Tak tomu snad alespoň říkají fyzikové, holá singularita. Blízko singularity může dojít k narušení kauzality, následky mohou předbíhat příčiny, čas může plynout pozpátku a vy máte mizivou šanci, že to přežijete, natož že si z toho něco zapamatujete. Rotující černá díra, zalovila v paměti svých studií před mnoha lety, není jen nějaký bod, ale kruhová singularita nebo ještě něco komplikovanějšího, než aby se tomu dalo uniknout. Černé díry jsou hnusné. Gravitační síly v nich jsou tak obrovské,

že vás natáhnou jako dlouhou tenkou nit, když si nedokážete dát pozor a spadnete tam. Také by vás roztrhly do stran. Nic takového se teď bohudík nedělo. Skrze šedě průhledný povrch stropu a podlahy mohla sledovat horečnou činnost Stroje. Organická živná půda se na některých místech zasouvala sama do sebe a na jiných se zase rozvíjela; zapuštěné erbiové hmoždinky se v ní vesele převalovaly a roztáčely. Všechno uvnitř dvanáctistěnu – včetně ní a jejích společníků – vypadalo docela normálně. Dobrá, možná trošku rozrušeně. Ale každopádně se z nich prozatím nestaly dlouhé tenké nitě.

Věděla, že tohle přemítání je k ničemu. Fyzika černých děr nebyl její obor. Ale stejně nedokázala pochopit, jak by tohle mohlo mít vůbec něco společného s černými dírami, které jsou buď prapůvodní – vytvořené během vzniku vesmíru – anebo zrozené později zhroucením hvězd daleko objemnějších, než je Slunce. Tam je pak gravitace tak silná, že jí – kromě kvantových efektů – neunikne ani světlo, ačkoli gravitační pole tam určitě zůstane. Odtud „černá“, odtud „díra“. Ale oni nezpůsobili kolaps žádné hvězdy a Ellie si nedokázala nijak vysvětlit, jak by mohli polapit nějakou prapůvodní černou díru. Stejně ani nikdo nevěděl, kde by se nejbližší prapůvodní černá díra mohla skrývat. Oni jenom postavili Stroj a roztočili benzely.

Podívala se na Edu, který něco prováděl na malém počítači. Pokaždé, když dvanáctistěn zavadil o stěnu tunelu,

uslyšela i ucítila v kostech hluboké zadunění, a proto trochu zvýšila hlas, aby byla slyšet.

„Chápeš, co se děje?“

„Vůbec ne,“ křikl zpátky. „Spíš bych mohl dokázat, že se to ani dít nemůže. Znáš Boyer-Lindquistovy souřadnice?“

„Bohužel ne.“

„Nevadí, vysvětlím ti je později.“

Byla mu až vděčná za jeho přesvědčení, že je vůbec čeká nějaké „později“.

Zpomalení ucítila ještě předtím, než jej mohla vidět.

Bylo to, jako kdyby ujížděli dolů po horské dráze, dosáhli nejnižšího bodu a teď pomalu stoupali vzhůru. Těsně před zpomalením absolvovali v tunelu složitou sekvenci prudkých pohybů a kliček. Zbarvení ani jasnost okolního světla se nijak viditelně nezměnily. Zvedla kameru, nastavila objektiv na dlouhou ohniskovou vzdálenost a podívala se, co nejdál to šlo. Dohlédla jen na další výběžek jejich křivolaké cesty. Ve zvětšeném pohledu kamerou vypadala textura stěny tunelu spletitě a nepravidelně a na okamžik se také zdálo, jako by slabě svítila z vlastního zdroje.

Dvanáctistěn zpomalil tak, že se teď relativně loudal.

Konec tunelu byl v nedohlednu. Ať už letíme kamkoli, dumala Ellie, zvládneme tam vůbec doletět? Třeba se návrháři přepočítali. Možná že jsme Stroj nepostavili úplně dokonale, třeba jsme se jen o kousíček sekli; možná že to, co

na Hokkaidu vypadalo jako nepatrná a přijatelná technologická nedokonalost, odsoudí naši misi k zániku tady v… prostě tady, ať už jsme kdekoliv. Anebo, napadlo ji, když se podívala na hejno jemných úlomků, které je pronásledovaly a občas i předběhly, anebo jsme možná narazili do stěny tunelu třeba jen jedenkrát navíc, než povoluje cestovní plán Stroje, a ztratili jsme potřebnou pohybovou energii. Prostor mezi dvanáctistěnem a stěnami jako by se teď ještě zúžil. Možná že se tady v té neexistující zemi nikoho už brzy zasekneme a budeme tu pomalu chřadnout, dokud nám nedojde všechen kyslík. Je vůbec možné, že by si s námi Vegané dali tolik práce, a přitom zapomněli, že potřebujeme dýchat? Copak si nevšimli všech těch uřvaných nacistů?

Vajgaj a Eda byli pohrouženi hluboko do

neproniknutelných

tajemství

gravitační

fyziky

–

tornádových

vírů,

renormalizace

šiřitelů

duchů,

fantastických časových vektorů, invariance měřítek, geodetického zaostřování, jedenácti zpracování Kaluza-Kleinovy supergravitace a samozřejmě Edovy vlastní a zcela jedinečné superunifikace. Na první pohled bylo jasné, že vysvětlení zdaleka nemají na dosah. Odhadovala, že za několik dalších hodin tihle dva fyzikové s daným problémem možná trochu pohnou. Superunifikace shrnovala prakticky všechny soustavy a aspekty fyziky známé na planetě Zemi. Těžko se dalo uvěřit, že by tenhle… tunel

nebyl nějakým dosud nepoznaným řešením Edových gravitačních rovnic.

Vajgaj se zeptal: „Všiml si někdo holé singularity?“

„Netuším, jak něco takového vypadá,“ odpověděla Devi.

„Omlouvám se. Ona asi nebude holá. Ale necítili jste někdo nějakou inverzi kauzality, něco bizarního – fakt šíleného – třeba v tom, jak jste přemýšleli, nebo něco jako rozbitá vajíčka, která se znovu skládají do žloutků a bílků…?“

Devi si Vajgaje přeměřila přimhouřenýma očima.

„To je v pořádku,“ přispěchala na pomoc Ellie. Vajgaj je trochu rozrušený, připomněla si v duchu. „Tohle jsou normální otázky ohledně černých děr. Zní jen trochu šíleně.“

„Ani ne,“ odvětila zvolna Devi. „Kromě problému samotného.“ Ale pak se rozzářila. „Náhodou to byla skvělá jízda.“

Všichni souhlasili. Vajgaj byl očividně potěšen.

„Tohle je velmi přísná verze kosmické cenzury,“

povídal. „Singularity jsou neviditelné dokonce i uvnitř černých děr.“

„Vajgaj jen žertuje,“ dodal Eda. „Jakmile se totiž dostanete za případový horizont, nemáte šanci singularitě černé díry uniknout.“

Přes duševní podporu ze strany Ellie zírala Devi na Vajgaje i na Edu nechápavým a pochybovačným výrazem.

Fyzikové si museli vymýšlet slova a fráze, které byly daleko vytrženy z každodenní životní zkušenosti. Měli ve zvyku vyvarovat se čirých neologismů a místo toho vyvolávat, i když mlhavě, představu nějakého analogického běžného jevu. Alternativou bylo, že své objevy a rovnice pojmenovávali jeden po druhém. To dělali také. Ale když jste předem nevěděli, že se baví o fyzice, mohli jste z nich klidně mít i strach.

Ellie vstala, aby přešla na druhou stranu k Devi, ale v tom okamžiku je Xi vyburcoval svým výkřikem. Stěny tunelu se rozvlnily, přitiskly se na dvanáctistěn a stiskly ho tak, že poskočil kupředu. Načež se zavedl docela pěkný rytmus. Pokaždé, když už se dvanáctistěn skoro zastavil, stěny mu uštědřily další stisk. Ellie ucítila, jak se jí zvedá žaludek – asi cestovní nemoc. Na některých místech to šlo ztuha; stěny pilně pracovaly, jak se střídavě stahovaly a povolovaly a v těchto podivných vlnách tlačily dvanáctistěn tunelem. Jinde, zvláště na rovinkách, docela hladce klouzali vpřed.

Daleko před sebou Ellie spatřila slabý světelný bod, který postupně nabýval na intenzitě. Vnitřek dvanáctistěnu začala zaplavovat modrobílá záře. Všimla si, jak pableskuje na černých erbiových cylindrech, které se už skoro nehýbaly. Ačkoli se zdálo, že jejich putování netrvalo déle než deset nebo patnáct minut, kontrast mezi tlumeným okolním světlem po většinu cesty a pompézní září před nimi

byl fascinující. Řítili se k ní, poháněni tunelem, který je nakonec vystřelil do něčeho, co vypadalo jako normální vesmírný prostor. Znepokojivě blízko před nimi bylo obrovské modrobílé slunce. Ellie okamžitě věděla, že je to Vega.

</code>

<code>Odložila kameru, natáhla ruku právě tak, aby dlaní zakryla kotouč Vegy, a byla odměněna pohledem na širokou třpytivou korónu kolem hvězdy; předtím nebyla vůbec vidět, jak byla zaplavena ostrým svitem Vegy.

S dlaní stále nataženou zkoumala prstenec úlomků, který hvězdu obklopoval. Povaha sluneční soustavy Vegy byla předmětem celosvětové diskuse dávno před zachycením prvočíselné Zprávy. Když teď jednala jménem celého astronomického společenství planety Země, doufala, že se nedopustí žádné vážné chyby. Vzala videokameru a natáčela na nejrůznější clony a časy. Vynořili se téměř přímo v rovině prstence, v mezeře mezi úlomky kroužícími

kolem hvězdy. Prstenec byl ve srovnání se svými horizontálními rozměry neobyčejně tenký. Mezi několika plochami prstence dokázala rozlišit nejasné barevné odstíny, ale žádné jednotlivé částečky prstence. Kdyby byl tento prstenec podobný Saturnovu, částečka o několika metrech v průměru by byla obrovitá. Možná se prstence Vegy skládají výhradně ze smítek prachu, hrudek kamenů a úlomků ledu.

Otočila se, aby se podívala zpátky tam, odkud se před chvílí vynořili, a uviděla černé pole – kruhovou černotu, černější než samet, černější než noční obloha. Zatemňovalo onu závětrnou část prstencového systému Vegy, která byla jinak – tam, kde nebyla zastíněna tímhle temným zjevením – jasně viditelná. Když si to černé pole v objektivu ještě víc přiblížila, měla dojem, že vidí slabé bludné záblesky světla, vycházející přímo z jeho středu. Roztroušené záření? Ne, jeho vlnová délka by byla moc dlouhá. Nebo snad světlo z planety Země, které se stále řítí tunelem? Na druhé straně té černoty leží Hokkaido.

Planety. Kde jsou planety? Snímala rovinu prstence objektivem zaostřeným na dálku a hledala zakotvené planety – nebo alespoň nějaký domov těch bytostí, které jim vyslaly Zprávu. V každé mezeře mezi prstenci pátrala po nějakém pastýřském světu, který na své pouti díky svým gravitačním silám vyčistil celé koridory prachu. Ale nenašla vůbec nic.

„Nemůžeš najít žádné planety?“ zeptal se Xi.

„Nic. Poblíž je jen pár velkých komet. Vidím jejich ohony. Ale nevidím nic, co by vypadalo jako planeta. Musí tam být tisíce jednotlivých prstenců. Pokud mohu tvrdit, všechny jsou tvořeny úlomky. Ta černá díra zřejmě v prstencích udělala docela velkou trhlinu. A v té se teď nacházíme i my, zatímco pomalu obíháme po oběžné dráze Vegy. Tahle sluneční soustava je velmi mladá – jenom několik stovek milionů let – a někteří astronomové si myslí, že to je ještě příliš brzy nato, aby se tu vytvořily planety. Ale odkud tedy přicházelo to vysílání?“

„Možná to není Vega,“ řekl Vajgaj. „Možná, že náš radiový signál přichází z Vegy, ale tunel nás přivedl do jiné sluneční soustavy.“

„Možná, ale pak je docela vtipná náhoda, že by ta tvoje jiná hvězda měla mít zhruba stejné teplotní zabarvení jako Vega – podívej, jak je namodralá – a stejný druh soustavy úlomků. Pravda, nemohu si to ověřit podle souhvězdí kvůli té její záři. Přesto se s tebou vsadím jedna ku deseti, že tohle je Vega.“

„Ale kde tedy jsou?“ zeptala se Devi.

Xi, který měl nejlepší zrak, hleděl vzhůru – skrze organicko-křemičitou živnou půdu, přes průhledné pětiúhelné panely, na oblohu vysoko nad rovinou prstence.

Neříkal nic a Ellie se podívala stejným směrem. Něco tam bylo, pravda, lesklo se to ve svitu Vegy a mělo to zřetelně hranatý tvar. Podívala se do objektivu. Byl to nějaký

obrovský nepravidelný mnohostěn, jehož každou stranu pokrývaly… nějaké kruhy? Disky? Talíře? Misky?

„Tu máš, Qiaomu, podívej se tímhle. Řekni nám, jestli něco uvidíš.“

„Ano, vidím. Vaše protějšky… radioteleskopy. Tisíce radioteleskopů, řekl bych, namířených všemi směry. Není to planeta. Je to jen nějaký vynález.“

Jeden po druhém se dívali dálkovým objektivem kamery. Ellie se nemohla dočkat, až se podívá znovu.

Podstata radioteleskopu je víceméně dána fyzikou rádiových vln, ale Ellie najednou pocítila zklamání, že by civilizace, která dokáže používat nebo dokonce vytvářet černé díry k jakémusi hyperrelativistickému způsobu dopravy, pořád ještě používala radioteleskopy známého tvaru bez ohledu na to, v jak obrovském měřítku. Na Vegany to vypadalo tak nějak zaostale… bez špetky fantazie. Chápala, že bylo výhodné umístit teleskopy na polární oběžnou dráhu, neboť se tak snížilo riziko střetu s úlomky v rovině prstence na pouhé dva momenty za jeden oběh. Ale radioteleskopy zaměřené na úplně celou oblohu – respektive tisíce radioteleskopů – napovídaly cosi o vyčerpávajícím studiu oblohy, něco jako Argus myšlený vážně. Čekalo se zde na nesčetné kandidující světy, až se ozvou prostřednictvím svých televizních přenosů, vojenských radarů a zřejmě i jiných způsobů zárodečného radiového vysílání, na Zemi dosud neznámých. Naráželi na takové signály často, říkala si

Ellie, anebo byla Země jejich prvním úspěchem za milion let hledání? Nikde nebylo ani stopy po nějakém uvítacím výboru. Nebyla snad delegace z venkovské provincie vůbec ničím pozoruhodná, že ani nikoho nepověřili, aby si všiml jejich příjezdu?

Když se jí kamera opět dostala do ruky, dala si velký pozor na zaostření a na expoziční čas. Chtěla natočit trvalou nahrávku, aby ukázala Národní vědecké nadaci, jak má vypadat radioastronomie, když ji někdo bere vážně. Kéž by se našel způsob, jak určit velikost tohoto mnohostěnného světa. Teleskopy ho pokrývaly jako tisíce malých parazitů.

Radioteleskop ve stavu beztíže může být v podstatě jakkoli velký. Až záznam zpracují, bude schopna určit velikost úhlů (ty budou asi jen pár obloukových minut), ale tak jako tak bude nemožné určit lineární velikost, skutečné rozměry, když nevěděla, jak daleko od ní ta věc je. Každopádně měla pocit, že je obrovská.

„Když tu nejsou žádné planety,“ povídá Xi, „pak tu nejsou ani žádní Vegané. Nikdo tady nežije. Vega je jenom taková strážnice, místo pro pohraničníky, kde si mohou ohřát ruce.

Tyhle radioteleskopy“ – pokynul vzhůru – „jsou jako strážní věže Čínské zdi. Když jste omezeni rychlostí světla, je pro vás těžké udržet galaktickou říši pohromadě. Vyšlete třeba vojenskou posádku, aby potlačila povstání. Za deset tisíc let se možná dozvíte, jak to dopadlo. Nic moc. Je to

moc zdlouhavé. Takže udělíte velitelům posádek samosprávu. Ale pak máte po říši. Ale tohle“ – a tentokrát ukázal na vzdalující se skvrnu, která se prostírala na obloze za nimi – „tohle jsou říšské silnice. Měla je Persie. Měl je Řím. Měla je i Čína. Pak nejste omezeni rychlostí světla.

Pomocí silnic dokážete udržet říši pohromadě.“

Ale Eda, ztracený ve vlastních myšlenkách, jen vrtěl hlavou. Asi mu dělalo starosti něco z oblasti fyziky.

Černá díra, pokud to tedy vůbec byla černá díra, nyní kroužila po oběžné dráze Vegy v širokém koridoru zbaveném veškerých úlomků; jak vnitřní, tak vnější prstence se jí zdaleka vyhnuly. Dalo se jen těžko určit, jak moc byla černá.

Zatímco Ellie pořizovala krátké záběry prstence úlomků před sebou, přemýšlela, jestli se z nich jednoho dne vytvoří vlastní planetární soustava; představila si, jak se jednotlivé částečky srážejí, přichycují a zvětšují, jak dochází ke gravitačnímu zhuštění, dokud kolem hvězdy konečně nezačne obíhat alespoň hrstka větších planet. Bylo to velmi podobné představě, jakou mají astronomové o vzniku planet kolem Slunce před čtyřmi a půl miliardami let. Teď už mohla rozeznat některá nesourodá místa v prstencích, jakési vybouleniny, kde některé úlomky patrně srůstaly dohromady.

Pohyb černé díry kolem Vegy vnášel viditelný rozruch do skupinek úlomků v její těsné blízkosti. Dvanáctistěn

bezpochyby rovněž vytvářel o něco skromnější brázdu. Ellie uvažovala, jestli tyhle gravitační perturbace, tohle zřeďování a zhušťování, nebudou mít nějaké dlouhodobé následky, které změní charakter následného uspořádání planet. Pokud ano, pak by samotná existence nějakých planet v budoucnosti vzdálené miliardy let mohla být dílem této černé díry a Stroje… a tedy Zprávy, a tedy také projektu Argus. Věděla, že se neprávem přeceňuje; kdyby se nikdy nenarodila, Zprávu by určitě zachytil nějaký jiný radioastronom, jenomže dříve nebo později. Stroj by pak byl aktivován v jiném okamžiku a dvanáctistěn by si sem našel cestu v nějakou jinou dobu. Takže nějaká budoucí planeta této soustavy by stejně mohla poděkovat za svou existenci jí.

Potom ale musela zároveň odepřít existenci nějaké jiné planetě, která by byla vznikla, kdyby ona nikdy nežila.

Nemohla se ubránit tíživému pocitu, že svým nevinným jednáním odpovídá za osudy neznámých světů.

Pokusila se o panoramatický záběr – začala uvnitř dvanáctistěnu, pokračovala směrem ke vzpěrám spojujícím průhledné pětiúhelné panely a pak zaostřila ven na mezeru v prstencích, ve které teď kroužili společně s černou dírou.

Tuto mezeru, lemovanou dvěma namodralými prstenci, ve svém záběru sledovala dál a dál. Daleko před sebou náhle spatřila něco podivného, jakýsi průlom v sousedním vnitřním prstenci.

„Qiaomu,“ řekla, když mu podávala kameru, „podívej se támhle. Řekni mi, co vidíš.“

„Kde?“

Ukázala mu to ještě jednou. Za chvilku to našel.

Poznala to podle toho, jak nepatrně, ale docela neklamně zalapal po dechu. „Další černá díra,“ řekl. „Mnohem větší.“

</code>

<code>„To je všechno?“ zvolala spontánně Ellie. „Vezmou nás na Vegu, aby se nám pochlubili svými černými dírami.

Nechají nás podívat se na jejich radioteleskopy ze vzdálenosti několika tisíc kilometrů. Strávíme tam deset minut a oni nás šoupnou do další černé díry a pošlou nás zpátky na Zem. Kvůli tomu jsme utratili dva biliony dolarů?“

„Možná že jsme vůbec nepochopili, jaký to mělo smysl,“ ozval se Lunačarskij. „Možná jediným smyslem bylo, aby se naopak dostali na Zem oni.“

Ellie se vybavil obraz nočních výkopů pod branami Tróje.

Eda gestikuloval s nataženými prsty na obou rukou, aby je uklidnil. „Počkejte a dívejte se,“ řekl. „Tohle je jiný tunel. Proč bychom se měli domnívat, že vede zpátky na Zem?“

„Copak tím místem, kam jsme se měli dostat, není Vega?“ divila se Devi.

„Experimentální metoda. Počkáme a uvidíme, kde se vyhoupneme příště.“

V tomto tunelu nedocházelo k tolika nárazům do stěn ani k tolika vlněním jako předtím. Eda a Vajgaj řešili nějaký časoprostorový diagram, který si zakreslili v Kruskal-Szekeresových souřadnicích. Ellie neměla ani ponětí, o čem mluví. Fáze zpomalování, to jest ta část průletu tunelem, kdy měli pocit že stoupají, byla stejně zneklidňující.

Tentokrát bylo světlo na konci tunelu oranžové.

Vynořili se značnou rychlostí v soustavě kontaktní dvojhvězdy, dvou vzájemně se dotýkajících sluncí. Vnější vrstvy pompézního staršího červeného obra se vlévaly do fotosféry energického žlutého trpaslíka středního věku, podobného Slunci. Zóna kontaktu mezi těmito dvěma hvězdami byla doslova oslnivá. Ellie se snažila najít prstence úlomků nebo planety nebo kroužící rádiové observatoře, ale nic takového neviděla. To zas tolik neznamená, řekla si. V těchto soustavách může být pěkná řádka planet, ale já se to s tímhle mrňavým objektivem nikdy nedovím. Promítla si dvojhvězdu na kus papíru a vzniklý obrázek vyfotografovala objektivem na krátkou ohniskovou vzdálenost.

Protože v této soustavě nebyly žádné prstence, bylo tu méně rozptýleného světla než kolem Vegy; se širokoúhlým

objektivem se jí po chvilce hledání podařilo rozeznat souhvězdí, které se docela podobalo Velkému vozu. Ale dělalo jí problémy poznat souhvězdí jiná. Vzhledem k tomu, že jasné hvězdy Velkého vozu nejsou od Země vzdáleny více než několik set světelných let, dospěla k závěru, že ani oni nepřeskočili více než pár stovek světelných let.

Pověděla to Edovi a zeptala se ho, co si o tom myslí.

„Co si myslím? Myslím, že tohle je Metro.“

„Metro?“

Vzpomněla si na svůj chvilkový pocit těsně po aktivaci Stroje, že padá do hlubin pekla

„Metro. Podzemní dráha. Tohle jsou stanice. Zastávky.

Vega a tahle soustava a další. Na stanicích cestující nastupují a vystupují. A přestupují na různé trasy.“

Ukázal na kontaktní dvojhvězdu a Ellie si všimla, že jeho ruka vrhá dva stíny, jeden žlutý a druhý červený, jako – bylo to jediné přirovnání, které ji napadlo – jako na diskotéce.

„Ale my, my vystoupit nemůžeme,“ pokračoval Eda.

„My jsme v uzavřeném vagoně. Máme namířeno až na konečnou.“

Drumlin podobným spekulacím říkával fantasmagorie a tohle bylo – pokud věděla – poprvé, kdy tomuto pokušení podlehl i Eda.

</code>

<code>Mezi členy Pětky byla Ellie jediným výzkumným astronomem, ačkoli její specializací nebylo optické spektrum. Cítila se odpovědná za to, aby shromáždila co možná největší množství informací jak v tunelech, tak v normálním čtyřrozměrném časoprostoru, do něhož pravidelně vplouvali. Domnělá černá díra, z níž se pokaždé vynořili, byla vždy na oběžné dráze kolem nějaké hvězdy nebo soustavy složené z několika hvězd. Černé díry byly vždy v páru, to znamená, že o podobnou oběžnou dráhu se pokaždé dělily dvě – jedna, ze které vypadli, a druhá, do které zase spadli. Žádné dvě soustavy si nebyly vyloženě podobné. A žádná se ani trochu nepodobala sluneční soustavě. Všechny zato skýtaly hluboké a poučné astronomické pohledy. Ani jedna z nich se nepyšnila žádným umělým výtvorem – druhým dvanáctistěnem nebo nějakým obrovským technickým projektem, jako když vezmete planetu a předěláte ji na něco, co Xi nazval vynálezem.

Tentokrát se vynořili u nějaké hvězdy, která očividně měnila svou jasnost (poznala to podle měnících se požadavků na clonu) – možná to byla jedna z proměnných hvězd v souhvězdí Lyry; poblíž se nacházel pětinásobný hvězdný systém a pak jeden slabě svítící hnědý trpaslík.

Některé soustavy zářily ve volném prostoru, jiné byly usazeny v mlhovině a obklopeny žhavými molekulárními oblaky.

Vzpomněla si na varování: „Tohle vám bude strženo z vašich nároků na Nebe.“ Z jejích nárokují tedy nestrhli vůbec nic. Přestože se navenek snažila zachovat profesionální klid, ve svém nitru se z téhle pestrobarevné záplavy různých sluncí vznášela v sedmém nebi. Doufala, že každá z těch hvězd je někomu domovem. Nebo jednoho dne bude.

Ale po čtvrtém průletu si začala dělat starostí.

Subjektivně vzato, i podle jejích náramkových hodinek, to byla asi tak hodina, co „opustili“ Hokkaido. Kdyby to mělo trvat ještě déle, nepřítomnost hygienických zařízení ve Stroji se přihlásí o slovo. Asi existují určité stránky lidské fyziologie, které nelze odvodit ani na základě velmi pozorného sledování televize velmi vyspělou civilizací.

A jestli jsou mimozemšťané tak hrozně chytří, proč nás prohánějí tolika malými průskoky? Dobrá, skok ze Země možná využíval jen primitivních prostředků, protože na jedné straně tunelu pracovali jenom primitivové. Ale po Veze? Proč nás nemohli hodit rovnou tam, kam má Stroj namířeno, ať už je to kdekoli?

Pokaždé, když se řítili ven z tunelu, byla plná očekávání. Jaké divy pro ni mají ještě na skladě?

Připomínalo jí to špičkový zábavní park, načež se jí vybavila představa Haddena, jak zírá svým dalekohledem dolů na Hokkaido v okamžiku aktivace Stroje.

Ač byla panoramata předkládaná tvůrci Stroje naprosto velkolepá, a jakkoli se vyžívala v určitém majetnickém mistrovství, když ostatním vysvětlovala některé aspekty evoluce hvězd, za nějaký čas se cítila zklamaná. Měla co dělat, aby ten pocit dokázala pojmenovat. Ale brzy jí to došlo: mimozemšťané se vychloubali. Bylo to nepěkné.

Prozrazovalo to určitou charakterovou vadu.

Když se vnořili do ještě dalšího tunelu, tentokrát širšího a klikatějšího než ty předchozí, Lunačarskij se zeptal Edy, jestli neví, proč jsou stanice metra situovány v tak neúrodných hvězdných soustavách. „Proč nejsou u jediné hvězdy, u mladé zdravé hvězdy bez úlomků?“

„Protože,“ odvětil Eda, „– samozřejmě jenom hádám, když už se ptáš – protože všechny takové soustavy jsou obydlené…“

„A oni nechtějí, aby turisté vyděsili domorodce,“

vyhrkla Sukhavatiová.

Eda se usmál. „Nebo právě naopak.“

„Ale to máte na mysli, ne? Že existuje určitá etika nevměšování do záležitostí primitivních planet. Dobře vědí, že každou chvíli se mohou ti či oni primitivové sami vydat na cestu podzemní dráhou.“

„A jsou si pěkně jistí tím, kdo jsou primitivové,“

rozvedla Ellie tuto myšlenku, „ale nemohou si být absolutně jistí. Koneckonců, primitivové jsou primitivní. Takže je necháte jezdit jen na těch trasách, které vedou neobydlenou

divočinou. Ti stavitelé musí být moc opatrná parta. Ale proč nám tedy poslali tuhle lokálku a ne nějaký expres?“

„Třeba je příliš těžké postavit expresní tunel,“ řekl Xi, který měl za sebou dlouhé roky zkušeností na vykopávkách.

Ellie si vzpomněla na tunel mezi ostrovy Honšú a Hokkaido, chloubu stavebního inženýrství na Zemi, dlouhý všeho všudy padesát jedna kilometrů.

Některé zatáčky teď byly docela ostré. Nejdříve pomyslela na svůj thunderbird a pak si pomyslela, že se jí asi udělá špatně. Rozhodla se, že se tomu bude bránit tak dlouho, jak jen to půjde. Dvanáctistěn bohužel nebyl vybaven sáčky pro případ letecké nemoci.

Náhle se dostali na rovinku a pak už bylo celé nebe poseté hvězdami. Všude, kam se podívala, byly hvězdy, ne několik ubohých tisícovek roztroušených hvězdiček, které lze dosud čas od času spatřit pouhým okem na Zemi, ale nezměrné množství hvězd – spousta z nich jakoby se navzájem téměř dotýkala – které je obklopovaly ze všech stran a byly zabarveny žlutě a modře a červeně, hlavně červeně. Celé nebe zářilo blízkými slunci. Ellie si všimla obrovského mračna prachu, jakéhosi narůstajícího kotouče, který spirálovitým pohybem vplouval do černé díry závratných rozměrů, z níž pravidelně vystřelovaly záblesky světla jako na obloze za letní bouřkové noci na Zemi. Jestli je tohle střed Galaxie, jak se obávala, bude utopen v

synchrotronní radiaci. Doufala jen, že mimozemšťané nezapomněli, jak jsou lidé křehcí.

A jak se dvanáctistěn otáčel, do jejího zorného pole vplouval… hotový div, zjev, zázrak. Byli u toho pomalu dříve, než si to stačili uvědomit. Zabíralo to polovinu oblohy. A teď nad tím letěli. Na povrchu byly stovky, možná tisíce osvětlených přístupových bran a každá z nich měla jiný tvar. Mnohé byly mnohoúhelné nebo kruhové nebo elipsovité, některé měly navíc různé výčnělky nebo řadu částečně se překrývajících výstředných kruhů. Ellie si uvědomila, že to jsou přístavní doky, tisíce různých přístavních doků – některé měly v průměru jen pár metrů, jiné evidentně několik kilometrů nebo ještě víc. Každý z nich, pomyslela si, je přesnou šablonou pro nějaký mezihvězdný dopravní prostředek jako je ten náš. Velcí tvorové v opravdových strojích mají impozantní přístavní doky. Malí tvorové jako my mají malinké doky. Je to demokratické uspořádání bez sebemenšího náznaku nějakých

privilegovaných

civilizací.

Různorodost

jednotlivých doků svědčí o některých společenských rozdílech mezi rozmanitými civilizacemi, ale rozhodně v sobě zahrnuje úžasnou pestrost bytostí a kultur. Hovořme o Velké centrální stanici, pomyslela si.

Při představě hustě obydlené Galaxie, vesmíru překypujícího životem a inteligencí, se jí chtělo plakat radostí.

Blížili se ke žlutě osvětlenému doku, který byl přesnou šablonou dvanáctistěnu, v němž připluli. Ellie pozorovala sousední přístavní dok, kde do své šablony hladce vmanévrovalo cosi o velikosti jejich dvanáctistěnu a tvaru mořské hvězdice. Podívala se nalevo a napravo, nahoru a dolů na téměř nepostřehnutelné zakřivení povrchu této velké Stanice, situované podle jejího odhadu do samého středu naší Galaxie. Jaké to je pro lidstvo ospravedlnění, že jsme sem byli konečně pozváni! Máme naději, pomyslela si.

Máme naději!

„No, tohle není Bridgeport.“

Pronesla to nahlas, zatímco přistávací manévr se dokončil v dokonalé tichosti.

KAPITOLA 20

VELKÁ CENTRÁLNÍ STANICE

Všechno je umělé, neb příroda je dílem

Božím.

</code>

<code>Religio Medici

„O snech“ (1642)

Andělé na sebe berou lidskou podobu nikoli pro vlastní potěšení, ale kvůli nám.

TOMÁŠ AKVINSKÝ

Summa Theologica, I, 51, 2

Ďábel má tu schopnost se přiodívat svůdně.

</code>

<code>Hamlet, II, 2, 628

VZDUCHOVÁ PŘEDSÍŇ byla projektována tak, že mohla pojmout jen jednoho člověka najednou. Když vyvstaly otázky ohledně priority – který národ bude na planetě u jiné hvězdy reprezentován jako první – Pětka zalomila rukama rozhořčením a oznámila manažerům Projektu, že tohle není zrovna ten typ mise. Mezi sebou se debatám v této věci úmyslně vyhýbali.

Vnitřní i vnější dveře vzduchové předsíně se současně otevřely. Nedostalo se jim žádných pokynů. Záhy bylo zřejmé, že je v tomto sektoru Velké centrály udržován adekvátní atmosférický tlak i hladina kyslíku.

„Takže, kdo chce jít první?“ optala se Devi.

Ellie se s videokamerou v ruce postavila do fronty k východu, ale pak se rozhodla, že až poprvé vkročí na tento nový svět, měla by u sebe mít svou palmovou ratolest. Jak se pro ni vracela, uslyšela, jak si venku někdo radostně zavýsknul, nejspíš Vajgaj. Když se přihnala ven, oslnila ji jasná sluneční záře. Práh vnějších dveří vzduchové předsíně byl zasypaný pískem. Devi byla po kotníky ve vodě a žertovně cákala na Xiho. Eda se zeširoka usmíval.

Byli na pláži. Vlny šplouchaly po písku. Na modrém nebi líně plulo několik kupovitých oblaků. Kousek od vody rostly palmy. Na nebi svítilo slunce. Jediné slunce. Žluté barvy. Přesně jako to naše, pomyslela si. Ve vzduchu bylo

cítit slabé aroma, asi po hřebíčku a skořici. Klidně to mohla být nějaká pláž na Zanzibaru.

Takže procestovali 30.000 světelných let, aby se prošli po pláži. Mohlo to dopadnout hůř, pomyslela si. Zvedl se příjemný vánek a před ní se vytvořil malý písečný vír.

Copak je tohle všechno jen nějaká dokonale propracovaná simulace Země, rekonstruovaná třeba na základě informací, které získaly nějaké rutinní výzvědné expedice před miliony let? Anebo snad podnikli tuhle epickou výpravu jen proto, aby si vylepšili své znalosti v oboru deskriptivní astronomie, a pak je bez dlouhých cavyků vysadili do nějakého příjemného kouta na Zemi?

Když se otočila, zjistila, že dvanáctistěn zmizel.

Nechali uvnitř supravodivý superpočítač i s jeho referenční knihovnou, stejně jako některé další přístroje. Trápilo je to asi tak minutku. Byli v bezpečí a přežili výlet, který stál za to, aby o něm napsali domů. Vajgaj sklouznul pohledem z palmové ratolesti, o kterou Ellie svedla těžký boj před odletem, na kolonii palem podél břehu a zasmál se.

„Nošení dříví do lesa,“ komentovala to Devi.

Ale její malá palma byla jiná. Asi tady mají jiný druh.

Nebo možná zdejší odrůdu vypěstoval nějaký nepozorný výrobce. Zadívala se na moře. V mysli jí neodolatelně vytanul obrázek prvního osídlení pozemské pevniny před nějakými čtyřmi sty miliony let. Ať už se teď nalézají kdekoli – u Indického oceánu nebo ve středu Galaxie –

učinili něco zcela jedinečného. Plán cesty a místo určení byly sice naprosto mimo jejich kontrolu, to je pravda. Ale přepluli celý oceán mezihvězdného prostoru a stáli na počátku něčeho, co se určitě stane novým věkem v historii lidstva. Byla na to velice pyšná.

Xi si sundal boty a vyhrnul si ke kolenům nohavice laciné kombinézy s patřičnými insigniemi, kterou museli na základě usnesení svých vlád mít všichni na sobě, a začal se brouzdat klidným příbojem. Devi si zaskočila za jednu palmu a za chvilku se vynořila v luxusním sárí, s kombinézou přehozenou přes ruku. Ellie to připomnělo film s Dorothy Lamourovou. Eda odněkud vytáhl svou lněnou čapku, která se stala po celém světě jeho poznávacím znamením. Ellie je natočila v několika krátkých střizích. Až se dostanou domů, bude to vypadat přesně jako domácí video. Přidala se ke Ximu a Vajgajovi, kteří se procházeli v příboji. Voda jí připadala vyloženě teplá. Bylo příjemné odpoledne a po zvážení všech okolností byla tohle docela vítaná změna na rozdíl od hokkaidské zimy, které unikli asi tak před hodinkou.

„Každý si přivezl něco symbolického,“ povídá Vajgaj, „kromě mě.“

„Jak to myslíš?“

„Sukhavatiová a Eda si přivezli národní kostýmy.

Tadyhle Xi si přivezl zrnko rýže.“ Vážně, Xi držel mezi palcem a ukazováčkem zrnko rýže v igelitovém sáčku. „Ty

máš svou palmovou ratolest,“ pokračoval Vajgaj. „Ale já, já jsem si ze Země nepřivezl žádné symboly, žádné upomínky.

V naší skupině jsem asi jediný opravdový materialista a všechno, co jsem si přivezl, mám v hlavě.“

Ellie měla pod kombinézou kolem krku svůj medailonek. Uvolnila si límec a vytáhla přívěsek ven.

Vajgaj to zaregistroval a Ellie mu ho dala přečíst.

„To je Plutarchos, myslím,“ řekl po chvíli. „To byla od Spartanů statečná slova. Ale nezapomeň, že Římané tu bitvu vyhráli.“

Z jeho varovného tónu Ellie usoudila, že musí medailonek považovat za dárek od der Heera. Zahřálo ji u srdce, že Kena neschvaluje – jistě právem po zvážení všech událostí – a že se o ni přitom pořád ještě zajímá. Chytila ho za paži.

„Zabil bych pro jednu cigaretu,“ řekl mile a stiskl jí nabízenou ruku.

</code>

<code>kraby, kokosovými ořechy a omezenými zásobami po

kapsách by mohli nějaký čas docela slušně vyžít. Kromě jejich vlastních nebyly na pláži žádné stopy.

„Myslíme si, že odvedli skoro všechnu práci sami.“

Vajgaj objasňoval své a Edovy úvahy nad tím, co před chvílí všichni zažili. „Celý náš Projekt měl jen vytvořit miniaturní zvrásnění časoprostoru, aby měli něco, na co by mohli napojit svůj tunel. V celé té mnohorozměrné geometrii musí být hrozně těžké najít nějaké malinké zvrásnění časoprostoru. A ještě těžší přimontovat k němu jakousi hadičku.“

„O čem to mluvíš? Oni změnili geometrii vesmíru?“

„Ano. Tvrdíme, že vesmír je topologicky nejednoduše propojen. Je to jako – vím, že Abonnema tohle přirovnání nemá rád – je to, jako by byl plochý dvojrozměrný povrch, chytrý povrch, propojen nějakým labyrintem potrubí s druhým plochým dvojrozměrným povrchem, hloupým povrchem. Jediná cesta, jak se můžete za rozumnou dobu dostat z chytrého povrchu na hloupý povrch, vede trubkami.

Teď si představte, že lidé na chytrém povrchu spustí jednu trubku s napojenou hadičkou. Dovedou vytvořit tunel mezi těmi dvěma povrchy za předpokladu, že s nimi ti hloupí spolupracují a vytvoří malé zvrásnění na svém povrchu, aby se k němu hadička mohla připojit.“

„Takže ti chytráci pošlou rádiovou zprávu a řeknou těm hlupákům, jak udělat zvrásnění. Ale kdyby to byly opravdu

dvojrozměrné bytosti, jak by vůbec mohly vytvořit na svém povrchu takové zvrásnění?“

„Nahromaděním obrovského množství hmoty na

jednom místě,“ odpověděl Vajgaj trochu nejisté.

„Ale nic takového jsme neudělali.“

„Já vím. Já vím. Nějak to udělaly ty benzely.“

„Podívejte,“ vysvětloval Eda mírně, „jestli jsou ty tunely černými dírami, pak tu máme co dělat se skutečnými rozpory. Přesné Kerrovo řešení Einsteinových gravitačních rovnic zahrnuje jakýsi vnitřní tunel, ale ten je nestabilní. I ta nejmenší odchylka by ho neprodyšně uzavřela a přeměnila ho na fyzickou singularitu, skrze kterou se už nic nedostane.

Snažil jsem si představit nějakou vyspělou civilizaci, která by dokázala ovládat vnitřní strukturu hroutící se hvězdy, aby udržela vnitřní tunel stabilní. To je však velice těžké.

Taková civilizace by ten tunel musela monitorovat a stabilizovat už navždy. Bylo by to obzvlášť náročné, když by tím mělo propadávat něco tak velkého, jako je náš dvanáctistěn.“

„I kdyby Abonnema přišel na to, jak udržet tunel otevřený, je tu mnoho dalších problémů,“ řekl Vajgaj.

„Příliš mnoho. Problémy se na černé díry lepí snad ještě rychleji než hmota. Mají například obrovskou sílu.

Gravitační pole černé díry by nás mělo roztrhnout vejpůl.

Mělo nás to natáhnout jako ty lidi na obrazech El Greca

nebo jako sochy toho Itala…?“ Obrátil se na Ellie, aby mu pomohla.

„Giacomettiho,“ doplnila. „Byl to Švýcar.“

„Ano, jako sochy Giacomettiho. Pak tu jsou další problémy: podle pozemských měřítek by nám měl průchod černou dírou trvat nekonečně dlouho a nikdy, nikdy bychom se nemohli vrátit na Zem. To se také možná stalo. Možná že už se nikdy nevrátíme domů. Kromě toho by poblíž singularity mělo být hotové radiační peklo. A nestabilita kvantové mechaniky…“

„A konečně,“ pokračoval Eda, „tunel Kerrova typu může vést až ke grotesknímu narušení kauzality, tedy příčinné souvislosti věcí. Už při nepatrné změně trajektorie uvnitř tunelu se může člověk na jeho druhém konci vynořit tak brzy v historii vesmíru, jak se vám zlíbí – například jednu pikosekundu po velkém třesku. To by byl pěkně neuspořádaný vesmír.“

„Podívejte, kamarádi,“ řekla Ellie, „nejsem žádný expert na obecnou relativitu. Ale copak jsme ty černé díry neviděli? Copak jsme do nich nepadali? Copak jsme se z nich nevynořovali? Nestojí jeden gram pozorování v praxi za tunu teorie?“

„Já vím, já vím,“ řekl Vajgaj poněkud ztrápeně. „Musí v tom být něco jiného. Naše chápání fyziky nemůže být tak pokročilé. Nebo snad ano?“

Poslední otázku adresoval trochu sklíčeně Edovi, který odpověděl jen: „Přirozeně se vyskytující černá díra nemůže být nikdy tunelem; v jejím středu jsou neproniknutelné singularity.“

Pomocí

provizorně

sesmoleného

sextantu

a

náramkových hodinek vypočítali úhlový pohyb zapadajícího slunce. Dělalo to 360 stupňů za dvacet čtyři hodin, tedy pozemský standard. Než slunce zapadlo za obzor, rozmontovali kameru a pomocí čoček rozdělali oheň. Svou palmovou ratolest si Ellie dala raději stranou, neboť se obávala, že ji někdo po setmění z vlastní nepozornosti a s klidným srdcem hodí do plamenů. Xi se projevil jako odborník přes rozdělávání ohně. Umístil je proti větru a udržoval slabý plamen.

Pomalu vyšly hvězdy. Byly tam všechny, všechna dobře známá souhvězdí na Zemi. Ellie se nabídla, že zůstane ještě chvilku vzhůru a dohlédne na oheň, zatímco ostatní se už odebrali ke spánku. Chtěla vidět vycházet souhvězdí Lyry. Po několika hodinách skutečně vyšlo. Noc byla výjimečně průzračná a Vega zářila vyrovnaně a velmi jasně.

Podle očividného pohybu souhvězdí po obloze, podle některých souhvězdí jižní oblohy, které poznala, a podle Velkého vozu, který se skláněl nad severním obzorem, vyvodila, že se nacházejí v tropických šířkách. Jestli je tohle všechno simulace, pomyslela si ještě před usnutím, tak si tedy s námi dali hodně velkou práci.

</code>

<code>Zdál se jí podivný sen. Všichni plavali – nazí, nevědomí, pod vodou – tu se líně vznášeli u korálového útesu, tu vplouvali do rozsedliny, kterou v příštím okamžiku zahalily mořské řasy unášené podvodními proudy. Jednou vyplavala na hladinu. Těsně nad vodou prolétla loď tvaru dvanáctistěnu. Měla průhledné stěny a uvnitř Ellie spatřila lidi v bederních rouškách a saronzích, jak si čtou noviny a občas prohodí pár slov. Potopila se zpátky pod vodu. Kam patřila.

Ačkoli se jí zdálo, že sen trvá poměrně dlouho, nikdo z nich neměl sebemenší problémy s dýcháním. Vdechovali a vydechovali vodu. Nejevili žádné známky úzkosti – ba naopak, plavali přirozeně jako ryby. Vajgaj dokonce vypadal trochu jako ryba – asi jako kanic. Měla dojem, že ta voda musí být silně okysličená. Uprostřed snu se jí vybavila jedna myš, kterou kdysi viděla ve fyziologické laboratoři, jak se naprosto spokojeně vznáší v lahvi s okysličenou vodou a občas dokonce nadějně zkouší pádlovat svými malými předními nožkami. Za ní se po proudu vlnil její červovitý ocásek. Zkoušela si vzpomenout, kolik je k tomu třeba kyslíku, ale bylo to na ni moc. Přemýšlí jí to míň a míň, pomyslela si. Ale to je v pořádku. Vážně.

Ostatní už byli zřetelně podobní rybám. Devi měla průhledné ploutve. Bylo to tak nějak záhadně zajímavé, nejasně živočišné. Doufala, že bude sen pokračovat, aby z

něj mohla vyvodit nějaké závěry. Ale unikala jí i samotná otázka, na kterou si chtěla odpovědět. Ach, dýchat teplou vodu, pomyslela si. Co si vymyslí příště?

</code>

<code>světelných let se právě nachází; byl to pravděpodobně dosud nejlepší dosažený rekord v dezorientaci. Navzdory bolesti hlavy se zasmála a Devi, která spala vedle ní, se probrala.

Jelikož pláž se mírně svažovala – minulé odpoledne ji prozkoumali v rozsahu asi jednoho kilometru a nenašli jedinou známku nějakého osídlení – ještě k nim nepronikly sluneční paprsky. Ellie ležela na zádech na pískovém polštáři. Devi, která se právě probouzela, spočívala hlavou na srolované kombinéze.

„Nemyslíš, že kultura, která potřebuje měkké polštáře, je trochu jako z cukrové vaty?“ zeptala se Ellie. „Zato když se někdo ukládá ke spánku na dřevěné pryčny, tomu říkám prozíravost.“

Devi se zasmála a popřála jí dobré ráno.

Kousek dál po pláži zaslechli nějaký křik. Jejich tři společníci na ně mávali a volali; Ellie a Devi se vzchopily a vydaly se za nimi.

Přímo na písku stály dveře. Dřevěné dveře – s ozdobnými výplněmi a mosaznou kulatou klikou.

Každopádně to jako mosaz vypadalo. Dveře měly černě natřené železné panty a byly zasazeny do dvou sloupků, překladu a prahu. Nebyl na nich žádný štítek se jménem.

Nebyly ničím výjimečné. Alespoň na Zemi ne.

„Teď je obejdi zezadu,“ vybídl ji Xi.

Zezadu tam ty dveře vůbec nebyly. Jasně viděla Edu a Vajgaje a Xiho, Devi stála trochu stranou, a souvislou hladinu písku mezi nimi a sebou. Popošla kousek stranou, kde už jí paty zvlhčoval příboj, a spatřila jedinou tmavou svislou linku, tenkou jako žiletka. Neodvážila se jí dotknout.

Vrátila se dozadu, ujistila se, že před sebou nevidí žádné stíny ani odrazy, a prošla skrz.

„Bravo,“ zasmál se Eda. Otočila se a opět se shledala se zavřenými dveřmi.

„Co jste viděli?“ zeptala se.

„Pěknou ženskou, jak se prochází zavřenými dveřmi tlustými dva centimetry.“

Vypadalo to, že se Vajgajovi i přes nedostatek cigaret daří docela dobře.

„Zkusili jste ty dveře otevřít?“ zeptala se.

„Ještě ne,“ odvětil Xi.

Stoupla si zase dozadu a obdivovala toto zjevení.

„Vypadá to jako něco od toho – jak se jmenoval ten francouzský surrealista?“ zeptal se Vajgaj.

„René Magritte,“ odpověděla. „Byl to Belgičan.“

„Myslím, že se asi shodneme, že tohle opravdu není Země,“ navrhla Devi, když do svého gesta zahrnula celý oceán, pláž i oblohu.

„Ledaže jsme v Perském zálivu před třemi tisíci lety a kolem se prohánějí džinové,“ zasmála se Ellie.

„Nefascinuje tě, jak pečlivě je to zhotovené?“

„Ale ano,“ odvětila Ellie. „Jsou vážně dobří, to jim vůbec neberu. Ale k čemu je to dobré? Proč si s tím vším dávají takovou práci?“

„Možná mají jen slabost pro dokonalé věci.“

„A možná se jen předvádějí.“

„Nechápu,“ pokračovala Ellie, „jak mohou tak dobře znát naše dveře. Vezmi si, kolik existuje způsobů, jak vyrobit nějaké dveře. Jak je mohou znát?“

„Asi v tom bude televize,“ odpověděla Ellie. „V

současné době Vega chytá televizní signál ze Země, který pochází z roku – moment – 1974. Je evidentní, že zajímavé pořady sem mohou z Vegy posílat zvláštní zásilkou mimo časový rozměr. V letech 1936 až 1974 se v televizi pravděpodobně objevilo hodně dveří. Fajn,“ pokračovala, jako kdyby ani neměnila téma, „co se asi stane, když otevřeme dveře a vejdeme dovnitř?“

„Jestli jsme tu proto, aby nás testovali,“ řekl Xi, „pak nás na druhé straně těch dveří zřejmě čeká nějaký Test, možná pro každého z nás jeden.“

Xi byl připraven. Kéž by byla i ona.

Na pláž už dopadaly stíny nejbližších palem. Beze slova se podívali jeden na druhého. Zdálo se, že se všichni čtyři nemohou dočkat, až otevřou dveře a vkročí dovnitř.

Ale Ellie cítila jakýsi vzdor. Požádala Edu, jestli by nešel první. Za těchto okolností bychom mohli alespoň vykročit správnou nohou, pomyslela si.

Eda smekl svou čapku, lehce, ale elegantně se uklonil a přistoupil ke dveřím. Ellie k němu přiběhla a políbila ho na obě tváře. Ostatní ho také objali. Otočil se, otevřel dveře, vstoupil a zmizel v řídkém vzduchu: nejdříve jeho levá noha, nakonec pravá ruka. Dveřmi, které za ním zůstaly pootevřené, nebylo vidět nic než pláž a klidný příboj. Pak se dveře zavřely. Oběhla je, ale po Edovi ani stopy.

Teď byl na řadě Xi. Ellie najednou napadlo, jak jsou všichni povolní, jak poslušně přistupují na každou anonymně předloženou nabídku. Mohli nám říct, kam nás berou a k čemu tohle všechno je, pomyslela si. Mohli to připojit ke Zprávě nebo nás aspoň informovat po aktivaci Stroje. Mohli nám říct, že přistaneme na simulované pozemské pláži. Mohli nám říct, ať se připravíme na dveře.

Pravda, přes svou skvělou kvalifikaci ještě mimozemšťané nemusí umět perfektně anglicky, když jejich jediným

učitelem je televize. Jejich znalost ruštiny, pekingské čínštiny, tamilštiny a jazyka Hausa bude ještě primitivnější.

Ale sami přece vynalezli jazyk, který nám představili v klíči ke Zprávě. Proč ho nepoužili? Aby si ponechali moment překvapení?

Když ji Vajgaj viděl, jak tak zírá na zavřené dveře, zeptal se jí, jestli si nepřeje vstoupit jako další.

„Díky, Vajgaji. Přemýšlela jsem. Vím, že je to trochu praštěné. Ale prostě mě tak napadlo: proč musíme hned proskočit každou obručí, kterou nám přidrží? Co kdybychom třeba neudělali, co po nás chtějí?“

„Ellie, ty jsi tak americká. Pro mě je to zrovna tak jako doma. Jsem zvyklý dělat to, co mi doporučí úřední orgány – zvlášť když nemám na výběr.“ Usmál se a rázně se otočil na patě.

„Nenechej si od velkovévody nic nakecat,“ zavolala za ním.

Vysoko nad nimi zaskřehotal racek. Vajgaj za sebou nechal otevřeno. Ale za dveřmi byla vidět stejně jenom pláž.

„Jsi v pořádku?“ zeptala se jí Devi.

„Jsem v pohodě. Fakt. Chtěla bych jen být chvilku sama. Přijdu za vámi.“

„Vážně, ptám se tě jako doktorka. Cítíš se dobře?“

„Probudila jsem se s bolestí hlavy a myslím, že se mi zdály nějaké fantastické sny. Nevyčistila jsem si zuby a

neměla jsem svou černou kávu. O přečtení ranních novin ani nemluvě. Kromě toho všeho je mi fajn.“

„No, to zní dobře. Pokud jde o tu hlavu, také mě trochu bolí. Dej na sebe pozor, Ellie. Všechno si zapamatuj, abys mi to mohla vyprávět, až se zase setkáme.“

„Budu,“ slíbila Ellie.

Políbily se a popřály si mnoho štěstí. Devi překročila práh a zmizela. Dveře se za ní zavřely. Hned nato měla Ellie dojem, že ucítila závan kari.

Vyčistila si zuby ve slané vodě. Určitá úzkostlivost byla vždy součástí její povahy. Posnídala kokosové mléko.

Pečlivě setřela nanesený písek z vnějšího povrchu mikrokamery i z miniaturního arzenálu videokazet, na nichž měla natočené zázraky. Opláchla svou palmovou ratolest v příboji, stejně jako to udělala tenkrát, když ji našla na Cocoa Beach těsně před odletem na Metuzalém.

Už se udělalo docela teplo a Ellie se rozhodla, že si půjde zaplavat. Opatrně si složila šaty na palmovou ratolest a směle vykročila do vln. Než cokoli jiného, pomyslela si, je celkem nepravděpodobné, že by mimozemšťany vyplašil pohled na nahou ženu, i kdyby byla docela zachovalá.

Zkusila si představit mikrobiologa, který by se nechal strhnout k sexuálně motivovanému zločinu poté, co by přistihnul trepku inflagrante delicto během mitózy.

Vznášela se téměř nehybně na zádech, pohupovala se nahoru dolů v pomalém rytmu vln. Představovala si tisíce

srovnatelných komor, simulovaných světů, ať to bylo cokoli – každý z nich jako dokonale propracovanou kopii nejhezčího místa něčí domovské planety. Musí tu být tisíce takových světů, každý s oblohou a počasím, oceánem, vlastní geologií a původními životními formami, to vše k nerozeznání od originálu. Vypadalo to jako výstřednost, ačkoli to také naznačovalo, že zadostiučinění a odpovídající výsledek jsou na dosah. Nehledě na své zdroje přece nevyrobíte pro nic za nic krajinu v takovémto měřítku pro pět exemplářů ze světa odsouzeného k zániku.

Na druhou stranu… Představa mimozemšťanů jako provozovatelů zoologických zahrad byla tak trochu klišé.

Ale co když je tahle ohromná Stanice se všemi těmi přístavními doky a životními prostředími opravdu nějaké zoo? „Uvidíte exotická zvířata v jejich domovském prostředí,“ představila si, jak vykřikuje nějaký vyvolávač s hlemýždí hlavou. Turisté přijíždějí z celé Galaxie, zvláště během školních prázdnin. A pak, když má dojít k nějakému testu, Páni Stanice dočasně vystěhují všechny příšerky a turisty, zahladí na pláži stopy a dají nově příchozím primitivům půl dne na odpočinek a rekreaci, než začne tvrdý test.

Anebo takhle chované exponáty uskladňují. Vzpomněla si na zvířata uzamčená v pozemských zoologických zahradách, která prý měla v zajetí potíže s rozmnožováním.

Jakmile se vzpamatovala ze svých úvah, udělala ve vodě

přemet a ponořila se pod hladinu. Pak udělala několik silných temp směrem ke břehu a již podruhé za čtyřiadvacet hodin zatoužila, aby byla měla dítě.

Nikdo nebyl kolem a na obzoru ani jedna plachetnice.

Několik mořských racků prohledávalo pláž, zřejmě v honbě za kraby. Kéž by s sebou měla kus chleba, který by jim mohla dát. Když uschla, oblékla se a jala se znovu zkoumat ony dveře. Jednoduše čekaly. Pořád se ještě zdráhala vejít.

Víc než zdráhala. Asi se bála.

Ustoupila a nespouštěla dveře z očí. Sedla si pod palmu a s koleny pod bradou vyhlížela na dlouhou zakřivenou plochu bílé písečné pláže.

Po chvíli vstala a trochu se protáhla. S palmovou ratolestí a mikrokamerou v jedné ruce přistoupila ke dveřím a vzala za kliku. Pootevřely se. Štěrbinou ve dveřích viděla zpěněné hřebeny pobřežních vln. Pořádně do dveří strčila a ty se bez jediného zavrzání rozlétly. Její pohled plný očekávání jí opětovala jenom lhostejná a nezajímavá pláž.

Zavrtěla hlavou a vrátila se ke stromu, kde znovu zaujala svou zadumanou polohu.

</code>

<code>Nebo se jedná o ústní zkoušku? A kdo jsou ti zkoušející?

Znovu ji přepadl onen tísnivý pocit. Nějaká jiná inteligentní

bytost – vyvinutá nezávisle na nějaké daleké planetě za nelidských fyzikálních podmínek a s naprosto odlišnou sérií náhodných genetických mutací – taková bytost se nebude podobat nikomu, koho zná. Nebo koho si kdy představovala.

Jestli je tohle testovací stanice, pak jsou tady také Páni Stanice a takoví Páni Stanice budou zdrcujícím způsobem veskrze nelidští. Hluboko v ní dřímalo cosi, co se štítilo hmyzu, hadů, krtků s dlouhými nosy. Byla tím člověkem, který se trochu zachvěje – upřímně řečeno, cítí odpor – i při kontaktu s třeba jen mírně znetvořenými lidskými bytostmi.

Mrzáci, děti s Downovým syndromem i lidé s Parkinsonovou chorobou v ní přesto, že si to dokázala rozumově vysvětlit, vyvolávali pocit odporu, touhu utéci.

Většinou dokázala svou bázeň dobře skrývat, i když si říkala, jestli tím přece jen někdy někomu neublížila. Nebylo to něco, nad čím by nějak moc přemýšlela; vždycky se sama cítila trapně a rychle přešla k jinému tématu.

Ale teď měla strach, že ani nebude schopna postavit se tváří v tvář mimozemské bytosti, tím méně si ji získat na svou stranu. Nedošlo jim, že by měli Pětku prověřit také v tomto směru. Nikdo se nenamáhal stanovit, jestli se bojí myší nebo trpaslíků nebo Marťanů. Lidi z Výběrového výboru to prostě nenapadlo. Nechápala, proč na to tenkrát nepomysleli; teď jí to připadalo víc než samozřejmé.

Asi byla chyba, že poslali ji. Možná že při konfrontaci s nějakým galaktickým Pánem Stanice s hady místo vlasů

jenom ztropí ostudu – nebo ještě hůř, zkazí lidstvu vysvědčení, ať už jde o jakýkoli nevyzpytatelný test, z „prospěli“ na „neprospěli“. Podívala se chápavě i toužebně na záhadné dveře, jejichž spodní okraj už byl pod vodou.

Nastával příliv.

Pár set metrů dál po pláži spatřila postavu. Nejdříve si myslela, že to je Vajgaj, který se možná vrátil ze zkušební místnosti o něco dříve a přišel jí povědět dobré zprávy. Ale ať to byl kdokoli, každopádně na sobě neměl kombinézu Projektu. Také vypadal na někoho mladšího, energičtějšího.

Natáhla se pro dalekohled, ale z nějakého důvodu váhala.

Narovnala se a zastínila si oči před sluncem. Jen na okamžik se zdálo… Ne, to bylo naprosto nemožné. Přece by ji nemohli takhle nestoudně oklamat.

Ale nemohla si pomoci. Uháněla k němu po tvrdém písku těsně podél vody; vlasy za ní jen vlály. Vypadal jako na své poslední fotce, kterou viděla, plný energie, šťastný.

Na tváři měl den neholené vousy. Vzlykajíc mu vlétla do náruče.

„Ahoj, zlatíčko,“ řekl a pravou rukou ji pohladil po hlavě.

Jeho hlas byl dokonalý. Okamžitě ho poznala. A jeho vůni, jeho způsob chůze, jeho smích. I to, jak ji jeho vousy škrábaly na tváři. Tohle všechno dohromady silně otřáslo jejím sebeovládáním. Zažívala pocit, jako když se pomalu

otvírá masivní kamenná pečeť a první paprsky světla pronikají do starobylé, téměř zapomenuté hrobky.

Polkla a pokusila se nad sebou získat kontrolu, ale stále z ní proudily zdánlivě nevyčerpatelné vlny sklíčenosti a ona se opět rozplakala. Trpělivě tam stál a uklidňoval ji stejným pohledem jako tenkrát, vzpomněla si, když ji sledoval ze svého stanoviště pod schodištěm během její první sólové výpravy dolů po velikých schodech. Nikdy si nic nepřála víc, než kdyby ho mohla zase vidět, ale to přání v sobě potlačovala, zavrhovala ho, protože bylo tak hrozně jasné, že se jí nikdy nesplní. Plakala za všechna ta léta jejich odloučení.

Jako malé holce a pak mladé ženě se jí zdávalo, že za ní přišel, aby jí řekl, že jeho smrt byla omyl. Ve skutečnosti se prý má fajn. Vždycky ji vzal do náruče. Ale za tuto krátkou dočasnou úlevu vždy zaplatila trýznivým probuzením do světa, ve kterém už dávno nežil. Přesto tyto sny s láskou opatrovala a ochotně za ně platila přemrštěnou daň, když se musela následujícího rána opět vyrovnat se svou ztrátou a znovu prožívat ono utrpení. Tyto iluzorní okamžiky bylo to jediné, co jí po něm zbylo.

A teď tady byl – žádný sen ani duch, ale člověk z masa a kostí. Nebo aspoň přibližně tak. Zavolal si ji k sobě z hvězd a ona přišla.

Svírala ho vší silou ve své náruči. Věděla, že je to trik, rekonstrukce, simulace, ale nemělo to chybu. Na chvilku ho

chytila za ramena na délku svých paží. Byl dokonalý. Bylo to, jako kdyby její otec před všemi těmi lety zemřel a odešel do Nebe a jí se nakonec podařilo – tímto neortodoxním způsobem – opět se s ním setkat. Zavzlykala a znovu ho objala.

Trvalo jí další minutu, než se uklidnila. Kdyby to byl řekněme Ken, aspoň by si mohla pohrávat s myšlenkou, že se ze Země do středu Galaxie přenesl se zpožděním druhý dvanáctistěn – třeba opravený sovětský Stroj. Ale v jeho případě taková možnost nepřipadala v úvahu ani na okamžik. Jeho ostatky se v tuto chvíli rozkládají na jednom hřbitově u jezera.

</code>

<code>„Takže čemu vděčím za toto zjevení – robotové technice nebo hypnóze?“

„Jsem snad uměly výtvor nebo sen? Stejnou otázku by sis mohla položit o čemkoli.“

„Ještě dnes neuplyne jediný týden, abych si nepomyslela, že bych dala cokoli – cokoli, co mám – kdybych mohla zase strávit jen pár minut se svým otcem.“

„Tak tady mě máš,“ řekl radostně, zvedl ruce a otočil se, aby se mohla ujistit, že zezadu ho tu má také. Ale byl tak mladý, určitě mladší než ona. Bylo mu teprve třicet šest let, když zemřel.

Možná to je jejich způsob, jak utišit její obavy. Pokud ano, pak jsou velmi… ohleduplní. Vedla ho zpátky ke svému skromnému majetku a držela ho kolem pasu. Na dotek je každopádně hmatatelný dost, pomyslela si. Jestli má pod kůží nějaká soustrojí a integrované obvody, tak jsou docela dobře schované.

„Tak jak se máme?“ zeptala se. Ta otázka vyzněla dvojsmyslně. „Chci říct…“

„Já vím. Trvalo vám mnoho let od prvního zachycení Zprávy, než jste sem konečně přišli.“

„Známkujete snad rychlost nebo přesnost?“

„Ani jedno.“

„Chceš říct, že jsme ten Test ještě nesložili?“

Neodpověděl.

„Tak mi to tedy vysvětli,“ hlesla poněkud úzkostlivě.

„Někteří z nás strávili dlouhá léta dešifrováním Zprávy a stavěním Stroje. Nechceš mi říct, o co tady vlastně jde?“

„Stal se z tebe opravdový rváč,“ konstatoval, jako kdyby byl vážně jejím otcem, jako kdyby si srovnával své poslední vzpomínky na ni s její současnou, pořád ještě neúplně vyvinutou osobností.

Láskyplněji pocuchal ve vlasech. To si z dětství pamatovala také. Ale jak by mohli, 30.000 světelných let daleko od Země, přesně znát laskavá gesta jejího otce z dávného a dalekého Wisconsinu? Najednou jí to došlo.

„Sny,“ vyhrkla. „Dnes v noci, když se nám všem něco zdálo, podívali jste se nám do hlavy, je to tak? Vysáli jste z nás všechno, co máme v mysli.“

„Jenom jsme si to zkopírovali. Myslím, že všechno, co jsi mívala v hlavě, tam stále je. Schválně se podívej a pověz mi, jestli něco schází.“ Zazubil se a pokračoval.

„Bylo toho tolik, co nám vaše televizní programy neřekly. Ano, mohli jsme si krásně odvodit vaši technologickou úroveň a ještě mnohem víc. Ale vašemu druhu je vlastní daleko víc než jen to, spousta věcí, které jsme se nemohli dozvědět nepřímo z televize. Chápu, že teď můžeš mít pocit, že jsme ti narušili soukromí…“

„Děláš si legraci.“

„… ale máme tak málo času.“

„Chceš říct, že Test skončil? Odpověděli jsme na všechny vaše otázky, zatímco jsme v noci spali? Je to tak? A udělali jsme ho nebo ne?“

„Takhle to není,“ řekl. „Není to jako v šesté třídě.“

Do šesté třídy chodila, když její otec zemřel.

„Neberte nás jako nějaké mezihvězdné šerify, kteří sestřelují civilizace stojící mimo zákon. Berte nás spíš jako Úřad pro galaktické sčítání lidu. Shromažďujeme informace.

Vím, že si myslíš, že se od vás nikdo nemá co učit, protože jste technologicky tak pozadu. Ale civilizace mívají i jiné přednosti.“

„Jaké přednosti?“

„Ach, hudbu. Láskyplnost. (Líbí se mi to slovo.) Sny.

Lidé jsou velmi dobří ve snění, ačkoli z vaší televize se to nepozná. Po celé Galaxii je spousta kultur, které si vyměňují sny.“

„Vy organizujete mezihvězdnou kulturní výměnu? O

tom to všechno je? Copak se nestaráte o to, jestli nějaká násilnická, krvežíznivá civilizace náhodou nevyvinula mezihvězdné lety?“

„Řekl jsem, že obdivujeme láskyplnost.“

„Kdyby nacisté převzali vládu nad světem, nad naším světem, a potom vynalezli mezihvězdné lety, také byste nezakročili?“

„Budeš se divit, jak zřídka se něco takového stává. Z

dlouhodobé perspektivy vzato, agresivní civilizace se téměř vždy zničí samy. Mají to v povaze. Nemohou tomu zabránit.

V takovém případě se staráme jen o to, abychom je nechali na pokoji. Aby je nikdo jiný neobtěžoval. Aby se samy přičinily o svůj osud.“

„Tak proč jste nenechali na pokoji i nás? Já si samozřejmě nestěžuji. Jsem jen zvědavá, jak Úřad pro galaktické sčítání lidu funguje. První věc, kterou jste chytili, bylo to Hitlerovo vysílání. Proč jste navázali kontakt?“

„Ten pohled byl samozřejmě alarmující. Hned jsme poznali, že jste v pěkné bryndě. Ale ta hudba nám o vás řekla něco jiného. Beethoven nám řekl, že ještě máte naději.

Mezní případy jsou naší specialitou. Mysleli jsme, že by se

vám mohla hodit trocha naší pomoci. Opravdu můžeme nabídnout jen málo. Rozumíš. Existují určitá omezení, která si vynucuje kauzalita.“

Sehnul se, aby si namočil ruce do vody, a teď si je utíral o kalhoty.

„Včera v noci jsme se do vás podívali. Do všech pěti.

Je tam toho spousta: pocity, vzpomínky, instinkty, naučené chování, hluboké chápání, bláznovství, sny, lásky. Láskaje velice důležitá. Jste docela zajímavá směsice.“

„To všechno jste stihli za jedinou noc?“ Trošku si ho dobírala.

„Museli jsme si pospíšit. Máme totiž pěkně nabitý program.“

„Jak to, má se snad něco…“

„Ne, jde jen o to, že když nebudeme udržovat shodnou kauzalitu, brzy se nám vymkne z ruky a začne fungovat na vlastní pěst. Pak je to skoro vždycky ještě horší.“

Ellie neměla ponětí, o čem to mluví.

„Udržovat shodnou kauzalitu. Takhle můj táta nikdy nemluvil.“

„Určitě ano. Nepamatuješ si, jak s tebou hovořil? Byl to sečtělý člověk a už jako s malou holkou s tebou mluvil – jsem s tebou mluvil – jako se sobě rovnou. Copak si to nepamatuješ?“

Pamatovala. Dobře si to pamatovala. Vzpomněla si na svou matku v ošetřovatelském ústavu.

„To je ale pěkný přívěsek,“ řekl s určitým nádechem otcovské rezervovanosti, kterou si přesně představovala, že by si byl vypěstoval vůči její adolescenci, kdyby zůstal naživu. „Kdo ti ho dal?“

„Ach, tohle,“ řekla a dotkla se medailonku. „Vlastně je od člověka, kterého ani moc dobře neznám. Ověřoval si mou víru… On… Ale tohle všechno už přece musíš vědět.“

Zase ten úšklebek.

„Chci vědět, co si o nás myslíš,“ řekla stroze, „co si doopravdy myslíš.“

Neváhal ani na okamžik. „Dobrá. Myslím, že je přinejmenším udivující, že jste dopadli tak dobře, jak jste dopadli. Máte sotva nějakou představu o společenském uspořádání, úžasně zaostalé ekonomické systémy, velké mezery v chápání soukolí historických proroctví a minimální znalosti o sobě samých. S ohledem na současné tempo vývoje vašeho světa je až neuvěřitelné, že jste se doposud sami nevyhodili do povětří a nerozletěli na malé kousíčky. Právě proto vás nechceme hned odepsat. Vy, lidé, máte určitý talent se přizpůsobovat – alespoň krátkodobě.“

„To je ten problém, ne?“

„To je jen jeden problém. Můžeš si všimnout, že civilizace s krátkodobými vyhlídkami za chvíli prostě vymizí. I ony samy zpečetí svůj osud.“

Chtěla se ho zeptat, jaký má z lidí upřímný pocit. Je to zvídavost? Soucit? Nebo nemá vůbec žádné pocity, jenom

každodenní rutinní práci? Uvažuje o ní v hloubi svého srdce – nebo jaké ekvivalentní vnitřní orgány vlastně má – tak, jako ona uvažuje o… mravenci? Ale nedokázala se přimět, aby mu tu otázku položila. Asi se příliš bála odpovědi.

Z intonace jeho hlasu, z drobných nuancí ve způsobu jeho mluvy se snažila alespoň letmo nahlédnout pod masku toho, kdo tady vystupoval jako její otec. Ona měla s lidskými bytostmi obrovské množství přímých zkušeností; Páni Stanice na to měli méně než jeden den. Copak nerozezná něco z jejich skutečné povahy, která se skrývá pod tou přívětivou a informativní fasádou? Ale nedokázala to. Podle toho, co říkal, to samozřejmě nebyl její otec, a ani to nepředstíral. Ale po všech ostatních stránkách byl neuvěřitelně podobný Theodoru F. Arrowayovi, 1924-1960, prodejci železářského zboží, milujícímu manželovi a otci.

Bylo jí jasné, že kdyby se soustavně a úmyslně nekontrolovala, musela by se rozplynout blahem nad touhle, touhle… kopií. Jedno její „já“ se ho neustále toužilo zeptat, jak se vůbec měl od té doby, co se dostal do Nebe. Jak se dívá na Jeho příchod a nanebevzetí vyvolených? Je na přípravách na nové tisíciletí něco zvláštního? Některé pozemské kultury hlásají posmrtný život požehnaným lidem na vrcholcích hor nebo v oblacích, v jeskyních nebo oázách, ale Ellie si nemohla vzpomenout na žádnou nauku, která by hlásala, že budete-li moc a moc hodní, dostanete se po smrti na pláž.

„Máme ještě čas na nějaké otázky, než… než budeme muset dělat něco dalšího, ať už to bude cokoli?“

„Jistě. Na jednu nebo na dvě určitě.“

„Pověz mi o vašem dopravním systému.“

„Mohu to udělat ještě lépe,“ řekl. „Mohu ti ho názorně ukázat. Dávej pozor.“

Od zenitu se začala rozlévat obrovská černá skvrna, která postupně zatemnila slunce i celou modrou oblohu. „To je tedy trik,“ vydechla.

Pod nohama měla pořád stejnou písečnou pláž. Zaryla do ní prsty u nohou. Nad hlavou měla… vesmír. Vypadalo to, jako by byli vysoko nad galaxií Mléčné dráhy, shlíželi na její spirálovitou strukturu a řítili se k ní nějakou nereálnou rychlostí. Pomocí dobře známého, jejího vlastního vědeckého jazyka jí věcně vysvětloval a popisoval rozsáhlé uspořádání této galaxie ve tvaru větrníku. Ukázal jí spirální rameno Orionu, kde se v této epoše nachází naše Slunce.

Směrem dovnitř následovaly, seřazené podle mytologického významu, rameno Střelce, rameno Pravítka/Štítu Sobieského a rameno tří kiloparseků.

Objevila se síť rovných čar, znázorňující dopravní systém, který použili. Bylo to jako svítící plány požadovaných tras v pařížském metru. Eda měl pravdu.

Každá stanice, vyvodila si Ellie, se nacházela ve sluneční soustavě s dvěma černými dírami o nízké hmotnosti. Věděla, že tyto černé díry nemohly vzniknout hvězdným kolapsem,

což je normální vývoj obrovitých hvězd, protože na to byly moc malé. Možná to jsou prapůvodní díry, zbylé ještě po velkém třesku, které zajala nějaká nepředstavitelná kosmická loď a odtáhla je na určené stanice. Anebo je možná někdo postavil na zelené louce. Chtěla se na to všechno zeptat, ale závratná rychlost téhle vyhlídkové jízdy jí to nedovolila.

Kolem středu Galaxie rotoval kotouč žhnoucího kyslíku a okolo něj se převaloval prstenec molekulárních oblaků. Ukázal jí uspořádané pohyby v obřím komplexu molekulárních oblaků B2 ve Střelci, který byl po celá desetiletí oblíbeným lovištěm komplikovaných organických molekul pro její kolegy radioastronomy na Zemi. Blíže u středu narazili na další obří molekulární oblak a pak na silný rádiový zdroj A na západě Střelce, který na Argusu pozorovala i ona.

A hned vedle, v samotném středu Galaxie, sevřený ve vášnivém gravitačním objetí, byl pár obrovských černých děr. Hmotnost jedné z nich byla pět miliónkrát větší než hmotnost Slunce. Do jejího chřtánu se vlévaly celé veletoky plynu o velikostí slunečních soustav. Takže ve středu naší Galaxie kolem sebe obíhají dvě kolosální – napadlo ji, jak je lidská řeč omezená – dvě supermasivní černé díry. O jedné se vědělo, nebo se alespoň chovalo silné podezření, že existuje. Ale dvě? Nemělo by se to projevit třeba v Dopplerově přemístění spektrálních čar? Představila si, že

jedna z nich má pod sebou nápis VSTUP a druhá VÝSTUP.

V tuto chvíli se používal jen vstup; výstup tam pouze pasivně byl.

A právě zde se nacházela tato Stanice, Velká centrální stanice – v bezpečné vzdálenosti od černých děr přímo ve středu Galaxie. Nebe tady ozařovaly miliony blízkých mladých hvězd; ale tyto hvězdy, stejně jako všechen plyn a prach, soustavně požírala vstupní černá díra.

„Někam to asi putuje, že?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“

„Můžeš mi říct kam?“

„Jistě. Všechna ta hmota se rozbaluje v bodu A v Labuti.“

O bodu A v Labuti náhodou něco věděla. Kromě nedalekého zbytku supernovy v souhvězdí Kasiopeii to je nejjasnější rádiový zdroj na pozemské obloze. Kdysi vypočítala, že za jednu sekundu tento bod vydá stejné množství energie jako Slunce za 40.000 let. Tento zdroj rádiových vln se nachází 600 milionů světelných let daleko, daleko za Mléčnou dráhou, tam někde v říši cizích galaxií.

Stejně jako u mnoha jiných mimogalaktických rádiových zdrojů, i zde dva obrovské proudy plynu, které se od sebe vzdalují téměř rychlostí světla, vytvářejí spletitou síť Rankine-Hugoniotových nárazů s řídkým mezigalaktickým plynem – a během tohoto procesu vzniká jakýsi rádiový maják, který jasně září přes většinu celého vesmíru. Veškerá

hmota tohoto ohromného útvaru, který má v průměru asi 500.000 světelných let, vyvěrá z malinkého, sotva rozeznatelného bodu ve vesmíru, který se nachází přesně v půli cesty mezi oněmi proudy. „Vy bod A v Labuti vytváříte?“

Matně se jí vybavila jedna noc v Michiganu, když byla ještě malá holka. Měla tenkrát strach, aby se nepropadla do oblohy.

„Ale, nejde jen o nás. Tohle je… společný projekt mnoha galaxií. To je právě to, co děláme především – inženýrství. Jenom několik z nás se věnuje nově vyvinutým civilizacím.“

Při každé jeho odmlce měla pocit, jako by jí zazvonilo v hlavě, a to přibližně v levém temenním laloku.

„Mezi galaxiemi probíhají kooperativní projekty?“

přeptala se. „Mezi spoustou galaxií, kde všechny mají nějakou Ústřední správu? Nad stovkami miliard hvězd v každé galaxii? A tyhle správní úřady ještě spolupracují mezi sebou? Aby vypouštěly miliony sluncí v souhvězdí Lišky…

pardon Labutě? Ten… promiň, jen mě šokuje to měřítko. A proč byste to všechno dělali? K čemu vlastně?“

„Nesmíš o vesmíru uvažovat jako o divočině. Takový už miliardy let není,“ řekl. „Ber ho spíš jako něco…

kultivovaného.“

Opět to zazvonění.

„Ale k čemu tedy? Co hodláte kultivovat?“

„Základní problém lze stanovit snadno. A teď se nelekni měřítek. Koneckonců, sama jsi astronomka. Problém spočívá v tom, že vesmír se rozpíná a sám neobsahuje dost hmoty na to, aby se jeho rozpínání zastavilo. Za chvíli tu nebudou žádné nové galaxie, žádné nové hvězdy, žádné nové planety, žádné nově vyvinuté životní formy – jenom ta stará známá parta. Všechno půjde dolů. Bude to nudné.

Takže v bodu A v Labuti zkoušíme technologii, jak vytvořit něco nového. Mohla bys to nazvat experimentem v programu obnovy města. Není to naše jediná provozní zkouška. Někdy později možná budeme chtít zatarasit kus vesmíru a zabránit tak tomu, aby se prostor postupem věků víc a víc vyprazdňoval. Způsobem, jak toho dosáhnout, je samozřejmě lokální zvýšení hustoty hmoty. Je to dobrá a poctivá práce.“

Jako provozovat železářský krámek ve Wisconsinu, pomyslela si Ellie.

Pokud je bod A v Labuti 600 milionů světelných let daleko, pak ho astronomové na Zemi – nebo v tomto případě vlastně kdekoli v naší Galaxii – viděli tak, jak vypadal před 600 miliony let. Ale pokud věděla, před 600 miliony let by se na Zemi ani v oceánech nenašla dost velká forma života, aby si na to třeba jen pohrozila klackem. Oni byli staří.

Před šesti sty miliony let, na pláži, jako je tahle…

kromě těch krabů, racků a palem. Zkusila si představit nějakou mikroskopickou rostlinu omývanou příbojem na

břehu, jak se rozechvěle snaží vydobýt si místo na slunci nad vodní hladinou, zatímco tyhle bytosti se zabývaly experimentální

galaktickou

genezí

a

předběžným

kosmickým inženýrstvím.

„To přeléváte hmotu do bodu A v Labuti celých těch šest set milionů let?“

„No, to co jste zachytili svými radioteleskopy, to byly teprve některé z našich počátečních testů proveditelností.

Teď už jsme pochopitelně mnohem dál.“

A v patřičnou dobu, představila si, za dalších pár set milionů let, objeví radioastronomové na Zemi – jestli bude něco takového vůbec ještě existovat – zásadní pokroky v rekonstrukci vesmíru kolem bodu A v Labuti. Pevně se rozhodla, že se zasadí o další objevy, a přísahala si, že se od toho nedá odradit. Hierarchie bytostí ve vesmíru dosahuje takových měřítek, jaká by ji nikdy ani nenapadla. Ale Země tu má své místo, svůj význam v této hierarchii; nedali by si s námi tolik práce jen tak pro nic za nic.

Černá skvrna se nahrnula zpátky k zenitu a byla pohlcena; znovu se objevilo Slunce a modrá obloha. Scéna zůstala stejná: příboj, písek, palmy, tajemné dveře, mikrokamera, palmová ratolest a její… otec.

„Ta pohyblivá mezihvězdná oblaka a prstence kolem středu Galaxie – nejsou náhodou způsobeny periodickými explozemi tady kolem? Není nebezpečné umístit Stanici právě sem?“

„Epizodickými, ne periodickými. Tyhle exploze probíhají jen v malém měřítku; není to zdaleka nic takového, co děláme v bodu A v Labuti. A jsou zvládnutelné. Víme, kdy mají přijít, a většinou se prostě jenom přikrčíme. Když jsou opravdu nebezpečné, přesuneme Stanici na chvíli někam jinam. Je to všechno jen rutina, chápeš?“

„Samozřejmě, rutina. A to všechno jste postavili vy?

Mám na mysli ty trasy podzemní dráhy. Vy a ti ostatní…

inženýři z jiných galaxií?“

„Ach ne, z toho jsme my nepostavili nic.“

„Asi mi něco uniklo. Pomoz mi to pochopit.“

„Zdá se, že je to všude stejné. Pokud jde o náš případ, vynořili jsme se před dávnými časy na mnoha různých planetách naší Galaxie. První z nás vynalezli mezihvězdné lety a později se odvážili na jednu z přepravních stanic.

Samozřejmě jsme nevěděli, co to je. Nebyli jsme si ani jistí, jestli je to umělé, dokud ti první z nás nebyli dost stateční, aby tím proklouzli.“

„Kdo je to my? Máš na mysli předky tvé… rasy, tvého druhu?“

„Ne, ne. Je nás mnoho druhů z mnoha světů. Později jsme našli spoustu tras téhle podzemní dráhy, jak jí říkáš – různě staré, různě zdobené, ale všechny opuštěné. Většina byla stále v dobrém a funkčním stavu. Jediné, co jsme udělali, byly nějaké drobné opravy a zlepšení.“

„Žádné další artefakty? Žádná mrtvá města? Žádné záznamy o tom, co se stalo? Žádní zbylí stavitelé podzemní dráhy?“

Zavrtěl hlavou.

„Žádné

industrializované,

opuštěné

planety?“

Zopakoval stejné gesto.

„V celé naší Galaxii byla civilizace, která se jen tak sebrala a zmizela beze stopy – kromě těch stanic?“

„To je víceméně správně. A je to stejné i v ostatních galaxiích. Před miliardami let všichni někam odešli.

Nemáme nejmenší tušení, kam.“

„Ale kam se mohli podít?“

Zavrtěl hlavou již potřetí, ale tentokrát velice pomalu.

„Takže vy nejste…“

„Ne, my jsme jenom prozatímní správci,“ řekl. „Třeba se jednoho dne vrátí.“

„Dobrá, ještě jednu,“ zaprosila Ellie se zdviženým ukazováčkem, jak to pravděpodobně praktikovala ve věku dvou let. „Ještě jednu otázku.“

„Tak dobře,“ svolil. „Ale už nám zbývá jen několik minut.“ Pohlédla znovu na dveřní otvor a opět se trochu zachvěla, když se kolem proplížil malý, téměř průhledný krab.

</code>

<code>„Chci se dozvědět o vašich mýtech, o vašich náboženstvích. Co vás naplňuje posvátnou bázní? Nebo snad ti, kdo tvoří nadpřirozeno, nic takového necítí?“

„Nadpřirozeno tvoříte i vy. Ne, vím, na co se ptáš.

Určitě to cítíme. Asi chápeš, že něco z toho ti mohu jen těžko sdělit. Ale zkusím ti dát příklad. Neříkám, že je úplně přesný, ale navodí ti jakousi…“

Na okamžik se odmlčel a ona opět ucítila ono zazvonění, tentokrát v levém týlním laloku. Obírala se představou, že jí vykrádá její neurony. Zapomněl snad včera v noci na něco? Pokud ano, byla ráda. Znamenalo by to, že nejsou dokonalí.

„…příchuť našeho nadpřirozena Jedná se o ? , poměr obvodu kruhu k jeho průměru. To samozřejmě dobře víš a stejně tak víš, že se nikdy nemůžeš dostat na konec čísla ?.

V celém vesmíru není jediný tvor, bez ohledu na jeho inteligenci, který by dokázal vypočítat ? do poslední číslice – protože žádná taková číslice neexistuje, jenom nekonečné množství číslic. Vaši matematici se ho pokusili vypočítat až na…“

Zase ucítila to zazvonění.

„…nikdo z vás to asi ani neví. Řekněme až na deset miliard desetinných míst. Asi tě nepřekvapí, že jiní matematici zašli mnohem dál. Tak tedy, později – řekněme, že řádově v deset na dvacátou desetinných míst – se něco

stane. Náhodně se měnící čísla zmizí a neuvěřitelně dlouhou dobu tam není nic jiného než jedničky a nuly.“

Zamyšleně a bezdůvodně opsal palcem u nohy kruh v písku. Ellie se na okamžik odmlčela, než zareagovala.

„A ty jedničky a nuly nakonec skončí? Dostanete se zpátky k náhodné řadě číslic?“ Když si všimla jeho lehce povzbudivého pohledu, pokračovala. „A počet jedniček a nul? Je součinem prvočísel?“

„Ano, jedenácti prvočísel.“

„Chceš snad říct, že hluboko uvnitř čísla JI se skrývá zpráva o jedenácti rozměrech? Někdo ve vesmíru komunikuje prostřednictvím… matematiky? Ale… počkej, vážně mi dělá problémy tohle všechno chápat. Matematika není libovolná. Chci říct, že ? musí mít všude stejnou hodnotu. Jak můžeš ukrýt zprávu uvnitř ?? Vždyť je zabudováno do samotné podstaty vesmíru.“

„Přesně tak.“

Zírala na něj.

„Je to dokonce ještě zajímavější,“ pokračoval. „Dejme tomu, že se řada jedniček a nul projeví jen v desítkové soustavě, ačkoli asi chápeš, že něco vtipného se odehrává i v kterékoli jiné soustavě. Dále dejme tomu, že bytosti, které na tento objev přišly jako první, mají deset prstů. Vidíš, jak to vypadá? Jako kdyby ? čekalo miliardy let, až se tu náhodou objeví matematici s deseti prsty a rychlými počítači. Chápeš, jako by ta Zpráva byla adresována nám.“

„Ale tohle byla jenom metafora, ne? Nejde vlastně o ?

ani o deset na dvacátou desetinných míst? Ve skutečnosti asi nemáte deset prstů.“

„Vlastně ani ne.“ Opět se na ni usmál.

„Dobrá, ale co ta vaše Zpráva proboha říká?“ Na okamžik zpozorněl, pozvedl ukazováček a pak ukázal na dveře. Vzrušeně se z nich vyhrnul hlouček lidí.

</code>

<code>Vajgaj si přiváděl jedenácti či dvanáctiletou dívenku, které za chůze poskakovaly po ramenou blonďaté copánky.

„To je má vnučka, Nina… víceméně. Moje

velkovévodkyně. Měl jsem vás představit už dříve. V

Moskvě.“

Ellie dívku objala. Ulevilo se jí, že se tu Vajgaj neobjevil s Meerou, s tou striptérkou. Ellie sledovala, jak je na Ninu milý, a uvědomila si, že ho má ráda víc než kdy jindy. Za celá ta léta, co ho znala, se mu dařilo toto tajné místo ve svém srdci dobře skrývat.

„Nebyl jsem její matce dobrým otcem,“ svěřoval se.

„Poslední dobou jsem Ninu skoro vůbec neviděl.“

Rozhlédla se kolem sebe. Páni Stanice vytvořili pro všechny členy Pětky to, co se dalo popsat jedině jako jejich nejhlubší lásky. Asi jim šlo jen o to, aby uvolnili komunikační bariéry mezi různými, děsivě odlišnými druhy.

Byla ráda, že si nikdo z nich vesele nepovídal s přesnou kopií sebe sama.

Co kdybychom tohle dělali u nás na Zemi? uvažovala.

Co kdyby navzdory všem našim sebeklamům a maskám bylo nutné objevovat se na veřejnosti s člověkem, kterého nejvíce milujeme? Představte si, že by to byla nezbytná podmínka společenských proslovů na Zemi. Všechno by se tím změnilo. Představila si falangu příslušníků jednoho pohlaví, jak obklopuje jednoho osamoceného příslušníka pohlaví druhého. Nebo lidské řetězce. Kruhy. Písmena „H“

nebo „Q“. Ležaté osmičky. Dokázali byste na první pohled vysledovat hluboké duševní pochody jenom na základě dané

geometrie – byla by to určitá obecná relativita aplikovaná na sociální psychologii. Praktické problémy související s takovým uspořádáním by byly asi značné, ale nikdo by už alespoň nemohl lhát o lásce.

Správci měli sice zdvořilým, ale rozhodným způsobem naspěch. Nezbývalo už mnoho času k hovoru. Zhruba v místě jejich příletu byl teď vidět vstup do vzduchové předsíně dvanáctistěnu. Kvůli symetrii nebo snad nějakému zákonu o zachování rozměrů naopak zmizely plážové dveře.

Všichni se vzájemně představili. Ellie se cítila hned z několika důvodů hloupě, když musela císaři Qinovi v angličtině vysvětlovat, kdo je její otec. Ale Xi svědomitě překládal a pak si všichni obřadně potřásli pravicí, jako by tohle bylo jejich první setkání možná u příležitosti opékání kuřat na předměstí. Edova žena byla povážlivě krásná a Surindar Ghosh si ji rozhodně neprohlížel jen zběžně. Ale Devi nevypadala, že by jí to vadilo; asi ji pouze potěšila přesnost tohoto podvodu.

„Kam jsi přišla, když jsi vkročila do těch dveří?“

zeptala se jí Ellie potichu.

„Maidenhallská ulice čtyři šestnáct.“

Ellie se na ni nechápavě podívala.

„Londýn roku 1973. Se Surindarem.“

Pokynula směrem, kde teď postával. „Než zemřel.“

Ellie uvažovala, kde by se asi ocitla, kdyby překročila ten práh na pláži. Nejspíš ve Wisconsinu koncem

padesátých let. Neukázala se včas podle plánu, takže za ní musel přijít on. Ve Wisconsinu udělal nejednou to samé.

Eda byl rovněž obeznámen se zprávou, která se skrývá hluboko uvnitř transcendentního čísla, ale v jeho verzi nešlo ani o ? ani o e, bázi přirozených logaritmů, nýbrž o číselnou třídu, o které Ellie v životě neslyšela. Vzhledem k nekonečnému množství transcendentních čísel nebudou nikdy s jistotou vědět, které číslo mají, až budou zpět na Zemi, zkoumat.

„Toužil jsem tady zůstat a dělat na tom,“ řekl jí tlumeným hlasem, „a měl jsem pocit, že potřebují pomoc – nějaký jiný způsob dešifrovacího uvažování, který je samotné dosud nenapadl. Ale myslím, že je to pro ně něco velmi osobního. Nechtějí se o to dělit s ostatními. A po pravdě řečeno se domnívám, že nejsme dost chytří, abychom jim mohli být k něčemu užiteční.“

Oni nerozluštili zprávu v 7t? Tihle Páni Stanice, Správci, návrháři nových galaxií dodnes nepřišli na kloub zprávě, kterou mají v rukou jeden nebo dva galaktické roky?

Je ta zpráva tak těžká nebo jsou oni tak…?

„Je čas vrátit se domů,“ řekl vlídně její otec.

Ellie sebou trhla. Nechtěla se vracet. Upřeně se zadívala na palmovou ratolest. Zkusila se ještě na něco zeptat.

„Jak to myslíš, vrátit se domů? Chceš říct, že se vynoříme někde v naší sluneční soustavě? Jak se dostaneme dolů na Zem?“

„Uvidíš,“ odpověděl. „Bude to zajímavé.“

Objal ji kolem pasu a vedl ji k otevřeným dveřím vzduchové předsíně.

Bylo to, jako když nadešel čas jít spát. Mohli jste se chovat roztomile, mohli jste klást bystré otázky, a možná vás nechali vzhůru o něco déle. Většinou to alespoň trochu fungovalo.

„Země je teď přímo napojena, že? Z obou stran. Když se teď můžeme dostat domů, můžete tam být za okamžik za námi. Víš, hrozně mě to znervózňuje. Proč spojení prostě nepřerušíte? My ho odsud vezmeme.“

„Promiň, zlatíčko,“ odvětil, jako kdyby už teď povážlivě protáhla svůj čas jít na kutě. Omlouval se za to, že ji posílal do postele, nebo za to, že nemůže pohotově odpojit tunel? „Alespoň na chvilku zůstane otevřený jen pro dopravu směrem k vám,“ oznámil jí. „Ale nemyslíme, že bychom ho použili.“

Ellie byla ráda, že je Země od Vegy tak izolovaná.

Dávala přece jen přednost padesáti dvěma letům časové rezervy mezi nepřijatelným chováním pozemšťanů a příchodem trestné výpravy. Spojení prostřednictvím černé díry bylo znepokojující. Mohli se objevit téměř okamžitě, možná jen v Hokkaidu, možná kdekoli na Zemi. Nemělo to

daleko k tomu, co Hadden nazval mikrointervencí. Nehledě na všechny jejich přísliby nás teď budou sledovat mnohem pozorněji. Je konec tomu, že si nás náhodou zaskočí omrknout jednou za pár milionů let.

Zkoumala hlouběji svůj vnitřní neklid. Jak…

teologické… nastaly okolnosti. Tady jsou bytosti, které žijí na nebi, bytosti s ohromnými znalostmi a mocí, bytosti, které si dělají starosti o naše přežití, bytosti s vlastní představou, jak bychom se měli správně chovat. Takovou roli sice odmítají, ale je jasné, že by mohly titěrným obyvatelům Země rozdávat odměnu i trest, život i smrt. Jak se to tedy liší, ptala se v duchu, od starodávných náboženství? Odpověď ji napadla okamžitě: je to věc důkazů. Na jejích videokazetách i v informacích, které získali ostatní, budou jasné důkazy o existenci Stanice, o tom, co se tady odehrávalo, o dopravním systému skrze černé díry. Bude tu pět nezávislých, vzájemně se potvrzujících

příběhů,

podložených

závažnými

hmatatelnými důkazy. Tohle je prostý fakt, žádná pověst nebo hokus-pokus.

Obrátila se k němu a upustila ratolest. Beze slova se sehnul a větévku jí vrátil.

„Byl jsi velice velkorysý, když jsi zodpověděl všechny mé otázky. Mohu ti nějakou zodpovědět já?“

„Díky. Na všechny naše otázky jsi odpověděla včera v noci.“

„Takže to je všechno? Žádné rozkazy? Žádné pokyny pro venkovany?“

„Takhle se věci nemají, zlatíčko. Už jste dospělí. Jste svými vlastními pány.“ Naklonil hlavu, usmál se na ni a ona mu padla do náruče. Do očí se jí opět nahrnuly slzy. Bylo to dlouhé objetí. Nakonec ucítila, jak se z jejího sevření jemně vyprošťuje. Nastal čas jít do hajan. Už se viděla, jak s pozvednutým ukazováčkem žadoní ještě o poslední minutku. Ale nechtěla ho zklamat.

„Měj se, zlatíčko,“ řekl. „Vyřiď mamince, že ji srdečně pozdravuji.“

„Dej na sebe pozor,“ odvětila slabým hlasem.

Naposledy se ještě podívala na pobřeží ve středu Galaxie.

Párek mořských ptáků, asi bouřňáků, se vznášel ve stoupajícím vzdušném proudu. Udržovali stejnou výšku, aniž by se vůbec namáhali mávat křídly. Přímo ve vchodu do vzduchové předsíně se otočila a zavolala na něj.

„Co říká vaše Zpráva! Ta v 7t?“

„Nevíme,“ odvětil trochu smutně a popošel směrem k ní. „Možná jde jen o nějakou statistickou náhodu. Pořád na tom pracujeme.“

Zvedl se jemný vánek a naposledy jí pocuchal vlasy.

„Fajn, tak nám aspoň zavolejte, až na to přijdete,“

prohlásila nakonec.

KAPITOLA 21

</code>

<code>Jsme pro bohy, co dětem mouchy –

Vraždí nás pro svou kratochvíli.

</code>

<code>Král Lear, IV, 1, 36

Ten, kdo je všemocný, měl by se bát všeho.

PlERRE CORNEILLE

Cinna, jednání IV, scéna II (1640)

BYLI RADOSTÍ BEZ SEBE, že jsou zpátky. Oslavili to hlasitým křikem plným závratného nadšení. Vyskočili ze sedadel. Objímali se a navzájem se poplácávali po zádech.

Nikdo z nich neměl daleko k slzám. Uspěli – ale nejen to, vrátili se zpět, když předtím bezpečně zdolali všechny mněly. Zničehonic, uprostřed bouře statického šumu, začalo palubní rádio vyřvávat hlášení o stavu Stroje. Všechny tři benzely se zpomalovaly. Umělý elektrický náboj se vytrácel.

Z rádiového hlášení bylo jasné, že Projekt nemá ani ponětí o tom, co se vlastně stalo.

Ellie si říkala, kolik asi uplynulo času. Mrkla se na hodinky. Musel to být aspoň jeden den, takže se asi vrátili rovnou do roku 2000. To se docela hodí. Ach, počkat, až všichni uslyší, co se jim chystáme povědět, pomyslela si.

Pro jistotu si znovu poklepala na přihrádku, kde měla uložené desítky miniaturních videokazet. Jak se po zveřejnění těchto filmů změní celý svět!

Atmosférický tlak v prostoru kolem a mezi benzely se dostal na normální úroveň. Oboje dveře vzduchové předsíně se otevíraly. Teď se rádio zajímalo o zdravotní stav posádky.

„Je nám skvěle!“ křikla Ellie zpátky do mikrofonu.

„Pusťte nás ven! Nebudete věřit, co se nám přihodilo.“

Pětka se celá šťastná vynořila ze vzduchové předsíně a vášnivě zdravila své kamarády, kteří pomáhali stavět a

zprovoznit Stroj. Japonští technici se ukláněli. Hrnuli se k nim vedoucí pracovníci Projektu.

Devi řekla potichu Ellie: „Jestli mě nešálí zrak, každý má na sobě přesně to samé oblečení jako včera. Podívej na tu příšernou žlutou kravatu Petra Valeriana.“

„Ale, tuhle starou věc on nosí pořád,“ odvětila Ellie.

„Dala mu ji jeho žena.“ Hodiny ukazovaly 15:20. Aktivace proběhla okolo tří hodin včera odpoledne. Takže byli pryč jen něco málo přes čtyřiadvacet…

„Co je za den?“ zeptala se. Dívali se na ni naprosto nechápavě. Něco nebylo v pořádku.

„Petře, proboha, co je za den?“

„Jak to myslíš?“ odpověděl Valerian. „Je dneska.

Pátek, 31. prosince 1999. Je Silvestr. Na to se ptáš? Ellie, je ti dobře?“

Vajgaj říkal Archandělskému, že mu všechno poví pěkně popořádku, ale teprve až mu donesou jeho cigarety.

Kolem Pětky se začali sbíhat vedoucí pracovníci Projektu a představitelé Světového společenství Stroje. Ellie spatřila der Heera, jak si k ní razí cestu davem.

„Z vaší perspektivy, co se vlastně stalo?“ zeptala se, když se konečně dostal na dosah.

„Nic. Vakuový systém fungoval, benzely se roztočily, akumulovaly docela slušný elektrický náboj, dosáhly předepsané rychlosti a pak se všechno reverzovalo.“

„Co tím myslil, všechno se reverzovalo?“

„Benzely se zpomalily a elektrický náboj se vytratil.

Celý systém nabral normální tlak, benzely se zastavily a všichni jste vyšli ven. Celá ta věc trvala asi dvacet minut, a dokud se benzely točily, nemohli jsme s vámi mluvit. Zažili jste vůbec něco?“

Zasmála se. „Kene, ty můj kluku,“ pronesla vzrušeně, „myslím, že ti mám co vyprávět.“

</code>

<code>projevů

národních

vůdců.

Ellie

zaregistrovala poznámky z úst opata Utsumiho, blaženého jako obvykle. Ale nemohla jen tak okounět. Ředitelství Projektu na základě útržků jejich dobrodružství, které jim Pětka stihla vylíčit, brzy dospělo k závěru, že se něco pokazilo. Členové posádky se ocitli na předběžném výslechu, stranou od pobíhajících davů vládních představitelů

a

zástupců

Světového

společenství.

Považujeme za moudré, vysvětlili jim manažeři Projektu, aby byl každý člen Pětky dotazován zvlášť.

Vyslechnutí jejího hlášení řídili der Heer a Valerian v malé konferenční místnosti. Přítomni byli i jiní vedoucí pracovníci Projektu, včetně Vajgajova bývalého studenta

Anatolije Goldmanna. Došlo jí, že naopak Bobby Bui, který umí rusky, sedí za Američany u výslechu Vajgaje.

Naslouchali jí zdvořile a Peter ji zas a znovu vybízel, aby pokračovala. Ale dělalo jim problémy pochopit sled událostí. Většina vyprávění je tak nějak znepokojovala. Její vzrušení nebylo nakažlivé. Nedokázali pochopit, že by se dvanáctistěn mohl i na dvacet minut, natož na jeden den, někam vzdálit, když celou událost nafilmovala a zaznamenala celá armáda přístrojů vně benzelů a nenahlásila nic mimořádného. Stalo se pouze to, vysvětloval jí Valerian, že benzely dosáhly své předepsané rychlosti, několik přístrojů neznámého účelu se rovněž odpovídajícím způsobem rozběhlo, pak se benzely zpomalily a zastavily a ve dveřích se objevila Pětka ve stavu silného vzrušení.

Neřekl vyloženě, že blábolí nesmysly, ale Ellie vycítila jeho obavy. Jednali s ní sice s úctou, ale bylo jí jasné, co si ve skutečnosti myslí: jedinou funkcí Stroje bylo za dvacet minut vytvořit zapamatovatelnou iluzi anebo – dost možná – dohnat těch pět lidí k šílenství.

Ellie jim tedy pustila videokazety, pečlivě nadepsané jako: „Prstencová soustava Vegy“, „Rádiové (?) zařízení u Vegy“, „Pětinásobná soustava“, „Únik hvězd ve středu Galaxie“ a také s nápisem „Pláž“. Zasouvala do přehrávače jednu po druhé. Nic na nich nebylo. Kazety byly prázdné.

Nedovedla pochopit, co mohla udělat špatně. Vždyť se před aktivací Stroje s provozem mikrokamery pozorně seznámila

a úspěšněji použila ve všech testech. Dokonce si ověřila kousek nahrané stopy poté, co opustili soustavu Vegy. Ještě víc ji zničilo, když jí později oznámili, že i přístroje ostatních členů posádky nějak selhaly. Peter Valerian jí chtěl věřit, der Heer také. Ale bylo to pro ně moc těžké, i při nejlepší vůli na světě. Příběh, s nímž se Pětka vrátila, byl přinejmenším poněkud nečekaný – a zcela nepodložený hmatatelnými důkazy. Kromě toho neměli dost času. Byli přece bez dozoru jenom dvacet minut.

Takhle si tedy jejich přijetí nepředstavovala. Ale byla pevně přesvědčená, že se všechno nějak vyřeší. Prozatím se spokojila s tím, že si své zážitky sama přehrávala v mysli a dělala si podrobné poznámky. Chtěla si být jistá, že na nic nezapomene.

</code>

<code>Ústavu na integraci systémů Stroje severovýchodně od Sapporo nebylo hlášeno nic mimořádného“. Z Moskvy přiletěl přes noc Tu-120, mimo jiné se Stefanem Barudou a Timofejem Gotsridze na palubě. Ani jednu skupinu rozhodně netěšilo, že musí trávit novoroční svátky daleko od svých rodin. Ale počasí na Hokkaidu pro ně bylo příjemným překvapením; bylo dokonce tak teplo, že roztávaly i sochy v Sapporo a z ledového dvanáctistěnu se stal téměř jednotvárný malý ledovec: voda odkapávala po jeho zaoblených plochách, které kdysi bývaly hranami pětiúhelných stran.

O dva dny později udeřila krutá zimní bouře a veškerá doprava směřující do ústavu, dokonce i s pohonem na všechna čtyři kola, byla přerušena. Byly odpojeny některé rádiové a všechny televizní linky; bouře zřejmě strhla nějaký vysílač. Během většiny dalších výslechů zajišťoval jediné možné spojení s vnějším světem telefon. A eventuálně, pomyslela si Ellie, dvanáctistěn. Měla tisíc chutí vplížit se na palubu a roztočit benzely. Vychutnávala si tuhle fantastickou představu. Ale ve skutečnosti nemohla vědět, jestli bude Stroj ještě někdy fungovat, alespoň z této strany tunelu. On říkal, že ne. Dopřála si znovu pomyšlení na mořský břeh. A na něj. Cokoli se teď má stát, jedna rána hluboko v jejím nitru se hojila. Cítila, jak se jí zaceluje hluboká jizva. Byla to nejdražší psychoterapie v dějinách. A to už je co říct, pomyslela si.

</code>

<code>Xi a Sukhavatiová podali hlášení zástupcům svých národů. Ačkoli Nigérie nesehrála při získávání Zprávy ani při stavbě Stroje žádnou významnou roli, Eda se nakonec docela ochotně podvolil dlouhému rozhovoru s nigerijskými státními úředníky. Ale ten byl jen formální ve srovnání s výslechy, kterým je podrobovali pracovníci Projektu. Vajgaj a Ellie podstoupili ještě mnohem propracovanější vyslýchání špičkovými týmy, které sem přiletěly ze Sovětského svazu a ze Spojených států výhradně za tímto specifickým účelem.

Tyto americké a sovětské výslechy nejdříve nepřipouštěly účast cizích státních příslušníků, ale po stížnostech ze strany Světového společenství Stroje se Sovětský svaz a Spojené státy nechaly obměkčit a jednání byla opět mezinárodní.

Jejím výslechem byl pověřen Kitz, a přestože byl se svým úkolem seznámen tak narychlo, dostavil se překvapivě dobře připraven. Valerian a der Heer se jí občas zastali a tu a tam jí položili zkoumavou otázku. Ale bylo to Kitzovo představení.

Oznámil jí, že k jejímu příběhu přistupuje skepticky, ale konstruktivně, což je, jak doufá, ta nejlepší vědecká tradice. Věří, že si Ellie nebude plést přímost jeho otázek s nějakou osobní zaujatostí. Prý k ní má maximální respekt.

On na oplátku nepřipustí, aby jeho úsudek zastínila skutečnost, že byl proti projektu Stroje od samého počátku.

Ellie se rozhodla, že ponechá tento patetický klam bez odpovědi, a začala vyprávět

Nejprve pozorně poslouchal, občas jí položil nějakou doplňující otázku a omlouval se, že ji přerušuje. Druhého dne však nebylo po takových zdvořilostech ani památky.

„Takže toho Nigerijce navštíví jeho žena, tu Indku její mrtvý manžel, toho Rusa jeho rozkošná vnučka, toho Číňana nějaký mongolský diktátor…“

„Qin nebyl žádný Mongol!“

„… a vás, prokristapána, za vámi přijde váš drahý zesnulý otec, který vám říká, že má se svými přáteli spoustu práce s přestavbou vesmíru, ježíšmarjá. Otčenáš, jenž jsi na Nebesích…? Tohle je normální náboženství. Tohle je normální kulturní antropologie. Tohle je normální Sigmund Freud. Copak to nechápete? Nejenže tvrdíte, že váš vlastní otec vstal z mrtvých, ale ještě po nás chcete, abychom vám věřili, že stvořil vesmír…“

„Překrucujete, co…“

„Ale jděte, Arrowayová. Neurážejte naši inteligenci.

Nepředložíte nám ani špetku důkazů a čekáte, že vám uvěříme největší, za vlasy přitažený výmysl všech dob?

Sama to víte nejlíp. Jste moc chytrá žena. Jak jste si mohla myslet, že vám to projde?“

Ellie protestovala. Valerian protestoval také; tento druh výslechu je ztráta času, tvrdil. Stroj právě prochází citlivými fyzikálními testy. Tak bude možné jednoduše ověřit

věrohodnost její výpovědi. Kitz souhlasil, že fyzické důkazy budou důležité. Ale ihned dodal, že samotná podstata jejího vyprávění ji prozrazuje a napomáhá správně pochopit, co se doopravdy stalo.

„Setkání s vaším otcem v Nebi a tak dále, doktorko Arrowayová, je velice výmluvné, protože jste byla vychována v židovsko-křesťanské kultuře. Z celé Pětky jste v podstatě jediná, kdo náleží k této kultuře, a jste také jediná, kdo se setká se svým otcem. Váš příběh jenom přichází příliš jako na zavolanou. Není dost smyšlený.“

Tak to bylo horší, než by ji kdy napadlo. Na okamžik se jí zmocnila gnozeologická panika – jako když nenajdete své auto tam, kde jste ho zaparkovali, nebo když jsou dveře, které jste večer zamkli, ráno dokořán.

„Vy si myslíte, že jsme si to celé vymysleli?“

„Nuže, povím vám to asi takhle, doktorko Arrowayová.

Když jsem byl mladý, pracoval jsem na úřadě prokurátora v Cook County. Když zamýšleli, že někoho obžalují, položili si tri otázky.“ Odpočítával si je na prstech. „Měl příležitost?

Měl prostředky? Měl motiv?“

„Udělat co?“

Zklamaně se na ni podíval.

„Ale naše hodinky jasně ukazovaly, že jsme byli pryč víc jak den,“ zaprotestovala.

„Nechápu, jak jsem mohl být tak hloupý,“ zvolal Kitz a udeřil se dlaní do čela. „Vyvrátila jste můj skvělý argument.

Zapomněl jsem, že je nemožné posunout si hodinky o den napřed.“

„Tím ale naznačujete spiknutí. Myslíte si, že Xi lhal?

Myslíte si, že Eda lhal? Myslíte…“

„Myslím si jen to, že bychom měli začít dělat něco užitečnějšího. Víš, Petře,“ obrátil se Kitz na Valeriana, „jsem přesvědčen, že máš pravdu. Zítra ráno budeme mít první nástin Zprávy o zhodnocení materiálů. Neztrácejme už čas s… historkami. Do té doby to odložíme.“

Der Heer nepromluvil během celého odpoledního jednání ani slovo. Občas se na ni jen neurčitě zazubil a ona si nemohla pomoci, aby to neporovnávala s úsměvem jejího otce. Někdy jí z jeho výrazu vyplynulo, že ji o něco naléhavě žádá, že ji zapřísahá. Ale o co, to tedy netušila; snad aby změnila svou výpověď. Der Heer znal její vzpomínky z dětství a dobře věděl, jak pro svého otce truchlila. Očividně zvažoval možnost, že se zbláznila. V

širším slova smyslu, předpokládala Ellie, rovněž přemítal, nakolik je pravděpodobné, že se zbláznili i ostatní. Masová hysterie. Sdílená halucinace. Folie á cinq.

</code>

<code>Arrowayová, ale mohu vám její obsah stručně shrnout. Co vy na to?“

Ellie přikývla. Doneslo se jí, že zpráva mluví poměrně dost ve prospěch výpovědí členů Pětky. Doufala, že se díky ní konečně skoncuje s celým tím nesmyslem.

„Dvanáctistěn byl zřejmě“ – toto slovo Kitz úmyslně zdůraznil – „vystaven velmi odlišnému prostředí než benzely a podpůrné konstrukce. Zřejmě se podrobil obrovskému napětí v tahu a kompresním tlakům. Je zázrak, že se celá věc nerozpadla na kusy. Takže je zázrak, že jste se současně nerozpadla na kusy ani vy a všichni ostatní. Kromě toho byl dvanáctistěn zřejmě vystaven intenzivnímu záření-

jako indukované radioaktivitě na nízké úrovni, kosmickým paprskům a tak dále. Další zázrak tedy je, že jste přežili tohle záření. Nic jiného dvanáctistěnu nechybí ani nepřebývá. Není na něm ani stopy po obroušení nebo poškrábání vrcholů stran, které podle vás neustále narážely do stěn tunelu. Není na něm jediné škrábnutí, které by Stroj musel utrpět při vstupu do atmosféry Země vysokou rychlostí.“

„Nepotvrzuje to tedy naše výpovědi? Michaeli, zamyslete se nad tím. Tažné napětí a kompresní tlaky – gravitační síly – je přesně to, co vás čeká, když spadnete do klasické černé díry. To už se ví nejmíň padesát let. Nevím, proč jsme nic takového necítili, ale třeba nás dvanáctistěn nějak ochránil. A vysoké záření pochází jak z vnitřku

černých děr, tak z prostředí ve středu Galaxie, což je známý zdroj paprsků gama. Existuje nepřímý důkaz o černých dírách a existuje nepřímý důkaz o galaktickém středu. Přece jsme si tohle všechno nevymysleli. Nevím, proč nejsou hrany ani vrcholy dvanáctistěnu vůbec obroušené, ale to záleží na interakci sotva prostudovaného materiálu s materiálem naprosto neznámým. Žádné jiné škrábance nebo popáleniny bych ani nečekala, protože netvrdíme, že jsme vstoupili do atmosféry Země. Připadá mi, že tento důkaz skoro úplně potvrzuje náš příběh. V čem je problém?“

„Problém je, že lidé jako vy jsou moc chytří. Příliš chytří. Podívejte se na to z hlediska skeptika. Udělejte krok zpátky a podívejte se na to s odstupem. Uvidíte partu nápaditých lidí z různých zemí, kteří si myslí, že se svět řítí do záhuby. Tvrdí, že zachytili složitou Zprávu z vesmíru.“

„Tvrdí?“

„Dovolte mi pokračovat. Rozluští Zprávu a oznámí světu, že mají návod, jak vyrobit velmi komplikovaný Stroj za biliony dolarů. Svět se nachází v legračním stavu, všechna náboženství se třesou před koncem tisíciletí a ke všeobecnému překvapení se Stroj postaví. Udělá se jedna nebo dvě menší změny ve složení posádky a v podstatě ti samí lidé se potom…“

„To nejsou ti samí lidé. Není to Sukhavatiová, není to Eda, není to Xi a kromě toho…“

„Dovolte mi pokračovat. V podstatě ti samí lidé se potom do Stroje posadí. Vzhledem k tomu, jak je ta věc postavená, po jejím spuštění ty lidi bohužel nikdo nevidí ani neslyší. Takže Stroj se zapne a pak se sám vypne. Jakmile je v chodu, nedá se vůbec zastavit dříve, než za dvacet minut.

Fajn. O dvacet minut později ze Stroje vypochodují ti samí lidé, radostí celí bez sebe, a vykládají nějakou přihlouplou historku o tom, jak cestovali rychleji než světlo černými dírami do středu Galaxie a zpátky. A teď si představte, že uslyšíte tenhle příběh, a přitom jste jenom normálním způsobem obezřetná. Chcete vidět jejich důkazy. Fotky, videozáznamy a jiné informace. A víte co? Všechno se to jen tak smazalo. Přivezli tedy alespoň nějaké artefakty vyspělé civilizace, která podle nich žije ve středu Galaxie?

Ne. Nějaké suvenýry? Ne. Kus šutru? Ne. Domácí zvířátko?

Ne. Jediným fyzickým důkazem je nepatrné poškození Stroje. Takže se musíte ptát, nemohli lidé, kteří jsou tak chytří a mají takovou motivaci, naaranžovat něco, co vypadá jako gravitační tlaky a poškození zářením, zvlášť když mohli utratit dva biliony dolarů během nepřetržitého padělání důkazů?“

Ellie zalapala po dechu. Dobře si pamatovala, kdy se jí to stalo naposled. Tohle je opravdu jedovatá rekonstrukce událostí. Nechápala, co na ní Kitze tak přitahuje. Musí být fakt v těžké krizi, pomyslela si.

„Nemyslím si, že vám bude ten váš příběh někdo věřit,“ pokračoval. „Tohle je nejpropracovanější – a nejdražší – kachna, kterou kdy někdo vymyslel. Vy a vaši přátelé jste se pokusili oblafnout prezidentku Spojených států a oklamat americký lid, nemluvě o všech ostatních vládách na Zemi. Vážně si asi musíte myslet, že kromě vás jsou všichni úplně pitomí.“

„Michaeli, tohle je šílenství. Desítky tisíc lidí pracovaly na přijímání Zprávy, na jejím rozluštění a na stavbě Stroje.

Zpráva je na kazetách a kompaktech a výtiscích v observatořích celého světa. Myslíte si, že jde o spiknutí, do kterého jsou zapojeni všichni radioastronomové na světě a všechny letecké a kybernetické společnosti a…“

„Ne, tak velké spiknutí vy nepotřebujete. Jediné, co potřebujete, je vysílač ve vesmíru, který vypadá, jako kdyby vysílal z Vegy. Povím vám, jak jste to podle mě udělali.

Připravíte Zprávu a získáte někoho – někoho, kdo má přístup k odpalování raket – aby vám vysílač dopravil nahoru. Pravděpodobně v rámci nějaké jiné mise. A na nějakou oběžnou dráhu, na které to bude vypadat jako siderální pohyb. Možná že tam těch satelitů máte víc. Potom se vysílač zapne, zatímco vy všichni už čekáte ve své šikovné observatoři, abyste zachytili údajnou Zprávu, udělali velký objev a řekli nám ubohým nevzdělancům, co to vlastně všechno znamená.“

To už bylo moc i na apatického der Heera. Probral se ze své oblíbené zhroucené polohy v křesle. „Vážně, Miku,“

začal, ale Ellie mu skočila do řeči.

„Za převážnou část dešifrovacího procesu jsem neodpovídala já. Dělala na tom spousta lidí. Hlavně Drumlin. Jak víte, vždycky byl zapřísáhlý skeptik. Ale jakmile přišla Zpráva, byl o ní naopak zcela přesvědčen.

Neslyšel jste od něj jedinou námitku.“

„Ach ano, chudák Dave Drumlin. Nebožtík Dave Drumlin. Narafičila jste to. Na profesora, kterého jste nikdy neměla ráda.“

Der Heer se zabořil ještě níž do křesla a ji najednou s hrůzou napadlo, že by mohl Kitze klidně obšťastnit nějakými řečmi z druhé ruky, respektive z postele. Podívala se na něj pozorněji. Nemohla si být jistá.

„Během dešifrování Zprávy jste nemohla dělat všechno. Měla jste toho tolik na práci. Takže jste tu a tam přehlédla to a zapomněla ono. A teď se objeví stárnoucí Drumlin, kterému dělá starosti, jak ho jeho bývalá studentka převyšuje a sklízí všechnu slávu. Najednou mu dojde, jak se do toho zaplést, jak sehrát ústřední roli. Apelovala jste na jeho narcisismus a zapřáhla jste ho. Kdyby na rozluštění nepřišel, tak byste mu pomohla. A kdyby došlo na nejhorší, odloupla byste všechny slupky té cibule sama.“

„Tvrdíte, že jsme dokázali vymyslet takovou Zprávu sami. To je pro mě a pro Vajgaje opravdu nesmírný

kompliment. Je to také nesmysl. Něco neproveditelného.

Zeptejte se jakéhokoli kompetentního inženýra, jestli takový typ Stroje – který zahrnuje zcela nové průmyslové postupy, součástky na Zemi naprosto neznámé – zeptejte se ho, jestli by něco takového mohlo vymyslet pár fyziků a radioastronomů na dovolené. Kdy jsme podle vás měli mít čas vymyslet takovou Zprávu, i kdybychom snad věděli jak?

Podívejte se, kolik je v ní bitů informací. Trvalo by nám to léta.“

„Měli jste na to léta, zatímco se Argus nehýbal z místa.

Projekt měl být každou chvíli ukončen. Sám Drumlin, vzpomínáte, se o to zasazoval. Takže právě včas se vám podaří najít Zprávu. A hned je po úvahách o ukončení vašeho milého projektu. Ano, jsem přesvědčen, že vy a ten Rus jste si celou tu věc vykouzlili ve svém volném čase.

Měli jste na to léta.“

„To je šílenství,“ řekla tiše.

Do hovoru se vložil Valerian. Prý byl s doktorkou Arrowayovou v dotyčném období ve stálém kontaktu.

Dělala produktivní vědeckou práci. Nikdy neměla čas, kterého by bylo třeba na tak promyšlený a propracovaný podvod. Přestože si jí velmi cení, nezbývá mu než souhlasit, že Zpráva a Stroj se zcela vymykají jejím schopnostem – a schopnostem vůbec kohokoli. Kohokoli na Zemi.

Ale Kitz mu to nebaštil. „To je osobní úsudek, doktore Valeriane. Ale kolik lidí, tolik úsudků. Máte doktorku

Arrowayovou rád. Chápu. Já ji mám také rád. Je docela pochopitelné, že ji budete bránit. Nemám vám to za zlé. Ale je tu jeden přesvědčivý důkaz. Ještě o něm nevíte. Povím vám ho.“

Nahnul se dopředu a pátravě si Ellie prohlížel.

Očividně ho zajímalo, jak zareaguje na to, co se jí chystá říci.

„Zpráva se zastavila v okamžiku, kdy jsme aktivovali Stroj. V momentě, kdy benzely dosáhly stanovené rychlosti.

Na sekundu. Na celém světě. Všechny rádiové observatoře s Vegou v zorném poli viděly to samé. Neřekli jsme vám to dříve, abychom vás nerozptýlili od podávání hlášení. Zpráva se zastavila v půli bitu. Tak to od vás tedy bylo opravdu hloupé.“

„O tom vůbec nic nevím, Michaeli. Ale co má být, jestli se Zpráva zastavila. Splnila svůj účel. Postavili jsme Stroj a vydali jsme se… tam, kde nás chtěli mít.“

„Staví vás to do podivné pozice,“ pokračoval.

Najednou si uvědomila, kam Kitz mm. Tohle nečekala.

On argumentoval spiknutím, ale ona přemítala o šílenství.

Jestli není šílený Kitz, mohla by být ona? Když naše technologie dokáže vyrábět látky, které vyvolávají přeludy, dokázala by mnohem vyspělejší technologie vyvolávat vysoce detailní kolektivní halucinace? Na okamžik jí to připadalo možné.

„Představme si, že máme minulý týden,“ povídal Kitz.

„Rádiové vlny, které právě teď přicházejí na Zem, by podle všeho měly být z Vegy vyslány před dvaceti šesti lety. Trvá jim šestadvacet let, než k nám doletí vesmírem. Ale před šestadvaceti lety, doktorko Arrowayová, neexistoval žádný ústav Argus a vy jste spávala s kluky na LSD a reptala kvůli Vietnamu a Watergate. Vy vědci jste tak mazaní a zapomenete na rychlost světla. Samotná aktivace Stroje nemůže v žádném případě vypnout Zprávu, dokud neuplyne minimálně dalších šestadvacet let – ledaže byste v normálním vesmírném prostoru mohla vysílat zprávy rychleji než světlo. A oba víme, že něco takového není možné. Vzpomínám si, jak jste si stěžovala, jak jsou Rankin a Joss zabednění, když nevědí, že nemohou cestovat rychleji než světlo. Překvapuje mě, jak jste si mohla myslet, že vám tohle projde.“

„Michaeli, poslouchejte. To je stejné jako otázka, jak jsme se mohli dostat odsud tam a zase zpět prakticky mimo časový rozměr. Nebo za dvacet minut, to je jedno. Může to souviset s kauzalitou kolem singularity. V tomhle oboru nejsem žádný expert. Měli byste si promluvit s Edou nebo Vajgajem.“

„Díky za radu,“ řekl. „Už se stalo.“

Představila si Vajgaje, podrobeného srovnatelně ostrému výslechu ze strany jeho starého protivníka Archandělského nebo rovnou Barudy, člověka, který

navrhoval zničit radioteleskopy a spálit všechna data.

Pravděpodobně to spolu s Kitzem probrali o samotě, než se pustili do téhle trapné záležitosti. Doufala jen, že to Vajgaj zvládá statečně.

„Rozumíte, doktorko Arrowayová? Jsem si jist, že ano.

Ale dovolte mi, abych to znovu vysvětlil. Můžete mě klidně upozornit, kdyby mi něco uniklo. Před dvaceti šesti lety vyrazily tyhle rádiové vlny k Zemi. Teď si je představte ve vesmíru mezi Vegou a Zemí. Jakmile rádiové vlny opustí Vegu, nikdo už je nedohoní. Nikdo je nemůže zastavit. I kdyby se vysílač dozvěděl okamžitě – skrze černou díru, chcete-li – že byl Stroj aktivován, stejně by trvalo dalších dvacet šest let, než by signál přestal na Zem přicházet. Vaši Vegané nemohli vědět už před šestadvaceti lety, kdy bude Stroj aktivován. A na minutu. Musela byste jim poslat zprávu o dvacet šest let zpátky časem, aby se Zpráva zastavila přesně třicátého prvního prosince 1999. Chápete to, ne?“

„Ano, chápu. Tohle je zcela neprobádaná oblast. Víte, neříká se tomu časoprostorové kontinuum jen tak pro nic za nic.

Když

dovedou

vytvořit

tunely

prostorem,

předpokládám, že také dovedou vytvořit nějaké tunely časem. Skutečnost, že jsme se vrátili o den dřív, naznačuje, že umějí přinejmenším částečně cestovat v čase. Je tedy možné, že jakmile jsme opustili Stanici, poslali zprávu o šestadvacet let zpátky časem, aby vysílání vypnuli. Nevím.“

„Vidíte, jak vám vyhovuje, že se Zpráva zastavila zrovna teď. Kdybyste ji vysílali dosud, mohli jsme najít váš malý satelit, chytit ho a přivézt zpátky nahrávku vysílání. To by byl definitivní důkaz, že šlo o podvod. Jednoznačný důkaz. Ale to jste nemohli riskovat. Takže jste se omezili na tu svou hantýrku o černých dírách. Musí vám být asi pěkně trapně.“

Tvářil se přímo ustaraně.

Bylo to jako nějaká paranoidní představa, v níž se zmatená

směsice

nevinných

faktů

překrucuje

v

komplikované spiknutí. Fakta v tomto případě nebyla zrovna všední a bylo tedy nanejvýš logické, že zodpovědné orgány chtěly prověřit možnost i jiných vysvětlení. Ale Kitzův výklad událostí byl tak zlovolný, že prozrazoval, pomyslela si, člověka skutečně zraněného, bázlivého, trpícího.

Pravděpodobnost, že všechno byla jen kolektivní halucinace, jí připadala zase o něco menší. Ale zastavení přenosu Zprávy – jestli se odehrálo tak, jak řekl Kitz – jí dělalo starosti.

„A tak si říkám, doktorko Arrowayová, vy vědci máte skvělé mozky, abyste tohle všechno vymysleli, a také jste měli motivaci. Ale sami nemáte dostatečné prostředky. Jestli to nebyli Rusové, kdo vám pomohl s tím vaším satelitem nahoru, mohl to být kterýkoli z půltuctu dalších států, které mohou odpalovat rakety. Ale to všechno už jsme si prověřili. Na patřičnou oběžnou dráhu nikdo žádný takový

satelit nevypustil. Takže zbývá soukromá způsobilost k odpalování raket. A nejzajímavější možností, na kterou jsme byli upozorněni, je pan S. R. Hadden. Znáte ho?“

„Nebuďte směšný, Michaeli. O Haddenovi jsem s vámi mluvila před odletem na Metuzalému. “

„Jen jsem se chtěl ujistit, že se shodneme v základních věcech. Co byste řekla tomuhle: vy a ten Rus zosnujete tenhle plán. Získáte na svou stranu Haddena, aby vám financoval počáteční fáze – provedení satelitu, vymyšlení Stroje, rozluštění Zprávy, zfalšování poškození zářením a tak dále. Po zahájení projektu Stroje může na oplátku manipulovat s částí těch dvou bilionů dolarů. Ten nápad se mu líbí. Mohl by na něm enormně vydělat a z jeho minulostí je navíc známo, že vždycky miloval, když mohl otravovat život vládě. Když při dešifrování Zprávy uvíznete na mrtvém bodě, když nemůžete najít klíč, dokonce za ním zajdete. A on vám řekne, kde ho hledat. To bylo také neopatrné. Bylo by lepší, kdybyste na to přišla sama.“

„To by bylo ale příliš neopatrné,“ uvedl der Heer.

„Copak by někdo, kdo by se sám dopouštěl podvodu…“

„Kene, ty mě vážně překvapuješ. Byl jsi hrozně důvěřivý, víš? Dokazuješ mi tady přesně to, proč si Arrowayová a ostatní mysleli, že bude chytré zeptat se Haddena na radu. A ujistit se, že dobře víme, že za ním šla.“

Zaměřil svou pozornost opět na ni. „Doktorko Arrowayová, zkuste se na náš problém podívat očima neutrálního pozorovatele…“

Kitz ještě přitvrdil, když vymýšlel zcela nové, přímo oslnivé sledy událostí, které dával do nevídaných souvislostí, a přepisoval celé kapitoly jejího života. Nikdy si nemyslela, že by byl Kitz hloupý, ale také ji ani nenapadlo, že by mohl být takhle vynalézavý. Třeba mu někdo pomohl.

Ale emotivní impuls k této smyšlené představě vycházel jednoznačně od něj.

Kitz teď překypoval rozmáchlými gesty a řečnickými frázemi. Tohle nebyla pouhá součást jeho práce. Tenhle výslech, tahle alternativní interpretace událostí v něm probudily cosi vášnivého. Za chvíli jí došlo, co to asi je.

Pětka se nevrátila s žádnými bezprostředními vojenskými poznatky, s žádným politickým likvidním kapitálem, ale jen s nějakým vyprávěním, které bylo více než podivné. A mělo určité vedlejší aspekty. Kitz je nyní pánem nejničivějšího vojenského arzenálu na Zemi, zatímco Správci budují galaxie. Kitz je přímým potomkem amerických i sovětských vůdců, kteří vynalezli strategii jaderné konfrontace, zatímco Správci jsou směsicí rozmanitých druhů z různých planet, pracujících společně a v dokonalé harmonii. Už jejich samotná existence je jakýmsi nevysloveným pokáráním. A pak, uvažte možnost, že by mohli aktivovat tunel z druhé strany a že by tomu Kitz nemohl vůbec nijak zabránit. Mohli

by tu být v jediném okamžiku. Jak by za takových okolností Kitz ubránil své Spojené státy? Právě jeho podíl na rozhodnutí Stroj postavit – což se teď aktivně snažil překroutit – by pak mohl přísný vojenský tribunál interpretovat jako úmyslné zanedbání povinností. A jak by Kitz vůbec mohl mimozemšťanům vysvětlit svou funkci správce planety, která byla jemu a jeho předchůdcům svěřena? I kdyby se z tunelu nevyřítili žádní zuřiví andělé pomsty a vyšla by jen najevo pravda o výpravě Pětky, svět by se změnil. Už teď se měnil. A změnil by se ještě víc.

Znovu na něj pohlédla s upřímným soucitem.

Přinejmenším po celé stovky generací vládli světu mnohem horší lidé než on. Kitz má jen tu smůlu, že přišel na řadu, zrovna když se přepisují pravidla hry.

„…i kdybych snad věřil každému detailu vašeho vyprávění,“ povídal, „nemyslíte, že s vámi mimozemšťané ošklivě naložili? Zneužijí vašich nejvroucnějších citů a převléknou se za vašeho drahého tátu. Pořádně vám ani neřeknou, co dělají, osvítí všechny vaše filmy, zničí všechna data a ani vás nenechají, abyste tam zapomněla tu pitomou palmovou ratolest. Nic z palubního nákladu nechybí, kromě trochy jídla, a nic do palubního nákladu nepřibylo, kromě trochy písku. Takže jste za dvacet minut zhltli trochu jídla a vysypali z kapes trochu písku. Vrátíte se za jednu nanosekundu nebo tak nějak po startu, takže z pohledu

jakéhokoli neutrálního pozorovatele jste neodstartovali vůbec.

Podívejte,

kdyby

nám

chtěli

mimozemšťané

jednoznačně dokázat, že jste opravdu někam odcestovali, vrátili by vás zpátky o den nebo o týden později. Je to tak?

Kdyby aspoň na chvilku uvnitř benzelů nic nebylo, byli bychom si naprosto jisti, že jste někam zmizeli. Kdyby vám to chtěli zjednodušit, nevypnuli by Zprávu. Nemám pravdu?

Takhle to vypadá hloupě, chápete? Mohlo jim to přece dojít.

Proč by vám chtěli komplikovat život? A existují i jiné možnosti, jak mohli váš příběh podpořit. Mohli vám dát něco na památku. Nemuseli vám smazat ty filmy. Pak by nikdo netvrdil, že je tohle všechno jenom rafinovaný podvod. Tak proč to neudělali? Proč neudělali nic, čím by potvrdili vaše vyprávění? Strávila jste léta svého života tím, že jste se je snažila najít. Copak neoceňují, co všechno jste pro ně udělala?

Ellie, jak si můžete být tak jistá, že se váš příběh skutečně stal? Jestli, jak tvrdíte, není tohle všechno podvod, nemohl by to být… nějaký přelud? Já vím, je to nepříjemné pomyšlení. Nikdo si nechce připustit, že se trošku zbláznil.

Vezmeme-li však v úvahu duševní vypětí, které jste podstoupila, není na tom nic zvláštního. A když vaší jedinou alternativou je kriminální spiknutí… Možná si to ještě budete chtít dobře rozmyslet.“

Ellie tak již dávno učinila.

</code>

<code>Později téhož dne se s Kitzem sešla o samotě. V

podstatě byla navržena dohoda. Ellie neměla v nejmenším úmyslu s ní souhlasit. Ale Kitz byl připraven i na tuto možnost.

„Vy jste mě od samého začátku neměla ráda,“ řekl.

„Ale já se nad to dokážu povznést. Uděláme teď něco opravdu férového.

Už jsme vydali tiskové prohlášení v tom smyslu, že když jsme se Stroj pokusili aktivovat, jednoduše nefungoval.

Přirozeně se snažíme pochopit, v čem byla chyba. S

ohledem na všechny ostatní nezdary ve Wyomingu a Uzbekistánu nebude nikdo pochybovat ani o tomhle.

Za několik týdnů pak oznámíme, že jsme s tím pořád nikam nepohnuli. Udělali jsme vše, co bylo v našich silách.

Údržba Stroje je příliš drahá, než abychom si ji mohli dovolit. Nejspíš zatím prostě nejsme dost chytří na to, abychom mohli určit, kde se stala chyba. Koneckonců také pořád hrozí určité nebezpečí. Vždycky jsme to věděli. Stroj by mohl vybuchnout nebo tak něco. Takže podrženo a sečteno, nejlepší bude dát projekt Stroje k ledu – alespoň na chvíli. To ještě neznamená, že jsme se nesnažili.

Hadden a jeho kamarádi by s tím samozřejmě nesouhlasili, ale vzhledem k tomu, že od nás odešel…“

„Hadden je jenom tři sta kilometrů nad námi,“

upozornila Ellie.

„Ach, vy to nevíte? Sol zemřel zrovna tou dobou, kdy došlo k aktivaci Stroje. Stalo se to docela kuriózním způsobem. Promiňte, měl jsem vám to říct dřív. Zapomněl jsem, že jste si byli… blízcí.“

Nevěděla, jestli má Kitzovi věřit. Haddenovi bylo teprve přes padesát a posledně rozhodně vypadal, že se těší nejlepšímu zdraví. Tuhle záležitost si prověří později, rozhodla se Ellie.

„A co se podle vás stane s námi?“ zeptala se.

„S námi? S kým, s námi?“

„S námi. S námi pěti. S těmi, kdo cestovali na palubě Stroje, který podle vašeho názoru nikdy nefungoval.“

„Ach tak. Ještě sem tam nějaký menší výslech a budete volní. Nepředpokládám, že by byl kdokoli z vás tak nerozumný, aby tuhle nesmyslnou historku vykládal venku.

Ale jen tak pro jistotu připravujeme o vás pěti některé psychiatrické materiály. Posudky. Jenom do šuplíku.

Vždycky jste byli všichni trochu rebelští, naštvaní na systém – ať už jste vyrůstali v kterémkoli z nich. To je v pořádku.

Je dobré, když jsou lidé nezávislí. U nás je v tom jedině podporujeme, zvláště u vědců. Ale nervové vypětí během několika posledních let bylo vyčerpávající – ne vyloženě deprimující, ale vyčerpávající určitě. Zvláště pro doktorku Arrowayovou a doktora Lunačarského. Nejdříve pracují na nalezení Zprávy a na jejím rozluštění a pak přesvědčují vlády na celém světě, aby povolily stavbu Stroje. Nato

problémy s konstrukcí, průmyslová sabotáž, přímá účast na Aktivaci, která nikam nevede… Bylo to drsné. Samá práce a žádné koláče. A vědci jsou stejně vždycky hrozně vynervovaní. Když se všichni kvůli selhání Stroje trochu pomátnete, všichni s vámi budou soucítit. Pochopí vás. Ale nikdo neuvěří vašemu vyprávění. Nikdo. Když se budete chovat rozumně, nebudeme mít jediný důvod, abychom někdy vaše posudky zveřejnili.

Bude jasné, že Stroj je pořád tady. Jakmile se obnoví spojení s okolním světem, pustíme sem několik fotografů ze seriózních tiskových agentur. Ukážeme jim, že Stroj nikam neodletěl. A posádka? Posádka je pochopitelně zklamaná.

Možná i trochu sklíčená. Prozatím se prostě nechce vybavovat s tiskem.

Nemyslíte, že je to skvělý plán?“ Usmál se. Asi chtěl, aby ocenila, jak je to nádherná intrika. Neřekla nic.

„Nemyslíte, že jsme se zachovali velice rozumně poté, co jsme utratili dva biliony dolarů za tu hromadu hoven?

Mohli jsme vám napálit doživotí, Arrowayová. Ale my vás pouštíme na svobodu. Nemusíte ani skládat kauci. Myslím, že se chováme jako gentlemani. Je to duch nového tisíciletí.

Je to Mašindo.“

KAPITOLA 22

GlLGAMEŠ

Že se nikdy nenavrátí,

proto je život tak sladký.

EMILY DICKINSONOVÁ

Báseň číslo 1741

V TÉTO DOBĚ – velkoryse zvěstované jako úsvit Nového věku – se staly drahou samozřejmostí pohřby ve vesmíru. Tento komerčně dostupný a konkurenční podnik se zalíbil především lidem, kteří by si dříve přáli, aby byly jejich ostatky rozptýleny nad jejich rodným krajem nebo alespoň nad továrním městem, z něhož vytěžili své první jmění. Ale dnes jste si mohli zařídit, aby se vaše ostatky plavily kolem Země navždy – nebo alespoň natolik navždy, jak dlouho vydrží hmota na tomto světě. Museli jste jen připojit krátký dodatek ke své závěti. Po vaší smrti a kremaci – samozřejmě za předpokladu, že máte patřičné finanční prostředky – bude pak váš popel stlačen do malinké urničky, na kterou se vyrazí vaše jméno a datum narození a smrti, krátký pamětní verš a náboženský symbol dle vašeho výběru (ze tří možností). Společně se stovkami podobných miniaturních hrobů potom budete vyneseni ze Země a vysazeni ve střední výšce, čímž se efektivně vyhnete jak přeplněným koridorům geosynchronní oběžné dráhy, tak znepokojujícímu atmosférickému tahu na spodní oběžné dráze Země. Váš popel bude triumfálně kroužit kolem své rodné planety uprostřed pásma Van Allenova záření, blizardu protonů, kam by se žádný satelit, který má všech pět pohromadě, nikdy neodvážil. Ale popelu je to jedno.

A tak se v těchto výšinách Země začala zahalovat do ostatků svých vůdčích osobností a nepoučený návštěvník ze

vzdálených světů by se mohl právem domnívat, že narazil na nějakou chmurnou nekropoli kosmického věku. Riskantní poloha této márnice byla také důvodem, proč se zde nekonaly žádné vzpomínkové akce truchlících příbuzných.

Když S. R. Hadden o tomto úkazu uvažoval, byl zděšen, s jak malou dávkou nesmrtelnosti byly tyto zesnulé celebrity ochotny se spokojit. Všechny jejich organické součásti – mozky, srdce, prostě vše, co z nich dělalo jedinečné osobnosti – se při jejich kremaci rozloží na atomy.

Po kremaci z vás nezbude vůbec nic, pomyslel si, jenom kosti rozpadlé v prach, což by nestačilo ani velmi vyspělé civilizaci, aby vás podle takových zbytků mohla rekonstruovat. A aby toho nebylo málo, vaše urna putuje rovnou do Van Allenova pásma, kde se i váš popel ještě víc usmaží.

O kolik by bylo lepší, kdyby se několik vašich buněk dalo zachovat! Opravdových živých buněk s nedotčenou DNA. Hadden si ihned představil obchodní společnost, která by za rozumný poplatek zmrazila některé vaše epitelové tkáně a vynesla je vysoko na oběžnou dráhu – rozhodně výše než do Van Allenova pásma a možná ještě výš než na geosynchronní oběžnou dráhu. Nemáte nejmenší důvod hned umírat. Udělejte to hned, dokud na to myslíte. Potom vás přinejmenším mimozemští molekulární biologové – nebo jejich pozemští kolegové v daleké budoucností – budou moci rekonstruovat nebo klonovat víceméně úplně od

začátku. Promnete si oči, protáhnete se a probudíte se v roce deset milionů. A i kdyby s vašimi ostatky nikdo nic neudělal, pořád budou existovat rozmanité kopie vašich genetických informací. Budete naživu ve své podstatě. V

tom či onom případě se dá říci, že budete žít navždy.

Ale jak o tom tak Hadden uvažoval, i tento plán mu připadal příliš skromný. Protože pár buněk seškrábnutých z chodidel, to nejste doopravdy vy. Když to budete myslet opravdu vážně, měli byste k tomu přidat rodinné fotografie, do nejmenšího detailu vypracovaný životopis, všechny vaše knihy a nahrávky, které jste měli rádi, a vůbec co možná nejvíce dalších informací o vaší osobě. Například oblíbené značky vody po holení nebo dietní koly. Věděl, že je to přehnaně egoistická představa, ale zamiloval si ji.

Koneckonců, tahle doba vytvářela soustavné eschatologické delirium. Bylo přirozené přemýšlet o svém vlastním konci, když všichni ostatní uvažovali o zániku celého druhu či planety nebo o masovém nanebevzetí Vyvolených.

Nemůžete čekat, že budou mimozemšťané umět anglicky. Pokud vás mají rekonstruovat, musejí znát váš jazyk. Takže musíte přidat i nějaký ten překlad, což byl problém, v němž se Hadden vyžíval. Bylo to skoro jako pravý opak problému s dešifrováním Zprávy.

Tohle všechno si žádalo solidní kosmickou kabinu, tak solidní, abyste se už nemuseli omezit na pouhé vzorky tkání.

Stejně tak můžete poslat celé své tělo. Když se vám podaří

nechat se rychle zmrazit hned po smrti, získáte dodatečnou výhodu. Možná že budete ještě v natolik funkčním stavu, že ať už vás najde kdokoli, třeba pro vás udělá víc než pouhou rekonstrukci. Třeba vás znovu probudí k životu – samozřejmě až poté, co dá do pořádku to, na co jste zemřeli.

Kdybyste však před zmrazením trochu povadli – protože se, řekněme, příbuzní včas nedozvěděli, že už jste po smrtí – vyhlídky na oživení by se značně zmenšily. Jestli má něco opravdu smysl, pomyslel si Hadden, pak je to zmrazit někoho ještě před smrtí. Tím se významně zvýší pravděpodobnost pozdějšího vzkříšení, ačkoli po této službě bude zřejmě velmi omezená poptávka.

Ale proč vlastně těsně před smrtí? Dejme tomu, že víte, že vám zbývá jenom jeden nebo dva roky života. Nebylo by lepší nechat se raději zmrazit hned, přemítal Hadden – než se maso zkazí? I tehdy, povzdechl si, bez ohledu na charakter vaší zhoubné nemoci, by totiž po vašem oživení mohla být stále nevyléčitelná; budete zmraženi po celý geologický věk a pak se probudíte, jen abyste zase rychle zemřeli na melanózu nebo srdeční infarkt, o nichž mimozemšťané nemusí vůbec nic vědět.

Ne, dospěl Hadden k závěru, existuje jen jedna dokonalá realizace této myšlenky: na cestu ke hvězdám bez zpáteční jízdenky se musí vydat někdo, kdo se těší nejlepšímu zdraví. Průvodní výhodou pro vás bude, že se tak alespoň vyhnete ponížení v nemoci a ve stáří. Daleko od

vnitřní sluneční soustavy klesne vaše tělesná teplota jen na několik stupňů nad absolutní nulou. Nebude třeba žádného dalšího chlazení. Doživotní péče zajištěna. A zdarma.

Těmito myšlenkovými pochody se Hadden dopracoval až ke konečné fázi své představy: je-li třeba několika let, než se dostanete do mezihvězdného chladu, můžete klidně zůstat vzhůru na tu nádhernou podívanou a nechat se rychle zmrazit, až když opustíte naši sluneční soustavu. To bude také minimalizovat nadměrnou závislost na kryogenních zařízeních.

</code>

<code>miliardáře, kterého skolila malá včelka, neunikla pozornosti redakčních článků a nedělních kázání.

Ale tohle všechno byl ve skutečnosti obyčejný podvod.

Nikdy nebyla žádná včela, žádné žihadlo a žádná smrt.

Hadden se těšil výbornému zdraví. Místo toho se úderem Nového roku, devět hodin po aktivaci Stroje, zažehly raketové motory velké vedlejší lodi, zakotvené u Metuzalému. Bleskově dosáhla únikové rychlosti ze soustavy Země – Měsíc. Nazval ji Gilgameš.

Hadden strávil celý svůj život hromaděním moci a úvahami o čase. Čím víc máte moci, zjistil, tím víc po ní toužíte. Moc a čas spolu souvisí, neboť všichni lidé jsou si rovni ve smrti. Proto si staří vládci stavěli monumenty. Ale tyto monumenty podlehnou erozi a vladařské úspěchy upadnou v zapomnění; stejně tak i jména vládců samotných.

A co je nejdůležitější, oni sami jsou dočista mrtví. Ne, tohle bylo elegantnější, krásnější, uspokojivější. On nalezl zadní vrátka ze spárů času.

Kdyby se o svých plánech jen zmínil na veřejností, určitě by nastaly určité komplikace. Jaké by bylo přesné právní postavení Haddena zmrazeného na čtyřech stupních Kelvina deset miliard kilometrů od Země? Kdo by řídil jeho společností? Takhle to bylo mnohem spořádanější. V malém dodatku ke své propracované poslední vůli a závětí zanechal svým dědicům a následníkům novou společnost, specializovanou na raketové motory a kryogenní systémy,

která bude později nazvána Nesmrtelnost, a.s. On už se tím nebude muset nikdy zabývat.

Na palubě Gilgameše nebylo rádio. Nechtěl se už dozvědět, co se stalo s Pětkou. Nechtěl mít už o Zemi žádné zprávy – nic skličujícího, ani nic povzbuzujícího, nic z té bezduché vřavy, kterou moc dobře znal. Jenom samota, vznešené myšlenky… ticho. Kdyby se během několika následujících let mělo stát něco nepříznivého, kryogenní systémy Gilgameše mohl aktivovat stisknutím jediného tlačítka. Do té doby tu měl celou knihovnu své oblíbené hudby, literatury a videokazet Nebude sám. Nikdy nebyl moc společensky založený. Yamagishi uvažoval, že poletí s ním, ale nakonec couvl; byl by ztracen, vysvětlil, bez svého „osobního personálu“. A tato cesta nebyla pro personál dostatečně lákavá ani adekvátně pohodlná. Monotónní strava a skromná společenská zařízení mohou být pro někoho zastrašujícími faktory, ale Hadden o sobě věděl, že je především člověkem velkých snů. Na vlastním pohodlí mu vůbec nezáleželo.

Za dva roky bude tento létající sarkofág zachycen gravitačním polem Jupitera, těsně vedle jeho radiačního pásma, jako z praku vystřelen kolem planety a pak vymrštěn do mezihvězdného prostoru. Najeden den se Haddenovi naskytne ještě fantastičtější pohled než z okna své pracovny na Metuzalému – pohled na pestrobarevná vířící oblaka Jupitera, naší největší planety. Kdyby to byla jen otázka

efektní podívané, Hadden by si vybral Saturn a jeho prstence. Dával přednost prstencům. Ale na Saturn to ze Země trvá minimálně čtyři roky, což by bylo po zvážení všech okolností příliš riskantní. Když kráčíte za nesmrtelností, musíte být velice opatrní.

Při současných rychlostech trvá cesta k naší nejbližší hvězdě deset tisíc let. Když jste však zmraženi na čtyři stupně nad absolutní nulou, máte spoustu času. Ale jednoho krásného dne – tím si byl jist, i kdyby se to mělo stát za milion let – náhodou Gilgameš vstoupí do sluneční soustavy někoho jiného. Nebo bude jeho pohřební koráb zachycen v temnotě mezi hvězdami a nějaké jiné bytosti – velmi vyspělé, velmi prozíravé – vezmou sarkofág na palubu a samy už budou vědět, co mají dělat. Nikdo se o to vlastně ještě nikdy nepokusil. Žádný člověk, který kdy na Zemi žil, nebyl tak blízko.

Přesvědčen, že jeho konec bude jeho začátkem, zavřel Hadden oči a zkusmo si složil ruce na hruď, zatímco motory Gilgameše se znovu zažehly, tentokrát o něco úsečněji, a nablýskaná loď hladce vyrazila na svou dlouhou cestu ke hvězdám.

Bůhvíco se bude za tisíce let odehrávat na Zemi, pomyslel si. Není to jeho problém. Nikdy vlastně ani nebyl.

Ale on, on bude spát, hluboko zmražený, zatímco jeho dokonale zachovalý sarkofág se bude hnát mezihvězdnou prázdnotou. Překoná tak faraóny, přemůže Alexandra

Velikého, předstihne Qina. Hadden totiž zosnoval své vlastní Vzkříšení.

KAPITOLA 23

PŘEPROGRAMOVÁNÍ

Neb ne nějakých vtipně složených básní

následujíce…

ale jakožto ti, kteříž jsme očima svýma viděli.

Druhá epištola sv. Petra, 1:16

Pohleďte a pamatujte. Pohleďte na toto nebe;

pohleďte hloub a hloub do vzduchu

průzračného jak

moře, jež je bez hranic,

ač pro modlící je hranicí.

Nyní mluvte, mluvte do posvátné klenby.

Co slyšíte? Co vám nebe odpovídá?

Nebesa zesnula; toto není váš domov.

</code>

<code>Cestopis pro vyhnance

TELEFONNÍ VEDENÍ bylo opraveno, silnice

protaženy pluhy a pečlivě vybraným zástupcům světového tisku byla umožněna krátká návštěva ústavu. Několik málo reportérů a fotografů bylo provedeno třemi otvory v benzelech a vzduchovou předsíní dále do dvanáctistěnu.

Reportéři se usadili do křesel, která původně patřila Pětce, a natočili zde televizní komentáře, v nichž celému světu pověděli o nezdaru prvního odvážného pokusu aktivovat Stroj. Ellie a její kolegy si vyfotili zpovzdálí na důkaz, že jsou všichni živi a zdrávi, ale zatím neměla být poskytována žádná interview. Projekt Stroje dělal inventuru a zvažoval své budoucí možnosti. Tunel z Honšú na Hokkaido byl opět otevřen, ale průjezd ze Země na Vegu byl uzavřen. Toto tvrzení sice v praxi neověřili – Ellie by zajímalo, jestli se Projekt pokusí znovu roztočit benzely, až se odsud Pětka konečně vzdálí – ale věřila tomu, co jí bylo řečeno: napodruhé už Stroj fungovat nebude; bytosti ze Země nebudou mít opětovný přístup k tunelům. Můžeme si vytvářet tolik drobných zvrásnění v časoprostoru, kolik se nám zlíbí; budou nám k ničemu, když se nepřipojí nikdo z druhé strany. Dovolili nám, abychom k nim letmo nahlédli, a pak nás nechali, abychom se zachránili. Jestli to dokážeme.

Nakonec bylo členům Pětky povoleno, aby si mezi sebou promluvili. Ellie se s každým postupně rozloučila.

Nikdo ji nevinil za prázdné kazety.

„Tyhle obrázky na kazetách se nahrávají na magnetický pásek,“ připomněl jí Vajgaj. „Na benzelech se akumulovalo silné elektrické pole, přičemž benzely se samozřejmě pohybovaly. Elektrické pole, měnící se v čase, vytváří magnetické pole. Maxwellovy rovnice. Řekl bych, že z toho důvodu se vymazaly tvoje kazety. Nebyla to tvoje vina.“

Vajgaje jeho výslech poněkud vyvedl z míry. Sice ho vyloženě neobvinili, ale dali mu jasně najevo, že se společně s vědci ze Západu podílel na protisovětském spiknutí.

„Řeknu ti, Ellie, poslední otevřenou otázkou zůstává existence inteligentního života v politbyru.“

„A v Bílém domě. Nechce se mi věřit, že by prezidentka připustila, aby tohle Kitzovi prošlo. Sama se přece Projektu tak věnovala.“

„Tuhle planetu řídí samí blázni. Uvědom si, co musejí udělat pro to, aby se dostali tam, kde jsou. Jejich vyhlídky jsou tak zúžené, tak krátké. Jen pár let. U nejlepších z nich jen pár desetiletí. Starají se jen o dobu, kdy jsou u moci.“

Ellie pomyslela na bod A v Labuti.

„Ale nejsou si jisti, jestli je náš příběh lží. Nemohou to dokázat. Proto je musíme přesvědčit. V hloubi duše se ptají: Mohla by to být pravda? Pár z nich dokonce chce, aby to byla pravda. Ale je to nebezpečná pravda. Potřebují něco

velmi určitého. Možná bychom jim to mohli poskytnout.

Můžeme vylepšit gravitační teorii. Můžeme provést nová astronomická pozorování na důkaz toho, co nám bylo řečeno – zvláště v oblastí galaktického středu a bodu A v Labutí.

Astronomický výzkum nám nezakážou. Také můžeme podrobně prostudovat dvanáctistěn, jestli nás k němu pustí.

Ellie, my jejich názor změníme.“

To bude velice těžké, jestli jsou všichni blázni, pomyslela si. „Nechápu, jak vlády hodlají přesvědčit lidi, že šlo o podvod,“ řekla.

„Opravdu? Vzpomeň si, čemu všemu díky nim dnes lidé věří. Přesvědčili nás, že budeme v bezpečí jen tehdy, utratíme-li veškeré své bohatství na to, aby mohli být všichni lidé na Zemi zavražděni v jediném okamžiku – jakmile se vlády rozhodnou, že nadešel pravý čas. Myslel bych, že bude těžké přesvědčit lidi o takovém nesmyslu. Ne, Ellie, přesvědčování jim jde dobře. Bohatě jim stačí, když řeknou, že Stroj nefungoval a my že jsme tak trochu zešíleli.“

„Nemyslím, že bychom vypadali až tak šíleně, kdybychom náš příběh řekli lidem všichni dohromady. Ale asi máš pravdu. Asi bychom měli nejdřív zkusit najít nějaký důkaz. Vajgaji, budeš v pořádku, až se vrátíš domů?“

„Co mi mohou udělat? Poslat mě do vyhnanství? To bych mohl přežít; pamatuji si svůj den na pláži. Ne, budu v bezpečí. Ty a já máme dohodu o vzájemné bezpečnosti,

Ellie. Dokud jsi naživu, potřebují mě. A samozřejmě i naopak. Až přijdou na to, že je náš příběh pravdivý, budou ještě rádi, že mají svého sovětského svědka; později to budou halasně rozhlašovat ze střech. A stejně jako vaši lidé, i u nás si budou lámat hlavu nad možným vojenským a ekonomickým využitím toho, co jsme viděli.

Nezáleží na tom, co po nás teď chtějí. Jediné, na čem záleží, je, abychom zůstali naživu. Pak začneme náš příběh vyprávět – všech pět z nás – samozřejmě diskrétně. Nejdříve jen těm, kterým věříme. Ale tito lidé to poví jiným. Příběh se začne rozšiřovat. Nebude možné jej zastavit. Drive či později budou muset vlády uznat, co se nám ve dvanáctistěnu přihodilo. A do té doby jsme jeden pro druhého pojistkou. Ellie, já jsem díky tomu všemu velmi šťastný. Je to nejúžasnější věc, jaká se mi kdy stala.“

„Vyřiď Nině, že jí posílám pusu,“ řekla mu ještě předtím, než nasedl na svůj noční let do Moskvy.

</code>

<code>„Zklamaný? Letět tam“ pozvedl oči k obloze, „vidět je a být zklamaný? Jsem sirotek Dlouhého března. Přežil jsem Kulturní revoluci. Šest let jsem se snažil pěstovat brambory a cukrovou řepu ve stínu Čínské zdi. Celý můj život je jeden velký převrat. Vím, co je zklamání.

Byla jsi na banketu, a když se vrátíš domů do své vyhladovělé vesnice, jsi snad zklamaná, že neoslavují tvůj návrat? Tohle není zklamání. Prohráli jsme jen menší šarvátku. Uvědom si, jaké je rozložení sil.“

Xi měl brzy odcestovat do Číny, přičemž musel souhlasit, že nevydá žádné veřejné prohlášení ohledně toho, co se ve Stroji přihodilo. Ale bude se moci vrátit ke svým vykopávkám v Xianu. Qinova hrobka už se ho nemohla dočkat. Xi se chtěl na vlastní oči přesvědčit, nakolik se opravdový císař podobal simulaci na vzdálené straně tunelu.

„Promiň, vím, že je to impertinentní,“ řekla Ellie po chvíli, „ale je fakt, že z nás všech jsi ty jako jediný potkal někoho, kdo… Copak se za celý tvůj život nenašel nikdo, koho bys miloval?“

Kéž bych svou otázku formulovala lépe, pomyslela si.

„Každý, koho jsem miloval, mi byl sebrán. Vymazán.

Viděl jsem, jak vládci dvacátého století přicházejí a odcházejí,“ odpověděl. „Toužil jsem po někom, koho by mi nemohli zrevidovat ani rehabilitovat ani úplně vystřihnout.

Existuje jen málo historických postav, které nelze vymazat.“

Zadíval se do stolu a hrál si s lžičkou. „Celý svůj život jsem obětoval Revoluci a nelituji toho. Ale nevím skoro nic o svých rodičích. Vůbec si na ně nepamatuji. Tvá matka je stále naživu. Svého otce pamatuješ a znovu jsi se s ním shledala. Nezapomeň, jaké máš štěstí, Ellie.“

</code>

<code>U Devi vycítila Ellie zármutek, s jakým se u ní ještě nikdy nesetkala. Předpokládala, že to je její reakce na skepticismus, se kterým jejich příběh uvítalo ředitelství Projektu a všechny vlády. Ale Devi zavrtěla hlavou.

„Jestli nám věří nebo ne, to pro mě není moc důležité.

Důležitý je samotný zážitek. Je převratný. Ellie, tohle se nám doopravdy stalo. Bylo to skutečné. První noc po našem návratu sem na Hokkaido se mi zdálo, že celý náš zážitek byl jenom sen, chápeš? Ale nebyl, nebyl.

Ano, jsem smutná. Můj smutek pramení… Víš, tam nahoře se mi splnilo mé celoživotní přání, když jsem se po všech těch letech znovu shledala se Surindarem. Byl přesně takový, jak si ho pamatuji, přesně takový, jakého jsem si ho vysnila. Ale když jsem ho spatřila, když jsem uviděla tak dokonalou simulaci, hned jsem věděla: tahle láska mi byla tak drahá, protože mi byla vyrvána, protože jsem se musela vzdát tolika věcí, abych si ho mohla vzít. Nic víc. Ten člověk byl trouba. Stačilo by deset let a rozvedli bychom se.

Možná jen pět. Byla jsem tak mladá a hloupá.“

„Je mi to opravdu líto,“ zašeptala Ellie. „O truchlení nad ztracenou láskou sama něco vím.“

„Ellie,“ odvětila, „ty mi nerozumíš. Poprvé v životě netruchlím pro Surindara. To, nad čím truchlím, je rodina, kterou jsem kvůli němu zavrhla.“

Sukhavatiová se vracela nejdříve na pár dnů do Bombaje a pak chtěla navštívit svou rodnou vesnici v Tamil Nadu.

„Časem,“ řekla, „bude snadné přesvědčit sebe sama, že to všechno byla jen iluze. Každé další ráno po probuzení nám bude náš zážitek připadat ještě více vzdálený, snový.

Bylo by lepší, kdybychom zůstali spolu, abychom se mohli utvrzovat ve svých vzpomínkách. Oni si toto nebezpečí uvědomují. Proto nás také vzali na mořský břeh, na místo, které připomínalo naši planetu, abychom se mohli chytit nějaké reality. Nedovolím nikomu, aby náš zážitek zjednodušoval. Pamatuj, stalo se to doopravdy. Nebyl to sen.

Ellie, nezapomeň!“

</code>

<code>uvolněný. Brzy pochopila proč. Zatímco se ona a Vajgaj podrobovali zdlouhavým výslechům, on počítal.

„Myslím, že ty tunely jsou Einstein-Rosenovými mosty,“ konstatoval. „Obecná teorie relativity připouští určitou třídu řešení, zvanou červotočiny, které se podobají černým dírám, ale nemají evoluční spojitost – na rozdíl od černých děr nemohou vzniknout zhroucením nějaké hvězdy.

Ale jakmile se jednou vytvoří klasická červotočina, neustále se roztahuje a stahuje, než aby skrz ni mohlo něco projít; vyvíjí katastrofické gravitační síly a je třeba – alespoň z

pohledu vnějšího pozorovatele – nekonečného množství času k jejímu prolétnutí.“

Ellie nechápala, co je na tomto výkladu tak pokrokového, a požádala Edu, aby jí to objasnil. Klíčovým problémem prý je udržet červotočinu otevřenou. Eda přišel na některá další řešení svých gravitačních rovnic, která naznačují existenci nového makroskopického pole, jakéhosi pnutí, které by se dalo využít k tomu, aby se červotočina nestahovala úplně. Taková červotočina by pak na rozdíl od klasických černých děr nekladla žádné další překážky; měla by mnohem menší gravitační tlaky, přístup ze dvou stran, rychlou přepravní dobu z hlediska vnějšího pozorovatele a neměla by žádné ničivé vnitřní radiační pole.

„Nevím, jestli je tunel stabilní vůči malým pertubacím,“ zapochyboval. „Pokud ne, museli vybudovat velmi propracovaný systém zpětných vazeb, aby tyto nestabilnosti monitorovali a usměrňovali. Nic z toho zatím nevím jistě. Ale kdyby ty tunely byly Einstein-Rosenovými mosty, měli bychom alespoň nějaký argument, když nám tvrdí, že se nám to jen zdálo.“

Eda se těšil, že se konečně vrátí do Nigérie, a Ellie si všimla, jak mu z kapsy saka vykukuje zelená letenka nigerijských aerolinií. Uvažoval, jestli bude schopen kompletní vědecké práce na novém fyzikálním problému, kterou jejich zkušenost obnášela. Ale přiznal se, že si není jist, zda si bude umět s tímto úkolem poradit, zvláště pak prý

proto, že už je na teoretickou fyziku v příliš pokročilém věku. Bylo mu osmatřicet. Ale nejvíc ze všeho, svěřil se Ellie, se nemůže dočkat, až se znovu setká se svou ženou a dětmi.

Ellie ho objala. Řekla mu, že je pyšná na to, že ho poznala.

„Proč ten minulý čas?“ zeptal se. „Určitě mě ještě někdy uvidíš. A Ellie,“ dodal jakoby mimochodem, „uděláš pro mě něco? Zapamatuj si všechno, co se stalo, každý detail. Sepiš to a pošli mi to. Náš zážitek představuje experimentální data. Jeden z nás si mohl všimnout něčeho, co ostatním uniklo, něčeho zásadního pro hluboké pochopení toho, co se vlastně stalo. Pošli mi, co napíšeš.

Požádal jsem o to samé i ostatní.“

Zamával, zvedl svůj omlácený kufřík a nastoupil do vyčkávajícího vozu Projektu.

Každý z nich se vracel do své země a Ellie to připadalo, jako by se rozdělovala, rozbíjela, rozcházela její vlastní rodina. I ona shledala tento zážitek převratným. Jak by ne?

Zlý duch byl vymícen. Dokonce několik. A zrovna, když cítila, že by byla schopna dávat mnohem více lásky, než kdy dřív, ocitla se sama.

</code>

<code>museli probudit, když na palubu přistoupili lidé z Bílého domu – po krátkém mezipřistání na izolované letištní dráze v Hickam Field na Havaji.

Udělali dohodu. Může se vrátit na Argus, ačkoli už ne jako ředitelka, a zabývat se jakýmkoli vědeckým problémem dle vlastní libosti. Když bude chtít, může tam zůstat třeba do konce života.

„Jsme přece rozumní,“ řekl nakonec Kitz, když přistoupil na daný kompromis. „Přijdete se solidním důkazem, s něčím opravdu přesvědčivým, a my vám ještě pomůžeme s veřejným prohlášením. Řekneme, že jsme vás požádali, abyste držela příběh v tajnosti, dokud si jím nebudeme stoprocentně jisti. Z téhož důvodu podpoříme jakýkoli výzkum, kterému se chcete věnovat. Když však ten příběh rozhlásíme teď, nejdříve vypukne vlna nadšení a pak do nás začnou rýt skeptici. Vás to znemožní, nás to znemožní. Bude mnohem lepší najít nejdříve důkazy, jestli to dokážete.“ Možná že pomohla prezidentka, aby změnil názor. Bylo nepravděpodobné, že by měl Kitz z toho kompromisu velkou radost.

Ale na oplátku nesmí Ellie vykládat nic o tom, co se na palubě Stroje stalo. Pětka se posadila do dvanáctistěnu, trochu si popovídali a pak vypochodovali ven. Jestli se jen slůvkem zmíní o něčem jiném, podvržený psychiatrický posudek si najde cestu do sdělovacích prostředků a ona bude proti své vůli propuštěna.

Zajímalo by ji, jestli se pokusili koupit si mlčení Petra Valeriana nebo Vajgaje nebo Abonnemy. Nedokázala pochopit, jak mohou vůbec doufat, že to udrží navždy v tajnosti – ledaže by postříleli výslechové týmy pěti národů a celé Světové společenství Stroje. Je to jen otázka času.

Takže, usoudila, se snaží získat čas.

Překvapilo ji, jak mírný jí hrozil trest, ale pokud by z její strany došlo k porušení dohody, Kitz už stejně dávno nebude na stráži. Brzy měl jít do výslužby, za rok odejde z úřadu vlády prezidentky Laskerové po maximálním mandátu dvou funkčních období. Kitz přijal nabídku spolupráce s jednou washingtonskou právní firmou, která se zabývá armádními zakázkami.

Ellie si pomyslela, že se Kitz pokusí ještě o něco navíc.

Nedělalo mu zřejmě žádné starosti, co by se podle jejího tvrzení mohlo odehrávat ve středu Galaxie. Byla si jistá, že to, z čeho má panickou hrůzu, je možnost, že je tunel stále otevřený směrem na Zem, když ne ze Země. Napadlo ji, že ústav na Hokkaidu brzy rozmontují. Technici se vrátí do svých podniků a na své univerzity. Co tam budou asi vyprávět? Dvanáctistěn bude možná vystaven ve vědeckém městě Tsukuba A pak, se slušným časovým odstupem, až se pozornost světa do určité míry rozptýlí jinými záležitostmi, možná dojde v bývalé lokalitě Stroje k výbuchu – jadernému, pokud si pro něj Kitz dokáže vymyslet uspokojivé vysvětlení. Kdyby šlo o jaderný výbuch,

radioaktivní zamoření by bylo skvělým důvodem, jak prohlásit celou oblast za zakázanou zónu. Přinejmenším by to lokalitu odřízlo od náhodných pozorovatelů a možná také vyviklalo pomyslnou hadičku k tunelu. Kvůli přecitlivělosti Japonska vůči jaderným zbraním, třebaže odpáleným pod zemí, by byl Kitz pravděpodobně nucen spokojit se s konvenčními výbušninami. Mohl by to zamaskovat jako jednu z řady katastrof v uhelných dolech na Hokkaidu. Ellie však pochybovala, že by jakýkoli výbuch – ať jaderný či konvenční – dokázal Zemi od tunelu odpojit.

Ale třeba si Kitz vůbec nic takového nepředstavuje.

Třeba ho podceňuje. Koneckonců, i on musí být ovlivněn Mašindem. Musí mít přece rodinu, přátele, někoho, koho miluje. Musí to přece cítit alespoň náznakem.

</code>

<code>užitku jako vynálezy Thomase Edisona. Objevili jsme, že nejsme sami, že ve vesmíru existuje mnohem vyspělejší forma inteligentního života. Oni navždy změnili, pokračovala prezidentka, naše pojetí, kdo jsme. Má-li mluvit za sebe – ale domnívá se, že i za většinu Američanů – tento objev ještě posílil její víru v Boha, který se nyní jeví jako stvořitel života a inteligence na mnoha různých světech, což je závěr, který bude podle jejího přesvědčení v souladu se všemi náboženstvími. Ale největším dobrem, které nám Stroj poskytl, uvedla prezidentka, je onen duch, který nám na Zemi přinesl – sílící vzájemné porozumění v lidském společenství, pocit, že jsme všichni jen spolucestující na nebezpečné cestě v čase a prostoru, smysluplný cíl globální jednoty, dnes již známý na celé naší planetě jako Mašindo.

Prezidentka představila Ellie tisku a televizním kamerám, načež mluvila o její vytrvalosti během dlouhých dvanácti let, o jejím geniálním nadání při zachycení a dešifrování Zprávy a o její odvaze nastoupit na palubu Stroje. Nikdo nevěděl, co bude Stroj dělat. Doktorka Arrowayová vědomě riskovala svůj život. Nebylo chybou doktorky Arrowayové, že se po aktivaci Stroje nic nestalo.

Udělala všechno, co je v lidských silách. Zaslouží si dík všech Američanů a všech lidí všude na Zemi. Ellie je velmi uzavřený člověk. Navzdory své přirozené zdrženlivosti, když bylo třeba, vždy na sebe brala nelehké břímě vysvětlovat podstatu Zprávy a Stroje. Skutečně, vůči tisku

projevovala trpělivost, kterou ona, prezidentka, obzvlášť obdivuje. Doktorce Arrowayové by nyní mělo být dopřáno opravdové soukromí, aby se mohla vrátit ke své vědecké kariéře. Proběhla přece tisková prohlášení a interview s ministrem Kitzem a vědeckým poradcem der Heerem.

Prezidentka vyjádřila naději, že bude tisk respektovat přání doktorky Arrowayové, že nechce uspořádat žádnou tiskovou konferenci. Je tu nicméně možnost fotografování. Ellie odletěla z Washingtonu, aniž by jí bylo jasné, co všechno prezidentka ví.

</code>

<code>„Mami, musím ti něco povědět. Je to velká věc. Ale zkus zůstat klidná. Nechci tě rozrušit. Mami… Viděla jsem tátu. Viděla jsem ho. Mám tě od něj srdečně pozdravovat.“

„Ano…“ Stařenka pomalu přikývla. „Byl tu včera.“

John Staughton, jak Ellie věděla, byl v ošetřovatelském ústavu den předtím. Vymlouval se, že nemůže doprovodit

Ellie dnes, přičemž se odvolával na přemíru práce, ale bylo docela dobře možné, že je jen nechtěl v tuto chvíli rušit.

Přesto se Ellie přistihla, jak trochu podrážděně říká: „Ne, ne.

Já mluvím o tatínkovi.“

„Řekni mu…“ Stařenka mluvila namáhavě. „Řekni mu, sifonové šaty. Ať se staví v čistírně… cestou z krámu.“

Elliein otec evidentně ve vesmíru její matky dodnes provozuje železářský krámek. I ve vesmíru Ellie.

</code>

<code>Úřadujícím ředitelem ústavu Argus byl jmenován Jack Hibbert a Ellie se znatelně ulevilo od administrativních povinností. Jelikož po zmizení signálu z Vegy zůstalo na teleskopech tolik volného času, konečně se naplno rozjela spousta

dlouho

vyčkávajících

vedlejších

disciplín

radioastronomie. Její spolupracovníci nedávali ani náznakem najevo, že by podporovali Kitzovu představu o Zprávě coby podvodu. Uvažovala, co asi o Zprávě a Stroji vypráví svým přátelům a kolegům takový der Heer nebo Valerian.

Ellie pochybovala, že by o tom Kitz utrousil jediné slůvko mimo nedostupné hlubiny svého úřadu v Pentagonu, který bude muset už brzy vyklidit. Jednou u něj byla; vchod střežil strnulý muž od námořnictva – s pistolí v koženém pouzdře a s rukama sepnutýma za zády – asi pro případ, že by neznámý kolemjdoucí v bludišti soustředných chodeb podlehl nějakému iracionálnímu impulsu.

Willie jí osobně přivezl z Wyomingu její thunderbird, aby už tu na ni čekal. Podle uzavřené dohody může jezdit jen na pozemku ústavu, který je prý na obyčejné projížďky pro zábavu dost velký. Ale už žádné scenérie západního Texasu, žádné čestné stráže postávajících zajíců, žádné vyjížďky do hor s výhledem na jižní souhvězdí. To bylo jediné, co ji na jejím odloučení mrzelo. Ale zástupy salutujících zajíců stejně nebyly v zimě k vidění.

Nejdříve se po celé oblasti proháněly početné televizní štáby v naději, že se jim podaří vypálit na ni nějakou otázku nebo si ji alespoň vyfotit svými teleskopickými objektivy.

Ale Ellie se rezolutně držela v ústraní. Nově dosazení zaměstnanci pro styk s veřejností byli při své práci na odrážení všech dotazů velmi efektivní, až nemilosrdní.

Koneckonců, sama prezidentka se přece přimluvila za soukromí pro doktorku Arrowayovou.

Během následujících týdnů a měsíců se silný batalion reportérů scvrknul na průměrnou kompanii a pak na malý oddíl. Nyní už zde zůstal jen hlouček nejvytrvalejších z

nich, většinou z časopisu The World Hologram a podobných senzacechtivých týdeníků, chiliastických časopisů a osamělého zástupce jedné tiskoviny, která si říkala Věda a Bůh. Nikdo nevěděl, ke které sektě patří, a ani její reportér to neprozradil.

Jejich články pak vyprávěly o dvanácti letech obětavé práce, která vyvrcholila významným a triumfálním rozluštěním Zprávy a následnou stavbou Stroje. Na vrcholu celosvětového očekávání však bohužel neuspěla. Stroj se nikam nevydal. Doktorka Arrowayová je přirozeně zklamaná a možná, spekulovali, i trochu deprimovaná.

Mnozí redaktoři ve svých komentářích uvedli, že je tato přestávka vlastně vítaná. Tempo nových objevů a evidentní potřeba zásadních změn ve filozofii a náboženství představují tak opojný mix, že je třeba určitého času na střízlivé úvahy a pomalé přehodnocení. Možná že Země ještě nebyla připravena na kontakt s jinými civilizacemi.

Sociologové a někteří pedagogové tvrdili, že bude třeba několika generací, než se řádně přizpůsobíme samotné skutečnosti, že existuje vyspělejší mimozemská inteligence, než jsme my. Je to rána pod pás lidské samolibosti, říkali.

Prozatím máme naservírováno dost. Za pár desetiletí budeme mnohem lépe rozumět principům, na nichž je Stroj založen. Pochopíme, v čem jsme udělali chybu, a bude nám k smíchu, jaká triviální nedopatření zabránila tomu, aby fungoval při své první zkoušce naostro tenkrát v roce 1999.

Někteří pobožní komentátoři tvrdili, že selhání Stroje bylo potrestáním hříšné pýchy, lidské arogance. Billy Jo Rankin v celostátně vysílaném televizním proslovu uvedl, že Zpráva ve skutečnosti přišla z pekla zvaného Vega, což definitivně upevnilo jeho původní stanovisko v této věci.

Zpráva a Stroj, řekl, jsou babylonskou věží dnešní doby.

Lidé se pošetile, tragicky snažili dosáhnout až na trůn Boží.

Před několika tisíci lety existovalo město smilstev a rouhání, které Bůh zničil. V naší době existovalo jiné takové město stejného jména. Ti, kdož následují slovo Boží, zde rovněž splnili Jeho záměr. Zpráva a Stroj představovaly další bezbožný útok proti lidem počestným a bohabojným.

Dvakrát už bylo ďábelské iniciativě zabráněno – ve Wyomingu nehodou vnuknutou od Boha, v bezbožném Rusku skrze zmatení komunistických vědců z milosti Boží.

Avšak navzdory těmto varovným projevům vůle Boží, pokračoval Rankin, se lidé pokusili postavit Stroj potřetí.

Bůh jim to dovolil. A pak, v míru a pokoji, nechal Stroj selhat, odvrátil ďábelský záměr a znovu tak dal najevo Svou péči a starost o Své vzpurné a hříšné – popravdě řečeno, o Své nehodné děti na Zemi. Je načase poučit se ze svých hříchů a zlozvyků a před nadcházejícím tisíciletím, pravým tisíciletím, které začne prvního ledna 2001, znovu zasvětit naši planetu a své duše Bohu.

Stroje by se měly zničit. Úplně všechny a do poslední součástky. Klamná záminka, že skrze stavění nějakého

stroje namísto očištění svých srdcí mohou lidé stanout po boku Božím, musí být vymazána, úplně a zcela vymícena, než bude příliš pozdě.

Ellie nechala ve svém malém bytě Rankina vymluvit až do konce; potom vypnula televizi a vrátila se ke svému programování.

Jediné telefonní hovory, které měla povolené, směřovaly, do Janesville ve Wisconsinu. Všechny přicházející

telefonáty

kromě

Janesville

byly

odposlouchávány. Zdvořile se jí omluvili. Dopisy od der Heera, Valeriana, od její staré přítelkyně z vysoké školy Bečky Ellenbogenové si schovávala, aniž by je otevřela.

Přicházelo jí množství vzkazů expresní poštou a pak také kurýrem z Jižní Karoliny od Palmera Josse. Ty by si přečetla ze všech nejraději, ale neudělala to. Poslala mu vzkaz, na němž stálo jen: „Drahý Palmere, ještě ne. Ellie.“ A poslala ho bez zpáteční adresy. Nemohla v žádném případě vědět, zda bude doručen.

Zvláštní televizní pořad o jejím životě, vysílaný bez jejího souhlasu, ji popisoval jako ještě větší samotářku, než byl Neil Armstrong či dokonce Greta Garbo. Ellie to všechno vzala s klidem v srdci. Měla jiné věci na práci. Ve skutečnosti pracovala ve dne v noci.

Zákazy komunikace s vnějším světem se nevztahovaly na

čistě

vědeckou

spolupráci

a

prostřednictvím

asynchronního

telenetu

zorganizovali

Vajgajem

dlouhodobý výzkumný program. Mezi zkoumané objekty patřilo souhvězdí Střelce, kde se nachází střed Galaxie, a velký extragalaktický rádiový zdroj v bodu A v Labuti.

Teleskopy na Argusu pracovaly jako polovina jedné skupiny, neboť byly napojeny na sovětské teleskopy v Samarkandu. Americko-sovětské teleskopy fungovaly společně tak, jako by byly součástí jednoho velkého radioteleskopu velikosti Země. Jelikož pracovaly na vlnové délce několika centimetrů, dokázaly do vzdálenosti středu Galaxie rozeznat tak malé zdroje rádiových vln, jako je například naše vnitřní sluneční soustava.

Ellie se obávala, že to nestačí, že ony dvě vzájemně se obíhající černé díry jsou o poznání menší. Přesto by soustavný pozorovací program mohl něco objevit. To, co doopravdy potřebují, pomyslela si, je radioteleskop, který by nějaká raketa vyslala na druhou stranu Slunce a který by fungoval v těsné spolupráci s radioteleskopy na Zemi. Lidé by tak prakticky vytvořili jakýsi teleskop o velikosti oběžné dráhy Země. S ním, vypočítala, by už dokázali ve středu Galaxie rozlišit objekt o velikosti Země. Nebo snad o velikosti Stanice.

Většinu času teď trávila upravováním stávajících počítačových programů pro Cray 21 a sepisováním zprávy – tak podrobné, jak si jen dokázala vzpomenout – o význačných událostech, které se vtěsnaly do dvaceti minut pozemského času po aktivaci Stroje. Když byla v polovině,

uvědomila si, že vlastně píše samizdat. Na psacím stroji a s využitím technologie průklepových papírů. Originál a další dvě kopie zamkla do svého trezoru – hned vedle zažloutlého výtisku Haddenského usnesení – třetí kopii schovala za uvolněnou desku v elektronickém prostoru teleskopu číslo 49 a spálila průklepové papíry. Zbyl z nich jen černý, štiplavý kouř. Za šest týdnů dokončila přeprogramování, a zrovna když se v myšlenkách vrátila k Palmeru Jossovi, dostavil se k hlavní bráně na Argusu.

Cestičku mu vyšlapalo několik málo telefonátů od zvláštního asistenta prezidentky, s nímž se Joss pochopitelně znal už léta. Přes zdejší neformální zásady oblékání, typické pro americký Jihozápad, měl na sobě jako vždy sako, bílou košili a kravatu. Ellie mu věnovala svou palmovou ratolest, poděkovala mu za medailonek a navzdory všem Kitzovým výhrůžkám, aby udržela svůj šalebný zážitek v tajnosti, mu okamžitě všechno vyklopila.

Rozhodli se pro praktiku jejích sovětských kolegů, kteří pokaždé, když bylo třeba probrat něco politicky neortodoxního, pocítili naléhavou potřebu krátké procházky.

Joss se každou chvíli zastavoval a vzdálený pozorovatel by spatřil, jak se k ní naklonil. Ona ho pokaždé vzala za ruku a pokračovali v cestě.

Naslouchal jí trpělivě, moudře, vskutku velkoryse – zvlášť na člověka, pomyslela si, jehož doktrínami musí její vyprávění otřásat v základech… pokud jim ovšem přisuzuje

vůbec nějakou váhu. Po všem tom jeho zdráhání přijet sem v době, kdy začali chytat Zprávu, mu konečně mohla ukázat Argus. Choval se vlídně a Ellie si uvědomila, jak je ráda, že ho vidí. Kéž by nebyla tolik zaneprázdněná, když ho viděla naposledy tenkrát ve Washingtonu.

Jakoby čirou náhodou vyšplhali po úzkých železných venkovních schůdcích, které se táhly po základně teleskopu číslo 49. Výhled na ostatních 130 radioteleskopů neměl na Zemi obdoby. V elektronickém prostoru odsunula uvolněnou desku a vytáhla tlustou obálku se jménem Josse.

Zasunula mu ji do vnitřní náprsní kapsy, která se pod jejím tlakem očividně vyboulila.

Řekla mu o pozorovacích protokolech Střelce a Labutě.

Řekla mu i o svém počítačovém programu.

„Je velmi časově náročné, dokonce i s pomocí počítače, vypočítat ? až na nějakých deset na dvacátou desetinných míst. A navíc ani nevíme, jestli to, co hledáme, je vůbec v ?.

Svým způsobem nám řekli, že není. Mohlo by to být e.

Mohlo by to být jedno z rodiny transcendentních čísel, o kterých řekli Vajgajovi. Mohlo by to být nějaké úplně jiné číslo. Takže prostoduchý, až brutální přístup – prostě jen vypočítávat módní transcendentní čísla navždy – je ztrátou času. Ale tady na Argusu máme velmi rafinované dešifrovací algoritmy, které byly navrženy tak, aby uměly najít vzorek v signálu, aby vytáhly a zobrazily cokoli, co

nevypadá jako náhodný jev. Takže jsem přepsala programy…“

Z výrazu jeho tváře vyčetla, že asi nemluví dost jasně.

Začala tedy mluvit o něco konkrétněji.

„…ale ne proto, abych vypočítávala všechny číslice v čísle, jako je ? , nechávala je vytisknout a předkládala je k prozkoumání. Na něco takového není dost času. Místo toho si program sám projíždí číslice v ? a zastaví se, jen když narazí na nějakou nezvyklou řadu jedniček a nul. Víš, co se snažím říct? Na něco nenáhodného. Samozřejmě, že nějaké jedničky a nuly se tam náhodně vyskytnou. Deset procent číslic budou jedničky a dalších deset procent budou nuly.

Průměrně. Čím více číslic projdeme, tím delší náhodné řady samotných jedniček a nul by nám měly vycházet. Program ví, co lze statisticky očekávat, a věnuje pozornost pouze nečekaně dlouhým řadám jedniček a nul. A nedívá se jen do desítkové soustavy.“

„Nerozumím. Když se podíváš na dostatečné množství libovolných čísel, nedostaneš snad jakýkoli číselný model, který dostat chceš, prostě náhodou?“

„Jistě. Ale můžeš vypočítat, nakolik je to pravděpodobné. Když obdržíš velmi složitou zprávu hned na začátku, tak víš, že to nemůže být pouhou náhodou. Takže každý den v časných ranních hodinách počítač na tomto problému pracuje. Žádné informace z vnějšího světa se nedostanou dovnitř. A dosud ani žádné informace nevyšly z

vnitřního světa ven. Počítač prostě prochází optimální řady rozvinutí čísla ? a pozorně sleduje, jak mu číslice poletují před očima. Hledí si svého. Pokud nic nenachází, nemluví, ledaže se promluví na něj. Stará se prostě sám o sebe.“

„Bůh ví, že nejsem žádný matematik. Ale mohla bys mi dát nějaký příklad?“

„Jistě.“ Začala hledat kus papíru po kapsách své kombinézy, ale žádný nenašla. Napadlo ji, že sáhne do jeho náprsní kapsy pro obálku, kterou mu právě věnovala, a bude psát na ni, ale rozhodla se, že by to bylo příliš riskantní tady na otevřeném prostranství. Joss to za okamžik pochopil a vytáhl malý notýsek.

„Díky ? začíná přesně 3,1415926… Jak vidíš, číslice se mění pěkně náhodně. Dobrá, jednička se na prvních čtyřech desetinných místech objeví dvakrát, ale za chvíli se počet jedniček vyrovná. Když už máš vypočítaný dostatečný počet desetinných míst, každá číslice – 0, 1,2, 3,4, 5, 6, 7, 8, 9 – se objevuje skoro přesně z deseti procent. Občas dostaneš několik po sobě jdoucích číslic, které jsou stejné – například 4444 – ale ne víc, než bys mohl statisticky předpokládat.

Dejme tomu, že teď svižně procházíš všemi těmi číslicemi a najednou ti nevychází nic kromě čtyřek. Stovky čtyřek v řadě za sebou. To by sice nemohlo obnášet žádné informace, ale také by to nemohla být statistická náhoda. Číslice v ?

můžeš vypočítávat po celý vesmírný věk, a pokud jsou

číslice náhodné, nikdy se nedostaneš dost hluboko, aby ti vyšlo sto po sobě jdoucích čtyřek.“

„Je to, jako když jste pátrali po té Zprávě. S těmihle radioteleskopy.“

„Ano, v obou případech jde o hledání nějakého signálu, který se nachází mimo změť šumu, o hledání něčeho, co nemůže byt jen šťastná statistická náhoda.“

„Ale nemusí to byt zrovna stovka čtyřek, ne? Mohlo by to k nám promluvit!“

„Jistě. Představ si, že po chvíli dostaneme dlouhou řadu složenou výhradně z jedniček a nul. Potom, stejně jako v případě Zprávy, bychom z ní mohli vytáhnout třeba obrázek, pokud tam nějaký bude. Chápeš, může to být cokoli.“

„Chceš říct, že byste mohli rozluštit obrázek, který se skrývá v ? , a že to bude třeba změť hebrejských písmen?“

„Jistě. Velkých černých písmen vytesaných do kamene.“

Zmateně se na ni podíval.

„Promiň, Eleanor, ale nemyslíš, že jednáš trochu moc… nepřímo? Nepatříš přece k tichému řádu buddhistických sester. Proč ten svůj příběh prostě nevyklopíš?“

„Palmere, kdybych měla jasný důkaz, promluvila bych.

Ale když žádný nemám, lidé jako Kitz řeknou, že lžu. Nebo že blouzním. Proto máš ve své náprsní kapse ten rukopis.

Necháš ho zapečetit, datovat, notářsky ověřit a uložit do

depozitáře. Kdyby se mi cokoli stalo, můžeš ho pustit do světa. Dávám ti plnou moc udělat s ním, cokoli uznáš za vhodné.“

„A když se ti nic nestane?“

„Když se mi nic nestane? V tom případě, až najdeme to, co hledáme, tento rukopis náš příběh potvrdí. Jestli najdeme důkaz o dvojité černé díře ve středu Galaxie nebo o nějaké obrovské umělé konstrukci v bodu A v Labuti nebo zprávu ukrytou hluboko v ?, pak tohle,“ lehce mu poklepala na hruď, „bude mé svědectví. Pak promluvím. Mezitím ho, prosím tě, neztrať.“

„Stejně tomu nerozumím,“ přiznal se. „Vždyť přece víme, že vesmír má svůj matematický řád. Gravitační zákon a všechno ostatní. V čem je tohle jiné? Tak má prostě i ?

svůj vnitřní řád. No a co?“

„Ne, copak to nechápeš? Tohle by bylo jiné. Tohle není jako

spustit

vesmír

pomocí

nějakých

přesných

matematických zákonů, které jsou základem fyziky a chemie. Tohle je zpráva. Ať už vesmír vytváří kdokoli, ukrývá zprávy do transcendentních čísel, aby pak mohly být přečteny o patnáct miliard let později, až se ve vesmíru konečně vyvine inteligentní život. Když jsme se poprvé setkali, kritizovala jsem tebe a Rankina, že to nechápete.

Kdyby nám chtěl Bůh dát jasně najevo, že existuje, proč nám neposlal jednoznačnou zprávu? ptala jsem se.

Pamatuješ?“

„Pamatuji si to velmi dobře. Myslíš si, že Bůh je matematik.“

„Tak nějak. Jestli je pravda, co nám bylo řečeno. Jestli tohle všechno není jen zbytečná námaha. Jestli se nějaká zpráva skrývá v ? , a ne v jednom z nekonečného množství ostatních transcendentních čísel. Je u toho hodně jestli.“

„Ty hledáš Zjevení v aritmetice. Já znám lepší způsob.“

„Palmere, tohle je jediný způsob. Tohle je to jediné, co by přesvědčilo skeptika. Představ si, že něco najdeme.

Nemusí to být strašně komplikované. Stačí nějaká systematičtější řada číslic, než aby se mohla v ? objevit čirou náhodou. To je vše, co potřebujeme. Všichni matematici na celém světě budou pak nacházet stejný číselný model nebo zprávu nebo čím se to vlastně ukáže být.

Pak bude konec všem sektářským rozepřím. Všichni začnou číst stejné Písmo. Nikdo pak nebude moci tvrdit, že klíčový zázrak v tomto náboženství byl jen trik nějakého kejklíře, že bývalí historikové padělali záznamy nebo že jde jen o hysterii nebo o halucinace nebo o náhradního rodiče v době, kdy jsme vyrůstali. Každý bude moci být věřícím.“

„Nemůžeš si být jistá, že vůbec něco najdeš. Můžeš se tady schovávat a počítat donekonečna. Nebo se můžeš sebrat a povědět svůj příběh světu. Dříve či později si budeš muset vybrat.“

„Já doufám, že si nebudu muset vybrat, Palmere.

Nejdříve fyzický důkaz, potom veřejná prohlášení. Jinak…

Copak nechápeš, jak bychom byli zranitelní? Nemyslím jen sebe, ale…“

Joss téměř neznatelně zavrtěl hlavou. V koutcích úst se mu usadil nepatrný úsměv. Zřejmě v jejich situaci spatřil určitou ironii.

„Proč tak toužíš po tom, abych svůj příběh sdělila světu?“ zeptala se.

Možná to bral jen jako řečnickou otázku. Každopádně neodpověděl a Ellie pokračovala.

„Nemyslíš, že mezi námi došlo ke zvláštní… výměně rolí? Najedná straně já, poslíček hluboké náboženské zkušenosti, kterou nemohu dokázat – vážně, Palmere, sotva ji sama dovedu pochopit. A na druhé straně ty, zatvrzelý skeptik, který se snaží – úspěšněji, než se kdy dařilo mně – být vlídný k lehkověrnému člověku.“

„Ale ne, Eleanor,“ řekl. „Já nejsem skeptik. Já jsem věřící.“

„Opravdu? Příběh, který mám podle tebe rozhlásit, není zrovna o potrestání a odměně. Není zrovna o Jeho příchodu a nanebevzetí vyvolených. Není v něm ani zmínka o Ježíšovi. Součástí mého příběhu je fakt, že nejsme hlavním smyslem vesmíru. To, co se mi přihodilo, v podstatě znamená, že jsme velmi malí.“

„To ano. Ale také to znamená, že Bůh je velmi velký.“

Na okamžik se na něj zadívala a pak zase spustila.

„Víš, že Země obíhá kolem Slunce. Mocnosti tohoto světa – náboženská moc, světská moc – kdysi předstíraly, že se Země nehýbe vůbec. Staraly se jen o to, aby byly u moci.

Nebo aby alespoň předstíraly, že mají moc. A kvůli pravdě by se cítily příliš malé. Z pravdy měly hrůzu; podkopávala totiž jejich moc. Takže ji potlačovaly. Těmhle lidem připadala pravda nebezpečná. Jsi si jist, že víš, co všechno víra v můj příběh obnáší?“

„Já jsem hledal, Eleanor. Po všech těch letech, věř mi, poznám pravdu, když ji vidím. Jakákoli víra, která obdivuje pravdu, která se usilovně snaží poznat Boha, musí být dost statečná, aby se vyrovnala s existencí vesmíru. Myslím skutečného vesmíru. Se všemi jeho světelnými roky. Všemi jeho světy. Myslím na rozlohu vesmíru, na možnosti, které se zde Stvořiteli otevírají, a bere mi to dech. Je to mnohem lepší, než ho držet na jednom malém světě. Nikdy se mi nelíbila představa Země jako zelené podnožky Boží. Bylo to příliš uklidňující jako nějaká pohádka pro malé děti, jako…

tišící prostředek. Ale ve tvém vesmíru je dost prostoru a dost času pro takového Boha, v něhož věřím já.

Já jen říkám, že nepotřebuješ žádný další důkaz.

Důkazů už máš dost. Souhvězdí Labutě a všechno ostatní je jenom pro vědce. Myslíš si, že bude těžké přesvědčit obyčejné lidi, že mluvíš pravdu. Já si naopak myslím, že to bude docela snadné. Myslíš si, že je tvůj příběh moc

nezvyklý, moc odcizený. Ale já jsem ho už slyšel. Dobře ho znám. A vsadím se, že ty také.“

Zavřel oči a po chvilce zarecitoval:

Snil, a hle, žebřík jest postavený na Zemi, jeho konec sahá do nebes: a hle, andělé Boží po něm vystupují a sestupují… Náš Pán je jistě na tomto místě; a já jej neznal…

Toto není nic jiného než Dům Boží a zde je brána do nebes.

Joss se nechal trochu unést, jako kdyby promlouval k davům z kazatelny velké katedrály, a když otevřel oči, omluvně se na Ellie usmál. Vydali se dál po široké cestě, nalevo i napravo lemované ohromnými nabílenými radioteleskopy obrácenými k obloze, a po chvíli Joss promluvil o něco hovorovějším tónem:

„Tvůj příběh byl předpovězen. Stal se už dříve. Někde ve svém nitru jsi ho musela znát. Žádný z tvých zážitků není v Knize Genesis. Samozřejmě, že ne. Kde by se tam vzal?

Kniha Genesis byla aktuální v době Jákobově. Stejně jako tvoje svědectví je aktuální v dnešní době, v naší době.

Lidé ti uvěří, Eleanor. Miliony lidí. Na celém světě.

Vím to jistě.“

Zavrtěla hlavou a chvíli šli opět mlčky, dokud Joss znovu nepromluvil.

„Dobrá tedy. Rozumím. Dej si tak načas, jak potřebuješ. Ale kdyby bylo z jakéhokoli důvodu třeba si

pospíšit, udělej to – kvůli mně. Do konce tisíciletí nám zbývá méně než rok.“

„Já ti také rozumím. Vydrž to se mnou ještě pár měsíců. Když do té doby v ? nic nenajdeme, vezmu v úvahu možnost zveřejnit všechno, co se tam nahoře stalo. Před prvním lednem. Snad budou ochotni promluvit i ostatní.

Dobře?“

V tichosti došli zpátky k řídící budově ústavu Argus.

Rozprašovače zavlažovaly suchý trávník a oni se postavili nad kaluž, která na této vyprahlé zemi působila poněkud cize, jakoby na nesprávném místě.

„Byla jsi někdy vdaná?“ zeptal se.

„Ne, nikdy. Asi jsem měla moc práce.“

„Někdy zamilovaná?“ Otázka byla přímá, věcná.

„Do určité míry, párkrát. Ale,“ pohlédla na nejbližší teleskop, „vždycky v tom bylo tolik šumu, že bylo těžké najít signál. A ty?“

„Nikdy,“ odvětil stroze. Odmlčel se a pak s nesmělým úsměvem dodal: „Ale já mám víru.“

Rozhodla se, že se touto dvojsmyslnou poznámkou prozatím nebude zabývat, načež vystoupili po krátkých schodech, aby se podívali na centrální počítač ústavu Argus.

KAPITOLA 24

</code>

<code>Hle, tajemství vám pravím: Ne všichni zajisté

zesneme, ale všichni proměněni budeme…

I. epištola sv. Pavla ke Korintským 15:51

Zdá se, že vesmír… je určen a uspořádán v souladu s číslem, z prozíravosti a mysli

stvořitele všech věcí; neb jeho podoba byla stanovena jako předběžná skica, nadvládou

čísla preexistujícího v mysli Boha, stvořitele světa.

NlCOMACHUS Z GERASY

Aritmetika I, 6 (cca. L.P. 100)

VYBĚHLA PO SCHODECH ošetřovatelského ústavu a na čerstvě natřené zelené verandě spatřila Johna Staughtona – shrbeného, nehybného, se svěšenýma rukama.

V pravé ruce svíral igelitovou tašku a uvnitř Ellie uviděla průsvitnou koupací čepici, květinovou taštičku na líčidla a bačkory ozdobené růžovými bambulemi.

„Odešla,“ hlesl, když si jí všiml. „Nechoď dovnitř,“

prosil. „Nedívej se na ni. Nesnesla by, abys ji takhle viděla.

Víš přece, jak si zakládala na tom, jak vypadá. Stejně tam vlastně není.“

Skoro reflexivně, z dávného zvyku a dosud nevyřešené zášti, měla Ellie chuť se otočit a tak jako tak vejít dovnitř.

Byla snad i teď odhodlána vzepřít se mu čistě z principu?

Co je to vlastně za princip? Podle ztrhaného výrazu v jeho tváři nebylo pochyb o opravdovosti zármutku. Staughton její matku miloval. Napadlo ji, že ji možná miloval víc než ona, načež ji zaplavila vlna výčitek svědomí. Její matka měla chatrné zdraví tak dlouho, že si Ellie už mnohokrát představovala, jak bude v tuto chvíli reagovat. Vzpomněla si, jak byla matka krásná na té fotce, kterou jí tenkrát Staughton poslal, a najednou, navzdory tomu, jak byla na tento okamžik připravena, se rozplakala.

Staughton, vylekaný její náhlou úzkostí, k ní přistoupil, aby ji utišil. Ale Ellie ho zarazila a s viditelnou námahou nad sebou opět získala kontrolu. Ani teď se nedokázala

přimět, aby ho objala. Byli si naprosto cizí; slabě je k sobě poutala jen jedna mrtvá žena. Ale kdesi v hloubi duše věděla, že se mýlila, když Staughtona vinila za smrt svého otce.

„Něco pro tebe mám,“ vzpomněl si a začal šmátrat v igelitce. Její obsah se přeléval sem a tam a Ellie si všimla peněženky z nepravé kůže a pouzdra na umělý chrup.

Musela odvrátit zrak. Nakonec se narovnal a zamával zažloutlou obálkou.

„Pro Eleanor,“ stálo na ní. Ellie poznala rukopis své matky a sáhla po obálce. Staughton polekaně ucouvl, načež si dal obálku před obličej, jako kdyby mu Ellie snad chtěla ublížit.

„Počkej,“ řekl. „Počkej. Vím, že jsme spolu nikdy moc nevycházeli. Ale udělej pro mě něco: nečti ten dopis dřív než dnes večer. Ano?“

Takhle zarmoucený vypadal o deset let starší. „Proč?“

divila se.

„Tvoje oblíbená otázka. Prostě mi udělej tuhle malou laskavost. Chci toho po tobě tak moc?“

„Máš pravdu,“ řekla. „Nechceš toho zas tak moc.

Promiň.“ Podíval se jí zpříma do očí.

„Ať se ti v tom Stroji přihodilo cokoli,“ řekl, „možná tě to změnilo.“

„Doufám, Johne.“

</code>

<code>Zavolala Jossovi a zeptala se ho, zda by nechtěl sloužit pohřební mši. „Nemusím ti říkat, že nejsem věřící. Ale moje matka svého času byla. Ty jsi jediný člověk, kterého si dokážu představit, že by tuto mši sloužil, a jsem si docela jistá, že můj nevlastí otec bude pro.“ Joss ji ujistil, že přiletí prvním možným letadlem.

Po brzké večeři si Ellie ve svém hotelovém pokoji pohrávala s obálkou a zadumaně zkoumala každý její záhyb a každou oděrku. Byl to starý dopis. Její matka ho musela napsat před mnoha lety, dlouho nosit v nějaké přihrádce své peněženky a rozjímat, jestli ho má Ellie dát nebo ne. Dopis rozhodně nevypadal, že by byl znovu zalepený, a Ellie uvažovala, jestli ho Staughton vůbec četl. Jedno její já toužilo rychle dopis otevřít, zatímco to druhé se s určitým neblahým tušením zdráhalo. Dlouho jen seděla v zatuchlém křesle ve své oblíbené uvolněné poloze s koleny pod bradou a přemýšlela.

Ozvalo se zazvonění; její poněkud hlučnější telefax se probudil k životu. Byl napojen na centrální počítač Argus.

Ačkoli jí to připomnělo staré dobré časy, nemohlo to být doopravdy naléhavé. Ať nalezl počítač cokoli, nikam to neuteče; ? nezapadne za obzor kvůli zemské rotaci. Jestli je nějaká zpráva ukrytá uvnitř ? , počká na ni třeba navždy.

Znovu se pustila do zkoumání obálky, ale vyrušilo ji opakované

zazvonění

telefaxu.

Jestli

je

uvnitř

transcendentního čísla nějaký obsah, musel být zabudován

do geometrie celého vesmíru od samého počátku. Tento její nový projekt se pohybuje spíš v oblasti experimentální teologie. Ale taková je i celá věda, pomyslela si.

„ZŮSTAŇTE NA PŘÍJMU,“ napsal počítač na

obrazovku jejího telefaxu.

Myslela na svého otce… respektive na imitaci svého otce; myslela na Správce a na jejich síť tunelů po celé Galaxii. Správci znají a možná i ovlivňují vznik a vývoj života milionů světů. Budují galaxie, blokují celé sektory vesmíru. Dovedou alespoň částečně cestovat časem. Jsou bohy, kteří daleko předčí představy téměř všech našich náboženství – každopádně všech západních náboženství. Ale i oni mají své meze. Nebyli to oni, kdo postavil tunely, a ani by to nedovedli. Nebyli to oni, kdo vložil zprávu do transcendentního čísla, a ani ji nedovedou přečíst. Stavitelé tunelů a písaři ? byli někým jiným. Už tady nežijí. Ani nám tu nenechali svou novou adresu. Napadlo ji, že když Stavitelé tunelů odešli, ti, z nichž se časem stali Správci, byli jako opuštěné děti. Tak jako ona, jako ona.

Myslela na Edovu hypotézu, že jsou tunely jakési červotočiny, rozmístěné ve vhodných intervalech kolem bezpočtu hvězd v naší i v ostatních galaxiích. Podobají se černým dírám, ale mají jiné vlastnosti a jiný původ. Nejsou vyloženě nehmotné, protože sama viděla, jak za sebou nechávají gravitační brázdu v kroužících úlomcích v soustavě Vegy. A skrze ně rozmanité druhy bytostí a

kosmických lodí křižují naši Galaxii a svazují ji v jeden celek.

Červotočiny. V soudobém žargonu teoretické fyziky se ujala představa vesmíru jako velikého jablka, které někdo provrtal skrz naskrz chodbičkami, protínajícími křížem krážem jeho jádro. Pro mikroskopického bacila, žijícího na slupce, to je učiněný zázrak. Ale jinou bytost, stojící mimo jablko, už to zdaleka tolik nefascinuje. Z pohledu takové bytosti jsou Stavitelé tunelů pouhou mrzutostí. Ale jsou-li Stavitelé tunelů červi, pomyslela si, kdo jsme pak my?

Počítač na Argusu se ponořil hluboko do ? , hlouběji, než se kdy pustil kdokoli na Zemi, ať člověk či stroj, ačkoli zdaleka ne tak hluboko, jako se odvážili Správci. Je ještě příliš brzy, uvažovala Ellie, než aby počítač mohl najít onu dlouho nevyluštěnou zprávu, o které jí pověděl Theodore Arroway na břehu toho nezmapovaného moře. Možná je tohle teprve přípravné kolo, předzvěst budoucích atrakcí, povzbuzení k dalšímu bádání, nadějné znamení, aby lidé neztratili odvahu. Ale ať je to cokoli, rozhodně to nemůže být zpráva, s níž zápasí Správci. Snad existují lehké zprávy a těžké zprávy, uzamčené v nejrůznějších transcendentních číslech, a počítač na Argusu nalezl tu nejjednodušší. A ještě s cizí pomocí.

Na Stanici se naučila určité pokoře; konečně si plně uvědomila, jak málo toho obyvatelé Země doopravdy znají.

Je docela možné, uvažovala, že existuje tolik druhů

vyspělejších bytostí, než jsme my, jako jich existuje mezi námi a mravenci nebo možná jako mezi námi a viry. Ale rozhodněji to neskličovalo. Místo aby zastrašeně rezignovala, tato představa ji uváděla v nesmírný úžas. Nyní toho bylo přece o tolik víc, o co stálo za to usilovat!

Bylo to jako přechod ze střední školy na vysokou, od zvyku, že všechno jde samo, k nutnosti vyvíjet soustavné a disciplinované úsilí, aby člověk vůbec něco pochopil. Na střední škole většinou zvládla novou látku nejrychleji ze všech. Na vysoké zjistila, že je spousta lidí mnohem rychlejší než ona. Znovu o něco náročnější a problematičtější to bylo, když nastoupila na postgraduální studium, stejně jako když se nakonec stala profesionální astronomkou. V každé fázi narazila na kvalifikovanější vědce, než byla ona, a každá fáze byla o to více vzrušující.

Ať se zjeví, co se zjevit má, pomyslela si a podívala se na telefax. Byla připravena.

„PROBLÉM PŘI PŘENOSU. S/N<10. ZŮSTAŇTE

LASKAVĚ NA PŘÍJMU.“

Ellie byla napojena na počítač Argus přes komunikační přenosovou družici zvanou Defcom Alfa. Možná nastal nějaký problém s řízením letu nebo zmatek v programování.

Než se nad tím mohla zamyslet hlouběji, uvědomila si, že otevřela obálku.

ŽELEZÁŘSTVÍ ARROWAY, stálo v záhlaví; písmo patřilo docela jistě starému psacímu stroji Royal, na kterém

si její otec doma psal obchodní i osobní záznamy. V pravém horním rohu stálo datum „13. června 1964“. Tehdy jí bylo patnáct. Její otec to psát nemohl; byl už léta po smrti. Letmo pohlédla na podpis u dolního okraje stránky, aby se utvrdila, že jde o úhledný rukopis její matky.

Moje milá Ellie,

teď, když už jsem po smrti, doufám, že mi dokážeš ve svém srdci odpustit. Vím, že jsem na Tobě spáchala hřích, a nejen na Tobě. Ale nedokázala jsem snést pomyšlení, jak bys mne nenáviděla, kdybys znala pravdu. Právě proto jsem neměla odvahu Ti to říci, dokud jsem byla naživu. Vím, jak moc jsi Teda Arrowaye milovala, a chci, abys věděla, že já ho milovala také. Stále ho miluji. Ale nebyl Tvým pravým otcem. Tvým pravým otcem je John Staughton. Udělala jsem něco velmi špatného. Neměla jsem a byla jsem slabá, ale kdybych to neudělala, nebyla bys na světě; tak na mě, prosím, zkus vzpomínat v dobrém. Ted to věděl a odpustil mi a nakonec jsme se dohodli, že Ti to nikdy neřekneme. Ale teď se dívám z okna a vidím Tě venku na dvorku. Sedíš tam a přemýšlíš o hvězdách a o věcech, které jsem já nikdy nedokázala pochopit, a jsem na Tebe tak pyšná. Tolik Ti záleží na pravdě, že jsem považovala za správné, abys znala pravdu i o sobě. Tedy o svém začátku.

Jestli je John stále naživu, pak Ti tento dopis předá.

Vím, že to udělá. Je to lepší člověk, než si myslíš, Ellie. Byla

jsem šťastná, že jsem ho znovu našla. Možná ho tolik nenávidíš proto, že jsi hluboko ve svém nitru vytušila pravdu. Ale ve skutečnosti ho nenávidíš, protože není Theodore Arroway. Vím to.

Támhle jsi, pořád sedíš venku. Od chvíle, kdy jsem začala psát tento dopis, ses ani nehnula. Jenom přemýšlíš.

Ať hledáš cokoli, doufám a modlím se, abys to našla. Odpusť mi. Byla jsem jenom člověk.

S láskou Tvoje máma

Ellie přečetla dopis jedním dechem a okamžitě jej začala číst znovu. Těžko se jí dýchalo. Ručeji zaplavil studený pot. Z podvodníka se vyklubal poctivec. Po většinu života zavrhovala svého vlastního otce, aniž by si byla vůbec vědoma, co dělá. Jak silný charakter musel projevovat během všech těch jejích pubertálních výlevů, kdy mu vyčítala, že není její pravý otec a že tedy nemá právo jí říkat, co má dělat.

Opět zazvonil telefax, tentokrát dvakrát. Nyní ji vybízel, aby stiskla klávesu ENTER. Ale Ellie neměla ani sílu k němu dojít. Bude muset počkat. Myslela na svého ot… myslela na Theodora Arrowaye, na Johna Staughtona a na svou matku. Tolik toho pro ni obětovali; ona však byla příliš zahleděná do sebe, než aby si toho vůbec všimla. Kéž by s ní teď byl Palmer Joss.

Telefax se ozval ještě jednou, tentokrát jaksi nezávazně, experimentálně. Ellie naprogramovala počítač tak, aby byl neodbytný, do jisté míry až novátorský, když bude chtít upoutat její pozornost, domnívaje se, že nalezl něco v ? . Ale ona teď měla plno práce s rozluštěním a rekonstrukcí mytologie vlastního života. Viděla svou matku, jak sedí u psacího stolu ve velké ložnici nahoře, dívá se z okna a přemýšlí, jak zformulovat tento dopis, až nakonec pohledem spočine na protivné, rozmrzelé, vzpurné Ellie ve věku patnácti let.

Matka jí tímto dala další dar. Díky tomuto dopisu se Ellie mohla vrátit zpět a podívat se na sebe během všech těch uplynulých let. Za tu dobu se mnohému naučila. A ještě mnohem víc jí zbývalo.

Nad stolem, na kterém stál drnčící telefax, viselo zrcadlo. V něm spatřila ženu, ani mladou ani starou, ani matku ani dceru. Udělali dobře, že jí neřekli pravdu. Nebyla dostatečně vyspělá, aby onen signál zachytila, natož aby ho rozluštila. Celou svoji kariéru strávila tím, že se pokoušela navázat kontakt s těmi nejvzdálenějšími a nejneznámějšími cizinci, zatímco ve svém vlastním životě nenavázala kontakt skoro s nikým. Byla nelítostná při odhalování falešných mýtů jiných, ale nevšimla si zásadní lži v jádru sebe sama.

Celý život studovala vesmír, ale přehlédla jeho nejjasnější zprávu: Pro malé tvory, jako jsme my, je nekonečno snesitelné jen skrze lásku.

</code>

<code>Počítač Argus byl tak vytrvalý a vynalézavý ve svém úsilí o navázání kontaktu s Eleanor Arrowayovou, jako by téměř vyjadřoval naléhavou osobní potřebu podělit se o svůj objev.

Odchylka se projevila nejjasněji v aritmetice o základu 11, kde mohla být zapsána jedině pomocí jedniček a nul. Ve srovnání s tím, co kdysi přicházelo z Vegy, mohla toto být nanejvýš velmi jednoduchá zpráva, ale její statistický význam byl vysoký. Program skládal číslice do čtvercového rastru, tedy stejný počet na šířku i na výšku. První řádka byla nepřerušeným zástupem nul, zleva doprava. Druhá řádka zobrazila jedinou číslici jedna, přesně doprostřed, s nulami ubíhajícími doleva a doprava k okraji. Po několika dalších řádkách se utvořil neklamný oblouk, složený z jedniček. Poté se rychle vystavěl jednoduchý geometrický obrazec, řádka po řádce, velice slibný. Nakonec se objevila poslední řádka obrazce, samé nuly kromě jediné jedničky uprostřed. V následující řádce budou už jen nuly, jako součást rámečku.

V proměnlivých číselných řadách hluboko uvnitř transcendentního čísla se skrýval dokonalý kruh, jehož tvar byl zakreslen jednotkami v poli nul.

Vesmír byl stvořen za určitým cílem, sděloval kruh. Ať se náhodou vyskytnete v kterékoli galaxii, vždy vezmete obvod kruhu, vydělíte ho jeho průměrem, vypočítáte

dostatečně přesně a odhalíte zázrak – další kruh, zakreslený kilometry po proudu čísel za desetinnou čárkou. A někde dál budou ještě bohatší zprávy. Nezáleží na tom, jak vypadáte, z čeho jste vytvořeni, nebo odkud pocházíte. Dokud žijete v tomto vesmíru a máte alespoň skromné nadání na matematiku, dříve či později to najdete. Je to zde totiž už dávno. Je to uvnitř všeho. Nemusíte opouštět svou planetu, abyste to našli. Ve struktuře vesmíru a v podstatě hmoty, stejně jako pod velkým uměleckým dílem, je drobným písmem vepsaná signatura umělce. Všechny lidi, bohy i ďábly převyšuje, Správce i Stavitele tunelů v sobě zahrnuje inteligence, která předchází celému vesmíru.

Kruh se uzavřel.

Našla, co hledala.

</code>