Planina ledového větru 1

R. A. Salvatore

Kniha 1

Předmluva

Démon se opřel v sedačce, kterou si vyřezal ze stvolu obrovité houby. hnoucí bláto se převalovalo a bublalo kolem skalnatého ostrova v odvěkém pohybu, jen byl pro tuto vrstvu Propasti příznačný.

Errtu bubnoval prsty s dlouhými drápy, otáčel rohatou opičí hlavou a netrpělivě nahlíel do temného era. “Kde vězí, Telshazzi?” sykl, očekávaje zprávy o relikvii. Crenshonibon zcela ovládal démonovy mylenky. Kdyby vlastnil ten krystal, mohl by se povznést o celou jednu vrstvu, moná i o víc.

Démon byl s mocí artefaktu dobře obeznámen - právě slouil sedmi lichům, kdy sjednotili své zhotovili krystal. Lichové - duchové mocných čarodějů, ji odmítli odpočívat, kdy jejich smrtelná těla opustila říe ivých - se shromádili, aby společně stvořili ten nejničivějí artefakt, jaký kdy byl, ďábla, který se ivil tím, co zastánci dobra pokládali za nejvzácnějí - světlem slunce.

Tehdy vak nevědomky překročili meze svých vlastních sil. Při tvorbě bylo vech sedm Crenshinibonem pohlceno. Okradl je o kouzelné moci, které udrovaly lichy v nesmrtelném stavu, aby jimi ivil svůj první záblesk ivota. Následný výbuch síly shodil Errtua zpátky do Propasti a démon předpokládal, e se krystal roztříti. Crenshinibon se nedal tak lehce zničit. Nyní po mnoha staletích narazil Errtu znovu na jeho stopu - křiálovou vě s bijícím srdcem, přesnou Crenshinibonovu kopii.

Errtu vědě, e kouzlo nebylo daleko. Démon jeho mocnou přítomnost cítil. Proč jej jen nenael dřív…, kdyby jej byl mohl uchopit…

Jene pak přiel Al Dimeneira, andělský tvor ohromných sil, a ten jediným slovem vypudil Errtua zpět do Propasti.

Errtu zíral do oblaků dýmu a tmy a konečně zaslechl mlaskavé kroky.

“Jsi to ty, Telshazzi?” zařval.

“Ano, pane,” ozval se mení démon a celý shrbený se blíil k obávanému trůnu.

“Dostal jej?” řičel Errtu. “Al Dimeneira se krystalu zmocnil?”

Telshazz se celý chvěl a kvikl: “Ano, můj pane…, ach, ne, můj pane!”

Errtu zuřivě zúil rudé oči.

“Nemůe jej zničit, pane,” spěchal uboák s vysvětlením.

“Crenshinibon mu popálil ruce!”

“Ha!” frkl Errtu. “Mocnějí ne Al Dimeneira! Kde je tedy? Přinesl jsi jej, nebo je stále na druhé křiálové věi?”

Telshazz zakňučel. Krutému pánovi nechtěl říct pravdu, zároveň si netroufal neposlechnout. “Ne, pane, ne ve věi,” eptl malý démon.

“Ne!” burácel Errtu. “Tak kde je?”

“Al Dimeneira jej zahodil.”

“Zahodil?”!

“Hodil jej přes roviny, pane!” naříkal Telshazz. “Ví silou!”

“Přes vechny roviny bytí!” vrčel Errtu.

“Snail jsem se ho zastavit, ale…”

Rohatá hlava střelila vpřed. Telshazzova slova zanikla v bublání, jak mu Errtuova psí tlama rvala hrdlo.

  

Crenshinibon zatím klidně odpočíval na materiální rovině daleko od era Propasti. Krystal, zhmotnění nejzlovolnějích sil, se usadil do sněhu okrouhlé prohlubeniny ve títech velehorského pásma Zapomenutých říí na vzdáleném severu. A čekal.

1

Čarodějův učeň

Kdy se v zorném poli karavany čarodějů z Věe kouzelných věd objevil sněhem pokrytý vrchol Kelvinovy mohyly zvedající se z ploché roviny, vem se značně ulevilo.

Cesta z Luskanu do vzdáleného předsunutého území, nazvaného Desetiměstí, byla obtíná a trvala přes tři týdny.

První týden byl celkem příjemný. Houf se drel v blízkosti Mečového pobřeí, a ačkoliv cestovali podél nejsevernějích cípů Říí, letní vánek z Neprozkoumaného moře byl svěí a teplý.

Kdy vak čarodějové obtočili západní výběky Páteře světa - pásma hor, je mnozí pokládali za severní hranici civilizace - a vstoupili na Planinu ledového větru, rychle pochopili, proč je vichni od cesty zrazovali. Planina ledového větru, tisíce čtverečních mil holé nerovné tundry, jim byla popisovaná jako jedno z nejnehostinnějích míst v celých Říích a během jediného dne cestování po severní straně Páteře světa Eldeluc, Dendybar Poďobanec a ostatní mágové soudili, e si tu pověst zaslouí. Ohraničená neprostupnými horami na jihu, plazivým ledovcem na východě a nesplavitelným mořem nespočetných věovitých ker na severu a východě byla k dosaení jedině průsmykem mezi Páteří světa a pobřeím po stezce, ji zřídkakdy pouívali i ti nejotuilejí z obchodníků. A byla pěkně daleko, museli divočinou urazit čtyři sta mil.

Po zbytek ivota jim v mysli budou jasně zvonit dvě vzpomínky, kdykoliv si tuto cestu připomenou, dvě věci, které cestovatelům Planinou nikdy nevymizí z paměti. Tou první bylo nekonečné skučení větru, jako by sama země trýznivě sténala. A druhou byla neútěná prázdnota, nic ne míle a míle edého a hnědého obzoru.

Blízko cíle jim cestování zpříjemnily jediné odliné rysy - deset malých měst usazených kolem tří jezer v oblasti, nad nimi se tyčila jediná hora - Kelvinova mohyla. Jako kadý, kdo přicházel do těchto drsných krajin, i čarodějové hledali proslulé desetiměstské rytiny, vyřezávané do lebečních kostí ryb, je se vyskytovaly pouze ve vodách zdejích jezer.

Někteří z čarodějů vak měli na mysli zcela odliné zisky.

  

Mladík asl, jak hladce tíhlá dýka proklouzla záhyby starcova hávu a jak lehce zajela hlouběji do vrásčitého masa.

Rudý Morkai se otočil ke svému učni, třetící oči strnuly údivem nad zradou mue, jeho po čtvrt století vychovával jako vlastního syna.

Akar Kessell pustil zbraň a vyděeně ustupoval dozadu, nebo smrtelně zraněný mu stále jetě stál. Klopýtal, kam mohl, a ke zdi malé chaty, kterou čarodějům z Luskanu poskytlo město Východní přístav k přechodnému pobytu. Kessell se třásl, uvaoval nad stralivými následky, jim určitě neunikne, jestli se mocnému a zkuenému mágovi podařilo vynalézt způsob, jak porazit samotnou smrt.

Jaký hrozný stud mu určí starý mentor za jeho zradu? Jaká magická muka pro něho vymyslí pravý a mocný čaroděj jako Morkai, která by mohla předčit i nejhorí mučení obvyklé v celé zemi?

Starý mu pevně upíral svůj pohled na Akara Kessella, i kdy v umírajících očích hasla poslední jiskra. Nezeptal se proč, ani v nejmením nenaznačil otázku, co ho k tomu vedlo. Věděl, e někomu jde o získání moci - to byl vdycky důvod takové zrady. Co ho mátlo, byl prostředek, ne motiv. Kessell? Jak by mohl ten pitomý učeň, jeho koktavé rty stěí vyslovily nejjednoduí zaříkání, vůbec doufat, e něco získá smrtí jediného člověka, který mu kdy ukázal víc ne jenom základní lidskou slunost?

Rudý Morkai padl mrtev. Bylo to jedna z mála otázek, na ně nikdy nenalezl odpověď.

Dlouhé minuty se Kessell opíral o zeď, potřeboval její pevnou oporu a nepřestával se třást. Zvolna v něm zase narostla sebedůvěra, která ho dostala do této nebezpečné situace. Teď byl pánem on sám - tak to alespoň tvrdil Eldeluc i Dendybar Poďobanec a ostatní čarodějové z výpravy. S jeho pánem odstraněným z cesty bude on, Akar Kessell, po právu odměněn vlastní komnatou a alchymistickou laboratoří ve Věi kouzelných věd v Luskanu.

Eldeluc, Dendybar Poďobanec a ti druzí mu to přesně tak řekli.

  

“Tak hotovo?” otázal se tělnatý mu, kdy Kessell přiel do temné uličky, kde se měli sejít.

Kessell dychtivě přikývl. “Luskanský kouzelník v rudém atě u nebude zaříkat!” prohlásil příli hlasitě k nevoli přítomných spoluspiklenců.

“Mluvte tie, hlupáku,” ozval se z ochrany hlubokého stínu známý monotónní hlas Dendybara. Křehce vyhlíející Dendybar vůbec nerad mluvil, a kdy musel, nikdy neprojevil ani známku pohnutí. Neustále se ukrýval pod nízko staenou kápí hábitu. Bylo v něm cosi chladného, studeného, co znervózňovalo lidi, kteří se s ním dostali do styku. Ačkoliv byl ze vech členů obchodní karavany nejmení, nejméně impozantní, Kessell se ho bál víc ne těch ostatních.

“Morkai, můj bývalý pán, je mrtev,” opravil se Kessell potichu. “Akar Kessell, nadále známý jako Kessell Rudý, je nyní členem Cechu čarodějů z Luskanu!”

“Pomalu, příteli,” řekl Eldeluc, poloiv mu klidnou dlaň na nervózně kubající rameno. “Na korunovaci je dost času, a se vrátíme do města.” Za hlavou učně na Dendybara mrkl a uklíbl se.

Kessellovi se točila hlava, ztrácel se ve snivých představách vech výhod jeho nastávajícího povýení. U nikdy se mu nebudou posmívat druzí učedníci, chlapci mnohem mladí, kteří se v cechu plhali z jednoho namáhavého schodku oboru na vyí. Teď se k němu budou chovat s úctou, nebo vechny, co ho předeli od prvního dne jeho učení, přeskočí do ctihodného postavení čaroděje.

Jak jeho mylenky prozkoumávaly kadou podrobnost astných zítřků, rozzářená tvář mu náhle zesinala. S napjatými rysy se prudce obrátil k mui po svém boku, jako kdyby objevil hrozný omyl. Eldeluc a pár jeho druhů v uličce zneklidnělo. Vichni si byli plně vědomi děsných důsledků, jestli se arcimág Věe kouzelných věd dozví o jejich vraedném činu.

“Jeho plá?” otázal se Kessell. “Neměl jsem přinést jeho rudý plá?”

Eldeluc nemohl potlačit úlevné uchechtnutí, Kessell je vak vnímal jen jako uklidňující gesto nově získaného přítele.

Mohl jsem tuit, e něco tak triviálního mu způsobí takový záchvat, pomyslel si Eldeluc, ale Kessellovi pouze řekl: “O to se nestrachujte, ve Věi je dost pláů. Vypadalo by to trochu podezřele, e ano, kdybyste se ukázal u arcimágových dveří, ádal si uprázdněné místo Rudého Morkaie a nesl v ruce ten kus oděvu, který měl zavraděný čaroděj na sobě, kdy byl usmrcen?!”

Kessell o tom chvilku přemýlel, pak souhlasil. “Moná byste neměl nosit rudý at,” dodal Eldeluc.

Kessellovy oči panicky mrkaly. Staré pochyby o sobě samém ho pronásledovaly po vechny dny dětství a teď v něm vyvřely. Co to Eldeluc povídá? Změnili snad svůj názor a nedají mu místo, které si právem vyslouil?

Eldeluc pouil dvojakost svého prohláení jako popíchnutí, nechtěl vak Kessella zatlačit do nebezpečného stavu pochyb. S dalím mrknutím na Dendybara, jen se touto hrou vnitřně bavil, odpověděl na uboákovu nevyslovenou otázku. “Mínil jsem tím, e jiná barva by vám víc sluela. Modrá by se líp hodila k vaim očím.”

Kessell se ulehčeně chichotal. “Asi ano,” pípl a stísněně si mnul prsty.

Dendybara vtipkování náhle unavilo. Mávl na svého statného společníka, aby se toho otravného spratka zbavil.

Eldeluc posluně vedl Kessella pryč. “Jděte teď zpátky do stájí,” nařídil mu, “a řekněte stájníkovi, e čarodějové dnes v noci vyrazí na cestu do Luskanu.”

“Ale co s tělem?” vyhrkl Kessell.

Eldeluc se zlovolně usmál. “Nechte je tam, kde je. Chata je vyhrazená obchodníkům a hodnostářům z jihu. Nejspí zůstane prázdná do přítího jara. Mohu vás ujistit, e v tomto regionu dalí vrada nevyvolá ádný rozruch, a i kdyby se tu dobří lidé dovtípili, co se stalo, jsou dost chytří, aby se starali o svoje věci a záleitosti čarodějů nechali na čarodějích!”

Skupina z Luskanu vyla na ulici do blednoucího slunečního svitu. “Tak jděte!” rozkázal Eldeluc. “Vyhledejte nás a po západu slunce.”

Kessell uháněl ulicí jako malý vzruený kluk.

“Měli jsme obrovské těstí, e jsme nali tak příhodný nástroj,” poznamenal Dendybar. “Čarodějův naprosto omezený učeň nám uetřil spoustu starostí. Pochybuji, e bychom byli nali způsob, jak se k tomu starému dostat. Jen bohové vědí, proč si Morkai toho malého uboáka tak oblíbil!”

“Nakonec ho to stálo ivot!” smál se jiný hlas.

“A na příhodném místě,” utrousil dalí. “Tady v té necivilizované výspě bude záhadné cizí tělo pro uklízečky znamenat nejvý nějakou nepříjemnost.”

Statný Eldeluc se zachechtal. Chmurný úkol byl úspěně splněn, konečně mohli opustit tyto holé zmrzlé pustiny a vrátit se domů.

  

Kessell čile kráčel vesnickými ulicemi ke stodole, kde byli ustájeni koně čarodějů. Cítil, e a se stane kouzelníkem, změní se kadá stránka jeho vedního ivota a jeho mizivý talent záhadně posílí nějaká tajuplná moc.

Celý se tou nadějí rozechvěl.

Do cesty mu vběhla toulavá kočka, obdařilo ho nedůvěřivým pohledem a opatrně se plíila kolem zdi.

Kessell zúil oči, přesvědčil se, e ho nikdo nepozoruje.

“Proč by ne?” eptl si tie. Napřáhl ke kočce smrtonosný prst a pronesl slova formule, přivolávající leh energie. Zvíře vyděené jeho hlasem pádilo pryč, ale ádná magická střela je nezasáhla, by ani nevyletěla.

Kessell si prohlíel oehlou pičku prstu uvaoval, co zase provedl patně.

Moc ho to mrzelo. Jeho vlastní zčernalý nehet byl dosud tím nejlepím výsledkem, jaký se mu s tímto kouzlem povedl.

2

Na břehu Maer Dualdonu

Půlčík Regis, jediný svého rodu v okruhu sta mil, spojil prsty za hlavou a slastně se opřel o mechovitou pokrývku stromu. I při standardech jeho rasy byl malý, načechrané kučery hnědých vlasů sotva překročily třístopovou míru, ale kolem pasu byl pěkně obtloustlý díky lásce k dobrému jídlu - či několika, kdy se naskytla příleitost.

Nad ním se zvedala pokroucená hůl. ne mu slouila za rybářský prut. Přidroval jej mezi dvěma chlupatými prsty levé nohy, a jak se skláněl nad tichým, jeho obraz se zrcadlil na sklovité hladině Maer Dualdonu. Odraz se jemně zavlnil, červené obarvený dřevěný splávek začal mírně tančit. Vlasec připlul k břehu a zvadle leel na vodě, take Regis ani nemohl cítit rybu odibávající návnadu. Háček byl ve vteřině holý, ádná ryba se nechytila, půlčík to vak nevěděl a nijak nespěchal, aby udici zkontroloval Vpravdě o ni vůbec nedbal.

Tohle byl výlet pro zábavu, ne pro práci. Se zimou na krku si spočítal, e v tomto roce je to asi poslední výprava k jezeru, neměl rád zimní rybaření jako někteří fanatici z těch lakomců v Desetiměstí.

Mimoto měl doma dobrou zásobu bílé slonovinové kosti z odchytu jiných lidí, aby po sedm měsíců sněhu měl co dělat. Popravdě byl své nepříli pilné rase přínosem, nebo vřezal kousek civilizace do území, kde ádná neexistovala - na stovky mil kolem dokola nebylo nic, co by se dalo nazvat pravým městem.

Půlčíci nikdy nepřicházeli tak daleko na sever - dokonce ani v letní sezoně. Dávali prostě přednost teplému jinímu podnebí. Regis by byl také s radostí sbalil své věci a vrátil se na jih, nebýt určitého problému s mistrem význačného zlodějského cechu.

V mechu u opřené Regisovy postavičky leelo několik různých ryteckých nástrojů a také čtyřpalcový blok “bílého zlata”. Regis měl dobrou vůli na něm při rybaření pracovat a na vyletěném povrchu se ji objevil obrys koňské tlamy.

Regis vůbec měl mnoho dobrých úmyslů.

“Dneska je moc hezky,” usoudil ve výmluvě, která ho nikdy neomrzela. Tentokrát měla věrohodný podklad. Zdálo se, jako by si démoni počasí ovládající tuto zemi krutou eleznou vůlí vzali dovolenou, anebo snad sbírali síly pro drsnou zimu. Výsledkem byl podzimní den, jen se spí hodil do civilizovaného jihu. Byl to vskutku výjimečný den pro oblast, která dostala jméno Planina ledového větru díky větrným proudům, přináejícím mrazivý vzduch z Reghedského ledovce. I v těch několika dnech, kdy se vítr přesunul, bylo jen málo úlevy, nebo Desetiměstí hraničilo na severu a na západě s mílemi prázdné tundry a za ní bylo pobřeí moře Plovoucího ledu. Úlevu slibovaly pouze větry z jihu, jene kadý závan z tohoto směr obvykle odvrátily vysoké vrcholy Páteře světa.

Regisovi se povedlo udret oči otevřené, hleděl do roztřepených korun stromů a nadýchaných bílých obláčků, plujících v mírném vánku po zářivém nebi. Slunce lilo dolů zlaté teplo a půlčík byl chvílemi v pokuení svléknout si i vestu. Nato je zakryly mraky a připomněly mu, e v tundře je září. Za měsíc zde bude sníh. za dva budou cesty na západ a na jih k Luskanu, nejbliímu skutečnému městu, zcela pod sněhem a neprůchodné pro kadého kromě několika otuilců či bláznů.

Regis hleděl na dlouhou rozvlněnou zátoku, kde bylo jeho oblíbené místo. Desetiměstí také vyuívalo vlídného počasí, rybářské čluny vyrazily v plné síle, motaly se kolem sebe, hledajíce svá vybraná lovitě. Bez ohledu na to, kolikrát to viděl, nenasytnost lidí Regise vdycky znovu udivila.

Doma, v Calimshanu, rychle stoupal k postavení společníka Cechu, jen byl jedním z největích zlodějských spolků v přístavním Calimportu.

Jene jak on to viděl, lidská chamtivost zavinila konec jeho slibné kariéry. Cechovní mistr, paa Pook, vlastnil překrásnou sbírku rubínů - nejméně tucet - jejich fasety měly tak geniální výbrus, e se zdálo, e na kadého, kdo je spatřil, vrhaly téměř hypnotické kouzlo. Kdykoliv je Pook vystavil, Regis zářivé kameny obdivoval - a vůbec, vzal si přece jen jeden. Půlčík si dodnes nemohl vysvětlit, proč se paa na něho tak zlobil, kdy mu jich přece zůstalo jetě nejméně jedenáct.

“Tak to je nefalovaná lidská chamtivost,” říkal Regis pokadé, jakmile se paovi mui ukázali v dalím městě, kam před nimi uprchl, a vytlačovali vyhnance do stále vzdálenějích oblastí. Nyní tu frázi nevyslovil jeden a půl roku, ne od té doby, kdy přiel do Desetiměstí. Pookovy ruce sahaly daleko, ale toto vysunuté sídlitě uprostřed nepředstavitelně nehostinné, nezkrocené země bylo jetě dál a Regis byl v novém útočiti docela spokojený a cítil se tu v bezpečí.

Bylo zde bohatství a pro ty, co měli dost zručnosti a talentu, aby mohli tvořit rytiny, a kteří dovedli přeměnit bílou slonovinu rybí kosti do uměleckého díla, byl zdejí ivot pohodlný a vyadoval minimum práce.

Rytiny z Desetiměstí byly na jihu novou módou a půlčík chtěl setřást svoji obvyklou letargii a obrátil svůj um v kvetoucí obchod. A někdy.

  

Drizzt Do’Urden tie klusal, jeho měkké nízké holínky sotva zvedaly prach. Kapuci plátě měl hluboce staenou přes poletující vlny čistě bílých vlasů a pohyboval se s tak půvabnou lehkostí, e se náhodný pozorovatel mohl domnívat, e vidí iluzi - optický trik hnědého moře tundry.

Temný elf si přitáhl plá úeji kolem těla. Ve slunečním světle se cítil tak zranitelný jako člověk ve tmavé noci. Víc ne půl století ivota mnoho mil v podzemí nevymazalo několik roků na slunečném povrchu. Dodnes ho slunce vysilovalo a omamovalo.

Drizzt vak procestoval celou noc a musel pokračovat. Pro schůzku s Bruenorem v údolí trpaslíků se u opozdil a viděl znamení.

Sobi začínali své podzimní stěhování na jihozápad, k moři, ale ádné lidské stopy stádo nesledovaly. V jeskyních severně od Desetiměstí - stálé zastávky nomádských barbarů na jejich zpáteční cestě tundrou - nebyly pro jejich dlouhé putování ádné zásoby. Drizzt chápal tento náznak. V normálním ivotě závisely barbarské kmeny na lovu táhnoucích sobích stád. Oputění tradičních zvyků bylo samo o sobě značně zneklidňující.

A Drizzt slyel válečné bubny.

Jejich vzdálené dunění se valilo oputěnými rovinami jako rachot přicházející bouře jejich kadenci vak rozuměly pouze barbarské kmeny. Drizzt vak věděl, co předpovídají. Byl dobrým pozorovatelem, cenil si vědomostí přítele či nepřítele a často se tie plíil, aby pozoroval denní rutiny a tradice hrdých obyvatel Planiny ledového větru - barbarů.

Drizzt přidal na tempu, nutil se a k hranici své vytrvalosti. V pěti krátkých letech mu osud shluku vesnic, známých jako Desetiměstí, přirostl k srdci. Jako mnozí z vyhnanců, co se zde usídlili, tíhlý drov nebyl vítán v ádné jiné části Říí. I tady ho povětinou jen snáeli, ale nikdo ho neobtěoval - říkalo se o něm, e je nějak svázán či spřízněn s bandou darebáků. Měl víc těstí ne větina, nebo nalezl několik, kteří dovedli přehlédnout dědictví jeho rasy a váit si jeho pravého charakteru.

Temný elf úzkostlivě upřel zrak na Kelvinovu mohylu, osamělou horu, označující vstup do skalnatého údolí trpaslíků, je leelo mezi Maer Dualdonem a Lac Dinnesherem. Jeho fialkově modré, mandlové oči, které v noci viděly jako sova, nemohly proniknout oparem denního světla, aby odhadl vzdálenost.

Opět zatáhl hlavu do kapuce, dávaje přednost běhu poslepu před závratí z dlouhého zírání do slunečního svitu, a ponořil se zpátky do temných snů o Menzoberranzanu, tmavém podzemním městě jeho předků. Droví elfové kdysi kráčeli po povrchu světa, tančili pod sluncem a hvězdami se svými bratranci se světlou kůí. TEmní elfové vak byli zlovolní, bezcitní zabijáci, které u nemohli vystát ani jejich tolerantní, neodsuzující příbuzní, a v nevyhnutelné válce elfech národů zatlačili drovy do útrob podzemí. Ti tam nali svět temných tajemství a černé magie a spokojeně se usadili. Po staletí prosperovali, znovu nabyli sil a přizpůsobili se nárokům tajuplné magie. Nakonec byli mocnějí ne jejich bratranci na povrchu země, kteří pod ivotodárným teplem slunce pouívali kouzelné vědy jako koníčka, nikoli jako nezbytnou potřebu.

Celá rasa drovů vak ztratila jakoukoli touhu vidět slunce a hvězdy. Těla a mysli se přizpůsobily hlubinám a natěstí pro vechny, co sídlili pod otevřeným nebem, temní elfové zůstávali tam, kde byli, a na povrchu se ukázali, jen kdy chtěli rabovat a loupit.

Jak dalece Drizzt věděl, on byl z nich jediný, co il na povrchu. Naučil se trochu lépe snáet světlo, ale v jeho svitu stále trpěl vrozenou slabostí zraku.

Ale i s omluvou nevýhody v denních podmínkách měl Drizzt zlost sám na sebe, kdy se před ním náhle objevili dva medvědovití yettiové v letní střapatém koichu maskovací světlé barvy.

  

na stoár jedné rybářské lodi se inul praporek, signál dobrého úlovku. Regis se díval, jak pomalu stoupá. “Musí mít nejmíň čtyři stopy,” mumlal si půlčík spokojeně, kdy se praporek zastavil přímo pod kříem ráhna. “Dnes v noci se bude v jednom domě oslavovat.”

Druhý člun se honem rozjel k tomu s úlovkem a ve svém spěchu do zakotvené lodi narazil. Obě posádky tasily zbraně, postavily se proti sobě, ač nikdo neopustil své plavidlo. Nic nestálo mezi ním a čluny, jen prázdná voda, nad ní se jasně nesl křik obou kapitánů.

“Vy tam, ukradli ste můj úlovek!” řval kapitán člunu.

“Voslepila vás voda?” ječel kapitán lodi. “Nikdá vá nebyl! My sme rybu zahákli a čestně vytáhli! Táhněte pryč s tou svou smradlavou vanou, ne vytáhnem z vody i vás!”

Jak se dalo čekat, posádka člunu kákala přes zábradlí jetě dřív, ne kapitán lodi domluvil.

Regis se raději vrátil k pozorování obláčků. Hádka lodníků ho nezajímala, ačkoli ho ruil hluk bitky. Tyhle spory byly na jezerech obvyklé, málokdy byl při nich někdo těce raněn nebo zabit. Byly vak i výjimky. Do jedné arvátky se zapletlo neméně ne sedmnáct člunů, tři plné posádky a půlka čtvrté se pozabíjely a jejich mrtvoly nechaly plavat ve zkrvavené vodě. Tentý den, toté jezero, nejjinějí ze tří, změnilo jméno z Delon-lune na Rudé vody.

“Ach, rybičky, rybičky, co naděláte starostí,” pomyslel si Regis a přemýlel nad ironií pozdviení, je lakomcům z Desetiměstí působili ti nevinní stříbrní tvorové, kteří za nic nemohli. Vech deset vesnic děkovalo za svou existenci obrovitému druhu pstruha s hlavou velkou jako svalnatá muská pěst a lebeční kostí jako slonovina. Zdejí tři jezera byla jediná na celém světě, kde se vyskytoval, a ačkoliv byl region pustý a holý, vyhláený častými bouřemi, které dovedly zničit i nejpevnějí stavby, vidina rychlého zbohatnutí sem lákala lidi z nejvzdálenějích koutů Říí.

Ač stejně nevyhnutelně jich odcházelo tolik, co přicházelo. Planina ledového větru byla chmurná, bezbarvá pustina nelítostného počasí a nebezpečí bez počtu. Pro vesničany byla smrt obyčejným návtěvníkem, přikradla se ke kadému, kdo drsné realitě Planiny ledového větru nedovedl čelit.

Stejně se vak městečka v posledním století rozrůstala, ovem díky objevu cenných ryb. Devět vesnic na jezerech bylo původně pouze pár chatrčí, kde si pionýři vymezili a označili svá osobní lovitě.

Desátá ves, Bryn Shander, byla nyní opevněným runým sídlitěm několika tisíců lidí. Na začátku tu vak na holém vrchu stála jediná chata, kde se rybáři jednou za rok scházeli,a by si vyměnili záitky a zboí s kupci z Luskanu.

V časných dnes Desetiměstí byl člun, dokonce i loďka pro jednoho mue na jezerech řídkým zjevem, nebo voda byla po celý rok tak ledová, e v pár minutách zabila kadého, kdo měl tu smůlu, e spadl přes palubu. Nyní vak mělo kadé město ovlajkovanou flotilu plachetnic.

Sám Targos, největí z rybářských měst, mohl na Maer Dualdon vypravit sto plavidel a několik z nich byly pevné dvoustěňové kunery s desetičlennou posádkou.

Od bojujících lodí zalehl k Regisovi smrtelný nářek zvonivé naráení oceli na ocel a půlčík mlčky uvaoval, jestli by lidem z Desetiměstí nebylo lépe bez těch otravných ryb.

Připoutěl, e v Desetiměstí nael útočitě. Jeho zručné ohebné prsty se snadno přizpůsobily nárokům a nářadí rytce kosti a v jedné vsi ho dokonce zvolili za radního mluvčího. Jistě, Pustý Les byl nejmení a nejsevernějí ze vech deseti měst, místo, kam se uchylovali lumpové vech lumpů, ale Regis své zvolení pokládal za velkou čest. A zároveň mu přilo vhod. V Pustém Lese druhý rytec nebyl, take Regis byl jedinou osobou ve městě, kdo měl důvod nebo touhu cestovat pravidelně do Bryn Shanderu, hlavního střediska a obchodního centra Desetiměstí. A to půlčíkovi vynáelo. Stal se výsadním kurýrem, co přináel z Pustého Lesa na trh úlovky a dostával desetiprocentní provizi, jí platil za tolik bílé slonoviny, aby si dobře il.

Jednou měsíčně v letní sezoně a jednou kadý třetí v zimě, dovolilo-li to počasí, se musel zúčastnit schůzí desetiměstské rady a splnit svou povinnost mluvčího. Konaly se v Bryn Shanderu, a ačkoliv se obvykle zvrhly v hádky o rybářská teritoria mezi vesnicemi, trvaly pouze pár hodin. To pokládal za malou cenu, jí platil za monopol cest na jiní trh.

Potyčka na plavidlech u skončila s jedním muem mrtvým a Regis se opět oddal tichému potěení z plujících oblak. Přes rameno se ohlédl na tucty nízkých dřevěných domků tečkujících husté řady stromů, z nich Pustý Les sestával. Přes patnou pověst zdejích obyvatel jej pokládal za nejlepí ves v oblasti. Mohutné stromy poskytovaly výtečnou ochranu před zuřivými vichřicemi a pro stavby byly dobrými upevňovacími sloupy. Pouze velká vzdálenost od Bryn Shanderu bránila, e se nestal význačnějím členem Desetiměstí.

Regis zpod vesty láskyplně vytáhl přívěsek a zíral na podivuhodný klenot, který si přivlastnil od svého bývalého pána v Calimportu, tisíce mil odsud.

“Ach, Pooku,” dumal, “kdybys mě tak mohl vidět.”

  

Elf sáhl po dvou scimitarech v pochvách na bocích, ale oba yettiové po něm skočili. Drizzt se instinktivně stočil doleva, nechávaje opačný bok otevřený útoku bliího netvora. Pravou pai měl bezmocně přitisknutou k tělu, jak ho yetti obtočil dlouhými paemi, levá ruka byla volná a sáhl po zbrani. Nevímal si bolestivého sevření, zapřel si rukoje pevně o bok a nechal druhého netvora, aby jej setrvačnost nabodla na jeho zahnutou čepel.

Ve frenetických smrtelných křečích se odtáhl a vyrval Drizztovi jílec z ruky.

Zbývající netvor ho strhl svou váhou k zemi. Drov se volnou rukou zuřivě bránil, aby se mu vraedné tesky nezaryly do hrdla, ale věděl, e je to jen otázka času, ne ho mnohem silnějí protivník zabije.

Vtom zaslechl ostré prasknutí. Yetti se prudce otřásl, hlava se mu nepřirozeně stočila a z čela se mu přes obličej lila krev s mozkem.

“De pozdě, elfe!” slyel drsný zvuk známého hlasu.

Bruenor Válečné Kladivo zezadu obeel mrtvého netvora a úplně ignoroval fakt, e jeho těké tělo leelo na elfím příteli. I přes to nepohodlí se Drizzt pohledem na něj potěil. Trpaslíkův dlouhý pičatý nos byl na několika místech přeraený a edě prokvetlé, ač stále havě rudé vousy mu moc na kráse nepřidaly. “Hned jsem si myslel, e má trable, kdy jsem se el podívat, kde vězí!”

Drizzt se ulehčeně zasmál, smál se i svéráznému chování malého přítele a vykroutil se jaksi zpod zdechliny, zatímco Bruenor páčil z její hlavy hluboko zaatou sekeru.

“Má palici tvrdou jak zmrzlej dub!” bručel natvaně. Usadil nohy pevně za ui netvora a mohutným trhnutím sekeru konečně vytáhl. “Kde má to svý kotě?”

Drizzt se hrabal v batohu a po chvíli vyňal malou onyxovou soku pantera. “Sotva bych nazval Guenhwyvara kotětem,” řekl s láskyplnou úctou. Obracel soku v dlaních, prstem přejíděl sloité detaily výtvoru, aby se přesvědčil, e pádem pod yettiho nebyl nikde pokozen.

“Pch, kočka je kočka!” trval na svém trpaslík. “A kde je, kdy ju potřebuje?”

“I magické zvíře si musí odpočinout,” vysvětlil Drizzt.

“Pch,” vyhrkl zase Bruenor. “Je to smutnej den, kdy se drov a etě k tomu stopař na otevřený pláni nechá nachytat dvouma vivejma tundrovejma yettima!” Bruenor zkusmo olízl zkrvavenou sekeru a s odporem si uplivl.

“Fuj, smradlavý potvory!” bručel. “Ani jíst se to nedá!”

Drizzt pečlivě uloil soku zpět do batohu a el vytáhnout svůj scimitar z druhé zrůdy.

“Dělej, elfe!” nadával trpaslík. “Máme před sebou etě nějakejch pět či kolik mil!”

Drizzt jen potřásl hlavou a očistil čepel o koeinu mrtvé potvory. “Jenom si jdi, Bruenore Válečné Kladivo,” eptem si s úsměvem. “Asi by tě nesmírně těilo, kdybys věděl, e kadá nestvůra po cestě si vimne, e jde, a uklidí se do úkrytu.”

3

Síň medoviny

Mnoho mil od Desetiměstí, za neprozkoumanou tundrou sahající k nejsevernějímu území vech Říí, zimní mrazy ji pokryly ztvrdlou půdu bílými čepičkami polevy. nebyly tam ádné hory nebo stromy, aby zadrely studené útoky neochabujícího východního větru, nesoucího mrazivý vzduch ze zvolna klouzajícího Reghedu. obrovité ledovce na moři Plovoucího ledu pluly důstojně kolem, z jejich vysokých vrcholů byl vítr jako chmurný posel přicházející zimy. A přece se kočující kmeny, které tam se soby trávily léto, nevydaly s migrujícími stády na jihozápad podél pobřeí k přívětivějímu moři na jiní straně poloostrova.

Neměnnou rovinu obzoru ruil osamělý tábor. Takhle daleko na severu to bylo největí shromádění barbarů v tomto století. Aby bylo kde ubytovat vůdce přísluných kmenů, bylo v kruhu vztyčeno několik koeinových stanů a kadý byl obklopen vlastním prstencem táborových ohni. Ve středu kruhu byl postaven velký jelenicový stan, určený k tomu, aby obsáhl vechny kmenové válečníky. Dali mu jméno Hengorot, “Síň medoviny”, a pro severské barbary to bylo místo úcty, kde se jídlo a pití sdílelo v přípitcích Temposovi, bohu války.

Dnes večer se kolem stanů udrovaly malé ohně, protoe před západem měsíce byl očekávám příchod krále Heafstaaga a jeho kmene Losa, kteří sem měli dorazit poslední. Vichni barbaři z tábora se ji shromádili v hengorotu a začali s úvodními oslavami. Na vech stolech tály velké číe medoviny a výzvy k veselým zápasům v měření sil se ozývaly stále častěji. V Hengorotu ly vechny odlinosti a spory stranou, ačkoliv jindy spolu kmeny sváděly krvavé bitky.

V čele stolu váně stál král Beorg, robusní mu s rozcuchanými světlými kadeřemi, edě prokvetlým vousem a osmahlým obličejem, rozrytým hlubokými vráskami ivotních zkueností. Stál zpříma a pyně, rozloitá ramena rovná, jak se sluelo na představitele hrdého lidu. Barbaři z Planiny přečnívali o hlavu i víc průměrně vysokého mue z Desetiměstí, rostli, jako by jim sama příroda chtěla pomoci zdolat nekonečné dálky prázdné tundry.

Byli vskutku podobní své zemi. Jako půda, na ní se proháněli, i jejich často zarostlé tváře byly zhnědlé sluncem a popraskané stálým větrem do tuhého, nezdolného vzhledu - do bezvýrazné, odmítavé masky, která nijak nepovzbuzovala cizince. Lidmi z Desetiměstí opovrhovali, pokládali je za slabochy, honící se za bohatstvím a postrádající jakékoli duchovní hodnoty.

Teď tu vak s nimi jeden z těch honců za bohatstvím stál v nejposvátnějím stanu. Po Beorgově boku byl deBernezan, tmavovlasý jian, jediný mu, který nebyl počatý a zrozený v barbarském kmeni. Poněkud vylekaný deBernezan měl ohnutý ramena a nervózně se kolem sebe rozhlíel. Uvědomoval si, e barbaři neměli cizince moc v lásce a e kadý z nich - i ten nejmladí - by ho zlomil na půl prostým mávnutím velkých rukou.

“Drte se!” nabádal Beorg jiana. “Dnes popíjíte medovinu s kmenem Vlka. Jestli vycítí vá strach…” Zbytek věty nedodal, ale deBernezan dobře věděl, jak barbaři nakládali se slabochy. Malý mu zhluboka nadechl a důstojně se napřímil.

Beorg byl také nervózní. Král Heafstaag byl v tundře jeho úhlavním sokem a velel vojsku stejně početnému a ukázněnému, jaké měl i on.

Král Beorg měl plán. Místo obvyklých výpadů chtěl obsadit celé Desetiměstí, zotročit přeiví rybáře a dobře si ít z bohatství, které jim poplyne z jejich jezerní sklizně. Chtěl svým lidem dát příleitost, aby mohli opustit svou nestálou nomádskou existenci a mohli ít v přepychu, jaký nikdy nepoznali.

Vechno záviselo na Heafstaagově postoji, jene ten byl muem, kterého zajímala jenom osobní presti a triumfální plundrování. I kdyby nad Desetiměstím zvítězili, Beorg věděl, e dřív či později bude muset jednat se sokem, jen se tak honem nevzdá své havé krveíznivosti, která mu dala moc. To byl most, který král kmene Vlka bude muset jednou překročit. Hlavním bodem teď byl jeho návrh na válku, a nebude-li s ním Heafstaag souhlasit, mení kmeny se přikloní k té či oné straně. Do války proti sobě mohli jít hned zítra, ale pro vechen lid by to byla zkáza, nebo i barbaři, přeiví počáteční bitvy, by byli odsouzení čelit krutému zápasu se zimou. Sobi dávno odtáhli na jiní pastviny a jeskyně podél tahu neměly připravené zásoby.

Heafstaag byl chytrý vůdce. Dobře věděl, e v této pozdní době kmeny musely dodret dojednaný plán, Beorg vak v duchu uvaoval, jaké si bude klást podmínky.

Beorga poněkud uklidňovalo, e mezi shromáděnými kmeny zatím nedolo k ádným velkým sporům a tuto noc, kdy se vichni seli, bylo ovzduí v hale bratrské a snáenlivé, e kmeny by mohl sjednotit boj proti společnému nepříteli a příslib budoucí prosperity. Zatím lo vechno dobře… zatím.

Leč stále tu byl ten kruas, Heafstaag. On byl klíčem ke vemu.

  

Rozhodný dusot těkých holínek Heafstaagova zástupu otřásal zemí. Sám veliký jednooký král el v čele procesí a vykračoval vpřed dlouhými houpavými kroky rodilého nomáda tundry. Olehaný král byl zaujat Beorgovým návrhem a natolik vyveden z míry brzkým příchodem zimy, e se rozhodl pro pochod i během chladných nocí, se zastávkami pouze pro jídlo a krátký odpočinek. V bitvách si vydobyl pověst lítého válečníka, leč král byl i vůdcem, jen obezřele váil kadé rozhodnutí. Neúnavný pochod jeho lidu mu dodá úctu druhých kmenů a král se této příleitosti ruče chopil, aby získal kadou výhodu, která se naskytla.

Ne e by v Hengorotu očekával nějaké potíe. Velice si Beorga váil. Ji dvakrát se s králem Vlků setkal na poli cti a nedobyl ádné vítězství. Je-li Beorgův plán skutečně tak slibný, jak se mu zdál zpočátku, Heafstaag se přidá s jedinou podmínkou, e se s ním světlovlasý král bude o velení dělit stejným dílem. Nezajímala ho ta část plánu, která říkala, e jak jednou mui dobudou města, skončí s nomádským způsobem ivota a spokojí se s prodáváním ryb, byl vak ochotný nechat Beorgovi jeho fantazie, jestlie mu dodají vzruení bitvy a snadné vítězství.

V dálce konečně zahlédli blikavé ohně a přidali do kroku. “Zpívejte, moji pyní válečníci!” zavelel Heafstaag. “Zpívejte od srdce a silně! A se shromádění chvěje, kdy přichází kmen Losa!”

  

Beorg picoval ui, aby slyel Heafstaagův příchod. Znal dobře taktiky svého soka a nic ho nepřekvapilo, kdy v noci zazněla první nota Temposovy Písně. Světlovlasý hrál ihned jednal. Vyskočil na stůl a poádal o ticho. “Slyte, mui severu!” zvolal. “Odpovězte na výzvu písně!”

V Hengorotu propukl zmatek, mui opoutěli sedačky, motali se kolem, aby se mohli připojit k houfu svého kmene. Kadý hlas se vznesl ve společné melodii písně boha války, opěvující hrdinské činy a slavné smrti na poli cti. Písni se učil kadý barbarský chlapec, sotva byl schopen říct první slova, nebo Píseň o Temposovi se povaovala za měřítko síly kmene. Od kmene ke kmeni se slova refrénu liila, označovala kmen zpěváků a válečníci jej zpívali, co jim hrdla stačila. Výzva písně tkvěla v určení, čí volání k bohu války slyelo bostvo nejjasněji.

Heafstaag vedl své mue přímo ke vchodu Hengorotu. Kmen Vlka uvnitř haly zřejmě utopil vechny ostatní, ale Heafstaagovi mui se vyrovnali síle Beorgových válečníků.

Mení kmeny utichaly jeden za druhým, nechaly dominovat Losy a Vlky. Soupeření mezi oběma se protahovalo na minuty, ty ubíhaly a nikdo se v očích boha nechtěl vzdát svrchovanosti. Bojovníci poraených kmenů neklidně sahali po zbraních. Na planinách vypukla nejedna bitva, protoe výzva písně neurčila jasného vítěze.

Nakonec se zvedl cíp závěsu a veel Heafstaagův praporečník, vysoký a hrdý chlapec s pozornýma očima, je vechno kolem sebe váily a popíraly jeho věk. Přiloil ke rtům velrybí roh a zadul čistý tón. A dle tradice oba kmeny současně přestaly zpívat.

Praporečník důstojně kráčel místností k hostícímu králi, jeho oči nikdy nemrkly, ani se nespustily z Beorgovy váné tváře, ačkoliv král viděl, e mladík zaznamenal kadé hnutí jeho výrazu. Heafstaag si svého herolda vybral dobře, pomyslel si Beorg.

“Dobrý králi Beorgu,” začal praporečník, kdy vechen hluk utichl, “a ostatní shromádění králové! Kmen Losa ádá,a by mohl vstoupit do Hengorotu a dělit se s vámi o medovinu, abychom se mohli spojit v přípitku Temposovi.”

Beorg si mladého herolda měřil chvilku déle, chtěl vyzkouet, jestli neočekávaným prodlením otřese chlapcovým sebeovládáním.

Herold vak ani nemrkl, ani neodvrátil pronikavý zrak a jeho tvář zůstala pevná a sebevědomá.

“Uděleno,” odvětil Beorg, na něho chlapec udělal dobrý dojem. “A s potěením.” Potom tichounce zamumlal: “koda, e Heafstaag nemá tvou trpělivost.”

“Oznamuji Heafstaaga, krále kmene Losa,” volal herold čistým hlasem, “syna Hrothulfa Silného, syna Angaara udatného. Třikrát lovec velkého medvěda, dvakrát přemoitel Termalainu na jihu, je ten, kdo Raaga Donina, krále kmene Medvěda, v jediném souboji jedinou ranou…” - tohle vyvolalo mezi kmenem Medvěda neklidné přelapování a vzruilo jejich krále Haalfdana, Doningova syna. - Herold tak pokračoval po mnoho minut, uváděl vechny pocty, vechny skutky, kadý titul, vechno, co Heafstaag posbíral během své dlouhé a barvité kariéry.

Tak jako výzva písně vyla soutěí mezi kmeny, tak vyjmenování titulů a činů bylo osobní soutěí mezi mui a obzvlátě mezi králi, jejich chrabrost a síla se odráela přímo na jejich válečníky.

Beorg se tohoto okamiku obával, nebo sokův výčet přesahoval dokonce i jeho vlastní. Věděl, e hlavním důvodem, proč Heafstaag přiel poslední, byl fakt, e jeho výčet bude přednesen celému shromádění, muům, kteří vyslechli Beorgova herolda v soukromé audienci při svém příchodu. Bylo výhodou hostícího krále, e jeho výčet se přednesl kadému kmeni zvlá, zatímco heroldi navtěvujícího krále vyjmenovali jeho zásluhy těm, co byli přítomní, kdy dorazili. To, e se jeho rival dostavil poslední, v době, kdy oslavy jsou v plném běhu, mu tu výhodu vymazalo.

I herold musel s výčtem někdy skončit a pak odkráčel ke vchodu, aby podrel závěs pro svého krále. Heafstaag sebevědomě dusal halou k Beorgovi.

Jestli na mue udělal dojem králův výčet cti a hrdinství, jeho vzhled je určitě nezklamal. Rudovousý král byl vysoký téměř sedm stop a jeho sudovité břicho bylo dokonce mohutnějí ne Beorgovo. A pyně nesl své válečné jizvy. Jedno oko mu vypíchly sobí parohy a levá ruka byla beznadějně zhmoděná při souboji s ledním medvědem.

Král kmene Losa viděl víc bitev ne kterýkoli mu v tundře a dle vzhledu byl připravený a dychtivý bojovat v mnoha dalích.

Oba králové na sebe upřeně a nehnutě zírali.

“Vlk nebo Los?” otázal se po dlouhé chvíli Heafstaag, co po nerozhodné soutěi písně byla správná otázka.

Beorg opatrně volil odpověď. “Dobře bojováno. Nechme rozhodnutí bystrým uím Tempose, ačkoliv i samotný bůh bude mít těkou volbu.”

Po úspěně ukončených formalitách se z Heafstaagovi stáře vytratilo napětí a iroce se na svého soka usmál

“Dobře provedeno, Beorgu, králi kmene Vlka. Dělá mi dobře čelit ti a nevidět svou vlastní krev na hrotu tvého smrtonosného kopí!”

Beorg nebyl na přátelský projev připraven, ale pro zahájení porad si nemohl přát nic lepího. “Ani abych já musel uhnout před neomylným sekem tvé kruté sekery!”

Úsměv náhle zmizel z Heafstaagovy tváře, kdy si viml tmavého mue u Beorgova boku. “Jakým právem, u vech bohů, je tohle jianské nedochůdče v Temposově síni?” těkl rozhorleně rudovousý král. “Jeho místo je u jeho lidí nebo přinejlepím u enských!”

“Měj důvěru, Heafstaagu, je to deBernezan, velmi důleitý mu. Dopomůe nám k vítězství. Přinesl mi cenné informace, nebo v Desetiměstí il dvě zimy či kolik,” vysvětlil Beorg.

“Tak jakou roli to hraje?!” naléhal rudovous.

“Informoval mne,” odvětil Beorg.

“To je minulost!” bafl Heafstaag. “Jakou cenu má pro nás nyní? Jistě není schopen bojovat vedle válečníků, jako jsou nai mui.”

Beorg spolkl opovrení muem, jen zradil svůj vlastní lid v ubohé snaze,a by si naplnil kapsy. Otočil se k deBernezanovi. “Přednes svou záleitost, jiane. Nech na tomto poli najde Tempos vhodné místo pro tvé kosti!”

DeBernezan se marně snail rovnat svůj zrak eleznému pohledu Heafstaagových očí. Odkalal si a promluvil tak hlasitě a sebevědomě, jak jen mohl. “A budou města dobyta, jejich majetek zajitěn, budete potřebovat mue, co zná niní trhy. Já jsem ten mu.”

“Za jakou cenu!” zavrčel Heafstaag.

“Pohodlný ivot,” odvětil deBernezan. “Úctyhodné postavení, nic víc.”

“Pcha!” frkl král. “Zradil své, zradí i nás!” Obrovitý mu vytrhl z pasu sekeru a skočil po deBernezanovi.

Beorg se tvářil rozmrzele, tento kritický okamik by mohl zhatit celý plán.

Znetvořená ruka uchopila jianovy mastné vlasy, zkroutila mu hlavu stranou a obnaila holou kůi hrdla. Král se mocně rozmáchl sekerou s očima na muově obličeji. Avak proti vem neohebným pravidlům tradice ho Beorg na podobný výstup připravil. Varoval malého deBernezana - a jeho slova nesla přesvědčivou váhu - e jestli se začne bránit, určitě zemře. Kdy vak útok přijme jako pouhou zkouku, jeho ivot bude pravděpodobně uetřen.

DeBernezan sebral vechnu vůli, upřel svůj zocelený zrak bez mrknutí na Heafstaaga a v očekávání smrti se ani nehnul.

V posledním zlomku vteřiny Heafstaag sekeru odvrátil, ostří zasvitělo a o vlásek minulo jianův krk. Heafstaag ho pustil, ale jediné oko se na něj stále havě upíralo.

“Čestný mu přijme vechny soudy svého vyvoleného krále,” prohlásil deBernezan a přinutil hlas, aby zněl klidně.

Ze vech úst v Hengorotu vytryskl pochvalný pokřik a rychle umlkl, kdy se Heafstaag obrátil k Beorgovi. “Kdo bude velet?” otázal se bez okolků.

“Kdo vyhrál soutě písně?”

“Dobře rozhodnuto, milý králi,” děl rudovous s úctou. “Tak ty a já společně, a a se nikdo neopovauje něco namítat!”

Beorg rozváně přikývl. “Smrt kadému, kdo by se odváil!”

Jian si oddechl úlevou a přelápl. Jestli si Beorg nebo Heafstaag vimnou louičky mezi jeho nohama, bude ztracen. Nervózně se oil, podíval se kolem a ztuhl úlekem, kdy se setkal s očima mladého praporečníka. DeBernezanův obličej v předtue nadcházející ostudy zesinal. Chlapec se vak usmál, neočekávaně se odvrátil a neřekl nic - čin, který u těchto nelítostných lidí snad neměl obdoby.

Heafstaag vztyčil pae nad hlavu a zvedl sekeru i zrak ke stropu. Beorg rychle hmátl po své a napodobil ho. “Tempos!” vykřikli oba jedním hlasem. Pak hledíce si upřeně do očí si sekerami nařízli pae se títy a omočili ostří svou vlastní krví. Ve stejný okamik se obrátili a vrhli zbraně přes síň, a kadá sekera nala svůj terč v tomté sudu zkvaeného nápoje. Nejblií mui uchopili své číe a přiskočili, aby zachytli první kapky medoviny, které byli poehnané krví jejich králů.

“Načrtl jsem plán ke schválení…,” ozval se Beorg.

“Později, urozený příteli,” odpověděl jednooký král. “A je tato noc časem pro písně a mok na oslavu budoucího vítězství.” plácl Beorga srdečně po rameni a zamrkal zbylým okem. “Tě se z mého příchodu, protoe na takovéhle shromádění jsi byl připravený dost patně,” řekl se smíchem. Beorg na něho nechápavě zíral, ale Heafstaag znovu významně zamrkal, aby uhasil jakékoli podezření.

Rozveselený obr náhle luskl prsty na jednoho ze svých polních pobočníků a ouchl svého rivala loktem, jako by s ním sdílel ert.

“Přiveď holky!” zvolal.

4

Křiálový hranol

Byla pouze tma.

Natěstí si nemohl vzpomenout, co se stalo, kde je. Jen tma, tichá, měkká tma.

Potom se mu do tváří zahryzl mráz a připravil ho o mír bezvědomí. Postupně byl nucen, aby otevřel oči, ale hned je musel přivřít, svit byl tak oslepující.

Leel břichem ve sněhu. Vude kolem se tyčily hory a jejich bílé rozeklané vrcholy mu připomněly, kde se nalézá. Pohodili ho v Páteři světa. Nechali ho tu, aby zahynul.

Kessellovi třetila hlava, kdy se mu ji konečně podařilo zvednout. slunce jasně svítilo z modré oblohy, ale krutá zima a vířící vítr potlačily vechno teplo jeho paprsků. V těchto výinách vládla věčná zima a Akar měl na sobě jen tenké aty, které ho nemohly před smrtícím mrazem ochránit.

Nechali ho tady, aby zahynul.

Vykrábal se na nohy, zapadl do bílého prachu po kolena a rozhlédl se. Hluboko dole na dně rokliny, kde neprostupným bluditěm velehor vedla jediná schůdná stezka k tundře, viděl černé postavičky karavany čarodějů, táhnoucí vpřed na dlouhé cestě zpátky do Luskanu. Oni ho podvedli. Pochopil, e byl pouhým nástrojem jejich lstivého záměru, který jim pomohl zbavit se Rudého Morkaie.

Eldeluc a Dendybar a ti ostatní.

Nikdy neměli v úmyslu udělit mu titul čaroděje.

“Jak jsem mohl být tak pitomý!” sténal. V mysli zahalené mlhou viny a výčitek mu probleskly představy starého učitele, mue, který s ním vdycky jednal sluně, a dokonce ho vychoval. Vzpomínal na radosti, je mu mág dovolil zaít - na to, jak ho Morkai proměnil v ptáka, aby mohl cítit nádhernou volnost letu, a jednou z něho učinil rybu, aby prozkoumal temný svět pod hladinou moře.

A on tomu skvělému mui splatil dýkou.

Hluboko dole čarodějové slyeli Akarův výkřik, odráející se echem od skalních stěn.

Eldeluc spokojeně pobídl koně, astný, e jejich plán perfektně vyel.

  

Kessell se vlekl sněhem, nevěděl, proč jde, kdy nebylo kam jít - odtud nebylo ádného úniku. Eldeluc ho hodil do okrouhlé prolákliny zaváté sněhem a s necitlivými, omrzlými prsty neměl anci vyplhat se ven.

Znovu se pokusil vykouzlit čarovný oheň. Drel vztaené dlaně k nebi a jektavými zuby procedil slova moci.

Nic.

Nic, ani pramínek kouře.

Musel se pohybovat. Nohy ho bolely a byl přesvědčený, e na levém chodidle mu upadly u vechny prsty. Netroufal si stáhnout holínku a vidět, jestli jeho morbidní podezření bylo skutečností.

Znovu ve vylapaných stopách obcházel proláklinu a náhle shledal, e se odklonil a míří přímo ke středu. Ve svém deliriu ani nevěděl, proč to učinil, ani se nezastavil, aby to vydumal. Celý svět se mu rozmazal do běloby. Zmrzlé mlnaté bělosti. A pak cítil, e padá, a do tváří se mu zase zakousl mrazivý sníh. V nohách cítil brnění, je signalizovalo konec ivota jeho dolních končetin.

Náhle pocítil… teplo.

Zprvu takřka nepostřehnutelné, ale vytrvale sílilo. Něco ho zvalo. Bylo to pod ním, pohřbené pod vrstvou sněnu, avak i skrz tu ledovou překáku cítil ivotodárný výron jeho tepla.

Hrabal. Zrakem vedl ruce, které necítily, co dělají, hrabal pro svůj ivot. Narazil na cosi pevného a horko zesílilo. Zoufale odtlačoval zbývající sníh a konečně se mu to podařilo vytáhnout.

Nechápal, co vlastně vidí, sváděl to na delirium. Akar Kessell ve zmrzlých prstech drel cosi, co vypadalo jako hranatý střechýl ledu, jeho teplo do něho proudilo, a opět cítil brnění. Tentokrát znamenalo, e se údy probouzejí.

Akar Kessell neměl potuchy, co se děje, a bylo mu to úplně jedno.

Právě teď měl naději, e přeije, a to mu stačilo. Tiskl křiálový předmět k hrudi a vrátil se ke skalní stěně, hledaje nějakou chráněnou skrý v závětří.

V malé skalní jeskyňce pod převisem, kde krystal odstranil sníh, přeil v Páteři světa první noc. Společníkem mu byl tíhlý krystalický jehlan, Crenshinibon, pravěká vnímavá relikvie, která po nespočetné věky čekala, a se někdo v proláklině objeví. Probudila se a ji váila metody, jimi slaboského Kessela bude ovládat. Byla to relikvie očarovaná v nejranějích dnech světa, věc moci, je k alu zlých pánů, hledajících její sílu, byla po staletí ztracená.

Crenshinibon byl záhadou, mocí nejtemnějího zla, nabírající sílu z denního světla. Byl nástrojem destrukce, nástrojem ovládání, avak útočitěm a domovem pro ty, kdo jej dreli. ale největí předností krystalu byla síla, kterou předával svému vlastníkovi.

Akar Kessell spal klidně, ani by tuil, co ho potkalo. Zajímalo ho pouze to, e jeho ivot jetě neskončil. Ale brzo se poučí a pochopí, e u nikdy nebude hrát roli nastrčeného panáka nadutým psům jako Eldeluc a Dendybar.

Stane se Akarem Kessellem svých snů a vichni e mu budou klanět.

“Úcta,” mumlal z hlubin snu, který mu Crenshinibon vloil do podvědomí.

Akar Kessell, tyran Planiny ledového větru.

  

Kessell se vzbudil do svítání, o něm si myslel, e u nikdy nespatří. Záhadný krystal ho přes noc zahříval, učinil vak daleko víc, ne e zabránil, aby nezmrzl. Kessell se to ráno cítil podivně změněný. Minulou noc se staral o délku svého ivota, uvaoval, jak dlouho bude jetě ít. Nyní přemýlel o kvalitě ivota - zůstat naivu ji nebylo otázkou. Cítil v sobě proud síly.

Na okraji prolákliny ukájela bílá srnka.

“Zvěřina,” zaeptal. Natáhl prst ve směru kořisti, pronesl povel kouzla a zachvěl se vzruením, kdy mu tělem projel náraz síly. Z ruky mu vystřelil lutý íp a zvíře na místě srazil.

“Zvěřina,” pronesl nahlas. Zvedl kořist do vzduchu a přenesl ji k sobě zcela bezmylenkovitě, ačkoliv telekineze nebyla ani ve značném repertoáru Rudého Morkaie, jeho jediného učitele. Rozdychtěného Kessell nezarazil ani nenadálý objev schopností, o nich se domníval, e je měl mít vlastně u dávno.

Teď dostal od krystalu teplo a potravu. Čaroděj by měl mít také hrad, uvaoval, místo, kde by nikdo neruil jeho tajné praktiky. Hleděl na krystal, zda pomůe vyřeit nové dilema, a náhle se vedle něj objevila přesná křiálová kopie. Instinktivně - jak se mylně domníval - pochopil jeho úkol - byl tu, aby splnil jeho ádost. Věděl, který krystal je pravý podle záření tepla a síly, leč ten druhý ho nesmírně zaujal jeho vlastní chladnou aurou moci. uchopil kopii, zanesl ji do středu prolákliny a usadil ji v hlubokém závalu sněhu.

“Ibssum dal abur,” zamumlal, ani věděl proč nebo co to znamená, a pro jistotu ustoupil.

Cítil, jak relikvií buí rozpínavá síla. Chytala sluneční paprsky a vtahovala je do svých tajemných hlubin. Celé okolí zatemnil stín, nebo kradla samotné světlo dne. Začala pulzovat vnitřním rytmickým svitem.

Potom začala růst.

U paty se rozířila, takřka vyplnila celou prohlubeň a Kessell se chvíli bál, e ho přitiskne ke stěně skály a rozmačká. A v souladu s růstem do ířky narůstala i do výky, její pice se zvedala do ranní oblohy. Konečně byla dohotovená v přesných tvarech Crenshinibonu, jene v mamutích rozměrech.

Krystalická vě. Jaksi - jak se dovídal od krystalu vechny informace - znal i její jméno.

Krystal-Tirith.

  

Alespoň v přítomném čase by se byl Kessell spokojil s pobytem v Krystal-Tirith a bohatými chody z neastných zvířat, která sem zabloudila. Pocházel z rodu chudobných neprůbojných venkovanů, a ačkoliv se navenek chvástal, co vechno jednou dokáe, důsledky moci ho lekaly. Nevěděl, jak se ti, co získali věhlas, k němu dopracovali a vynesli se nad obyčejné lidi.

Nyní měl moc na dosah, ale nevěděl si s ní rady.

Crenshinibon vak čekal příli dlouho, ne aby se spokojil s návratem do světa a marnil čas jako lovecká chata pro mizerného člověka. Z jeho perspektivy byla Kessellova nerozhodnost vpravdě vítanou předností. Během času Kessell přemluví, aby následoval jeho pokyny, je mu předá během nocí ve snu.

A Crenshinibon měl čas a trpělivost. Sice dychtil, aby mohl opět vychutnávat napětí z dobývání, ale artefaktu se několik let nedálo moc dlouho - vdy byl stvořen na počátku vech věcí. Uvaněného mladíka přetvoří do pravého představitele své moci, změní slabocha v eleznou pěst, aby doručil jeho zprávu destrukce. V počátečních zmatených zápasech světa to učinil ji několikrát - stvořil a podporoval některé z nejhrozivějích a nejkrutějích odpůrců zákona ve vech rovinách vesmíru.

A můe to učinit znovu.

Kessell spal v pohodlně zařízeném druhém poschodí Krystal-Tirith a hned tu noc měl sny o dobývání. Ne o krvavém taení proti městu jako třeba Luskan, ani o malé bitvě proti předsunutým sídlitím meních vesnic v Desetiměstí, ale o méně ambiciózním, uskutečnitelném začátku svého království. Snil, e přinutil kmen skřetů, aby mu slouil v roli osobního personálu, pečujícího o vechny jeho potřeby. Přítí ráno se probudil, sen si připomněl a nápad se mu zalíbil.

Dopoledne se vydal na průzkum třetího poschodí věe. Bylo jako dolejí pokoje vyrobené z hladkého, tvrdého křiálu a nael v něm vemonou výbavu kouzelnických pomůcek. V hlavě se mu rojila slova a gesta kouzelného povelu, o něm soudil, e ho určitě musel slyet od Morkaie. Ustoupil pokuení a s nelíčeným údivem pozoroval, jak rozměry v hloubi jednoho ze zrcadel pojednou víří v edivé mlze. Kdy opar zmizel, obraz představy se vyjasnil.

Kessell tu oblast poznal, bylo to údolí nedaleko odtud, kudy projíděl s karavanou čarodějů, ne ho opustili, aby zahynul.

Podoba obrazu ukazovala kmen skřetů, budujících tábořitě. Byli to asi nomádi, nebo válečné bandy s sebou na výpravy obvykle nebraly eny a mláde. Svahy těchto hor tečkovaly stovky jeskyní, ale ani jejich počet nestačil k ubytování kmenů orků, skřetů, obrů a jiných mocnějích nestvůr. Soutěení o brlohy bylo lté a mení kmeny skřetů byly obvykle vytlačeny na povrch nebo skončily v otroctví či byly vyhubeny.

“Jak příhodné,” dumal Kessell a uvaoval, zda jeho sen byl proroctví, nebo náhoda. V náhlém popudu vyslal skrz zrcadlo skřetům svou vůli. Výsledek ho polekal.

Zřejmě zmatení skřeti se jako jeden obrátili ve směru neviditelné síly. Válečníci v očekávání připravili kyje a zvedli kamenné sekery, eny a děti se choulily v pozadí houfu.

Jeden větí, snad vůdce, postoupil obezřetně se zdvienou zbraní o několik kroků vpřed.

Kessell se pokrábal na bradě, váil, kam a jeho nově nabytá moc můe dosáhnout. Za pokus to stálo. “Pojďte ke mně!” zavolal na náčelníka. “Nemůete se vzepřít!”

  

Kmen se zanedlouho dostavil k prohlubni. Skřeti se dreli v bezpečné vzdálenosti rozčileně se snaili rozlutit, co je ta vě a kde se tady vzala. Kessell je nechal, aby se kochali nádherou jeho nového domova, a potom opět zavolal na náčelníka přinutil ho, aby k věi přistoupil blí.

Velký skřet se proti své vůli oddělil od svých lidí a bojuje proti kadému kroku kráčel sice trhaně, ale přímo k úpatí věe. Neviděl ádné dveře, nebo vchod byl neviditelný pro kadého mimo stvoření z cizích rovin. Vchod se otevřel jen těm, komu vlastník dovolil.

Kessell zrcadlem zavedl vyděeného náčelníka dovnitř. Teď tu nehybně stál, oči mu nervózně poletovaly, hledaly nějaký náznak vemocné síly, je ho do této oslnivé křiálové budovy zavolala.

Čaroděj - titul právem připadal vlastníkovi Crenshinibon, i kdy Kessell si ho nikdy nemohl zaslouit vlastními výkony - nechal ubohého tvora čekat v nejistotě v hrůze. Pak proel tajnými dveřmi a objevil se na vrcholu schoditě. Díval se dolů na postraeného skřeta a radostně se chechtal.

Uboák se celý roztřásl, kdy Kessella spatřil. Znovu cítil čarodějovu vůli, která ho přinutila, aby poklekl.

“Kdo jsem?” zeptal se kvílejícího skřeta.

Odpověď byla z náčelníka vyrvaná mocí, které se nemohl bránit.

“Můj pán.”

5

Někdy…

Bruenor kráčel vzhůru po skalnatém svahu odměřenými kroky, statné nohy bez přemýleni nalapovaly na tatá místa, jimi pokadé stoupaly k vysokému bodu jiního konce údolí trpaslíků. Lidé z Desetiměstí často viděli zadumaného trpaslíka stát na bidýlku tohoto vysokého sloupu kamene na skalním hřbetu, a tak jej nazvali “Bruenorův výstup”.

Dole pod trpaslíkem, trochu na západ, blikala světla Termalainu a za ním byly temné vody Maer Dualdonu s občasnými tečkami luceren rybářských lodí, jejich

rozhodné posádky tvrdohlavě odmítaly přistát, dokud neulov vzácného pstruha.

Bruenor byl vysoko nad rovinou tundry a pod sebou viděl i nízké hvězdy jiskřící nocí. Nebezkou kupoli vyletil chladný vánek, jen se objevil při západu slunce, a zmocnil se ho pocit, e se tu zbavuje pout země.

Na tomto místě nacházel své sny. Pokadé ho braly zpět do dávného domova, do Síně mitrilu, domova svých otců a jejich otců - a někam do pravěké minulosti. Tam tekly bohaté, hluboké řeky lesklého kovu a kladiva kovářů zvonila ke chvále Moranina a Dumathoina. Bruenor byl jetě bezvousým chlapcem, kdy jeho lid sídlil hluboko v útrobách světa, a pak byl vypuzen temnými věcmi, co přily z tmavých děr. Byl nejstarím přeivím členem svého klanu a jediným, kdo věděl o pokladech v Síni mitrilu.

Vybudovali si nový domov - ve skalnatém údolí mezi dvěma severními jezery dávno dřív ne lidé - mimo barbary - vůbec objevili Planinu ledového větru. Byli u jen ubohým pozůstatkem kdysi prosperující trpasličí společnosti, houfem zlomených a zchudlých uprchlíků, ztrativích domovské území a dědictví. Jejich počet se stále zmenoval, vymírali spí smutkem ne stářím. Přestoe dolování v této oblasti bylo dobré, zdálo se, jako by tu byli předurčeni k zániku.

kdy se začalo rozvíjet Desetiměstí, začalo se i trpaslíkům vést dobře. Jejich údolí bylo blí Bryn Shanderu ne rybářské osady. lidé často bojovali mezi sebou nebo odráeli vetřelce a byli rádi, e u zručných trpasličích kovářů mohli dostat nádherná brnění a zbraně.

I v poměrně zabezpečeném blahobytu touili, a Bruenor snad nejvíc, aby obnovili pravěkou slávu svých předků. pokládal Desetiměstí za dočasný pobyt, ve skutečnosti za odklad problému,který nebude vyřeen, dokud nezískají a nevybudují znovu Síň mitrilu.

“Trochu chladná noc pro tak vysoké hnízdo, příteli,” ozvalo se ze tmy.

Trpaslík se otočil po Drizztově hlasu, ačkoliv tuil, e temného elfa proti černé mase Kelvinovy mohyly neuvidí. Z tohoto vysokého bodu se hora jevila jako silueta, je lomila nevýraznou čáru severního obzoru. Dostala to jméno, protoe připomínala hromadu uměle navrených balvanů, a barbarské legendy tvrdily, e kdysi skutečně slouila jako hrobka.

Údolí, v něm trpaslíci nali nový domov, určitě nepřipomínalo ádný výtvor přírody. Do vech stran se donekonečna rozkládala plochá tundra, hlinitá a rovná. Údolí vak mělo jen řídké pruhy půdy roztrouené mezi rozeklanými balvany a stěnami pevného kamene. S horu na své severní hranici bylo jediným místem v celé Planině ledového větru s navrstvenými skalisky, jako kdyby je sem odloil nějaký bůh ve dnech stvoření světa.

Drizztovi neuly přítelovy posmutnělé oči. “Vyhledává pohledy, které můe vidět pouze tvá pamě,” poznamenal. Dobře věděl, e trpaslík byl přímo posedlý touhou po své bývalé domovině.

“Ten pohled zas uvidím! My se tam dostanem, elfe!”

“Nezná ani cestu.”

“Ta se dá najít,” usmál se Bruenor. “Ale musí taky začít s hledáním.”

“Někdy se do toho dáme, příteli,” ertoval Drizzt. Co se spřátelili, trpaslík na něho stále naléhal, aby se připojil k jeho dobrodruství a li hledat Síň mitrilu společně. Drizzt si myslel, e ten nápad je ílený, protoe nikdo, s kým kdy mluvil, neměl zdání, kde by se staré sídlitě trpaslíků mohlo nacházet, a Bruenor měl v paměti jen kusé představy stříbrných sálů. Drov se nechtěl přítele dotknout, ranit jeho nejhlubí touhy, a tak na Bruenorovy prosby pokadé odpověděl slibem, e někdy…

“Právě teď máme naléhavějí záleitost,” připomněl mu Drizzt. Dnes při schůzi v trpasličím sále dopodrobna přednesl výsledky svých průzkumů.

“Jse si teda jistej, e přijdou?”

Drizzt vystoupil ze tmy a připojil se k příteli. “Jejich zástupy otřesou základy Kelvinovy mohyly. A jestli se Desetiměstí v obraně nesjednotí, obyvatelé jsou určitě ztraceni.”

Bruenor se usadil v podřepu a obrátil zrak k jihu, ke vzdáleným světlům Bryn Shanderu. “Ti blázni to neudělají.”

“Mohli by, kdyby za nimi zali tví lidé.”

“Ne!” zavrčel trpaslík. “Jestli se rozhodnou dret pospolu, budeme stát při nich, a pak běda barbarům. Kdy chce, bě za nimi sám, a to ti potom přeju hodně těstí, ale do tohohle trpaslíky nemíchej. Uvidíme, kolik ti rybáři mají odvahy a rozumu.”

Drizzt se kousané ironii Bruenorova odmítnutí zasmál. Oba věděli, e drova tu neměli rádi, nevěřili mu v ádném městě snad kromě Pustého Lesa, kde byl mluvčím jejich přítel Regis. Bruenor zaznamenal dropův pohled a zabolel ho. Věděl, e neláska obyvatel drova trápí, ač předstíral, e tomu tak není.

“Dluí ti víc, ne tuí,” prohlásil sue Bruenor, mrknuv na něj soucitným okem.

“Co by mi dluili? Nic mi nedluí!”

Trpaslík potřásl hlavou a zavrčel. “Co se o ně stará? Pořád se stará o lidi, který tě nemůou vystát. Co je ti po nich!” Drizzt pohnul rameny, bylo mu zatěko najít odpověď. Bruenor měl pravdu. Kdy sem Drizzt poprvé přiel, jediný, kdo mu ukázal přátelskou tvář, byl Regis. Často půlčíka doprovázel a chránil na prvním nebezpečném úseku otevřené tundry mezi Pustým Lesem severně od Maer Dualdonu a dolů k Bryn Shanderu, kdy se Regis vypravil do hlavního města za obchodem nebo zasedáním rady. Právě na jedné z takových cest se potkali a Regis se pokouel před ním utéct, protoe znal hrozné zkazky, co o něm kolovaly. Bylo těstím pro oba, e Regis byl půlčík, který si zachoval otevřenou mysl, nedal na předsudky a sám dovedl posoudit lidský charakter. Netrvalo dlouho, aby se spřátelili.

Do dneního dne vak byli Regis a trpaslík jediní v celé oblasti, co si ho váili a měli ho rádi. “Nevím, proč mi na nich záleí,” čestně přiznal Drizzt. myslí mu proběhla stará domovina, kde loajalita byla pouze prostředkem, jen měl pomoci získat nad nepřítelem převahu.

“Moná o ně dbám, protoe se snaím být jiný ne mí lidé,” pronesl víc k sobě ne ke svému společníkovi. “Starám se moná proto, e se liím od mých lidí. Jsem asi spřízněný víc s rasami na povrchu…, tak aspoň doufám. Starám se, protoe se musím o něco starat. A ty jsi stejný, Bruenor. Jsme takoví, protoe jinak by nae ivoty byly prázdné, beze smyslu.”

Bruenor natočil udivené oko.

“Mně své pocity k lidem Desetiměstí můe zapřít, ale sám sobě ne.”

“Pchá!” odfrkl Bruenor. “To ví, e o ně dbám taky! Mí lidi potřebujou obchodovat!”

“Tvrdá palice,” zamumlal Drizzt s úsměvem. “A co Catti?” tlačil dál. “Co to lidské děvčátko, jemu v Termalainu před lety zabili rodiče? Toho sirotka sis vzal domů a vychoval jako vlastní dceru.”

Bruenor byl rád, e mu clona noci pomohla skrýt ruměnec.

“Stále u tebe ije, a i ty musí uznat, e je dost stará, aby se mohla vrátit mezi své. Je moné, ty nerudo, e ti na ní záleí?”

“Och, zavři u klapačku!” řekl muík nevrle. “Slouí u mě a trochu mi ulehčuje ivot. Jen nebuď tak naměkko!”

“Paličáku!” opáčil Drizzt tentokrát nahlas. Měl v rukávu jetě jeden trumf. “A co já? Trpaslíci nemají elfy moc v lásce, nato pak drovy. Jak tedy zdůvodní, e jsi mi dal svou důvěru? Nemám nic, co bych ti mohl nabídnout na oplátku mimo mé přátelství.”

“Donáí mi novinky…” Bruenor raději umlkl - Drizzt ho zatlačil do rohu.

Drov se uchechtl a přestal s nátlakem.

Přátelé mlčky pozorovali, jak se Bryn Shander ukládá ke spánku, světla zhasínala jedno po druhém. Navzdory své tuhé skořápce Bruenor věděl, e jeho přítel má pravdu - nebyl mu lhostejný osud lidí, kteří se usídlili na březích tří jezer.

“Co teda udělá?” zeptal se drova po chvíli.

“Mám v úmyslu je varovat. Ty své sousedy podceňuje. Jsou daleko tvrdí, ne bys věřil.”

“No jo,” namítl trpaslík, “ale mám váný pochyby o jejich charakteru. Kadém den je na jezerech nějaká rvačka a pokadé se jedná o pitomou rybu. Lidé lpí jen na svých městech a ty ostatní a vezme čert, na těch jim nezáleí. Teď mě a mým lidem musí ukázat, e jsou schopni bojovat společně!”

Drizzt uznal tento argument. Rybáři si skutečně v posledních letech zvykli na drsné soupeření, k němu docházelo, protoe ryby se stáhly do hlubích vod a bylo obtínějí je ulovit. Spolupráce měst byla na mrtvém bodě, kadé město se snailo získat ekonomickou převahu nad svými rivaly.

“Rada v Bryn Shanderu zasedá za dva dny,” navázal Drizzt. “Věřím, e ne barbaři přijdou, zbývá nám nějaký čas k akci. Ačkoliv mám strach z kadého odkladu, nemyslím, e by se nám podařilo svolat je dřív. A já sám budu potřebovat čas, abych řádně pouil Regise, jakým způsobem jednat s ostatními radními, nebo na něm bude, aby jim sdělil tu pohromu o hrozící invazi.”

“Ten kručibřich?” odsekl Bruenor, který tuto přezdívku půlčíkovi přependlil pro věčnou chu k jídlu. “Ten sedí v radě z jediného důvodu - aby si pořádně nacpal pupek! Budou mu naslouchat asi jak, jako by naslouchali tobě, elfe!”

“Podceňuje ho jetě víc, ne podceňuje lidi z Desetiměstí. Nezapomínej, e nosí s sebou ten kámen.”

“No a co! Dy je to jen dobře vybroueném rubín, nic víc!” trval na svém trpaslík. “Sám jsem ho viděla nijak mě neočaroval.”

“Jeho magie je moc jemná pro tvé oči a moná nemá dost sil, aby pronikla tvou tvrdou lebkou,” smál se temný elf. “Ale je v něm - já ji vidím jasně a znám legendu takových klenotů. Regis by mohl radní ovlivnit víc, ne myslí - určitě lépe, ne bych mohl já. Musíme v to doufat, protoe ví stejně dobře jako já, e někteří mluvčí nebudou ochotní ke spolupráci buď pro jejich domýlivou nezávislost, nebo ve víře, e barbarský útok na některé z méně chráněných soupeřů by mohl ve skutečnosti prospět jejich sobeckým ambicím. Klíčem ke vemu je Bryn Shander, ale hlavní město popoene k činu, jestli se přidá některé z rybářských měst - obzvlátě Targos.”

“Ty ví, e Východní Přístav pomůe, vdycky chtěli dostat vecky města dohromady.”

“A Pustý Les také, kdy za něj mluví Regis. Ale Kemp z Targosu věří, e jeho opevněné město je dostatečně silné,a by se ubránilo samo, zatímco jeho soupeř Termalaine by hordy sotva odrazil.”

“Nemyslím, e se připojí k něčemu, co zahrnuje Termalaine. A ty, elfe, bude v pěkným průvihu, protoe bez Kempa nikdy nepřinutí Konig a Dineval, aby zavřeli hubu!”

“Ale tam právě zasáhne Regis,” vysvětloval drov. “Ten jeho rubín dokáe podivuhodné věci. Vak uvidí.”

“To zas plácá o tom kamenu,” nadával trpaslík. “Dy Kručibřich tvrdil, e jeho bejvalej starej pán měl těch věcí dvanáct,” zdůvodňoval podráděně. “Mocný věci nechoděj v tuctech.”

Drizzt ho spěchal opravit: “Regis říkal, e jeho pán měl dvanáct podobných kamenů. Půlčík ani neví, jestli vech dvanáct, nebo některé z nich byly magické.”

“Ale proč by dal Kručibřichovi akorát ten kouzelnej?”

Drizzt nechal otázku nezodpovězenu, jeho mlčení vak zanedlouho přivedlo Bruenor k nevyhnutelnému závěru - Regis měl způsob, jak sbírat věci, které mu nepatřily, a i kdy půlčík říkal, e dostal rubín jako dar…

6

Bryn Shander

Bryn Shander nebyl jako jiná sídlitě Desetiměstí. Jeho pyný prapor vlál z vrcholu kopce uprostřed tundry mezi třemi jezery. ádná loď nenesla jeho znaky a neměl doky na ádném jezeře, ale nikdo by se nepřel, e je nejen zeměpisnou osou regionu, ale i centrem dění.

Sem zajíděly obchodní karavany z Luskanu, zde trpaslíci smlouvali obchody a tady bydlela větina umělců, řemeslníků a odhadců rytin. Blízkost města rozhodovala o úspěchu rybářských vesnic hned na druhém místě za mnostvím ulovených ryb. Dominantními městy se tedy staly Termalaine a Targos na jiním pobřeí Maer Dualdonu a Caer-Konig a Caer-Dineval u západních břehů Lac Dennesheru. Vechny čtyři města byla od Bryn Shanderu méně ne den cesty.

Bryn Shander lemovaly vysoké zdi na ochranu proti kousanému větru a obranu před vetřelci, a u skřety nebo barbary. Domy uvnitř hradeb byly podobné stavbám v jiných městech - byly dřevěné a nízké, jen tady se mačkaly těsněji k sobě a často byly rozdělené, aby ubytovaly několik rodin.

Ačkoliv město bylo přelidněné, bylo zde dost pohodlí a bezpečnosti bylo jediným ústředím civilizace, jaká se dala najít a po čtyřech stovkách bezútěných mil v Luskanu.

Regise jeho vůně a hluk pokadé potěily, vítaly ho, hned jak proel mohutnou, elezem obitou branou v severním úseku hradeb. V mením měřítku mu ruch a shon na otevřených tritích připomínal jiní města a pobyt v Calimportu. A jako tam i zde byli obyvatelé průřezem vech moných národů, které v Říích ily. Vysoký osmahlý lid z poutí se mísil s bílými tvářemi z Moonshae. Na kadém rohu zvučely z taveren hlučné hlasy lachovitých jianů a robustních horalů, vyprávějících příběhy věčné lásky a krvavých bitev.

Regis to vechno vzrueně nasával, nebo i kdy místo bylo jiné, atmosféra byla stejná. Kdyby zavřel oči a vklouzl do některé z úzkých ulic, mohl téměř cítit radost ze ivota, jakou znal před Calimportem.

Tentokrát vak půlčíkovo poslání bylo tak váné, e zchladilo i jeho veselého ducha. Drovovy chmurné zprávy ho poděsily a byl nervózní, protoe teď byl nositelem zlých novin a měl je přednést radě.

Daleko od tritě minul palácové obydlí Cassia, mluvčího Bryn Shanderu. Byl to největí a nejluxusnějí dům v Desetiměstí, se sloupovím a uměleckými basreliéfy na zdech. Město jej původně vybudovalo pro schůze mluvčích, ale jak zájem o radu klesal, Cassius - zběhlý v diplomacii a bezohledný v uívání ostrých loktů - získal budovu jako sovu oficiální rezidenci a radu přestěhoval do prázdného mladistě, zastrčeného ve vzdáleném rohu města. Větina mluvčích si stěovala, změna jim nebyla vhod, ale ačkoliv rybářské komunity mohly město ovlivnit v otázkách veřejného zájmu, nebylo nic, co by mohly učinit v této triviální věci, která se netýkala blaha lidu.

Sám Cassius dobře chápal výsostné postavení svého města a uměl si udret ostatní pěkně pod palcem. Milice Bryn Shanderu mohla porazit spojená vojska kterýchkoli pěti měst a Cassiovi důstojníci dreli výhradní spoje k trhům na jihu. Ostatní mluvčí mohli na změnu v zasedací síni nadávat, jene jejich závislost na hlavním městě jim bránila, aby slova proměnili ve skutek.

Regis vstoupil do malé zasedací síně poslední. Rozhlédl se po muích kolem stolu a úzkostlivě si uvědomil, jak málo se mezi ně hodí. Jeho do rady zvolili, protoe nikdo v Pustém Lese o tu čest nestál, ale tito pánové si své postavení museli zaslouit udatnými hrdinskými činy. Byli vůdci svých komunit, mui, kteří organizovali výstavbu měst a jejich obranu. Kadý z nich proel mnostvím bitev, nebo skřeti a barbartí loupeníci na ně sestupovali častěji ne slunné dny. Na Planině ledového větru vládlo jedno prosté ivotní pravidlo, e kdy nebudete bojovat, nebudete ít, a mluvčí rady byli těmi nejúspěnějími bojovníky z celého Desetiměstí.

Regise zatím nikdy netlačili do kouta, protoe normálně neměl nic, co by radě mohl přednést. Pustý Les, vzdálené malé městečko skryté v lese silných jedlí, nikdy po nikom nic nechtělo. A se svou malou flotilou sice sdílelo s městy Maer Dualdon, ale ta nikomu nestála v cestě. Regis nikdy neprojevil svůj názor, ani by musel, pokadé dal svůj hlas převládající větině. Někdy se stalo, e proti sobě stály přesně dvě poloviny, a v tom případě se přiklonil ke Cassiovu názoru. V Desetiměstí se vyplácelo být zadobře s Bryn Shanderem.

Dnes se Regis rady bál. Chmurné zprávy, je přináel, ho vystaví jejich zastraovacím taktikám a hněvným represáliím. Soustředil pozornost na dva nejmocnějí radní - Cassia z Bryn Shanderu a Kempa z Targosu, dokud seděli kolem stolu a povídali si. Kemp vypadal drsně: nebyl vysoký, ale měl irokou hruď, svalnaté kloubnaté ruce a odměřené vystupování, kterým děsil přátele i nepřátele.

Cassius nevypadal na válečníka. Byl pomení, edivé vlasy pečlivě zastřeené, obličej vdycky hladce vyholený. Velké modré oči vypadaly, jako by se těily nějakému vnitřnímu uspokojení. Kdo ho vak někdy viděl zvednout meč v boji nebo manévrovat jeho oddíly na poli, neměl ádné pochyby v jeho bojové schopnosti. Regis měl toho mue opravdu rád, ale vdy si dával pozor, aby se nedostal do situace, kde by byl zranitelný. Cassius si vyslouil pověst, e vdy dostal to, co chtěl, a někdo jiný na to doplatil.

“Zahajuji zasedání,” zavelel Cassius a klepl kladívkem na stůl. Některý z mluvčích otevřel schůzi formalitami Řádu, předčítal tituly a úřední návrhy, které původně měly dát radě auru důleitosti před neotesanci z odlehlých osad, kteří se rady někdy zúčastnili, aby promluvili v zájmu jejich obyvatel.

Nyní, kdy rada jako celek upadala, formality k lítosti vech mluvčích slouily víc jako odklad konce schůze.

Postupně je tedy zkracovali a mluvilo se i o tom, e by měly být z jednání nadobro vyputěny.

Seznam byl konečně dočten a Cassius začal s důleitějím programem. “Bod jedna na agendě,” zahájil a nahlédl do poznámek na stole, “se týká územního sporu mezi sesterskými městy Caer-Konigem a Caer-Dinevalem na Lac Dinnesheru. Vidím, e Dorim Lugar z Caer Konigu přinesl dokumenty, jak slíbil při minulém zasedání, take mu uděluji slovo. Mluvčí Lugar.”

Dorim Lugar, snědý hubený mu s očima, které nervózně přebíhaly kolem, skoro porazil idli, jak při představování prudce vyskočil.

“V ruce drím,” ječel vztekle, pěst sevřenou kolem starého svitku pergamenu, “originální oficiální úmluvu mezi Caer-Konigem a Caer Dinevalem, podepsanou vedoucími obou měst,” vystřelil obviňující prst ve směru mluvčího z Caer-Dinevalu, “včetně vaeho vlastního podpisu, Jensine Brente!”

“Úmluvu podepsanou v době přátelství a v duchu dobré vůle,” opáčil Jensin Brent, mení zlatovlasý mu s nevinnou tváří, která mu obvykle dávala výhodu nad lidmi, kteří ho pokládali za naivku.

“Rozviňte pergamen, mluvčí Lugare, a nechte radu, a jej prozkoumá. Uvidí, e nezahrnuje ádné provize pro Východní Přístav.”

Rozhlédl se po radních. “V době, kdy se úmluva o rozdělení jezera na poloviny podepisovala, byl Východní Přístav stěí i jen osadou,” vysvětlil, a to ne poprvé. “Neměli jedinou loď, co by spustili na vodu.”

“Kolegové mluvčí!” zaječel Lugar a probudil některé členy z letargie, je se vplíila mezi přítomné.

Tato debata se protahovala u po čtyři zasedání, ádná strana nezískala území. Problém byl důleitý pouze pro ty dva zástupce lidu a mluvčího z Východního Přístavu.

“Caer-Konig přece není vinen rozkvětem Východního Přístavu,” hájil se Lugar. “Kdo mohl předvídat Východní cestu?” ptal se, referuje k přímé a hladké silnici, kterou se Východní Přístav spojil s Bryn Shanderem. Byl to geniální projekt a malému městu na Lac Dinnesheru přinesl rozkvět. Výhoda krásné přírody ve vzdáleném sídliti se snadným přístupem do Bryn Shanderu a s rybářskou flotilou, která mohla soupeřit s čluny Caer-Dinevalu, udělala z Východního Přístavu nejrychleji rostoucí město v celém Desetiměstí.

“Vskutku! Kdo?” opáčil Jensin Brent a trochu podrádění proniklo jeho chladnou fasádou. “Je jasné, e vzrůst Východního Přístavu postavil Caer-Dineval do tuhé soutěe o jiní vody jezera, zatímco Caer-Konig přímo odmítl znovuprojednávání původních podmínek, aby se nerovnováha vykompenzovala. za takových podmínek nemůeme prosperovat!”

Regis věděl, e musí začít jednat dřív, ne se spor mezi Brentem a Lugarem zvrhne v hádku. Dvě předcházející schůze musely být kvůli jejich výbuné debatě odloené a Regis nemohl dopustit, aby se rada rozpadla dřív, ne jim řekne o nebezpečí barbarského útoku.

Váhal, shledal, e nemá na vybranou, e od tohoto naléhavého poslání nemůe ustoupit - jestli nepromluví, jeho útočitě bude zničeno.

I přes Drizztovo ujitění o moci, ji má u sebe, nedokázal pochyby o opravdové magii rudého kamene překonat. Jene právě díky své nejistotě - rys zcela obvyklý mezi malými národy - slepě věřil Drizztovu úsudku. Drov byl pravděpodobně nejvzdělanějí osoba, kterou kdy znal, a znal jich pěkné řady. Teď byl čas, aby začal jednat, a půlčík byl rozhodnutý plánu dát své nejlepí.

Sevřel prsty kolem rukojeti dřevěného kladívka na stole před sebou. Dotek mu připadl cizí a uvědomil si, e nyní to bude poprvé, kdy nástroj pouije. Spustil je lehce na stůl, vichni vak byli zaujatí řvoucím kláním mezi Lugarem a Brentem. Regis si opět připomněl naléhavost drovovy zprávy a odváně nechal kladívko dopadnout na stůl.

Vichni se k němu otočili s prázdným výrazem v obličeji. Půlčík na schůzích zřídkakdy promluvil, a to jen kdy musel odpovědět na přímý dotaz.

Cassius uhodil svým kladívkem důrazněji.

“Rada uděluje slovo mluvčímu… ech… mluvčímu z Pustého Lesa.” Z nejistého tónu Regis vycítil, e předseda se přemáhal, aby jeho ádost o udělení slova bral váně.

“Váení mluvčí,” zahájil Regis pomalu hlasivky mu rozčilením přeskočili do fistule. Odkalal si. “Se ví úctou k debatě mezi mluvčími za Caer-Konig a Caer-Dineval věřím,e máme prodiskutovat vánějí problém.”

Jensin Brent a Dorim Lugar měli vztek, e byli přerueni, ostatní se na Regise dívali s dávkou údivu a zvědavosti. Dobrý začátek, pomyslel si Regis, mám jejich pozornost.

Znovu si odkalal, aby uklidnil svůj hlas a učinil na ně dojem. “Dozvěděl jsem se - nade ví pochybnost? - e barbarské kmeny se shromaďují k hromadnému útoku na Desetiměstí!” Snail se, co mohl, aby ohláení vyznělo dramaticky, ale čelil devíti lhostejným a zmateným muům.

“Jestli nevytvoříme alianci,” pokračoval naléhavým tónem, “hordy přemohou nae města jedno za druhým a zabijí kadého, kdo se jim postaví na odpor!”

“Jistě, mluvčí z Pustého Lesa,” ozval se Cassius hlasem, jen měl být zklidňující, ale čielo z něj opovrení, “přestáli jsme barbarské výpady několikrát. Není třeba se…”

“Ne jako tento!” zvolal Regis. “Vechny kmeny se sely. Jejich dřívějí útok byl vdy jeden kmen proti jednomu městu, a obvykle dopadl dobře. Jak vak Termalaine nebo Caer-Konig - nebo i Bryn Shander - odolá útoku vech kmenů Pláně ledového větru?” Někteří mui se opřeli, aby promysleli půlčíkova slova. Zbytek se začal dohadovat mezi sebou - někteří s úzkostí, jiní v hněvné nevíře. Cassius konečně práskl kladívkem, volaje shromádění k pořádku.

S navyklou bravurou vstával zvolna Kemp z Targosu. “Milý Cassie, dovolíte mi promluvit?” tázal se s přehnanou zdvořilostí. “Snad se mi podaří postavit toto oznámení do správného světla.”

Kdy Regis a Drizzt plánovali tuto akci, dali dohromady předpoklady spojeneckých moností. Věděli, e Východní Přístav, zaloený a rozkvétající na principech bratrství mezi desetiměstskými sídly, přijme návrh spojené obrany s otevřenou náručí. Stejně tak i Pustý Les a Termalaine přijmou rády kadou nabídku pomoci, nebo byly nejpřístupnějími a nejčastěji zplundrovanými města.

Usoudili, e i mluvčí Agorwal z Termalainu, jen by aliancí nejvíc získal, bude tie mlčet, jestli Kemp z Targosu odmítne plán přimout.

Z devíti rybářských komunit byl Targos největí a nejmocnějí, vlastnící flotilu dvakrát větí ne Termalaine, který co do velikosti stál na druhém místě.

“Váení členové rady,” zahájil Kemp, stoupl si na pičky a naklonil se nad stůl, aby se v očích přísedících jevil co nejvyí. “Ne se začneme strachovat, vyslechněme si víc z půlčíkových novinek. I v horích časech jsme barbarské střelce odrazili, a to podporuje nai důvěru, e obranný systémy nejmeních měst je dostatečný.” Barvitým stylem popisoval vojenské taktiky Targosu.

Regis ztrácel klid, nebo Kemp svou řeč proíval a zdůrazňoval body, jimi chtěl zničit půlčíkovu věrohodnost. Kemp z Targosu bude v celé záleitosti klíčovou osobou, půlčík ho vak znal lépe a bál se, e se nedá jen tak lehce zmanipulovat. Byl to statný mu se sklonem k prudkosti a často jim předvedl takové záchvaty vzteku, e polekal i Cassia. Regis se snail drovovi tuto část plánu vymluvit, ten vak na něm trval.

Drizzt mu řekl: “Jestli Targos odsouhlasí spojenectví s Pustým Lesem, Termalaine se rád připojí a Bremen, který je dalí vesnicí na jezeře, nebude mít ádnou jinou volbu, bude se muset přidat. Bryn Shander se proti spojenectví čtyř měst na největím a nejvýnosnějím jezeře určitě nepostaví a s Východním Přístavem jcih v paktu bude est, a to je jasná větina.”

Ostatním nezbude, ne aby se připojili. Drizzt věřil, e Caer-Konig a Caer-Dineval v obavě, e Východní Přístav v přítí radě obdrí obzvlátní výhody, předvedou divadlo vroucí loajality, aby se v očích Cassia, Dobré Medoviny a Douganovy Díry pěkně vynesla. Ta dvě poslední městečka sice stála trochu stranou, v poměrném bezpečí před invazí ze severu, ale neodváí se ostatním odporovat.

Ale to byly sladké spekulace, napadlo Regise, kdy ho Kemp přes délku stolu propaloval houcíma očima. Drizzt předvídal, e nejtvrdím oříkem bude Kemp a Targos. Mocné město ve své aroganci můe věřit, e vydrí barbarský nápor, a kdyby se mu to podařilo, zkázou několika soupeřů by jen získalo.

“Vy říkáte, e jste se dozvěděl o zamýlené invazi,” pokračoval Kemp. “Jak se vám povedlo získat tak cenné a těko dosaitelné informace?”

Regis cítil, e se mu čelo rosí potem. Tuil, kam Kemp svými otázkami zamíří, ale nebylo vyhnutí, musel s pravou ven. “Od přítele, který často cestuje,” odvětil čestně.

“Od drova?” ujioval se Kemp.

S krkem zvráceným dozadu a Kempem tyčícím se nad ním byl Regis tlačen do obrany. Půlčíkův otec ho kdysi varoval, e bude při jednání s lidmi vdy v nevýhodě, protoe na něho budou shlíet dolů jako na dítě. Teď mu ta slova zvonila v hlavě, byla trýznivě pravdivá. Z horního rtu si setřel kapičky své úzkosti.

“Nemohu mluvit za ostatní,” prohlásil Kemp a přidal krátké uchechtnutí, aby z půlčíkova váného varování udělal fraku, “ale já sám mám moc práce, ne abych se kvůli drovovým slovům utíkal schovat!” Statný mluvčí se rozesmála tentokrát nebyl sám.

Agorwal z Termalainu podal zoufalému půlčíkovi pomocnou ruku. “Snad bychom měli nechat mluvčího z Pustého Lesa, aby pokračoval. Jestli má pravdu…”

“Jeho slova jsou jak ozvěna drovových lí!” vrčel Kemp. “Vůbec si jich nevímejte. Bojovali jsme s barbary u dřív a…” Regis Kempa přeruil svým skokem nahoru na stůl. Toto byla nejoehavějí část Drizztova plánu. Drov věřil, e vyjde,a vysvětlil mu jej tak věcně, jako by to nebyl ádný problém. Regis vak cítil, e se na něho hrne nebezpečí e vech stran. Ruce si sloil za zády, vypadal, e on kontroluje situaci, a Cassius dosud jeho neobyčejné vystoupení nepřekazil.

Zatímco Agorwal hovořil, Regis vyňal svůj přívěsek z vesty. Jak přecházel po stole sem a tam jako po jeviti, třpytil se mu na prsou.

“Co o drovovi víte, e ho tak podceňujete?” tázal se vech a obzvlátě Kempa. “Můe někdo z vás jmenovat jedinou osobu, které by ublíil? Ne! Trestáte ho za zlé činy jeho rasy, ale uváili jste, e Drizzt Do’Urden ije mezi námi, protoe svůj lid nemůe vystát?” Ticho v síni Regise ujistilo, e buď na mue učinil dojem, nebo si mysleli, e je absurdní. Rozhodně nebyl tak naivní, aby se domýlel, e jeho projev byl dost důrazný, aby splnil jeho úkol.

Přeel ke Kempovi. Tentokrát to byl on, kdo shlíel dolů, a mluvčí z Targosu vypadal, e kadou chvíli vybuchne ve smích.

Musel jednat rychle. Lehce se ohnul, zvedl ruku, jako by se chtěl pokrábat na bradě, ale ve skutečnosti rubínový přívěsek roztočil. Vyuil nastalého ticha a podle Drizztova návodu počítal do deseti. Deset vteřin uteklo a Kemp ani nemrkl. Drizzt říkal, e tohle bude stačit, ale Regis, překvapený a zaskočený tím, jak snadno dosáhl účelu, nechal uplynout dalích deset vteřin, ne si troufl vyzkouet, zda se drov nemýlil.

“určitě chápete, jak je moudré připravit se na útok,” pronesl klidně. A potom dodal tie, e jenom Kemp mohl rozumět, co říká: “Tito lidé spoléhají na vae vedení, mocný Kempe. vojenská aliance vae postavení a vliv jetě povznese.”

Účinek ho ohromil.

“V půlčíkových slovech je víc, ne jsem zprvu věřil,” pronesl Kemp monotónně a skelné oči nespustil z rubínu.

Regis se vzpřímil a rychle strčil kámen zpět pod vestu. Kemp potřásl hlavou, jako by z ní odstraňoval matoucí sen, a promnul si oschlé oči. Vyhlíel, jako by si poslední slova nevybavil, ale Regisův návrh měl pevně usazený v mysli. Kemp ke svému údivu zjistil, e jeho postoj se změnil.

“Regis má pravdu,” prohlásil s důrazem. “Nic neukodí, kdy utvoříme alianci. Kdybychom nic neučinili, následky by mohly být vpravdě hrozné!”

Jensin Brent cítil, e přila jeho chvilka, a vyskočil ze idle. “Mluvčí Kemp rozhodl moudře. Počítejte s lidmi z Caer-Dinevalu! Vdycky vyzývali Desetiměstí ke sjednocení! Budeme v armádě, která hordy porazí!”

Pak se u vichni mluvčí postavili za Kempa, jak Drizzt předvídal. Dorim Lugar v projevech loajality vechny předčil.

Kdy Regis později opoutěl zasedací síň, měl být na co pyný a jeho naděje, e Desetiměstí přeije, opět stouply. Mylenky se mu stále vracely k jeho rubínu, k nově objevené moci. Hluboce přemýlel nad neselhávajícím způsobem, jím by mohl obrátit moc vnucené spolupráce do zisku a pohodlí.

“Jak hezké od pai, e mi dal právě tenhle!” uvaoval, kdy obcházel přední branou Bryn Shanderu k místu schůzky s Drizztem a Bruenorem.

7

Bouře se blíí

Vyli za prvního světla, vyrazili do tundry jako zlobný vichr. Zvířata a nestvůry, dokonce i lítí yettiové před nimi v děsu prchali. Zmrzlá půda praskala pod dusotem jejich těkých holínek a epot věčného větru nad Planinou byl pohřben pod silou jejich písně, písně k bohu války.

Pochodovali dlouho do noci, byli na cestě, kdy se eřilo k ránu - víc ne dva tisíce barbarských válečníků, íznících po krvi a vítězství.

  

Drizzt Do’Urden seděl v polovině severního svahu Kelvinovy mohyly s kabátem pevně obtočeným kolem těla na ochranu před doráejícím větrem, jen vil mezi horskými balvany. Od zasedání rady v Bryn Shanderu zde trávil kadou noc a jeho fialkové oči pátraly ve tmách pláně po prvních známkách blíící se bouře. Na Drizztovu ádost mu Bruenor zprostředkoval, aby Regis s ním mohl dret hlídku. Vítr půlčíka típal, kousal jako neviditelné zvíře. Vmáčkl se tedy mezi dva balvany, aby se před nevítaným elementem trochu ochránil.

Kdyby si mohl vybrat, byl by zachumlaný v teple iroké postele v Pustém Lese, naslouchaje tichému vzdychání větví za bezpečnými zdmi. Chápal, e kadý od mluvčího očekával, e se zúčastní provedení akce, kterou radě navrhl, tohle vak bylo příli.

Při strategických schůzkách mluvčích s Bruenorem coby zástupcem trpaslíků se brzo vyjevilo, e Regis se ve vojenských záleitostech nevyzná, take kdy si ho Drizzt vyádal za kurýra, vichni ochotně souhlasili.

Půlčíkovi bylo mizerně - nohy a ruce zimou necítil a záda ho od opěradla tvrdé skály bolela. Byl tu ji třetí noc a bez ustání si stěoval a nadával, prokládala kletby občasným kýchnutím. Vedle seděl nehybně Drizzt, nestěoval si, jeho stoická oddanost k povinnosti přehluila vechno osobní nepohodlí.

“Kolik nocí zde jetě budeme čekat?” kvílel Regis. “Jednoho rána nás určitě najdou přimrzlé ke skále téhle proklaté hory!”

“Neboj se, malý příteli,” těil ho Drizzt se smíchem. “Vítr vyje zimou. Barbaři přijdou co nejdřív, ne napadne první sníh.” Jetě jak mluvil, koutkem oka zachytil droboučký zátřpyt světla. Prudce se zvedl z dřepu a vylekal půlčíka napjatým, soustředěným způsobem, s jakým se jeho oči upíraly do dálky.

“Co s…” ozval se Regis. Drizzt ho rychle umlčel vztaenou rukou. Na okraji obzoru se zableskl dalí bod ohně.

“Přání se ti splnilo,” řekl Drizzt pevně.

“Jsou tam?” eptl půlčík. Jeho zrak se v noci nemohl rovnat jestřábímu pohledu drova.

Drizzt zamyleně stál několik minut, v duchu odhadoval vzdálenost, je ho dělila od táborových ohni, a vypočítával čas, který budou barbaři potřebovat, aby dokončili svůj pochod.

Regis mlčky čekal.

“Bě za Bruenorem a Cassiem, příteli. vyřiď jim, e hordy dosáhnou Bremenskou cestu, kdy slunce bude zítra v zenitu.”

“Pojď se mnou,” vybídl Regis drova. “Určitě tě nevyhodí, kdy nese tak důleitou zprávu.”

“Mám před sebou dlouhou cestu a nebezpečný úkol. Jdi teď! Řekni Bruenorovi - ale jen samotnému Bruenorovi - e na něho počkáme za úsvitu na Bremenské cestě.” A s tím drov odběhl do tmy.

“U boha, kam jde?” volal za ním půlčík.

“Hledat obzor obzoru!” ozvalo se z temna noci.

Potom slyel jen sténání větru.

  

Barbaři uč dávno dokončili stavbu tábora, kdy Drizzt dorazil do jeho blízkosti. Bojovníci nebyli daleko od Desetiměstí a byli opatrní: první věc, co mu padla do očí, byly četné hlídky. I s jejich bdělostí ohně hořely nízko, aby nepřivábily neádoucí pozornost. Nyní byla noc, čas drovů. Ani obezřetný stráce se nemohl rovnat elfovi narozenému ve světě bez světla. Dokázal vyvolat magickou tmu, kterou nepronikly ani ty nejostřejí oči, a nést ji s sebou jako nehmotný plá. Neviditelný jako stín, s kroky tak tichými jako číhající kočka, kradl se kolem stráí do vnitřního okruhu tábora.

Jetě před hodinou vichni válečníci zpívali a hovořili o zítřejí bitvě, leč ani vzruení a touha po boji, které jim proudily krví, nemohly úplně odstranit vyčerpání z těkého pochodu. Větina muů zdravě spala, hluboké pravidelné dýchání Drizzt uklidnilo. Proplétal se mezi nimi jako duch, hledaje vůdce, kteří jistě dokončují bitevní plány.

V srdci tábora byl shluk stanů, pouze jeden vak měl u vchodu stráe. Byl uzavřený, nicméně Drizzt viděl uvnitř zář svíce a slyel pár drsných hlasů, často pozvednutých hněvem. Proklouzl dozadu a za stan. Natěstí tu nesměl nikdo tábořit, take zde byl celkem v bezpečí. Pro vechny případy vyjmul z batohu soku pantera. Potom vytáhl tenkou dýku, ve stěně udělal malou dírku a nahlédl dovnitř.

Uviděl tam osm muů, sedm barbarských náčelníků a malého tmavovlasého mue, který mezi seveřany nezapadal. Náčelníci seděli kolem stojícího jiana v půlkruhu a kladli mu otázky, týkající se terénu a vojsk, s nimi se přítí den střetnou.

“Prvně bychom měli napadnout město v lese,” trval na svém největí mu ve stanu a také největí mu, jakého kdy drov spatřil. Nosil znak Losa. “Potom podle plánu přijde na řadu Bryn Shander.”

Tmavý mu byl absolutně a bezmocně vzteklý, ač Drizzt předvídal, e strach z obrovitého barbarského krále jeho odpověď pořádně zchladí, a nemýlil se.

“Mocný králi Heafstaagu,” odvětil obezřetně, “jestli rybářské flotily zočí nebezpečí a přistanou, ne dorazíme k Bryn Shanderu, najdeme tam vojsko, které nás potom nejen převýí počtem, ale bude nás očekávat za pevnými městskými hradbami.”

“Jsou to jenom slabí jiani!” vrčel Heafstaag a hrdě vypjal iroký hrudník.

“Mocný králi, ujiuji vás, e můj plán uspokojí vá hlad po jianské krvi,” řekl mení mu.

“Tak mluv, deBernezane z Desetiměstí! Doka mým lidem svou cenu!”

Drizzt viděl, e poslední prohláení deBernezanem otřáslo, nebo v podtónu rozkazu barbarského krále znělo zátiplné opovrení. Věděl, jaké city barbaři obecně chovali k cizincům, a napadlo ho, e sebemení omyl během kterékoli části taení bude malého mue pravděpodobně stát ivot.

DeBernezan sáhl do boku holínky a vytáhl pergamen. Rozvinul svitek a drel jej, aby jej vichni králové viděli. Byla to hrubě načrtnutá mapa, její čáry jetě víc rozmazávalo chvění jianových rukou, ale Drizzt jasně rozeznával význačné charakteristiky Desetiměstí.

“Západně od Kelvinovy mohyly,” vysvětloval deBernezan a jel prstem podél západního břehu největího jezera na mapě, “tam se táhne jazyk vyvýeného povrchu nazvaný Bremenská cesta, jde na jih mezi horou a Maer Dualdonem. Odtud je to nejpřímějí cesta k Bryn Shanderu a já se domnívám, e bychom měli jít tudy.”

“Pak město na jezeře je první, je bychom měli zničit!” uvaoval Heafstaag.

“To je Termalaine,” odvětil deBernezan. “Vichni mui tam jsou rybáři a budou na lovu, kdy půjdeme kolem. Tam byste si moc boje neuili.”

“ádný nepřítel za naimi zády nesmí zůstat naivu!” hřímal Heafstaag a několik králů mu přizvukovalo.

“Ne, oveme ne,” řekl deBernezan. “Ale s loděmi na jezeře nebudete k dobytí Termalainu potřebovat mnoho muů. Nechte krále Haalfdana a kmen Medvěda rabovat město a ostatní vojsko pod vaím vedením a vedením krále Beorga bude pokračovat k Bryn Shanderu. Plameny hořícího Termalainu by tam měly přilákat celou flotilu i lodě z Maer Dualdonu a král Haalfdan je můe v docích zničit. Velice záleí na tom, abychom je odlákali od opevněného Targosu. Bryn Shander nedostane zavčas ádnou pomoc od sídel na ostatních jezerech a bude proti vaemu útoku stát zcela osamocen. Kmen Losa se rozvine kolem úpatí kopce pod městem a odřízne nejen cestu uprchlíkům, ale i narychlo sehnaným posilám.”

Drizzt pečlivě sledoval, jak deBernezan přesně popisoval rozdělení barbarských vojů a v jeho kalkulující droví mysli se utvářela kostra obranného plánu. Kopec Bryn Shanderu nebyl vysoký, ale jeho úpatí bylo rozsáhlé a barbaři, kteří se mají rozvinout na zadní straně, budou daleko od hlavního vojska.

Příli daleko od posil.

“Město určitě padne před západem slunce!” prohlásil deBernezan triumfálně. “A vai mui budou hodovat na nejlepí kořisti z celého Desetiměstí!” Sedící králové jásali do posledního mue.

Drizzt se odvrátil od svého kukátka a váil, co právě vyslechl. Ten tmavovlasý deBernezan znal města dobře, znal jejich sílu i slabosti. Kdyby padl Bryn Shander, nedal by se zorganizovat ádný odpor, jen by barbary vypudil. Pravda byla, e jak by jednou dreli hlavní opevněné město, mohli by vyrazit proti ostatním, kdy by se jim zachtělo.

“dokázal jste mi svou cenu,” slyel Heafstaaga chválit jianův plán. Byl tedy přijat a budou podle něj postupovat.

Byl nejvyí čas odejít a Drizzt zaměřil své výjimečné smysly na tábor kolem,hledaje nejkratí cestu k úniku. Za blízkým stanem se náhle objevili dva strání a kráčeli směrem k němu. Zatím byli daleko, aby ho jejich lidské oči zahlédly, byl jen stínem po boku stanu, ale kadý jeho pohyb je upozorní na jeho přítomnost.

Bez váhání jednal, a poloil černou soku na zem. “Guenhwyvare,” zvolal tichounce. “Můj stíne, pojď ke mně.”

  

Kdesi v koutech nesmírné astrální roviny se bytost pantera sunula v trhavých plíivých pohybech, jak číhal na bytost srnky. Dravci toho přírodního světa hráli tuto scénu nesčíslněkrát, nebo následovali řád, jen řídil ivoty jejich potomků. Panter se přihrbil ke smrtícímu skoku, vychutnávaje sladkost blízké kořisti. Jeho zabíjení bylo harmonií řádu přírody, účelem panterovy existence a maso bylo odměnou.

Kdy slyel své pravé jméno, ihned se zastavil, nebo nade vechno byl nucen dbát volání svého pána.

Skvělý duch kočky spěchal dolů dlouhým potemnělým průchodem, jen označoval prostor mezi rovinami, hledaje osamělý bod světla, který na hmotné rovině byl jeho ivotem. A pak byl vedle temného elfa, svého pána a duevního druha, a krčil se ve stínu kůí lidského sídla.

Chápal naléhavost volání, pán ho nikdy neádal zbytečně, a nyní nastrail mysl pro drovovy instrukce.

Oba strání se se zvednutými zbraněmi opatrně blíili ke dvěma temným tvarům stojícím u králova stanu. Guenhwyvar se v mocném skoku mihl pod jejich tasenými meči. Stráci se po něm sice ohnali, nezasáhli jej a rozběhli se s poplaným křikem za kočkou.

V nastalém chaosu se Drizzt úplně klidně, tie vzdaloval opačným směrem. Slyel alarmující výkřiky, jak panter uháněl táborem spících válečníků, a nemohl přemoct smích, kdy kočka proletěla jednou skupinou. Bojovníci zahlédli elmu, je pádila kolem nich s takovým půvabem a rychlostí, e vypadala spí jako ducha, a celý kmen Tygra padl na kolena a zvedl ruce a hlasy v díku k Temposovi, místo aby se zúčastnil honby.

Hluk zmatku za ním zanikal, občas se ozvalo jen halasné vzývání Tygrů, kteří se snad vydrí modlit do rána. Za několik minut Guenhwyvar lehce klusal po Drizztově boku.

Z tábora oba unikli bez obtíí, a kdy dosáhli okraje tundry, namířili na jih ke Kelvinově mohyle a uháněli tryskem její smutnou plání. Drov se soustředil na domylení smrtelného protiútoku. Hvězdy mu napovídaly, e do rozbřesku mu zbývají tři hodiny a na schůzku s Bruenorem se nesmí opozdit, má-li být přepad řádně připraven.

“U stokrát jsi mi zachránil ivot, věrný příteli.” Drizzt poplácal svalnatý krk černé kočky. “Nejméně stokrát.”

  

“Hádají se a perou celé dva dyn,” poznamenal Bruenor zhnuseně. “Je to poehnáním, e se úhlavní nepřítel konečně dostavil.”

“Neměl bys mluvit o jejich příchodu jako o poehnání,” řekl drov, ač skryl úsměv rozjasňující jeho obvykle nehnuté rysy. Věděl, e jeho plán stojí na pevných základech, e dnení bitva bude náleet lidu z Desetiměstí. “Jdi teď a připrav past - nemá moc času.”

“Hned jak nám Kručibřich přinesl tvou zprávu, začali jsme nakládat enský a děcka na čluny,” informoval ho trpaslík. “Vyenem tu chamraď za hranice, ne se setmí!” Bojovně se rozkročil a práskl sekerou o tít, aby svá slova zdůraznil. “Elfe, ty má fakt nadání pro bojovou taktiku. Tvůj plán obrátí překvapení proti barbarům a k tomu jetě stejnoměrně rozdělí slávu mezi ty, kdo po ní baí.”

“I Kemp z Targosu by se měl radovat,” souhlasil Drizzt.

Bruenor plácl přítele po pai a chystal se k odchodu. “Tak bude bojovat vedle mě?” otázal se přes rameno, ač znal odpověď.

“Určitě,” ujistil ho drov.

“A co tvá kočka?”

“Guenhwyvar ji v bitvě sehrál svůj díl,” odvětil drov. “Brzo polu svého přítele domů.”

“To je dobře.” Bruenor to potěilo, k drovovu zvlátnímu dravci necítil moc důvěry. “Není přirozená,” mumlal si do vousů, spěchaje Bremenskou cestou ke shromádění vůdců Desetiměstí.

Bruenor byl příli daleko, ne aby Drizzt jeho slova pochytil, znal vak trpaslíka dobře a povechný smysl jeho mumlání si mohl snadno domyslet. Chápal, e přítomnost tajuplné kočky jej, i vechny ostatní, zneklidňuje. Magie byla podstatnou částí tmavého světa jeho lidí, nutností jejich existence, jene národy na povrchu ji takřka neznaly a nerozuměly jí. Na trpaslíky působila obzvlátě tísnivě, ač oni sami vyráběli magická brnění a zbraně.

Drizzt ve společnosti kočky nikdy ádnou úzkostí netrpěl, nebál se jí ani při prvním setkání. Soka patřila kdysi Masoji Hun’ ettovi, vysoce postavenému drovovi z význačné rodiny velkého města Menzoberranzanu. Dostal ji darem od pána démonů za pomoc, kterou mu Masoj poskytl v nějakých potíích s gnómy. V temném městě se cesty Drizzta a kočky mnohokrát zkříily a pak se začaly scházet. Chovali k sobě silnou náklonnost, je převýila i vztah pantera k jeho tehdejímu pánovi. Guenhwyvar dokonce Drizzta zachránil od jisté smrti, jako kdyby ho kočka hlídala před nebezpečím, ačkoli nebyl jejím pánem. Drizzt se tehdy vydal sám na cestu do sousedního města a padl za kořist jeskynnímu rybáři, tvoru připomínajícímu kraba, který se vdy usadil v nějaké rozsedlině ve stropech tunelů a spoutěl dolů neviditelná, lepkavá vlákna sítě. Potom trpělivě čekal a Drizzt mu padl do pasti jako ryba. Lepkavé vlákno ho pevně obtočilo, e se nemohl hnout, a byl bezmocně taen vzhůru po stěně chodby. Neviděl ádné východisko, neměl naději, e z tenat děsivé smrti unikne.

Vtom se objevil Guenhwyvar s mohutným skokem se vynesl mezi rozeklané výčnělky podél stěny do tée výky, kde čekala nestvůra. Bez ohledu na svou vlastní bezpečnost a bez jakéhokoli rozkazu se vrhl přímo na rybáře a srazil jej dolů. Nestvůra se pokouela prchnout, ale panter na ni pomstychtivě skočil, jako kdyby ji trestal za to, e se odváila Drizzta napadnout.

Od toho dne oba věděli, e jsou určeni běhat spolu, jene kočka neměla sílu, aby se vzepřela vůli svého pána, a Drizzt neměl ádné právo na Masojovu soku pantera. V úvahu přicházela i skutečnost, e dům Hun’ettů byl v rozdělené hierarchii podsvětí daleko mocnějí ne Drizztova vlastní rodina.

A tak drov a kočka pokračovali ve svém nezávazném přátelství na dálku.

Zanedlouho na to dolo k incidentu, s jeho důsledky se Drizzt nedokázal smířit. Masoj pantera často brával na výpady proti nepřátelským drovím domům nebo jiným tvorům podzemního světa a kočka ochotně plnila příkazy, astná, e svému pánovi můe v bitvách pomáhat.

Na jednom z výpadů proti klanu svirfneblinů, nekodných důlních skřítků, kteří měli to netěstí, e se s drovy ve společném prostředí sráeli, zael Masoj ve své zlomyslné záti příli daleko.

Po počátečním útoku na klan se přeiví skřítci rozběhli do bluditě svých důlních chodeb. Nájezd se vyplatil. Hledané poklady se zabavily a klan byl rozpráen. Bylo jasné, e drovy nebudou u nikdy obtěovat.

Masoje krveprolití neuspokojilo. Za vraedný nástroj své zloby uil hrdého, majestátního lovce. Poslal kočku, aby je pronásledovala a zabíjela jednoho po druhém, a byli vichni vyhubeni.

Drizzt s několika drovy podívané přihlíel. Vichni to pokládali za zábavný sport, Drizzt sám byl do hloubi due otřesen. A navíc v rysech pyné kočky vyčetl bolestně vryté pokoření. Guenhwyvar byl lovec, ne vrah a zneuít jej v takové roli byl zločin, nemluvě o hrůzách zmasakrování ubohých nevinných skřítků.

Toto byla poslední potupa v celé řadě potup,které u Drizzt nemohl déle snáet. Odjakiva si uvědomoval, e se od svých vrstevníků v mnoha směrech lií, ač se někdy obával důkazu, e je nakonec stejný jako oni. Měl vak soucit, cenil si ivota druhých tvorů a nepokládal smrt za sport jako větina jeho rasy. Nemohl to vyjádřit, nebo ve slovníků drovů nikdy nenael odpovídající výraz. Slyel jej a na povrchu - nazýval se svědomí.

Týden nato Drizzt potkal Masoje venku za městem. Věděl, e zasadí-li jednou smrtelnou ránu, nebude pro něho ádné cesty zpět - nezaváhal ani okamik a vrazil meč do eber nic netuící oběti. Bylo to jedinkrát v jeho ivotě, kdy zabil někoho ze své rasy, a ten čin ho napůl zlomil.

Vzal potom soku a prchal s úmyslem, e si někde najde jinou jeskyni a zabydlí se v ní, ale nakonec se vymotal a na povrch. V hustě zabydleném jihu ho lidé kvůli jeho původu nepřijali, perzekvovali ho v jednom městě za druhým, a vypravil se tedy na sever do divočiny Desetiměstí, tavícího hrnce uprchlíků a vyhnanců. Byla to také poslední obydlena výspa, kde ho alespoň nechali na pokoji.

Nevadily mu vyhýbavé pohledy, které ho následovaly i sem. Nael přátele v půlčíkovi a mezi trpaslíky.

A měl po svém boku pantera.

Znovu velkou kočku pohladil, seel z Bremenské cesty a hledal nějakou tmavou díru, kde by si mohl před bitvou odpočinout.

8

Krvavé pole

Hordy veli do ústí Bremenské cesty něco před polednem. Mui by byli rádi ohlásili svůj slavný vpád válečnou písní, ale chápali, e určitý stupeň utajení byl pro deBernezanův bitevní plán nezbytný.

DeBernezan klusal vedle krále Haalfdana a velmi ho potěilo, kdy na Maer Dualdonu zahlédl známé plachty, tečkující jezerní vody. Překvapení bude totální, říkal si s úsměvem a ironicky se uklíbl, nebo na několika stoárech ji vlály rudé prapory úlovku. “Víc bohatství pro vítěze,” sykl si pro sebe. Kdy se kmen Medvěda oddělil od hlavního proudu a mířil k Termalainu, ani pak barbaři nezačali se svou písní, ač mračna prachu zvednutá dusajícíma nohama by kadému pozorovateli prozradila, e se děje něco nezvyklého.

Valili se k Bryn Shanderu a vypukli v jásot, a kdy vlajky hlavního města byly na dohled.

V Termalainu se ukrývala spojená vojska čtyř město Maer Dualdonu. Jejich dílem bylo uhodit na malý kmen útočníků, přemoct je co nejrychleji, nato vyrazit na pomoc Bryn Shanderu a sevřít nepřátelské voje mezi obě armády. Této operaci velel Kemp z Targosu, ač první výstřel přenechal Agorwalovi, mluvčímu rodného města.

Pochodně obrátily první domy v plameny, jak Haalfdanova divá smečka vtrhla do ulic. Termalaine co do počtu obyvatel byl hned za Targosem, ale bylo to roztaené, nestísněné město s domy rozsetými po velké oblasti, s irokými silnicemi, je je oddělovaly. zdejí obyvatelé měli rádi soukromí a dost vzduchu na dýchání, take velké nezastavěné prostory mezi domy jim dávaly ráz samot.

DeBernezanovi se ulice zdály podezřele prázdné a hned se s tím svěřil králi po svém boku. Haalfdane nad tím mávl rukou a prohlásil, e krysy se pře Medvědem schovaly.

“Vytáhněte je z děr a spalte jejich domy!” hřímal barbarský král. “A rybáři na vodě slyí křik svých en a vidí kouř svého hořícího města!”

Vtom do jeho prsou narazil íp, projel skrz a zaryl se mu do srdce. V oku hleděl na vibrující hůlku, ač se nezmohl ani na poslední výkřik, ne se kolem něho rozestřela tma smrti.

Jasanový luk Agorwala z Termalainu krále umlčel. Byl to signál k útoku a čtyři armády Maer Dualdonu oivly.

Mui skákali ze střech kadého domu, ze zahrad a dveří kadé ulice. Proti lítému výpadu neměli barbaři naději a rychle poznali, e jejich bitva brzo skončí. Byli tak zmatení a ohromení, e mnozí byli sraeni dřív, ne připravili své zbraně.

Někteří ze zkuených vetřelců se shlukli do bojových skupin, avak lidé z Desetiměstí, bojující o své ivoty a ivoty svých milovaných a vyzbrojení skvělými zbraněmi a títy trpasličích kovářů, je bez milosti napadli. Rozlícení obránci poráeli zbytky vetřelců čirou váhou svých počtů.

V uličce na okraji Termalainu se Regis vrhl do úkrytu malé káry, kdy ho míjeli dva prchající barbaři. Půlčík bojoval s osobní nerozhodností: nechtěl být označen za zbabělce, ale neměl ádnou touhu skočit rovnýma nohama do bitvy velkých lidí. Nebezpečí minulo, obeel káru a snail se vymyslet, co dál.

Do uličky vběhl tmavovlasý mu - člen zdejí armády, usoudil Regis, a půlčíka uviděl. Regis uhodl, e jeho malá hra se skrýváním skončila a přiel čas, kdy musí zaujmout stanovisko. “Dva z té chátry právě utíkali tamhle,” zvolal odváně k mui. “Pojďte, jestli si pospííme, můeme je jetě chytit!”

DeBernezan měl úplně odliný plán. V zoufalém pokusu zachránit si ivot se rozhodl vklouznout do jedné uličky a vynořit se z druhé jako člen desetiměstských vojů. A k tomu podvodu nepotřeboval ádné svědky. Vytrvale kráčel k Regisovi s tenkým rapírem připraveným k úderu.

Půlčík cítil, e něco v chování přicházejícího mue nesedělo. “Kdo jste?” zeptal se, ač nečekal odpověď. Znal ve městě téměř kadého, tohoto mue vak nikdy nepotkal. V hlavě mu začínalo rait podezření, e je to zrádce, o něm Drizzt mluvil. “Jak to, e jsem vás neviděl přijít s ostatními…”

DeBernezanův meč vyrazil k půlčíkovu oku. Čilý a pozorný chlapík uskočil stranou, hrot ho krábl po spánku a setrvačnost jeho úhybu ho stočila k zemi. Klidný jian s hrozivě chladnou rozhodností opět pokročil blí.

Regis vyskočil na nohy a ustupoval krok co krok se svým útočníkem, a narazil do malé káry. DeBernezan metodicky pokročil - půlčík neměl, kam by utekl.

Hlavou mu bleskl nápad a na rubín, jej rychle vyňal, dopadl sluneční paprsek. “Prosím, nezabíjejte mne,” kemral. Drel přívěsek za řetízek a svůdně jej rozhoupal.

“Jestli mne necháte ít, dám vám tohle a ukái vám, kde je jich víc!” Regise povzbudilo jianovo lehké zaváhání. “Má nádherný výbrus a má cenu drakova pokladu zlata!”

DeBernezan nesklonil meč, ale ani nemrkl. Zatímco Regis odpočítával vteřiny. Levou rukou pevně drel klenot, pravá se sevřela na dradle malého, ale těkého palcátu, který pro něj vykoval sám Bruenor.

“Pojďte blí, podívejte se,” navrhl Regis tie. DeBernezan se v zajetí kouzla třpytného drahokamu hluboce sehnul, aby mohl lépe prozkoumat jeho fascinující světelný tanec.

“Není to docela fér,” postěoval si půlčík hlasitě. Byl si jistý, e jian u nevnímá, a řekne cokoliv. Jeatá hlava palcátu dopadla s praskotem na muovu hlavu.

Regis pohlíel na výsledek svého nečistého triku a bezmocně pokrčil rameny. Udělal jen to, co musel.

Hřmot bitvy řinčel k jeho útočiti a vyruil ho ze zadumání. Okamitě začal jednat, jak ho vedl instinkt. Vplazil se pod tělo padlého nepřítele a stočil se tak, aby to vypadalo, e byl sraen k zemi jeho váhou. Narychlo prozkoumal ránu na spánku a byl rád, e nepřiel o ucho. Doufal, e jeho zranění je dost váné, aby scéně smrtelné arvátky dodalo na důvěryhodnosti.

  

Hlavní těleso barbarského vojska dosáhlo úpatí dlouhého, povlovného vrchu, na něm se tyčily hradby Bryn Shanderu, ani by znalo osud svých kamarádů v Termalainu. Zde se rozdělilo. Heafstaag s Losy odbočil kolem východní strany úpatí a Beorg vedl své oddíly přímo k městu. Teď se dali do válečného zpěvu, aby jetě víc vyděsili okované a poděené měany.

Za zdí Bryn Shanderu vak vládla docela jiná scéna, ne jakou si barbaři představovali. Seděla tu armáda města posílená vojsky z Caer-Konigu a Caer-Dinevalu, připravená s luky a otěpy a vědry vařícího oleje.

Ve výsměném zvratu ironie mue kmene Losa radostně zajásali, od hradeb se ozvaly první smrtelné výkřiky a oni byli přesvědčeni, e oběmi jsou překvapení obyvatelé Desetiměstí. O několik vteřin později Heafstaag vyvedl vojsko kolem nejvýchodnějího zákrutu pahorku a zde padli do léčky. Čekaly je tu pevně seřazené iky z Dobré Medoviny a Douganovy Díry a barbaři byli v kletích dřív, ne jim dolo, co je potkalo.

Heafstaag neztratil kontrolu, po první chvilce zmatku situaci zvládl. Jeho válečníci bojovali společně v mnoha taeních, byli to tvrdí a zkuení mui, kteří neznali strach. I se ztrátami z prvního útoku je armáda počtem nepřevyovala a Heafstaag si byl jistý, e rybáře rychle zdolá a dostane své mue do pozice.

Potom vak z Východní cesty vyrazila s řevem vojska Východního Přístavu a napadla levý bok vetřelců. Klidný, neotřesený král mustva převelel, aby je chránil proti novému útoku, a vtom jim do zad vtrhli boje znalí, těce obrnění trpaslíci. Devadesát zamračených trpaslíků zaútočilo v klínovitém útvaru s Bruenorem na smrtonosné pici. zařízli se do kmene Losa a poráeli barbary jako svist kosy ve vysokém obilí.

Barbaři bojovali udatně a na východním svahu Bryn Shanderu zahynulo mnoho rybářů. Kmen Losa byl v menině, obklíčen ze vech stran, a barbarské krve teklo víc ne protivníkovy. Heafstaag se divoce pokouel mue seřadit do nějaké formace a pořádku, ale kolem něho se rozpoutal naprosto nezvládnutelný chaos. Ke své hrůze si uvědomil, e vichni jeho mui na bitevním poli zahynou, jestli se neprosekají kruhem nepřátel a nezmizí v bezpečí tundry.

Sám Heafstaag, ne nikdy v ivotě neustoupil z bitvy, zařval povel a postavil se do čela zoufalého pokusu o průlom. Vyrazili mezi oddíl trpaslíků a armádu Východního Přístavu a probíjeli se ze sevření. Větinu válečníků srazily čepele Bruenorových lidí, některým se podařilo vymanit se z kruhu a pádit ke Kelvinově mohyle.

Heafstaag se prosekal ven a zabil při tom pár trpaslíků, krále - obra vak náhle obklopila neproniknutelná clona absolutní černoty.

Hlavou napřed jí prorazil do světla, jen aby shledal, e stojí tváří v tvář temnému elfovi.

  

Bruenor si mohl do násady své válečné sekery udělat sedm zářezů a vrhal se k osmému. Byl jím vysoký barbarský jinoch, příli mladý, aby mu na opálené tváři vyrazilo strnitě vousu, ale standartu kmene Losa drel s klidem ostříleného válečníka. Útočící Bruenor v duchu váil jeho soustředěný pohled a chladný výraz a udivilo ho, e v jeho očích nevidí krveíznivý oheň barbarské zběsilosti, spí jen pozornou chápavou hloubku. A shledal, e skutečně lituje, e musí zabít někoho tak mladého a zvlátního, a ten zármutek způsobil, e jak se srazili, trochu zaváhal.

Chlapec neukázal známku strachu, ač divoce - jak mu diktoval vrozený pud - vyuil trpaslíkova zaváhání a rozmáchl se k úderu. Se smrtící přesností udeřil erdí nepřítele po hlavě,a  se dřevo zlomilo. Překvapivě mocná rána promáčkla Bruenorovu helmu a strhla ho do krátkého úskoku. Tuhý jako kámen si zaloil ruce v bok a planoucíma očima si měřil hocha, jen takřka pustil svou zbraň, tak ho ohromilo, e trpaslík stále jetě stojí.

“Kluku pitomá,” zabručel Bruenor a hbitě chlapci podrazil nohy. “Nikdo ti nikdy neřekl, e trpaslíka nemá třískat po hlavě?” Hoch se snail postavit na nohy, ale Bruenor mu do obličeje vrazil svůj těký elezný tít.

“Osum!” zařval a rozběhl se za devátým. Nedalo mu to a přes rameno se ohlédl po jinochovy a potřásl hlavou nad zmarem někoho tak vysokého a přímého, s inteligentníma očima, je se rovnaly jeho fyzické zdatnosti. Byla to výjimečná kombinace kvalit, pozoruhodná mezi divokými a lítými válečníky Planiny ledového větru.

  

Heafstaagova zuřivost se zdvojnásobila, kdy v novém protivníkovi rozeznal drovího elfa. “Čarodějnický pse!” zahřměl a zvedl obrovskou sekeru vysoko k nebi.

Jetě jak řval, Drizzt namířil prst a vysokého barbara zahalily rudé plameny od hlavy k patě. Heafstaag vyjekl hrůzou, ač plameny ho na kůi nepálily. Drizzt skočil, jeho dva scimitary vířily a sekaly, bodaly nahoře a dole příli rychle, ne aby král stačil obě zbraně odráet.

Krev kapala z mnoha mělkých ran, Heafstaag byl vak schopen bodance tíhlých čepelí setřást, jako by takřka nebyly. Sekera s obloukem máchla dolů, a ač ji Drizzt odrazil, náraz mu ochromil ruku. Barbar opět mávl sekerou. Tentokrát Drizzt otočkou uhnul z vraedného dosahu a setrvačnost síly králova rozmachu zavinila, e zakolísal a otevřel se výpadu. Drizzt neváhal, vrazil jedno ostří hluboko do králova boku.

Heafstaag zavyl bolestí a divokým máchnutím ze strany ránu oplatil. Drizzt se domníval, e jeho zásah byl smrtelný. Teď jeho překvapení neznalo mezí, kdy mu plochá hlava těké sekery vrazila do eber a odhodila ho do vzduchu. Barbar rychle skočil, aby nebezpečného soka dorazil dřív, ne se postaví.

Drizzt byl mrtný jako kočka. Dopadl, odkutálel se a Heafstaagův divoký výpad čekal pevný scimitar. Se sekerou bezmocně vztyčenou nad hlavou král nemohl prudký pohyb zpomalit či zastavit a břichem nalehl na nelítostní hrot. Jeho oči drova nenávistně spalovaly, ruka vedla sekeru dolů. Drizzt si vak ji uvědomil barbarovu nadlidskou sílu a měl se na pozoru. Vbodl druhou čepel hned pod tu první a otevřel královo břicho od boku k boku.

Heafstaag sekeru pustil na zem, drel si oběma rukama ránu v zoufalé snaze zabránit útrobám, aby se nevyvalily ven. Veliká hlava se převalovala ze strany na stranu, svět se kolem něj točila král cítil, e nekonečně padá.

Několik jeho válečníků v plném trysku s trpaslíky v patách tudy v tu chvíli prchalo a zachytili svého krále, jetě ne se skácel. Tak velká byla jejich oddanost, e dva ho uchopili a odnáeli ho pryč a druzí se shlukli, aby přílivu trpaslíků čelili. Věděli, e budou pobití, ale doufali, e svým kamarádům vykoupí čas, aby Heafstaag mohli dopravit do bezpečí.

Drizzt se od barbarů odkulil a vyskočil s úmyslem dohnat ty dva, co unáeli krále, nebo měl hrozivý pocit, e děsný král přeije i své těké zranění, a musel svou práci dokončit. Jak se postavil, i jeho svět vířil. Celá strana plátě byla zalitá jeho vlastní krví a najednou se nemohl ani pořádně nadechnout. Drsný ár poledního slunce ho pálil v očích a tělo mu zalil pot.

Drizzt se nořil do tmy.

  

Tři armády za hradbami Bryn Shanderu se rychle vypořádaly s první linií útočníků a ostatní voj zahnali dolů a do poloviny pahorku. Neohroeně, v domnění, e čas jim hraje do ruky, se divoké hordy přeskupily a pod dohledem Beorga začaly vytrvalý, opatrný pochod zpátky k městu.

Z východního svahu slyeli křik a dusot, usoudili, e Heafstaag tam s bitvou skončil, dozvěděl se o odporu obránců u brány a vracel se,a by jim pomohl. A nato Beorg zahlédl válečníky prchající na sever k průsmyku Ledového větru, k pásu území mezi Lac Dinneshere a západní stranou Kelvinovy mohyly. Král kmene Vlka věděl, e jsou v pasti. Bez vysvětlení dal hrotem otěpu znamení k ústupu. Obracel mue zády k městu a doufal, e se spojí s Haalfdanem a jeho kmenem Medvěda a zachrání tolik muů, kolik bude moct.

Jetě ne stačil dokončit obrat pochodu, měl v patách Kempa se čtyřmi armádami z Maer Dualdonu, jejich hluboké řady sotva nějak prořídly masakrem u Termalainu. Z mohutných hradeb se valily voje Bryn Shanderu, Caer-Konigu a Caer-Dinevalu a po svahu kopce k nim spěchal Bruenor v čele trpasličího klanu a tři armády Desetiměstí.

Beorg křikl povel a jeho válečníci se přeřadili do těsného kruhu. “Tempos se dívá!” povzbuzoval mue. “Nech je pyný na svůj lid!”

Stálo tu osm set barbarů a bojovali s důvěrou v poehnání boha. Dreli formaci téměř celou hodinu, zpívali a umírali, ne se jejich linie protrhla a nastal naprostý chaos.

ivých jich uniklo sotva padesát.

  

Poslední rány konečně dopadli a vyčerpaní bojovníci Desetiměstí se podjali chmurného úkolu počítání ztrát. Víc ne pět set jejich společníků bylo zabito a dalích dvě stě podlehne těkému zranění. Cena, co zaplatili, nebyla příli vysoká, kdy přihlédli k takřka dvěma tisícům barbarů, kteří leeli mrtví v ulicích Termalainu a na svazích Bryn Shanderu.

Ten den se zrodilo velmi mnoho hrdinů a Bruenor, ač se chtěl co nejdřív vrátit na východní svah a pátrat po svých ztracených kamarádech, se zastavil a pečlivě pozoroval, jak posledního z nich nesou se slávou k Bryn Shanderu.

“Kručibřichu?” zvolal nevěřícně trpaslík.

“Mé jméno je Regis,” opáčil půlčík ze svého hřadu a pyně sloil ruce na prsou.

“Úctu, dobrý trpaslíku,” řekl jeden, co na ramenou pomáhal nést Regise. “Mluvčí Regis z Pustého Lesa porazil v souboji zrádce, který na nás barbary poslal, a byl při tom váně zraněn!”

Bruenor si pobaveně odfrkl, kdy ho procesí minulo. “Vsadil bych se, e za tím něco vězí!” Jeho druhové se chechtali.

“Nebo to a su fousatej gnóm!”

  

Kemp z Targosu a jeden z jeho pobočníků byli první, co nali tělo Drizzta Do’Urdena. Kemp ho poďuchl picí zakrvavené holínky a odpověděl mu přiduený sten.

“ije,” pronesl s pohrdavým úsměkem. “koda.” Zvou kopl zraněného drova, tentokrát s větím elánem. Druhý mu se zasmál a zvedl nohu, aby si té vandy taky trochu uil.

Vtom do Kempových ledvin vrazila obrněná pěst s takovou silou, e mluvčí přeletěl drova a valil se dolů po dlouhém svahu. Pobočník bojovně skrčený se bleskem obrátil a jeho obličej utril druhou ránu Bruenorovy pravice.

“To ti patří!” hřímal zuřivě, kdy cítil, e se muův nos pod jeho ranou zlomil.

Cassius arvátku viděl, ječel vztekem a hnal se dolů k Bruenorovi. “Měl byste se trochu naučit diplomacii!” nadával.

“Zůstaň stát, kde se, ty prasečí synu!” vrčel trpaslík hrozivě, pak se u neovládl a zařval: “Tomu elfovi dluíte svý zatracený ivoty a smradlavý baráky! To máte odvahu jednat s ním jak se psem?!”

“Vate svá slova, trpaslíku!” dohřál se Cassius a poloil ruku na jílec meče. Kolem něj se shromádili jeho mui a trpaslíci za svým vůdcem se bojovně najeili.

Vtom se drsně ozval třetí hlas. “Vate vae vlastní slova, Cassie,” varoval Agorwal z Termalainu. “Udělal bych to Kempovi já sám, kdybych měl trpaslíkovu odvahu!” Ukázal k severu. “Obloha je čistá,” ječel zuřivě. “Jene nebýt drova, byla by plná kouře z hořícího Termalainu!” Mluvčí z Termalainu a jeho společníci se postavili k Bruenorovým bojovníkům. Dva mui Drizzta opatrně zvedli.

“Nebojte se o svého přítele, statečný trpaslíku,” pravil Agorwal a podíval se kolem. “Mé město se o něho dobře postará. Ani já, ani mí spoluobčané ho u nikdy nebudeme soudit podle barvy jeho kůe nebo podle pověsti jeho rasy.”

Cassius soptil. “Okamitě odstraňte své vojáky z území Bryn Shanderu!” hulákal na Agorwala. Byla to prázdná slova, nebo mui z Termalainu ji odcházeli.

Uklidněný, e drov je v dobrých rukou, Bruenor a jeho klan li prohledat zbytek bojitě.

“Já ti to nezapomenu!” řval Kemp z úpatí pahorku.

Bruenor si odplivl jeho směrem a klidně el dál.

Take aliance lidí z Desetiměstí vydrela jen o chvilku déle ne jejich společný nepřítel.

Doslov

Vude podél pahorku přecházeli rybáři mezi padlými nepřáteli, prohledávali je brali si, co z bohatství barbaři nesli s sebou do boje, a dobíjeli ty neastníky, kteří nebyli docela mrtví.

A přece se v masakru krvavého dějitě nael paprsek slitování. Mu z Dobré Medoviny otočil bezvládný trup bezvědomého mladého barbara na záda a vytáhl dýku, aby ho dobil. Bruenor stál hned vedle, v mladíkovi poznal praporečníka, jen mu zničil helmu, a zadrel rybářův úder. “Nezabíjejte ho. Je to jenom kluk a nemohl vědět, co jeho lidi udělali.”

“Ha!” bafl rybář. “Ptám se vás, jaké slitování by tihle psi měli s naimi dětmi? Stejně je napůl v hrobě.”

“ádám vás, abyste ho nechal bejt!” vrčel Bruenor, podtrhuje slova sekerou na rameni. “Víte, já na tom dokonce trvám!”

Rybář se na trpaslíka také zakaredil, viděl vak na poli Bruenorovu zručnost v boji a rozmyslel si, aby na něho příli tlačil. S otráveným vzdechem se zvedl a el hledat jinou obě.

Hoch se v trávě převalil a zanaříkal.

“Tak přece má v sobě jetě kousek ivota.” Bruenor k němu přiklekl, uzvedl mu hlavu za vlasy a hleděl mu do očí. “Poslouchej mě dobře, chlapče. Ani sám nevím, proč jsem ti tady zachránil ivot, ale nemysli si, e ti lidi z Desetiměstí odpustili. Moná, e má zabíjení v krvi, a jestli má, tak to a tě ten rybář hned na místě dorazí. Ale pořád mně něco říká, e v tobě je něco víc, a bude mít dost času, abys mně to dokázal.

Bude v dolech slouit mně a mým lidem po celých pět let a den, abys prokázal, e si opravdu zaslouí ivot a svobodu.”

Bruenor viděl, e hoch znovu upadl do bezvědomí. “Nevadí,” řekl tie, “ne vechno skončí, bude mě slyel dobře, to tě můu ujistit.”

Chystal se hlavu pustit, ale pak ji jemně poloil do trávy.

Ti, co viděli nevrlého trpaslíka, jak barbarskému chlapci daroval laskavě ivot, se polekali, ale nikdo z nich by neuhodl důsledky činu, jemu přihlíeli. Ani samotný Bruenor se vemi odhady chlapcova charakteru nemohl předvídat, e tento barbar, Wulfgar, jednou dospěje v mue, který toto drsné území tundry přetvoří.

  

Daleko na jihu, v irokém přesmyku mezi nebezpečnými vrcholy Páteře světa, si Akar Kessell hověl v měkkém ivotě, jej mu krystal bohatě poskytoval. Jeho skřetím otrokům se podařilo unést z obchodní karavany dalí enu, aby si měl s čím hrát, teď vak jeho oči zaujalo něco jiného - kouř, zvedající se do čisté oblohy odněkud z Desetiměstí.

“Barbaři,” hádal. Slyel nějaké řeči o shromaďování severských kmenů při výpravě čarodějů z Luskanu. Jemu to nevadilo, a proč by mělo? Vechno, o čem kdy snil, měl tady, v Krystal-Tirith, a neměl ádnou touhu někam cestovat.

ádnou touhu, kdyby bylo jen po jeho vůli.

Crenshinibon byl relikvií, je ve své magii byla skutečně ivá. A část jejího ivota zabírala touha po dobývání a ovládání. Se svou existencí v oputěném horstvu nebyla spokojená, zotročení skřeti jí nestačili. Chtěla víc. Chtěla moc.

Kdy si Akar viml kouře a vzpomínal na Desetiměstí, probudil její hlad a nyní na Kessella dolehla její důrazná sugestivní moc.

Hlubiny jeho mysli ovládla náhlá nutkavá představa. Viděl sám sebe sedět na trůnu Bryn Shanderu, tonul v bohatství a celý dvůr se mu klaněl. Představoval si odezvu Věe kouzelných věd v Luskanu, tamních mágů, a obzvlá Eldeluca a Dendybara, a se doslechnou o Akaru Kessellovi, pánovi z Desetiměstí a vládci celé Planiny ledového větru! Jestlipak mu nabídnou plá jejich směného řádu?

I kdy Kessella opravdu těil lenoný ivot, tahle mylenka se mu zalíbila. Promýlel svou fantazii, zkoumal cestičky, jimi by tak náročného cíle mohl dosáhnout.

Zavrhl nápad, e by rybářům mohl dominovat jako skřetům, nebo i ti nejhloupějí z nich se jeho vůli dost dlouho vzpírali. A jakmile se dostali z bezprostředního okolí věe, vrátila se jim schopnost rozhodování a utekli do hor. Ne, lidi tímto způsobem nezvládne.

Kessell dumal, jestli by se dalo vyuít sil, ne tepaly stěnami Krystal-Tirith, destruktivních sil daleko převyujících hranice veho, co kdy slyel, co neznali ani mágové ve věi kouzelných věd.

Snad by to pomohlo, ale to nestačí. I síla Crenshinibovu byla omezená, musel být dlouho vystaven slunci, aby nabral vydanou energii. A nejen tohle - v Desetiměstí bylo příli mnoho lidí rozsetých po příli velké oblasti, ne aby se dali zvládnout jedinou sférou vlivu, a Kessell je nemínil vechny vyhubit. Komu by pak vládl? Skřeti nebyli patní, ale čaroděj touil, aby se před ním pokorně skláněli lidé, skuteční mui, kteří jím celý jeho ivot opovrhovali.

Po celý jeho ivot, ne získal krystal.

Dlouho dumal a doel k nevyhnutelnému závěru. Bude potřebovat armádu.

Váil skřety, jim teď vládl. S fanatickou oddaností plnili kadé jeho přání, rádi pro něho i zemřou - a někteří to také u učinili. Nebylo jich vak dost a nemohli by obsáhnout iroký region tří jezer.

A teď čaroděje napadla ďábelská mylenka, potají vsunutá krystalem do jeho vůle. “Kolik je v těchto horách děr a jeskyní? Kolik tam musí ít lidoravých obrů, dokonce i trolů a obrů, o skřetech ani nemluvě!” vykřikl vzrueně.

V mysli se mu začínal spřádat počátek hrůzného plánu. Viděl se v čele obrovské armády skřetů a nestvůr, enoucí se nezadritelně a neporazitelně přes planiny.

Jak se mui budou třást!

Opřel se o měkký poltář a vyádal si, aby mu přivedli nový přírůstek do harému, Nyní se chtěl pobavit hrou, která se mu zdála v podivném snu: dívka měla prosit a kvílet a nakonec zemřít.

Čaroděj byl rozhodnutý dát svému plánu čas. Nijak nespěchal. A co se děvčete týkalo, skřeti mu vdycky zaopatří čerstvou hračku.

Zdálo se, e i Crenshinibon je klidný. Do Kessellovy mysli vloil símě, o něm věděl, e uzraje do plánované války. Ale jako Kessell, ani relikvie neměla naspěch.

Křiálový úlomek čekal deset tisíc let,a by se vrátil do ivota, a teď mu opět kynul paprsek naděje na moc.

Na nějakém roku mu nezáleelo.

Kniha 2

9

Dospívání

Regis se lenoně protáhl, opřel se o svůj oblíbený strom a iroce zívl. Jeho andělské dolíčky zasvitly v jasných paprscích slunce, je si jaksi nalo cestu hustými větvemi. Rybářský prut měl poloený ve vidlici, ačkoli háček byl dávno dohola oraný. Málokdy chytil nějakou rybu, pynil se vak tím, e nikdy nepromarnil víc jak jednoho červa.

Co se vrátil do Pustého Lesa, přicházel sem kadý den. Přezimoval v Bryn Shanderu u svého dobrého přítele Cassia. Ovem, to město na kopci nebyl ádný Calimport, ale palác mluvčího byl nejluxusnějí věcí v celé Planině ledového větru. Gratuloval sám sobě, e se mu podařilo Cassia přemluvit, aby mu nabídl své pohostinství.

Z Maer Dualdonu zavála chladná bríza a půlčík spokojeně vzdychl. Minula ji polovina června a toto byl první horký den léta. A Regis byl rozhodnutý, e si jej uije. Po víc ne roce byl venku před polednem a svlékl si oděv, nechávaje slunce pronikat hojivým teplem kadou píď jeho těla. A do poslední záře západu ho odtud nikdo nedostane.

Vyruil ho zlostný výkřik na jezeře. Zvedl hlavu a pootevřel jedno ztěklé víčko. První, čehos i spokojeně viml, bylo břicho, je se přes zimu pěkně nafouklo, a z tohoto úhlu, jak leel nataený na zádech, viděl pouze pičky palců u nohou.

V polovině vodní hladiny zápasily o nejlepí místo čtyři lodě, dvě z Termalainu a dvě z Targosu. Motaly se kolem sebe v náhlých obratech a soupeřící plavčíci obou měst po sobě plivali kletby. Posledního čtyři a půl roku - od bitvy o Bryn Shander - byla jejich města prakticky ve válečném stavu. V arvátkách se víc uívaly nadávky a pěsti ne zbraně, přesto vak byla nejedna loď proraena nebo vytlačena na úskalí či do pobřeních mělčin.

Regis bezmocně pohodil rameny a poloil hlavu zpátky na sloenou vestu. V posledních letech se Desetiměstí nijak nezměnilo. Regis a pár mluvčích chovalo vysoké naděje na sjednocenou komunitu i přes ohnivou rozepři po bitvě, k ní dolo mezi Kempem z Targosu a Agorwalem z Termalainu, jene zakrátko vyprchaly.

Na březích protějího jezera údobí dobré vůle mezi rivaly také nevydrelo. Mír mezi Caer-Konigem a Caer-Dinevalem trval, pokud jedna z dinevalských lodí neulovila cennou a vzácnou pětistopovou rybu. A dolo k tomu v pásu vody, jeho se Caer-Konig vzdal, aby Caer-Dinevalu nahradil ztrátu vodní plochy, zaviněnou růstem flotily Východního Přístavu.

K nepokojům přispěla i Dobrá Medovina a Douganova Díra, normálně skromná a zuřivě nezávislá města na nejjinějím jezeře Rudé vody. Doadovala se úhrad za těké ztráty utrpěné v bitvě na brynshanderském úpatí. Podle jejich názoru se jich celá válka vlastně vůbec netýkala. Jako podklad poadavku uváděla, e ta dvě města, která spojeneckým úsilím nejvíc získala, by měla také platit. obě severní města se ovem vzpírala poadavek uznat.

A tak ponaučení, je ze spojenectví vyplynulo, nikdo nedbal. Deset sídli zůstalo stejně rozděleno jako před válkou.

Popravdě nejvíc na tom vydělal Pustý Les. Populace Desetiměstí jako celku se téměř neměnila. Stále sem přicházeli honci těstěny a prchající lumpové, leč přiblině stejný počet byl zabit, nebo je zdejí kruté podmínky vyhnaly do pohostinnějích končin.

Pustý Les vak vzrůstal. Maer Dualdon plynule produkovalo vzácného pstruha, byl z jezer nejvýnosnějí, a se svárem mezi Targosem a Termalainem a s Břemenem riskantně usazeným na březích nepředvídatelné, často rozvodněné řeky Shaengarny vypadal Pustý Les ze vech čtyř měst nejslibněji. Zdejí lidé dokonce zahájili kampaň, aby přilákali nové usedlíky. Pustému Lesu dali přízvisko “Domov půlčíka - hrdiny” a rozhlaovali, e po stovky mil je jediným místem se stínícími stromy.

Brzo po válce se Regis postavení mluvčího vzdal. Chtěl to on sám a měané nakonec taky. Město rostlo na významu, setřáslo reputaci tavícího hrnce darebáků a v radě potřebovalo rozhodnou osobnost. A Regis se chtěl té odpovědnosti zbavit.

Věděl si ovem rady, jak na své slávě vydělat. Kadý nový rybář ve městě musel z prvních úlovků platit procenta coby poplatek za právo vyvěsit si na loď městskou vlajku a Regis přemluvil vedoucí měany a nového mluvčího, e kdy u pouili jeho jméno, aby přivábili usedlíky, měl by z toho dostat svůj díl.

Regis se astně smál, kdykoliv mu to vytanulo na mysli.

Dny trávil v klidu a míru, chodil si, kdy a kam chtěl, nejraději vak lehával u svého stromu s udicí, na ni nic nechytal.

Vedl náramně spokojený ivot a jedinou prací, kterou kdy dělal, bylo rytectví. Jeho rytiny mu díky jeho proslulosti vynáely desetkrát víc ne dřív a té proto, e sběratele přesvědčil o svém unikátním stylu, který zvyoval jejich estetickou a uměleckou hodnotu.

Regis poloil dlaň na rubínový přívěsek, spočívající mu na nahých prsou. Připadalo mu, e můe přemluvit kohokoliv k čemukoliv.

  

Těké kladivo se zaduněním dopadlo na rozhavený kov. Z kovadliny vytryskla sprka jisker a v půvabném oblouku zmírala ve tmách horké kamenné komory. Těké kladivo vedené bez námahy mohutnou svalnatou paí zvonilo znovu a znovu.

Kovář měl na sobě jen kalhoty a koenou zástěru. V oranové záři ohnitě se leskl potem a kdejaký záhyb na krku a iroké hrudi omalovaly čmouhy černého mouru. Jeho pohyby byly tak rytmické, tak neúnavně lehké, e vypadal téměř nadpřirozeně - jako bůh, jen kul svět ve dnech před příchodem smrtelníků.

Obličej mu zjasnil spokojený úsměv, kdy cítil, jak se tvrdé elezo konečně poddává dopadu jeho úderů. Nikdy předtím nepracoval s takovým odolným materiálem. Testoval ho a k hranicím jeho vytrvalosti a pocítil vzruení jak v napětí bitvy, kdy si nakonec dokázal, e je silnějí.

“Bruenor se bude divit!”

Wulfgar si na chvilku oddechl, váil, do jeho slova naznačovala, a musel se sám sobě zasmát, kdy si připomněl své trpké začátky v trpaslicích dolech. Jak byl tvrdohlavý a vzteklý! Tehdy mu připadalo, e ho trpaslík připravil o právo zemřít na čestném poli a k tomu jetě cosi bručel o soucitu a dobrém byznysu!

Toto bylo páté a poslední jaro učňovské smlouvy v dolech, jejich úzké tunely nutily jeho sedmistopovou postavu do věčného ohýbání.

Stýskalo se mu po svobodě volné tundry, kde mohl ruce natáhnout vysoko k teplému slunci a nehmatnému tahu měsíce nebo leet na zádech, nechat neúnavný vítr lechtat kůi a hledět do krystalických hvězd, kdy se mysl plnila tajemnými vidinami neznámých horizontů. Lnul k brutálnímu kodexu svého národa, který zajetí označil na ztrátu cti, a v prvním roce sluby si často přeříkával slova Písně Temposovi jako litanii síly proti slabostem změkčilých civilizovaných jianů.

Bruenor se vak ukázal bít tak pevný jako kov, do něho buil. Otevřeně prohlásil, e bitvy nemá rád, a přesto mával svou válečnou sekerou se smrtící přesností a setřásl rány, je by porazily obra.

V časných dnech jejich vztahu byl pro něj trpaslík záhadou. Mladičký barbar byl nucen prokazovat mu určitou míru úcty, nebo ho na poli cti porazil. Ale i tam, kde je bitevní čára jednoznačně určila jako nepřátele, rozeznal v Bruenorových očích pravou, nefalovanou náklonnost, která ho mátla. Wulfgar a jeho lidé přili do Desetiměstí loupit a vradit, ale trpaslíkův postoj k němu víc připomínal přísného otce ne otrlého otrokáře. Chlapec si v dolech nepřestal uvědomovat své podřadné postavení, nebo drsný Bruenor mu často vynadal a zadával mu malicherné poniující úkoly.

Wulfgarův hněv po měsících vyprchal. Naučil se přijímat své poddanství s obrněným klidem, vykonával Bruenorovy příkazy bez otázek či stíností. Postupně se podmínky urovnávaly, lepily.

Bruenor ho učil práci u slévárenské pece a později mu ukázal, jak se kov zpracovává do různého nářadí a zbraní. A konečně přiel den, na něj Wulfgar nikdy nezapomene - dostal vlastní pec a kovárnu, kde pracoval sám a bez dohledu, ačkoli Bruenor tam často strčil hlavu a bručel kolem nepřesného úderu nebo poukázal na nějaké nedostatky. Víc vak ne poměrná svoboda ta malá kovárna vrátila chlapci hrdost. Od prvního zdvihu jeho vlastního kovářského kladiva byl obranný stoicismus sluebníka nahrazen dychtivostí a puntičkářskou přesností pravého řemeslníka. Barbar shledal, e nesnáí sebemení chybičku, a někdy předělal celý kus, aby opravil lehkou vadu.

Wulfgara nová odpovědnost nesmírně těila, pokládal ji za přínos, který mu v budoucím ivotě prospěje, ač zatím nevěděl jak.

Bruenor to nazval “budováním charakteru”.

A fyzicky mu práce platila dobré dividendy. Sekání kamene a buení do kovu zesílily barbarovo svalstvo, přetvořily vyčouhlý rámec mládí do tuhého objemu nevídané síly. A byl ohromně vytrvalý, nebo tempo neúnavných trpaslíků mu zesílilo srdce a roztáhlo plíce.

Wulfgar znechuceně sevřel rty, kdy si ivě připomněl první vědomou mylenku, je se mu zaryla do mozku tam na tom poli u Bryn Shanderu. Zařekl se, e Bruenorovi splatí krví v tom okamiku, kdy splní podmínky učebního závazku.

Uasle pochopil, e se pod Bruenorovým vedením stal jiným, lepím člověkem a představa, e by proti němu zvedl zbraň, mu připadla absurdní.

Proměnil své dojetí v pohyb, udeřil kladivem do eleza, zplooval jeho neuvěřitelně tvrdou hlavu víc a víc, a se podobala čepeli. Z tohoto kusu bude skvělý meč.

Bruenor se bude divit.

10

Síly temna

Statný ork Torga hleděl na skřeta Grocka s neskrývaným opovrením. Jejich kmeny spolu bojovaly po léta, tak dlouho, kam a sahala pamě. V nebetyčné Páteři světa sdíleli a bezohledně soutěili o území a potravu s vrozenou brutalitou válečnických ras.

A teď tu stáli vedle sebe bez napřaených zbraní, přitaení na toto místo silou mnohem větí, ne byla jejich vzájemná nenávist. V kadou jinou dobu, na kadém jiném místě by oba kmeny u dávno spolu lítě bojovaly, není se museli spokojit s planými výhrůkami a zlostnými pohledy, nebo dostali rozkaz, e své spory musí odloit stranou.

Torga a Grock se obrátili a bok po boku kráčeli k věi, kterou obýval mu - jejich budoucí pán.

Vstoupili do Krystal-Tirith a stáli před Akarem Kessellem.

  

K jeho početnějím řadám se přidaly dva dalí kmeny. Vude na ploině kolem jeho věe vlály standarty několika klanů skřetů i orků a mnoha jiných a vichni přili slouit svému pánovi. Kessell dokonce přitáhl i velký klan obrů, pár trolů a dvě dvacítky tuláckých verbegů - nejmení z obrů, nicméně byli to obři.

Korunoval svůj úspěch skupinou ledních obrů, kteří sem přili sami, aby potěili vládce Crenshinibonu.

Akar byl docela astní se svým ivotem v Krystal-Tirith, ale Crenshinibon nebyl, jeho hlad po moci se nedal utiit. Nakrátko se spokojil s malými přírůstky, leč pak po svém majiteli vyadoval víc, dalí výboje. Nestavěl se otevřeně na odpor, nebo v neustálé válce vůlí byl Kessell rozhodujícím činitelem. Ten malý kousek krystalu měl v zásobě neuvěřitelnou moc, ale bez prostředníka byl jako meč v pochvě a neměl ádnou ruku, která by jej vytasila. A tak prosazoval svou vůli manipulací - do čarodějových snů vkládal vidiny dobývání, jimi Kessellovi předváděl, co vechno dokáe moc. Bývalému, nepříli chytrému učni mával před nosem mrkví, které nemohl odolat - úctou.

Kessell - pro domýlivé čaroděje z Luskanu pouhé plivátko a zdálo se, e vlastně pro kohokoli - byl pro ambiciózní návrhy snadnou kořistí. On, který nebýval ničím víc, ne kusem bláta na podpatcích významných osobností, bolestně touil po anci, aby mohl role obrátit.

Crenshinibon ho nepřestával ujiovat, e nyní mohl své fantazie uskutečnit. S relikvií u srdce se mohl stát uzurpátorem, vládcem. Mohl dokázat, e se při zmínce jeho jména vichni roztřesou strachem, dokonce i čarodějové ve své Věi kouzelných věd.

Kessell musel být trpělivý. Několik let se učil, jak důvtipně ovládat napřed jeden a pak druhý skřetí kmen. ale vyadovalo to daleko víc lsti, aby svedl dohromady tucty rozličných kmenů, zlomil jejich vrozené nenávisti a ohnul je do svého poddanství. Musel je přivádět postupně a zajistit, e jsou a do dna due otroky jeho vůle, ne se odváil přitáhnout dalí houf.

Ale dařilo se mu to výborně, teď dokonce přivedl dva nepřátelské kmeny zároveň a výsledek ho potěil. Torga a Grock vstoupili do Krystal-Tirith a kadý hledal způsob, jak by svého rivala zabil, ani by na sebe přivolal čarodějovu pomstu.

Avak po krátkém pohovoru s Kessellem spolu odcházeli jako staří přátelé a bavili se o slávě budoucích vítězství.

Kessell si hověl v poltářích a uvaoval o svém těstí. Jeho armáda se utvářela vskutku dobře. Pro pozice polních velitelů měl lední obry, obry pro polní strá, verbeny jako smrtící úderní voj a trolů, ohavné, stralivé troly za svou osobní strá. A jestli počítal správně, měl deset tisíc fanaticky oddaných skřetů, aby provedli atvu ničení.

“Vivat Kessell!” zaječel a harémová dívka, která mu manikúrovala dlouhé nehty, sebou ulekaně trhla, přestoe její mysl byla u dávno zničená krystalem. “Sláva tyranovi Planiny ledového větru!”

  

Daleko na jih od zmrzlých stepí, v civilizovaném světě, kde lidé měli víc času pro chvíli oddechu a přemýlení a kadý čin nebyl rozhodnut holou nutností, nebyli čarodějové a rádoby - čarodějové tak vzácní. Praví mágové, celoivotní studenti kouzelných věd, praktikovali své povolání s patřičným respektem k magii a věčně trnuli nad monými důsledky svého uívání kouzelných formulí.

Pokud je nepohltila touha po moci - co byla velice nebezpečná věc - praví mágové prováděli své pokusy s pečlivou opatrností a málokdy zavinili netěstí.

Rádoby - mágové byli docela jiná sorta. Byli to mui, kteří nějak přili ke svitku mistrovské knihy kouzel nebo nali nějakou relikvii, a ti právě byli strůjci kolosálních kalamit.

Podobný případ se přihodil jednou v noci čarodějovu učni. Mladý, velice slibný mu získal někde diagram mocného magického kruhu a potom hledal a nael přivolávací formuli. Učeň omámený příslibem moci objevil v zápascích svého mistra pravé jméno démona.

Mladík si obzvlátě zamiloval umění, jím se do slueb povolávaly bytosti z jiných rovin. Za obezřetného dohledu mu jeho pán dovolil, aby magickým portálem přivedl skrčky a many, nebo mu chtěl ukázat, jak je to nebezpečné, a udělit mu tak lekci v opatrnosti. Docílil tím pravého opaku, v mladíkovi vzbudil jetě větí touhu, aby se tomuto umění naučil. Prosil mistra, aby mu dovolil pokus s přivoláním pravého démona, a čaroděj odmítl. Věděl, e na takovou zkouku zdaleka nestačil. A chlapec s ním nesouhlasil.

Jetě tentý den kresbu kruhu dokončil. Tak si byl jistý, e to zvládne, e nevěnoval ani den - někteří čarodějové tím strávili týden - opětovnému zkoumání run a symbolů, ani nevyzkouel kruh na nějaké mení bytosti, jako třeba skrčkovi.

A teď v něm seděl, oči upřené na oheň ohřívadla, je poslouí za bránu k Propasti, a se sebejistým pyným úsměvem zavolal démona.

Errtu byl vak rád, e soudné zavolání zachytil. Před několika lety cítil z materiální roviny příboj moci, e věřil, e ukončí hledání, do něho se dal před tisíci lety. Posledních několik roků netrpělivě čekal, kdy mu čaroděj otevře cestu, aby mohl přijít na materiální rovinu a vyetřit to.

Mladý učeň cítil, jak je sám vtahován do hypnotického ohně. ár se sjednotil do jediného vysokého plamene a ten se začal mučivě kývat ze strany na stranu, sem a tam.

Obluzený učeň si ani neuvědomil, e intenzita ohně stoupá. Jazyk plamene lehal stále vý a vý, mihotání se zrychlovalo a zabarvení prolo a do nejvyí tavící výhně bělosti.

Sem, tam. Sem, tam…

Teď se divoce kmital a nabíral sílu,a by podepřel mocnou bytost, která čekala na druhé straně.

Učeň se zapotil Věděl, e moc formule narůstala daleko za jeho monosti, e magie u oila svým vlastním, nespoutaným ivotem a převzala moc. Nemohl postup nijak zastavit.

Sem - tam - sem - tam…

V plameni rozeznal tmavý stín, obrovské ruce s drápy, konatá křídla, jako má netopýr. A velikost té bestie. Obr i podle měřítek jeho druhu.

“Errtu!” zvolal mladík - slovo z něho vynutily příkazy formule. V mistrovských poznámkách nebyl přesný popis, co jméno skrývá, ale jasně viděl, e patřilo mocnému démonovi, nestvůře z nií hierarchie vládců Propasti.

Se - ta - se - ta–

Teď byla viditelná i groteskní hlava s tlamou a čumákem jako pes, přerostlými pičáky jako kanec a proti áru přivřené, krvavě rudé oči. Kyselinové sliny syčely, jak do padaly do ohně.

S - s - s - s…

Oheň vylehl do konečného klimaxu moci a Errtu jím postoupil. Démon se vůbec nezastavil, aby vzal v úvahu vyděené lidské mládě, které z hlouposti zvolalo jeho jméno. Začal se pomalu plíit kolem magického kruhu, hledaje známky dosahu moci tohoto čaroděje.

učni se konečně podařilo se sebrat. Přivolal jednoho z hlavních démonů! Tato skutečnost mu pomohla, aby znovu získal důvěru ve svou čarodějnickou schopnost. “Postav se přede mě!” rozkázal. Ovládání tvora z chaotických niích rovin vyadovalo pevnou ruku.

Errtu nevyrueně pokračoval ve zkoumání magických symbolů.

Učeň se dopálil. “Bude mě poslouchat!” ječel. “Přivedl jsem tě sem a drím klíč k tvým mukám! Poslechni mé rozkazy a pak tě milostivě propustím zpátky do tvého hnusného světa! Teď se přede mne postav!”

Učeň byl na sebe náramně pyný.

Potom vak Errtu nael chybu v opisu jedné runy - osudnou nedokonalost magického kruhu.

Učeň byl mrtvý.

  

V hmotném světě vnímal moc mnohem citlivěji a lehce si nael směr vyzařování. Na svých obrovitých křídlech Errtu letěl nad městy lidí, ířil paniku vude, kde se objevil, ale nezvolnil, aby se pokochal tím chaosem pod sebou.

Rovně jako ipka a stejně rychle se nesl přes hory a jezera, přes veliké dálky prázdné země. K nejsevernějímu pásmu hor v Říích, k Páteři světa, k pravěké relikvii, kterou hledal celá staletí.

  

Kessell si byl vědom démonova příchodu dávno před tím, ne shromáděné voje začaly prchat ze tmy letícího stínu. Crenshinibon tu informaci čaroději předal, nebo ivoucí relikvie předvídala pohyby mocného tvora z niích rovin, jen po ní pátral po nesčíslné roky.

Kessell se nestrachoval. Byl přesvědčený, e uvnitř jeho věe zvládne i tak silného nepřítele, jakým byl Errtu. A proti démonovi měl obrovskou výhodu - byl vládcem relikvie. Byla s ním sladěná a jako větina magických artefaktů z počátku světa nemohla týt majitel vyrvaná holým násilím. Errtu si relikvii přál sám pro sebe, neodváí se Kessellovi odporovat, aby nevyvolal Crenshinibonův hněv.

Démon dychtivě slintal, kdy uzřel věatou podobu krystalu.

“Kolik roků?” zavyl vítězně. zřetelně viděl dveře vchodu, nebo byl tvorem z nehmotného světa, a hned k nim přistoupil. Nikdo z Kessellových stráí,a  skřeti či obři, mu nestáli v cestě.

Čaroděj obklopený trolly ho očekával v přízemní hale. Kessell chápal, e trollové by mu proti démonu - vládci ohně - nebyli nic platní, ale chtěl je jako dekorum, aby udělal na démona dojem.

Bylo celkem v jeho silách, aby ho poslal pryč, ale krystal mu vnukl jiný návrh.

Errtu by mohl být uitečný.

Démon se zastavil, sotva se protlačil dveřmi. Vě byla v tak odlehlém místě, e Errtu očekával, e zde najde orka či snad obra. Doufal, e přihlouplého majitele relikvie zastraí, nebo ho nějakým trikem přiměje, aby mu relikvii vydal, jene vzhled mue v hávu, pravděpodobně mága, vhodil do jeho plánu nečekanou kličku.

“Zdravím tě, mocný démone.” Kessell se zdvořile, hluboce uklonil. “Vítej v mém skrovném domě.”

Errtu podráděně zavrčel, ve své veobjímající záti a závisti vůči sebevědomému člověku zapomněl, co se můe přihodit, pokusí-li se vlastníka zničit.

Crenshinibon mu to připomenul.

Ze stěn náhle vybuchlo světlo a obklopilo Errtu jasem tuctu poutních sluncí. Démon se zarazil, děsivá pracka přikryla citlivé oči. Jak zakrátko vybledl a démon zůstal stát, kde byl.

Kessell se uklíbl. Moc stojí při něm! Pyně oslovil nestvůru znovu, tentokrát vak jeho hlas zněl ostře. “Ty jsi přiel pro tohle,” sáhl pod háv a vyňal krystal. Oči démona se přimhouřily a upřely se na předmět jeho touhy.

“Nemůe jej mít,” řekl Kessell věcně a opět jej uschoval. “Je právem můj, já jsem jej nael. Ty na něj nemá ádný nárok!” Hloupá nadutost byla osudnou vadou Kessellovy osobnosti, je ho vdycky dostala do netěstí, a teď měl chu démona v bezvýchodné situaci chvilku potrápit.

“Dost,” varoval ho pocit uvnitř - hlas, jeho podezříval, e je vůlí relikvie.

“Tohle není tvá věc,” odsekl čaroděj vztekle. Errtu se rozhlédl halou, ke komu Kessell mluví. Trollové si ničeho nevimli. obávaje se neviditelného útočníka zamumlal nakolik odhalujících zaříkání, aby se pojistil.

“Drádí nebezpečného nepřítele,” naléhal krystal. “Já jsem tě před démonem ochránil, ale popuzuje proti sobě tvora, jen můe být cenným spojencem.”

Jak se mu stalo zvykem, kdykoliv ho Crenshinibon oslovil, objevil netuené monosti. Řekl si, e bude s netvorem vyjednávat a dojdou ke kompromisu, který bude výhodný pro oba.

Errtu váil svou situaci. Toho drzého člověka nemohl zničit, přestoe by se jeho pozvolným zabíjením vpravdě kochal. Avak odejít bez relikvie, zapomenout na pátrání, kterým se zabýval staletí, nepřicházelo v úvahu.

“Mám pro tebe nabídku, dohodu, je by tě mohla zajímat,” pronesl čaroděj vábivě, nevyhýbaje se smrtonosnému pohledu.

“Zůstaň po mém boku a staň se velitelem mého vojska! S tvým vedením, s mocí Crenshinibonu a Akarem Kessellem v pozadí rozmetáme celý sever!”

“Slouit? Tobě?” zachechtal se Errtu. “Nemá nade mnou ádnou moc, červe!”

“Nechápe, co míním,” odvětil Kessell. “Dívej se na to jako na výhodu. Připojil by ses k taení zkázy a dobývání! Má moji nejvyí úctu, démone, neodváil bych se ti poroučet či pokládat se za tvého pána!”

Crenshinibon se svými cílevědomými instrukcemi vedl Kessell dobře a Errtuův méně výhruný postoj dokazoval, e nad návrhem uvauje.

“A nezapomínej, co v budoucnu získá,” cukroval čaroděj. “Podle tvých věčných měřítek ijí lidé jen krátce. Kdo získá krystal, kdy Akar Kessell u nebude?”

Errtu e uklíbl a mírně se uklonil. “Jak bych mohl odmítnout tak tědrou nabídku?” chrčel hrozivým nezemským hlasem. “Ukate mi tedy, jaké slavné bitvy plánujete.”

Akar takřka poskočil radostí. Teď byla jeho armáda kompletní.

Měl generála.

11

Aegisův tesák

Na Bruenorově dlani se zaleskl pot, kdy vkládal klíč do zapráeného zámku těkých dřevěných dveří. Toto byl začátek dění, které a do dna vyzkouí vechnu jeho zručnost a zkuenost. Jako vichni mistři kováři čekal na tento okamik od počátku svého dlouhého výcviku, těil se a zároveň se jej trochu bál.

Musel silně zatlačit, aby se dveře otevřely do malé komůrky. Rezavé závěsy skřípaly, dřevo vrzavě protestovalo, během let se zkřivilo a usadilo. Bruenor to uklidnilo, nechtěl, aby se někdo v jeho nejcennějím majetku přehraboval. Rozhlédl se po tmavé chodbě málo uívaného důlního úseku, ujistil se, e ho nikdo nesleduje, a vstoupil dovnitř, mávaje pochodní,a by strhl závoje pavučin.

Jediným kusem nábytku byla elezem pobitá bedna obtočená dvěma silnými řetězy, spojenými obrovským visacím zámkem. Bednu kříily husté pavučiny a silná vrstva prachu zakrývala celé víko. Druhá dobrá známka, pomyslil si. Znovu vykoukl do chodby a potom dveře zavřel tak tie, jak to lo.

Opálil pavučiny plamenem, na moment oranově foukly a uhasly. U bedny poklekl a pochodeň poloil na zem. Z torny u pasu vyjmul kus dřevěné desky a vytáhl stříbrný klíc, jen mu visel na řetízku kolem krku. S prknem pevně před sebou a dre prsty pod rovinou dírky, vsunul klíč opatrně do zámku.

Teď přila oehavá část. Bruenor pomalu otáčel klíčem a naslouchal. Kdy západka cvakla, zapřel se a bleskově odtrhl ruku s klíčem, zámek se vysmekl z krouku, uvolniv nataené pero páčky, která byla vtisknuta mezi ním a bednou. Malý íp klepl do dřevěného bloku a Bruenor si úlevou oddychl. Ač past nachystal před téměř sto lety, věděl, e jed tundrového hada si uchoval smrtelné ihadlo.

Trpaslíkovu ostraitost přemohlo divoké vzruení, spěně odhodil řetězy a sfoukl prach. Uchopil víko, připomněl si závanost svého konání a okamitě se ovládl.

Kadý, kdo by byl jeho bednu nael a podařilo se mu překonat smrtonosnou past, by byl nadený jejími poklady. Stříbrný pohár, pytlík zlata a drahokamy zdobená, ač mizerně vyváená dýka byly promíchány s jinými méně hodnotnými věcmi, pro zloděje by sbírka osobních věcí neměla ádnou cenu - byla tu promáčknutá přilba, staré holínky a podobné předměty.

Byly vak pouhou clonou. Bruenor je vytahoval ven a bezohledně je házel na pinavou zem.

Dno těké bedny sedělo právě nad úrovní podlahy, nijak neprozrazovalo, e by se tam mohlo nacházet něco dalího. Trpaslík vak pod bednou vyřízl díru a usadil v ní bednu tak nenápadně, e i pozorný zloděj by přísahal, e stojí na podlaze. Teď vytáhl ze dna suk ve dřevě a v otvoru zahákl svůj svalnatý prst. Dřevo během let pracovalo a Bruenor se s tím trápil hodnou chvíli, ne se mu je podařilo uvolnit. Tahal ze vech sil, vtom s prasknutím povolilo a trpaslík přepadl na záda. Hned byl u bedny a nedočkavě přes její okraj kontroloval svůj poklad.

Blok nejčistího mitrilu, malá koená taka, zlaté pouzdro a stříbrný válec na pergamenové svitky uzavřený diamantem leely přesně tak, jak je tam před dávnem uskladnil.

Kdy své cennosti vytahoval a ukládal je do vaku, ruce se mu chvěly a několikrát musel přestat a otřít si z nich pot. Blok mitrilu dal na rozloenou deku. Rychle falené dno vsunul zpátky, přesvědčil se, e suk ve dřevě pevně sedí, a naskládal ostatní věci do bedny. Napnul řetězy a spojil je zámkem, přesně jak byly dříve, neviděl vak důvod, proč by měl znovu nastrait nebezpečnou past.

  

Bruenor vybudoval svou tajnou kovárnu ve skrytém zářezu na úpatí Kelvinovy mohyly. Místo bylo na samém konci trpasličího údolí, kam nikdo nechodil. Při stavbě s radostí zjistil, e kámen zde byl tvrdý a čistý, hluboce nasycený silou země, a to pro svou svatyni potřeboval.

Trpaslík se k ní blíil odměřenými, uctivými kroky. Přináel sem své dědictví a jeho mylenky sklouzly sta let pozpátku do Síně mitrilu, starověké domoviny jeho lidu, a v duchu slyel otcův proslov, s ním mu slavnostně předával první kovářské kladivo.

“Jestli má pro řemeslo opravdovém talent,” pronesl otec významně “a jestli bude mít těstí, e bude ít dlouho a pocítí sílu země, nadejde tvůj zvlátní den. Na nae lidi bylo vloený zvlátní poehnání - někdo by řekl, e spí kletba - nebo jednou, jenom jedinkrát můe někdo z těch nejlepích kovářů naeho klanu vyrobit zbraň podle svého výběru, která předčí cokoliv, co kdy vykoval. A ten den přijde, synu, měj se na pozoru, nebo do té zbraně vloí pěkný kus sebe sama. Nikdy v ivotě u té dokonalosti nedosáhne a s tím vědomím ztratí hodně ze svého řemeslnického fortelu, kterej řídí úder tvého kladiva. Mohlo by se přihodit, e tvůj ivot bude najednou prázdnej.

Jestli se ale dobrej, jak říká tvůj původ, uková legendární zbraň, která bude ít jetě dlouho potom, co se tvý kosti obrátí v prach.”

Bruenorův otec zahynul ve tmách, je postihly Síň mitrilu, nedoil se svého zvlátního dne, ač kdyby byl, několik předmětů, které měl ve vaku, by potřeboval. Trpaslík si toho váil, bylo to jeho vzácné dědictví a věděl, e vyrobí takovou zbraň, na ni bude duch jeho otce opravdu pyný.

Bruenorův den přiel.

  

Na počátku týdne měl Bruenor ivý sen, v bloku mitrilu viděl podobu dvouhlavého kladiva. Trpaslík tomu znamení ihned porozuměl a musel si pospíit, aby měl vechno připravené pro kouzelnou noc, která se rychle blíila. Měsíc na obloze byl ji velký a jasný. Dosáhne úplňku v noci slunovratu, edého času mezi dvěma ročními obdobími, kdy vzduch je nabit magií. Úplněk jetě pozdvihne čarovnost té noci a Bruenor doufal, e zachytí opravdu silné kouzlo, pronese-li zaříkání moci.

Měl před sebou hodně práce, měl-li být připraven. Dřina začala stavbou malé pece. To byla snadná část a musel se přemáhat, aby myslel na konstrukci a nezneklidňoval se mylenkami na kování zbraně.

Teď přiel čas, na který čekal. Rozbalil deku a hleděl na těký blok mitrilu, vychutnávaje jeho čistotu a sílu. Podobný blok drel v rukou u dřív a na moment jím prolnula úzkost. Zíral upřeně do stříbrného kovu.

Dlouhou dobu to byl jen hranatý blok. Pak se jeho strany zaoblily do jasného tvaru válečného kladiva. Srdce mu letělo jako o závod, prudce oddechoval.

Jeho vidina byla skutečná!

Zapálil v peci a dal se do práce. Dřel celou noc, a světlo nového dne rozehnalo kouzlo, v něm byl ponořen. Stavil se doma, jen aby si vyzvedl adamantinovou tyč, ji si pro zbraň odloil, a vrátil se do své kovárny, aby se trochu vyspal. Odpoledne ho nalo, jak netrpělivě přechází sem a tam, zatímco čekal na noc.

Sotva se zeeřilo, dal se do práce. Kov se jeho zkuenému zacházení snadno poddával a Bruenor věděl, e ne přijde svítání, bude hlava kladiva hotová. Ač měl před sebou jetě hodiny tvrdé práce, cítil příval hrdosti. Přítí noc vyrobí adamantinovou rukoje a ve bude připravené pro očarování pod úplňkem noci letního slunovratu.

  

Sova nehlučně klouzala na hebkých křídlech k malému králíkovi. Ke kořisti ji naváděly smysly vyvinuté pro noční lov, jako vechny noční lovce. Bude to lehká kořist, to neastné stvoření ani neví, e má za sebou dravce. Sova vak byla podivně nesvá, soustředění lovu v poslední chvíli zakolísalo. Velký pták málokdy minul, ale tentokrát se vracel ke svému hřadu bez potravy.

Hluboko v tundře seděl nehnutě jako socha osamělý vlk, seděl tam jetě, kdy obrovský kotouč stříbrného měsíce prolomil plochý kraj obzoru. Seděl, dokud se vábivý disk nevynořil v celém zářícím majestátu, a pak zavyl odvěkým způsobem jeho roku. Vlci mu z dálky odpovídali a noc zněla voláním k moci nebes.

Noc letního slunovratu nadcházela.

Bruenor její magii zřetelně vnímal, byl vak plně zaujat vrcholným dílem své celoivotní práce, na ně se plně s klidem soustředil. Ruce měl pevné, kdy otevřel zlaté víko malého pouzdra.

Mocné válečné kladivo leelo ve svěrácích před ním. Představovalo jeho nejdokonalejí výrobek a i teď bylo nádherné a mocné, čekalo vak na delikátní runy a symboly, které mu dají zvlátní moc.

Trpaslík uctivě vyjmul z pouzdra malou stříbrnou paličku a rydlo. Byla to jemná a sloitá práce a bez váhání se do ní pustil. Usadil rydlo na kov a pevně na ně klepl paličkou. Ulechtilé kovy zazvonily ostrou, čistou notou, která mu projela páteří. V srdci věděl, e vechny podmínky jsou dokonalé, a zachvěl se, kdy pomyslel na výsledek své noční práce.

Nepostřehl oči, je ho z dálky upřeně pozorovaly.

Pro první vrypy nepotřeboval ádnou předlohu, byly to symboly, které ili v jeho mysli. S váností vryl do kladiva znak Moranina - Kováře duí, a na stranu jeho hlavy znak Clanggedona, trpasličího boha bitvy. Potom vzal válec na svitky a jemně vytáhl diamantový uzávěr. Nahlédl dovnitř oddechl si, kdy viděl, e pergamen přeil dlouhé uskladnění bez pokození. Otřel si upocené ruce, svitek vysunul a rozloil na kovadlině. Zprvu se zdálo, e je stránka prázdná, postupně vak paprsky úplňku přemluvily symboly, aby vyjevily tajné runy moci.

Ty byly jeho dědictvím, měl je v krvi, a ačkoli je nikdy dřív nespatřil, jejich kouzelné čáry a křivky se mu zdály úzce známé. S pevnou rukou a důvěrou posadil stříbrné rydlo mezi jména obou bohů a začal vyrývat tajné runy. Cítil, jak ses jejich kouzlo z pergamenu vlévá do něho a do zbraně, a s úasem pozoroval, e jakmile runu přenesl do kovu, z pergamenu zmizela. Byl tak hluboce v transu své práce, e pro něj čas přestal existovat, teprve a runy dokončil, viděl, e měsíc překročil svůj vrchol.

První zkouka jeho zručnosti přila, kdy runy zakryl klenotem v horském symbolu Dumathoina, Dritele tajemství. Linky bohovy znaku se do detailu kryly s runami, překrývaly tajné přepisy moci.

Bruenor byl spokojený, jeho práce se chýlila ke konci. Chvíli seděl a zhluboka dýchal, aby se naprosto uklidnil, nebo teď přicházela poslední a nejdůleitějí zkouka jeho odbornosti. uvolnil provázek a obdivoval chvilku jemné zátřpyty diamantového prachu.

Drizzt na hřebenu ztuhl napětím, ale dával pozor, aby ničím nevyruil přítelovo naprosté soustředění.

Bruenor zadrel dech, pak náhle trhl takou vzhůru a její obsah vyletěl vysoko do vzduchu, do měsíční záře. Taku pustil, uchopil válečné kladivo oběma rukama a zvedl je nad hlavu. Pronáel slova moci a cítil, e z něj prchá vechna síla. Nedozví se vak, jak dobře si počínal, dokud práce nebude kompletní. Míra přesnosti rytin rozhodne o jeho úspěchu, nebo jak pracoval na runách, jejich síla proudila do jeho srdce. Tato moc pak táhla magický prach ke zbrani a její moc se zase měřila mnostvím třpytného diamantového pachu, který pohltila.

Před očima se mu zatmělo. Hlava se mu točila, nechápal, co ho jetě drí na nohou. Stravující moc slov vycházela sama od sebe z jeho due. Ani si neuvědomoval, e slova proudící mu ze rtů vysávala stále víc a víc jeho síly.

Potom padal a prázdnota bezvědomí ho obestřela dřív, ne zarazil na zem.

Drizzt se odvrátil a opřel se o skálu - i jeho napětí vyčerpalo. Neměl tuení, zda jeho přítel noc své zkouky přeije, ale nesmírně ho obdivoval a v duchu mu blahopřál. Nebo on sám byl svědkem trpaslíkova triumfu - kdy ten “chudák” omdlel - nebo mitrilová hlava kladiva hnula ivou magií a vtáhla do sebe celou sprchu diamantů.

Ani jediný práek ze třpytivé fontány neunikl Bruenorově výzvě.

12

Dar

Wulfgar seděl vysoko na severní straně Bruenorova výstupu. Chodíval sem často, aby byl sám se svými mylenkami a svobodným větrem. Teď se jeho oči upíraly dolů na území skalnatého údolí a pátraly po sebemením pohybu, jen by značil trpaslíkův návrat. Za údolím trpaslíků byla Kelvinova mohyla a severní cíp Lac Dinnesheru. Mezi nimi se táhl rovinatý pás - známá Planina ledového větru.

A za ní byl průsmyk, jen byl na cestě k jeho domovině.

Trpaslík mu řekl, e tu pár dní nebude, a Wulfgar se zaradoval, e bude mít na chvilku pokoj o jeho věčného brumlání a kritiky. Ta radost nějak brzo vyprchala.

“Má strach, e se mu něco stalo?” ozvalo se za ním. Nemusel se obracet, aby poznal hlas Catti.

Nenamáhal se s odpovědí, byla to od ní stejně jen řečnická otázka a tak jak tak by mu nevěřila, kdyby to popřel.

“Přijde zpátky,” dívka pokrčila rameny. “Bruenor je jako skála, v tundře není nic, do by ho dokázalo zastavit.”

Mladý barbar se po děvčeti ohlédl. Před časem, kdy mezi Bruenorem a Wulfgarem zavládla důvěra, trpaslík ho představil své adoptované dcerce, lidskému sirotkovi hochova věku.

Na povrchu byla chladně klidná, v nitru sálala ohněm a duchem, na něj nebyl zvyklý. Barbarské dívky byly vychované, aby si své mylenky a názory nechávaly pro sebe, podle měřítek muů nebyly důleité. Catti vak stejně jako její mentor říkala, co si myslela, a nikoho nenechala na pochybách, co o určité věci soudí. S Wulfgarem se téměř stále dohadovali, často se zlostně přeli, ale Wulfgar byl rád, e má někoho ve svém věku, někoho, kdo na něj neshlíí z piedestalu stáří a zkueností.

V prvním roce jeho učební doby mu Catti hodně pomáhala, jednala s ním s respektem, kdy si sám sebe přestal váit. Někdy měl dojem, e v tom měla prsty, kdy se Bruenor rozhodl, e si ho vezme pod své vedení.

Byli stejného věku, ač v mnoha ohledech se zdála být starí - měla pevný vnitřní smysl pro realitu, jen krotil i její výbunost. V jiném směru, jak la a sem a tam si poskočila, byla věčným dítětem. Její neobvyklá klidná vyrovnanost a vánost se v okamiku dovedla změnit v neovladatelnou radost a Wulfgara to mátlo a vyvádělo z míry, kdykoliv s ní mluvil.

Těch příčin, proč se cítil v nevýhodě, bylo ovem víc. Catti byla bezesporu velice krásná, těké vlny bohatých rudohnědých vlasů jí spadaly přes ramena a tmavomodré pronikavé oči by vyvolaly ruměnec na tváři kdejakého nápadníka. Za ví tou krásou vak byl něco, co Wulfgara zaujalo. Catti byla za hranicí jeho zkueností, byla to mladá ena, která neodpovídala roli, s jakou se v tundře setkávala. Nemohl sám sobě zapřít, e ho přitahuje.

“Chodívá sem často. Co tady hledá?” vyptávala se zvědavě.

Wulfgar pokrčil rameny, sám dobře nevěděl.

“Tvůj domov?”

“Jistě, a jiné věci, které ena nikdy nepochopí.”

Catti se nad neúmyslně urálivou odpovědí rozesmála. “Tak mi to pověz,” naléhala a v tónu zazněl posměch.

“Má hloupost moná do problému vnese nové světlo,” dodávala kádlivě, seskočila dolů na kámen a usedla vedle něho na výstupek.

Wulfgara potěil její půvabný pohyb. Stejně jako protichůdnost její citové směsi, připadala mu záhadná i fyzicky. Byla vysoká a tíhlá, vypadala velmi křehce, vyrůstala vak v jeskyních trpaslíků a byla zvyklá na namáhavou, těkou práci.

“Přemýlím o dobrodruství a nesplněném slibu,” řekl tajuplně, snad aby na dívku učinil dojem, ale víc aby posílil své vlastní názory v tom, o co se ena má starat či nemá.

“Slib, který hodlá splnit, jen co bude volný,” usoudila Catti.

Wulfgar váně kývl. “To je moje dědictví, břímě, které na mne bylo vloeno, kdy byl můj otec zabit. Jednoho dne…” Jeho hlas se vytratil a touebně se díval na prázdnotu tundry za Kelvinovou mohylou.

Catti potřásla hlavou, rusé kadeře na ramenou poskočily. Prohlédla Wulfgarovou fasádou dost na to, aby pochopila, e se chce ve jménu cti vydat za nebezpečným, pravděpodobně sebevraedným posláním.

“Nevím, co tě ene. Přeji ti těstí v tvém dobrodruství, ale jestli se za ním hodlá vypravit a nemá lepí důvod, ne co jsi mi řekl, mrhá svým ivotem.”

“Do enská ví o cti?” střelil zpátky zuřivě.

Catti nemohl zastrait a trvala na svém. “Pravda, co?” zvýila hlas. “Ty si myslí, e tvé velké pracky vechno udrí jen pro to, co má ve svých kalhotách?!”

Wulfgar zčervenal do tmavoruda a odvrátil se. Nebyl schopen se vypořádal s tak chlapským výrokem, proneseným jemnými enskými rty.

Catti jetě neskončila. “A mimoto si můe vanit, co chce, o tom, proč tady dnes dřepí! Vím, e se o Bruenor bojí, a nechci slyet, jak se to pokouí zapřít!”

“Ty ví jen to, co si přeje vědět!”

“Vdy jsi jako on,” Catti náhle změnila nit hádky a Wulfgarovu poznámku přela. “Podobá se trpaslíkovi víc, ne kdy přizná!” řekla se smíchem. “Oba pyní, oby dva tvrdohlaví a ádný nepřipustí, jak vám na sobě záleí. A je tedy po tvém, Wulfgare z Planiny ledového větru. Mně můe nalhávat, co chce, ale sobě… to je jiná věc!” VYskočila ze svého bidýlka a běela dolů skalnatou stezkou k údolí trpaslíků.

Díval se za ní a obdivoval lehký tanec jejích kroků, přestoe kypěl hněvem. Ani se nepokouel uhodnout, proč má na Catti takový vztek.

Věděl, e kdyby to učinil, jako obvykle by shledal, e se vzteká, protoe její slova trefila do černého.

  

Drizzt DoUrden trpělivě hlídal svého přítele celé dva dny. Přestoe se o Bruenor obával a byl zvědaví na zázračné válečné kladivo, drel se od kovárny v uctivé vzdálenosti.

Konečně v eru třetího rána se Bruenor pohnul a protáhl se. Drizzt potichu lapal pryč, kráčeje po stezce, jí se vydá i trpaslík. Nael malou mýtinu a rychle rozdělal malý oheň.

Bruenor vnímal sluneční svit jen jako rozmazanou čáru a trvalo mu několik minut, ne se v prostředí orientoval. Potom jasnící zrak upřel na zářící slávu válečného kladiva.

Rychle prohlíel zem, hledaje stopy diamantového prachu. ádné nenael. Vzruení se v něm stupňovalo, a se celý roztřásl. zvedl nádhernou zbraň, obracel ji v rukou, cítil její dokonalou vyváenost a neuvěřitelnou sílu. Zarazil se v něm dech, kdy na kovu viděl symboly tří boků, do jejich hlubokých vrypů se diamant tajuplně vpálil. Okouzlený zřejmou dokonalostí své práce pochopil tu prázdnotu, o ní mluvil jeho otec. Věděl, e nikdy znovu nedosáhne této neopakovatelné hladiny svého umění. Sklesle uvaoval, jestli bude vůbec kdy schopen zase zvednout kovářské kladivo.

Pokouel se nějak roztřídit a urovnat své smíené pocity a mezitím se dal do úklidu. Paličku a rydlo uloil ve zlatém pouzdře, smotal pergamen a vsunul jej do obalu, ač teď u byl čistý a magické runy se na něm nikdy neobjeví. Uvědomil si, e několik dní nejedla síla vysátá magií se plně neobnovila. Naskládal do vaku, co se tam velo, hodil si válečné kladivo na rameno a vlekl se k domovu.

Sladká vůně masa na roni ho pozdravila, jetě ne doel k drovovu tábořiti. “Tak ses vrátil z cest,” zvolal radostně.

Drizzt se mu díval přímo do očí, nebo nechtěl prozradit svou nesmírnou zvědavost. “D vaim slubám, trpaslíku,” řekl s úklonou. “Jistě se po mně dívalo dost tvých lidí, abys věděl, kdy se vrátím.”

Bruenor naráku přeel a nepřítomně utrousil: “Potřebuji tě.” Při pohledu na maso ho přemohl děsný hlad.

Drizzt se vědoucně usmál. On sám u jedl a chytil a pekl králíka pouze pro Bruenor. “Přidá se?”

Nestačil doříct své pozvání. Bruenor se u dychtivě natahoval k roni. Najednou se zarazil a obrátil podezřívavé oko na drova.

“Kdy ses vrátil?” zeptal se neklidně.

“Právě dnes ráno,” zalhal Drizzt z ohledu k trpaslíkovu posvátnému obřadu. Bruenor se jen uklíbl a vrhl se na králíka. Drizzt dal na roeň hned dalího.

Drov počkal, a byl Bruenor zabraný do jídla, a pak rychle sáhl po válečném kladivu. Ne se jeho tvůrce stačil hnout, Drizzt zbraň zvedl.

“Pro trpaslíka je příli velké,” poznamenal věcně. “Pro mé tenké ruce je příli těké.” Podíval se na trpaslíka, jen stál, v kadé ruce kus masa a netrpělivě dupal. “Pro koho tedy je?”

“Má sklon strkat nos do věcí, po kterejch ti nic není, elfe,” těkl trpaslík podráděně.

Drizzt se na něho usmál. “Je pro toho chlapce? Wulfgara?” zeptal se nevěřícně. Dobře věděl, e trpaslík měl hocha opravdu rád, ale nikdy by to nedal najevo. “Skvělá zbraň - pro barbara. Vyrobil jsi ji ty sám?”

Přes vechno kádlení nad Bruenorovým umem uctivě asl. Ač kladivo pro něho bylo příli těké, aby jím mávl, viděl, jak je neuvěřitelně vyváené.

“Je to jen starý kladivo,” mumlal kovář. “Chlapec ztratil svůj kyj. Nemůu ho pustit do týhle divočiny beze zbraně?”

“A jmenuje se…?”

“Aegisův tesák,” odpověděl Bruenor bezmylenkovitě. Jméno mu vyklouzlo z úst, ne měl vůbec čas se zamyslet. nevzpomínal si, kdy se to stalo, ale o jménu zbraně rozhodl on sám, kdy pronáel část magického recitálu obřadu.

“Chápu.” Drizzt poloil kladivo přesně tak, jak leelo, ne je vzal do rukou. “Staré kladivo, ale dost dobré pro chlapce. Bude se muset prostě spokojit s nitrilem, adamantinem a diamanty.”

“Ach, zavři tu svou klapačku,” odsekl trpaslík zrudlý rozpaky. Drov se na omluvu hluboce uklonil.

“Proč myslí, e mne potřebuje, příteli?” Drov změnil předmět hovoru.

Trpaslík si odkalal. “Chlapec,” broukl měkce. Drizzt viděl, jak se mu stáhlo hrdlo, a polkl ert, ne jej vyslovil.

“Ne přijde zima, bude volnej,” pokračoval zachmuřeně, “a není řádně vycvičeném. Je silnějí ne jakémkoli chlap, co jsem kdy viděl, a pohybuje se s mrtností prchající srny, co se vak boje týká, je úplnej zelenáč.”

“Ty chce, abych ho učil?” otázal se drov nevěřícně.

“No, já to dělat nemůu! Měří sedum stop a nízký seky trpaslíka by mu ve cvičení moc nepomohly!”

Drov hleděl udiveně na rozpačitého společníka. Vichni kolem Bruenor věděli o vzájemném poutu těchto dvou, ale neodhadl, e je tak hluboké.

“Nedrel jsem na něm celejch pět let oko, aby ho srazil nějak pitomej smradlavej yetti!” vyhrkl netrpělivě nad drovovým váháním, znejistělý, e jeho přítel uhodl víc, ne měl. “Tak udělá to?”

Drizzt se usmál. Tentokrát v úsměvu nebylo ádné kádlení. Vzpomněl si na svůj souboj s Yettim před pěti roky, kdy mu Bruenor zachránil ivot, a nebylo to poprvé ani naposled, kdy trpaslíkovi za něco dluil.

“Bozi vědí, e ti dluím víc ne jen tohle. Jistěe ho budu cvičit.”

Bruenor cosi zabručel a sáhl po druhém králíkovi.

  

Zvon Wulfgarovy kovadliny se odráel od stěn jeskyní. Rozzlobený nad nahou pravdou Cattiných slov se vrátil do práce, kde si aspoň mohl vybít zlost.

“Zastav ten rámus, chlapče,” ozval se bručivý hlas. Wulfgar se otočil na podpatku. Byl tak ohluený svým kováním, e Bruenor neslyel vstoupit. Obličej se mu roztáhl úlevným úsměvem. Rychle tu známku slabosti potlačil a nasadil vánou tvář.

Bruenor hleděl na barbarovu výku a rozloitost, na ubohé výhonky světlého vousu na zlaté pleti jeho obličeje. “Nebylo by správný, abych ti etě říkal chlapče.”

“Máte právo mne nazývat, jak se vám zlíbí, jsem vá otrok,” opáčil Wulfgar.

“Má ducha tak divokého jak tundra,” usmál se Bruenor. “Nikdy nebyl a nikdy nebude otrokem ádného trpaslíka ani mue!”

Wulfgar nebyl na trpaslíkovu poklonu vůbec připraven. Chtěl odpovědět, ale nenael slova.

“Nikdy jsem v tobě neviděl otroka, chlapče,” pokračoval mentor. “Slouils u mě, abys zaplatil za zločiny svýho lidu, a já jsem tě na oplátku hodně naučil. Odlo teď svý kladivo.” Odmlčel se a prohlíel si spokojeně Wulfgarův vynikající výrobek.

“Jse dobrej kovář, má dobrej cit pro kov i kámen, ale nepatří do trpasličí jeskyně. Přiel čas, abys na tváři opět pocítil slunko.”

“Svoboda?” eptl hoch.

“Takovej nápad pus z hlavy!” al Bruenor. Namířil silný prst na barbara s výhruným vrčením. “Jse můj a do posledního dne podzimu, na to nikdy nezapomeň!”

Wulfgar se kousl do rtu, aby zadrel smích. Jako vdycky ho trpaslíkova těkopádná směsice citu a výbuné zuřivosti mátla a vyváděla z klidu. Ale u to nebyl ok. Čtyři roky s Bruenorem ho naučily očekávat a ignorovat náhlé záchvaty hněvu.

“Dodělej, co má rozdělaný,” poručil mu teď stroze. “Zejtra ráno tě vezmu,a by ses seznámil se svým učitelem, a podle svýho závazku ho bude poslouchat stejně, jakos poslouchal mě!”

Wulfgar se uklíbl při mylence na slubu jetě u někoho jiného, přijal vak bezpodmínečně pět roků a jeden den učební smlouvy a neposkvrní svou čest tím, e by od ní odstoupil. Přikývl na souhlas.

“Nebudu mít monost tě často vidět,” pokračoval Bruenor, “tak ádám, aby ses mně zapřisáhl, e nikdy nepozvedne zbraň proti lidem z Desetiměstí.”

Wulfgar se pevně opřel. “To vám nemohu slíbit,” odvětil odváně. “A splním podmínky, co jste vy sám určil, odejdu odtud jako mu se svobodnou vůlí!”

“To je fér,“utrousil Bruenor. Chlapcova tvrdohlavá hrdost jetě zvýila trpaslíkovu úctu. Mlčky pohlíel na pyného mladého válečníka a potěila ho jeho vlastní účast na Wulfgarově růstu.

“Tys mně o hlavu přerazil svou smradlavou erď,” začal zkusmo. Odkalal si. Tato poslední část rozhovoru ho tísnila. Nebyl si jistý, jak by tím měl proplout, aby nevypadal sentimentálně nebo pitomě. “A tvůj termín tady skončí, bude mít na krku zimu. Nemůu tě pustit do divočiny beze zbraně.” Sáhla dveře a uchopil válečné kladivo.

“Aegisův tesák,” zavrčel a hodil je Wulfgarovi. “Nemíním vloil na tvou vůli ádný pouto, ale pro klid mýho vlastního svědomí ádám tvou přísahu, e tuto zbraň nikdy nepozvedne proti lidem z Desetiměstí!”

Jakmile mladík sevřel ruce kolem adamantinové rukojeti, vycítil ducha magického válečného kladiva. Diamanty vyplněné runy zachycovaly zář ohnitě a vysílaly po místnosti tisíce tančících odlesků. Barbaři Wulfgarova kmene se vdycky pynili svými dokonalými zbraněmi a cenu mue měřili podle kvality jeho otěpu nebo meče, ale Wulfgar nikdy neviděl nic, co by se rovnalo vynikajícím rytinám a holé síle Aegisova tesáku. V jeho velkých rukou byl tak skvěle vyváený a jeho velikost a tíha mu seděla tak dokonale, e měl pocit, e se pro tuto zbraň přímo narodil. Hned si slíbil, e se po mnoho nocí bude modlit k bohům, e mu tuto zbraň seslali. za tohle si určitě zaslouí díky.

Jako Bruenor.

“Máte moje slovo,” vyhrkl, hrdlo staené dojetím nad královským darem. Snail se,a by mohl říct víc, ale kdy byl schopen od zbraně odtrhnout zrak, trpaslík zmizel.

Ten zatím dusal dlouhými chodbami k svému soukromému příbytku, mumlal kletby na svou slabost a doufal, e se s nikým nepotká. Obezřetně se ohlédl a otřel si vlhké edé oči.

13

Jak Pán přikáe

“Shromádi své mustvo a jdi, Biggrine,” řekl čaroděj rozloitému lednímu obrovi, jen před ním stál v trůnní komnatě Krystal-Tirith. “Pamatuj, e reprezentuje armádu Akara Kessell. Jste první skupinou, co jde do té oblasti, a utajenost manévru je zásadním klíčem vítězství! Tak mne nezklam! Budu hlídat kadý tvůj pohyb.”

“Nezklameme vás, pane,” ujistilo obr. “Ve bude připravené pro vá příchod.”

“Věřím ti, teď hned jdi,” rozkázal Kessell velkému veliteli. Lední obr zvedl zakryté zrcadlo, je mu Kessell dal, a s hlubokou úklonou odeel.

“Neměl jste je tam posílat,” syčel Errtu, který stál neviditelně vedle trůnu. “Verbegové a jejich lední velitel budou v lidských a trpasličích sídlitích příli nápadní.”

“Biggrin je chytrý vůdce,” odsekl Kessell, dopálený démonovou drzostí. “Je dost lstivý, aby tlupy udrel z dohledu!”

“Lidé by se pro tuto akci hodili lépe, i Crenshinibon to říkal.”

“Já jsem vůdce!” hulákal čaroděj. Vyňal z hávu krystalový úlomek a mával jím hrozivě, celý vypjatý vpřed, aby jetě dodal důraz svým slovům. “Crenshinibon můe radit, ale rozhoduji já! Nezapomínej na své postavení, mocný démone. Já jsem vládce krystalu a nepřipustím, abys měl poznámky ke kadému mému činu!”

Errtuovy krvavě rudé oči se nebezpečně přimhouřily a Kessell se na trůnu posadil rovně, uvědomiv si, e vyhroovat mu nebylo právě moc chytré. Errtu se rychle uklidnil. U se smířil s nepříjemnostmi čarodějových výbuchů - co vak znamenaly proti faktu, e jednou bude vlastníkem krystalu on sám!

“Crenshinibon existuje od počátku světa,” chroptěl démon poslední varování. “Řídil tisíce taení - mnohem rozsáhlejích ne vae. Bylo by asi moudřejí dát víc na jeho rady.”

Kessell sebou nervózně trhl. Krystal mu skutečně doporučil, aby na první výpravu do regionu vyslal lidi. Nael tisíce výmluv, aby podepřel svou volbu, a poslal tam obry, ale popravdě se rozhodl pro Biggrina, jen aby dokázal své výsostné právo velení nejen sobě, ale i krystalu a tomu domýlivému démonovi, ne e by tou operací chtěl vojensky něčeho docílit.

“Crenshinibonovými radami se budu řídit, kdy to uznám za vhodné,” dodal,a by měl poslední slovo. Z jedné z mnoha kapes hávu vytáhl dalí krystal, druhou kopii Crenshinibon. “Vezmi jej na místo, které jsem ti naznačil, a proveď obřad! Krystal nech na starost mně!”

Errtu vzal kopii, přikývl a bez dalího slova dusal ze dveří. Bylo mu jasné, e Kessell dětinsky předvádí svou kontrolu nad krystalem na úkor řádné rozvahy a vojenské taktiky. Čaroděj prostě neměl schopnost a zkuenost, aby operaci řídil - a přece ho krystal podporoval!

Errtu mi ji učinil tajnou nabídku, e jej zbaví Kessell a převezme jej do svého vlastnictví. Krystal odmítl, dal přednost Kessellovi s jeho nabubřelým vytahováním, ne nejistotě neustálého boje o kontrolu, kterému by čelil s mocným démonem.

  

Ačkoliv kráčel mezi obry a troly, hrdý postoj barbarského krále nedoznal ádné změny. Vzdorně se pronesl eleznou branou černé věe a prodral se s výhruným vrčením stráemi trolů. Tohle čarodějnické hnízdo nenáviděl a umanul si, e volání z věe, která se najednou z holé tundry vztyčila jako prst, nebude brát ohled. Nakonec se vak volání pána Krystal-Tirith neubránil.

Heafstaag čarodějem opovrhoval a nenáviděl jej. Podle jeho měřítek byl Akar Kessell slaboch, uívající triky a démonické síly, aby prováděly práci svalů. A nejvíc ho nenáviděl proto, e se jeho moci nemohl vzepřít.

Barbarský král prudce odmrtil korálkový závěs, jen odděloval Akarovu soukromou audienční komnatu od ostatních místností v prvním patře. Čaroděj odpočíval na velikém saténovém poltáři uprostřed komnaty a dlouhým nalakovaným nehtem netrpělivě klepal na podlahu. Obskakovalo ho několik nahých dívek, jejich mysli se působením krystalu zdeformovaly a zlomily.

Pohled na děvčata zotročená takovou politováníhodnou plevou v králi zpěnil krev. Ne poprvé uvaoval, e náhle vyrazí vpřed a zatne do čarodějovy hlavy sou velkou sekeru. Komnata vak byla plná závěsů a sloupů a barbar věděl, e Kessellův démonický oblíbenec určitě není od svého pána daleko.

“Urozený Heafstaag, dobře, e se ke mně můete připojit,” uvítal ho Kessell mírným, odzbrojujícím hlasem. Měl Errtu a Crenshinibon blízko po ruce a v přítomnosti nebezpečného krále se cítil docela jistý. Laskal jedno z děvčat, aby mu ukázal svou převahu a poníil jej. “Čekal jsem, e přijdete dřív. Vojska jsou shromáděna a první skupina zvědů ji odela.”

Naklonil se k barbarovi, aby zdůraznil svá slova. “Jestli v mých plánech nenajdu pro vae lidi ádné uplatnění,” řekl se zlým úklebkem, “pak je nebudu vůbec potřebovat.”

Heafstaag se nepolekal, jeho výraz se nezměnil.

“Pojďte, mocný králi,” vrkal, “sedněte si a po slute si z bohatství mého stolu.”

Heafstaag lnul ke své pýe, řeč s ním nehnula.

“No dobrá!” tekl Kessell. “Komu slibujete svou věrnost?”

Královo tělo strnulo. “Akaru Kessellovi!” odvětil s odporem.

“A teď mi rozpakujte, kdo velí kmenům tundry?!”

“Následují mne a já následuji Akara Kessell. Akar Kessell velí kmenům tundry!”

Čaroděj otevřel pěst a barbarský král se zhroutil.

“Netěí mne, e vám to musím dělat,” pravil Akar a mnul si ulomený nehet. “Nenute mne, abych to učinil znovu.” Vytáhl odkudsi svitek a hodil jej na podlahu. “Sedněte i přede mne a popite mi znovu vai poráku.”

Heafstaag se posadil před svým pánem a pergamen narovnal.

Byla to mapa Desetiměstí.

14

Levandulové oči

Ráno Bruenor uvítal Wulfgara svým obvyklým nevrlým obličejem. Ačkoli to skrýval, hluboce se ho dotklo, kdy viděl Aegisův tesák opřený o chlapcovo rameno, jako by tam byl odjakiva - jako by tam vdycky patřil.

Wulfgar si té tvářil zasmuile.Domníval se, e se zlobí, protoe nastupuje slubu u někoho jiného, kdyby vak své pocity rozebral, byl by zjistil, e ho trýzní hluboký smutek z odloučení.

Catti na ně čekala u poslední křiovatky, vedoucí k povrchu.

“Co se oba tváříte tak kysele? Sluníčko vás brzo rozveselí.”

“Zdá se, e se těí, e odcházím.” Wulfgar byl trochu uraený, ač jiskra, co mu svitla v oku při spatření dívky, popírala jeho nerudnost. “Jistě ví, e dnes musím odtud odejít, e?”

Catti mávla nonalantně rukou. “Stejně se brzo vrátí,” zasmála se. “Buď rád, e jde. Ty lekce se ti budou hodit, a se vydá za svým cílem.”

Bruenor se tázavě ohlédl po barbarovi. Chlapec se mu nikdy nesvěřil, co má v úmyslu, a skončí termín smlouvy, a trpaslík, ač ho chtěl připravit, jak nejlépe mohl, se dosud nemohl vyrovnat s mylenkou, e by měl odejít natrvalo.

Wulfgar se na Catti zamračil, bezpochyby jí chtěl naznačit, e jejich rozmluva o poutu přísahy byla soukromá záleitost. Dívka stejně neměla v úmyslu téma rozvádět, ale ráda chlapce napínala a kádlila. Nemohla přehlédnout oheň v jeho hrdých očích, kdykoliv se podíval na svého mentora, a u si to připoutěl, či nikoliv. A byl tam, kdy se díval na ni.

Chlapec vystrčil svou hruď a vzpřímil ramena. “Jsem Wulfgar, syn Beornegara,” prohlásil pyně. “Vyrostl jsem v kmeni Losa, nejlepích válečníků Planiny ledového větru! O novém učiteli nic nevím, ale bude mít potíe, aby mne v souboji naučil něco nového!”

Jak ji oba míjeli, Catti si s Bruenorem vyměnila poouchlý úsměv. “Na shledanou, Wulfgare, synu Beornegara. A se přítě potkáme, připomenu ti tvé hrdinské chvástání!”

Wulfgar se po ní vztekle otočil. Smála se srdečně na celé kolo.

odcházeli z dolů krátce po svítání a kráčeli kamenitým údolím na místo schůzky s drovem. Letní den rozkvetl do modrého, bezmračného nebe, jen při zemi se jetě válely ranní mlhy. Wulfgar se slastně protáhl, kam a dosáhly jeho dlouhé svaly. Jeho lid byl zvyklý ít v otevřené nekonečné tundře a byl astný, e je venku z dusících stěn trpasličích jeskyní.

Drizzt DoUrden byl u na místě, kdy přicházeli. Seděl opřený o stinnou stěnu balvanu, hledaje úlevu před září slunce, a kapuci měl sputěnou přes obličej pro dodatečnou ochranu. Drizzt pokládal za prokletí, e bez ohledu na roky strávené na povrchu se jeho tělo nikdy nepřizpůsobilo slunečnímu vitu.

Ač věděl, e přicházejí, nehnul se. Chtěl posoudit, jak bude hoch reagovat na novou situaci.

Wulfgar byl zvědavý na nového učitele a pána, a tak odváně přistoupil k tajemné postavě. Drizzt ze stínu kapuce pozoroval Wulfgarův příchod obdivoval půvabnou souhru svalů, nezvyklou u tak vysokého mue. Původně měl v plánu trpaslíkovi dokázat směnost jeho ádosti a nějak se ze slibu vymluvit a odejít. Ale kdy uviděl hladký sled a prunost barbarových dlouhých kroků, pomyslel si, e by mohlo být docela zajímavé rozvinout zdánlivě nevyčerpatelný potenciál jeho fyzické zdatnosti.

Drov věděl, e nejbolestivějí částí schůzky s mladíkem - jako s kadým, kdo ho neznal - bude Wulfgarova počáteční reakce. Chtěl to mít za sebou, tak strhl kapuci a pohlédl chlapci přímo do tváře.

Wulfgarovy oči se vykulily hrůzou a odporem. “Temný elf!” zvolal nevěřícně. “Čarodějnický pes!” podíval se na Bruenor, jako kdyby ho podvedl. “Tohle ode mne nemůete ádat! Nemám chu se učit magickým trikům jeho uboácké rasy!”

“Naučí tě bojovat, nic víc,” řekl Bruenor. Předvídal, co se stane. Nijak se neobával, věděl - jako Catti - e Drizzt zlomí jeho hloupou pýchu a naučí ho obezřetnému rozmyslu a pokoře.

Wulfgar vzdorně odfrkl. “Jaký druh boje mne ten slaboučký elf můe naučit? Mí lidé jsou rození válečníci, ne podvodní psi jako jeho!”

Hleděl na Drizzta s neskrytým odporem.

Drizzt se klidně podíval na Bruenor, zda svolí k prvnímu cvičení. Trpaslík udělal posměnou grimasu nad chlapcovou nevědomostí a přikývl.

V okamiku z pochev vyskočily vyzývavě dva scimitary. Wulfgar zvedl kladivo k úderu.

Drizzt byl jako blesk. Ploché strany jeho zbraní dopadaly v rychlém sledu na Wulfgarovy tváře a objevilo se i pár kapek krve. Hoch vyrazil k útoku, Drizzt stočil jednu ze smrtících čepelí dolů v blýskavém oblouku, ostří mířilo k zadní straně chlapcova kolena. Wulfgarovi se povedlo nohu dotáhnout, ale ten čin, jak drov zamýlel, jej vynesl z rovnováhy. Drov hladce vsunul oba meče do pochev a jeho noha přitom udeřila barbara do břicha, srazila ho do prachu a válečné kladivo mu vyletělo z ruky.

“Teď, kdy jste si tak dobře porozuměli,” pronesl Bruenor přikrceně, přemáhaje své veselí, aby chlapce neurazil a nepopudil, “bych mohl odejít, ne?” Podíval se tázavě na drova, jestli mu to bude vhod.

“Dej mi pár týdnů,” mrkl Drizzt a usmál se.

Bruenor se obrátil na Wulfgara, který zvedl Aegisův tesák a odpočíval na jednou koleně, upíraje uaslé oči tupě na elfa.

“Dbej jeho slov, chlapče,” varoval ho naposledy, “nebo tě rozseká na tak malý kousky, e budou akorát pro supovo vole!”

  

Poprvé po pěti letech Wulfgar pohlíel na hranice Desetiměstí k otevřené pustině Planiny ledového větru, je se před ním táhla k obzoru. První den strávili cestováním délkou údolí a východních výsep Kelvinovy mohyly. A tady, kus nad úpatím jejího svahu, byla jeskyně, ji si drov zvolil za domov.

Neoplývala nábytkem, bylo tu vak hodně měkkých koein a nějaké hrnce an vaření. Skromnému lovci stačila, zajiovala mu odlehlé soukromí, jemu dával přednost před posměky a výhrůkami lidí. Wulfgarovi připadala přepychová, nebo jeho kmen zřídka zůstával na jednom místě déle ne přes noc.

Na tundru sedal soumrak. Drizzt se v příjemném temnu pozadí jeskyně probíral k krátkého zdřímnutí. Wulfgara potěilo, e mu drov natolik důvěřoval, e se uloil ke spánku hned první den, co trávili společně. Ta otevřená důvěra a výprask, co od něj dostal, ho přiměly, aby přehodnotil svůj původní odpor.

“Chce začít s lekcemi dnes večer?” otázal se drov přátelsky.

“Vy jste můj pán,” řekl Wulfgar hořce. “Já jsem jen otrok.”

“Tím nejsi o nic víc ne já,” prohlásil Drizzt a Wulfgar se k němu udiveně obrátil.

“My oba jsme trpaslíkovými dluníky,” dodal potichu. “Mockrát mi zachránil ivot, a proto jsem souhlasil, e tě naučím mé zručnosti v souboji. Ty jsi posluen přísaze, ji jsi mu dal výměnou za svůj ivot, take musí přijmout mou výuku. To vak ze mne nedělá tvého pána, ani bych si to nepřál.”

Wulfgar pohlíel zpátky do tundry. Jetě drovovi moc nedůvěřoval, ač si nedokázal představit, co by se mohlo za jeho přátelskou fasádou skrývat.

“Alespoň částečně splatíme, co Bruenorovi oba dluíme,” zdůraznil Drizzt, hraje na pocity mladíka, který poprvé po mnoha letech hleděl na iré pláně své domoviny. “Potě se touto nocí, barbare. Bě si, kam chce, a připomeň si znovu, jak chutná vítr na tvářích. Zítra k večeru začneme.” Odeel, aby Wulfgarovi dopřál vytouené samoty.

A Wulfgar ocenil jeho ohleduplné chování.

  

Během dne Drizzt odpočíval v temném chládku jeskyně a Wulfgar odeel prozkoumat okolí a ulovit něco k snědku.

Večer bojovali.

Drizzt neúnavně barbara zatlačoval, bil ho plochou čepelí scimitaru pokadé, kdy v obraně nechal mezeru. Výpady nabíraly nebezpečný spád, nebo chlapce drovova nadřazenost přiváděla do varu - a to ho stavělo do nevýhody, nebo ve slepé zuřivosti ztratil vechno bitevní sebeovládání a přehled. Drizzt mu to rychle zdůraznil sérií úderů a duchanců, je Wulfgara porazily na zem.

Drov ho vak nikdy kádlivě netrýznil, ani se ho nesnail poníit. Pokračoval ve výuce metodicky, s pochopením, e prvním účelem bylo zostřit chlapcovy reflexi a naučit ho rozváné obraně. Stejně vak asl nad jeho nevybrouenými schopnostmi - mladý válečník měl v sobě ohromující potenciál. Zpočátku se obával, e se pro svou tvrdohlavou pýchu a hořkost nesmíří s výukou, ale barbar překonával sám sebe.

Wulfgar drova poctivě poslouchal, pochopil, jakého dobrodiní se mu dostává od mistra nad mistry. Jeho hrdost, místo aby ho omezovala vírou, e je mocným válečníkem a nepotřebuje dalí instruktá, ho poháněla, aby vyuil kadé příleitosti, je mu pomůe dosáhnout jeho ambiciózní cíl. Koncem prvního týdne, kdy se mu na chvíli podařilo zvládnout svou výbunou povahu, byl schopen odrazit několik lstivých útoků.

Během prvního týdne mu Drizzt řekl jen málo, ač sem tam pochválil dobrou obranu nebo výpad a líbilo se mu, jak se v tak krátkém čase zlepil. Wulfgar na jeho poznámky dychtivě čekal, zvlátě po nějakém obtíném manévru, a hrozil se neúprosné rány, kdykoli se hloupě vystavil výpadu.

A ke skromnému elfovi v něm pozvolna sílil pocit úcty. Cosi kolem drova, ijícího bez reptání ve stoické samotě, se dotýkalo chlapcova pojetí cti. Dosud neuhodl, proč si zvolil takovou existenci, soudil vak, e to mělo co dělat s principem jeho ivotní víry.

Koncem druhého týdne měl Wulfgar Aegisův tesák plně po kontrolou, točil rukojetí a hlavou a zručně odráel dva vířící scimitary, odpovídaje vlastními pečlivě měřenými výpady.

Drizzt pozoroval jemné změny, viděl, e si začíná uvědomovat svá zranitelná místa a začíná předvídat přítí útok. Kdy se přesvědčil, e Wulfgarovy obranné reakce jsou dostatečně posílené, začal ho učit taktikám útoku. Věděl, e jeho vlastní styl obrany se pro chlapce nehodí, hoch mohl lépe vyuít svou ohromnou sílu ne matoucí triky a úhyby. Jeho národ patřil od přírody k agresivním bojovníkům a udílet rány pro ně bylo snadnějí ne dlouhé ermování. Mocný barbar mohl srazit i obra jednou dobře umístěnou ranou.

Jediné, co se musel naučit, byla trpělivost a sebeovládání.

  

Jedné tmavé bezměsíčné noci, kdy se Wulfgar připravoval ke cvičení, spatřil v dálce planin zásvit ohně. Omámeně pozoroval, jak se rozblikalo několik dalích, a uvaoval, zda to není tábořitě jeho vlastního kmene.

Drizzt se k němu mlčky přidal, ale zaujatý hoch ho ani nevnímal.

Drovovy bystré oči zaznamenaly pohyb vzdálených lidí dřív, ne světla ohňů natolik zesílila, e je mohl vidět i Wulfgar. “Tví lidé přeili,” řekl, aby mladého mue upokojil.

Wulfgar sebou překvapeně trhl. “Vy o nich víte?”

Drizzt se postavil vedle něho a hleděl přes tundru.

“V bitvě u Bryn Shanderu utrpěli těké ztráty. A zima, je následovala, byla tvrdá pro eny a děti bez muů, kteří by pro ně lovili. Vydali se na západ za soby a spojili se s ostatními kmeny, aby byli silnějí. Stále si zachovávají původní kmenová jména, zůstaly vak vlastně jen dva - kmen Losa a kmen Medvěda.

Jestli se nemýlím, ty jsi patřil k Losům,” pokračoval drov a chlapec přikývl. “Tvým lidem se daří době. Teď ovládají pláň, dorůstají jim mladí válečníci, ale uplyne jetě mnoho roků, ne kmeny z tundry dosáhnou počtu, jaký měly před válkou.”

Wulfgara zaplavil pocit úlevy. Bál se, e bitva u Bryn Shanderu zdecimovala jeho kmen a u se nevzpamatoval. V mrazivé zimě byl ivot v tundře dvojnásob krutý a Wulfgar často přemýlel, jestli ztráta tolika můu - některé kmeny přili o vechny - neodsoudila zbylé lidi k pomalé smrti.

“Znáte je opravdu velice dobře, jak se zdá,” podotkl mladý mu.

“Pozoroval jsem je dlouho,” vysvětlil Drizzt a byl by rád věděl, kterým směrem se chlapcovy mylenky ubírají. “učil jsem se z jejich zkueností jak prosperovat v tak nehostinném kraji.”

Wulfgar se tie uchechtl a potřásl hlavou, udiven vánou úctou, s jakou drov hovořil o jeho krajanech z Planiny ledového větru. Znal elfa necelé dva týdny, ale utvořil si názor o jeho charakteru dost přesný, aby jeho přítí poznámka trefila do černého. “Vsadil bych se, e jste pro ně potají zabíjel i zvěřinu, aby ji ráno nali lidé příli vyhladovělí, ne aby se ptali, kde se tam vzala.”

Drizzt ani neodpověděl, ani neodvrátil zrak a Wulfgar si byl jistý, e hádal správně.

“Znáte Heafstaaga?” zeptal se po chvíli. “Byl králem mého kmene, muem mnoha jizev a věhlasu.”

Na jednookého krále drov nemohl zapomenout. Stačila zmínka jeho jména a hned ho tupě rozbolelo rameno, kam ho zasáhla těká sekera toho obra mezi mui. “Ten ije,” Drizzt poněkud potlačil svou nechu. “Heafstaag teď mluví za celý sever. Nezůstalo dost dobré, pravé krve, co by se mu postavila nebo promluvila a udrela ho v mezích.”

“Je mocným králem,” řekl Wulfgar, nevímaje si jedu v drovově výroku.

“Je lítým bojovníkem,” opravil ho Drizzt. Levandulové oči se zavrtaly do chlapcových a překvapily ho náhlým zábleskem hněvu. Viděl v těch fialkových jezírkách vyhraněný charakter, vnitřní sílu, její ryzí kvalitu by mu záviděl i nejurozenějí z králů.

“Dorostl jsi v mue ve stínu trpaslíka, o jeho čestných pohnutkách by se daly psát knihy,” vyčítal mu. “To jsi od něj nenačerpal ádnou ivotní moudrost?”

Drov se rozhodl, e teď je pravý čas, aby barbarovi vyloil základní principy a posoudil, jestli je moudré, e mladíka učí zabíjet.

“Králem má být mu silného charakteru a zásad, který vede národ svým příkladem a opravdu dbá o blaho svého lidu. Ne krutý člověk, jen vládne proto, e je nejsilnějí. Myslel bych, e jsi měl ten rozdíl u dávno pochopit!”

Drizztovi neunikl rozpačitý výraz chlapcovy tváře a domyslel si, e roky v trpasličích jeskyních otřásly základem, v něm barbar odmalička vyrůstal. Doufal, e Bruenorova víra v jeho vědomí a principy se ukáe pravdivá, nebo i on v něm rozpoznal slib inteligentního, zásadového mue, a měl zájem na jeho budoucnosti.

Náhle se otočil a odcházel pryč, nechávaje barbara, aby si na své otázky nael sám odpověď.

“Co cvičení?” volal za ním zmatený a udivený Wulfgar.

“To jsi u dnes dostal,” odpověděl mu bez ohlédnutí či zastavení. “Bylo moná důleitějí ne vechno ostatní.” Drov zmizel v černé noci, ač jeho levandulové oči se jasně vtiskly do chlapcových mylenek. Obrátil zrak zpět ke vzdáleným ohňům.

A uvaoval.

15

Na křídlech zkázy

Přili pod plátíkem divoké průtre mračen, je se na Desetiměstí přihnala z otevřeného východu. Bylo vskutku ironické, e sledovali tuté stezku podél Kelvinovy mohyly, po ní před dvěma týdny kráčel Drizzt s Wulfgarem. Houf verbegů směřoval opačným směrem, k sídlitím, ne k tundře. Byli vysocí a hubení - nejmení z obrů, ale tak to byla celkově dost hrozivá skupina.

Předsunuté Kessellovi tlupě velel lední obr. Ve skučících nárazech větru nikdo neslyel, kdy rychle spěchali k tajné jeskyni, kterou na jiním svahu nali orkové při průzkumu terénu. Netvorů bylo sotva třicet. Kadý nesl veliký ranec zbraní a zásob.

Velitel je nepřestával pobízet. Jmenoval se Biggrin - byla to spí přezdívka, je znamenala Veliký kleb, nebo horní ret mu urvaly tesáky mocného vlka, které navěky proměnily jeho obličej v karikaturu groteskního úsměvu. Byl to vychytralý, neuvěřitelně silný obr a to zohavení jetě přidávalo k hrůze jeho vzhledu, vzbuzujíc v jinak nezvládnutelné bandě strach a respekt. Akar Kessell ho sám vybral, ač jeho rádci soudili, e měl poslat napřed méně nápadné zvědy, nejlépe několik z Heafstaagových lidí. Kessell si Biggrina velmi cenil a svou volbu doloil i nesmírným mnostvím zásob, je ten malý houf verbegů mohl přemístit.

Dorazili na místo před půlnocí a ihned začali upravovat prostory pro odpočinek, skladitě a malou kuchyni. Pak čekali, tie připravení zasadit první smrtící rány v Kessellovi slavném útoku na Desetiměstí.

Běec přicházel kadých pár dní, aby posádku zkontroloval a přinesl poslední čarodějovy příkazy. Informoval Biggrina o postupu dalí zásobovací skupiny, která měla přijít. Vechno postupovalo podle Akarova plánu, Biggrinovi dělalo starosti jen jeho mustvo, které s kadým běcem dychtivě doufalo, e se konečně dají na pochod do války.

Instrukce byly vdycky stejné: Zůstat v úkrytu a čekat.

V napjaté atmosféře dusné jeskyně se kamarádský vztah mezi verbegy začal brzo rozpadat. Byli to tvorové činu, nuda nutně vyústila v nedůtklivost. Hádky byly na denním pořádku, často končily rvačkou.

Biggrin nebyl nikdy daleko a ohromný obr je obvykle odtrhl od sebe dřív, ne dolo k vánému zranění. Vůbec nepochyboval, e bojechtivou bandu neudrí nadlouho pod kontrolou.

V jedné horké, vlhké noci do jeskyně vklouzl pátý běec. Hned jak se ork objevil, obklopila ho dvacítka podráděných verbegů.

“Má nějaký novinky?” ozval se jeden netrpělivě.

V domnění, e být poslem Akara Kessella je samo o sobě dostatečnou autoritou, změřil si obra s otevřenou povýeností. “Zavolej velitele, vojáku,” nařídil.

Ork byl pojednou uchopen za zátylek obří rukou, která s ním hrubě zatřepala. “Dostals otázku, lumpe, tak mluv!”

Rozčílený ork po něm hodil výhruku. “Čaroděj z tebe zaiva stáhne kůi!”

“U sem slyel dost,” zavrčel útočník, sáhl dolů, sevřel orkův krk ohromnou pěstí a jednou rukou zvedl neastného tvora ze země. Ork ho mlátil a bezmocně se zmítal, obra to nijak nevzruilo.

“Zmáčkni mu to pinavý vole?” křikl kdosi.

“Vyloupni mu voči a hoď je do tmavý díry!” nabádal jiný.

Vtom přiel Biggrin a protlačil se do středu potyčky. Nepřekvapil ho verbeg týrající meního orka. Výstup ho spí pobavil, ale chápal moné nebezpečí, je tkvělo v hněvu výbuného Kessella. Víc ne jednou byl svědkem pomalého umírání vzpurného skřeta, protoe neposlechl, nebo prostě jen aby ukojil čarodějovu zvrácenou chu po zábavě.

“Postav toho uboáka na zem,” nařídil chladně.

Kolem ledního obra se zvedl povyk.

“Rozmáčkni mu lebku!”

“Ukousni mu nos!”

Orkovi otekl obličej, oči mu lezly z hlavy a sotva se hýbal.

Verbeg, co ho svíral, hleděl Biggrinovi vzpurně do očí a pak zvadlou obě hodil obrovi k nohám.

“Tady ho má,” vrčel vztekle. “Ale esli etě mrskne jazykem, seeru ho, to má jistý!”

“U su týdle díry narenej!” stěoval si někdo zezadu. “A to sme v údolí plným trpaslíků, jenom je chytit!” Reptání znovu začalo nabývat na intenzitě.

Biggrin se rozhlédl kolem a studoval síravý vztek, který zachvátil celou posádku a hrozil, e v záchvatu nezvládnutelného násilí zničí celou ubytovnu a ohrozí jejich poslání.

“Zítra v noci začneme s průzkumem okolí,” tiil povstání. Věděl, e je to nebezpečné, ale alternativa znamenala okamitou zkázu. “Půjdete po trojicích a nikdo vás nesmí vidět!”

Ork se zatím trochu vzpamatoval a slyel, co Biggrin řekl. Začal oponovat, obří velitel ho vak zarazil. “Zavři tlamu, pse!” ual ostře a se lstivým úsměvem se ohlédl po verbegovi, který orka krtil.

“Nebo tě tady přítel sní!”

Obři vyli radostí a astně se plácali po ramenou v nově nalezeném kamarádství. Biggrin jim slíbil akci, ale jejich náruivá dychtivost jen podpořila velitelovy pochyby, zvlá kdy se ozvaly výkřiky jako “Trpaslík na jabkách” a “Voholenej, vopečenej na roni” a celý houf souhlasně hulákal.

Biggrin nechtěl ani pomyslet, co se stane, jestli některý verbeg narazí na někoho z malého národa.

  

Biggrin nechal verbegy vycházet po trojicích pouze v nočních hodinách. Obří vůdce se domníval, e nikdo z trpaslíků nepůjde tak daleko na severní konec údolí, byl si vak vědom, co je v sázce. Vzdech úlevy mu unikl pokadé, kdy se hlídka vrátila bez incidentu.

Morálka verbegů se desateronásobně zlepila tím, e mohli na čas uniknout z přeplněné jeskyně. Napětí zmizelo a tlupa se opět obírala nadcházející válkou. Z boků Kelvinovy mohyly často zahlédli světla Caer-Konigu a Caer-Dinevalu, západně leícího Termalainu a v čisté noci i Bryn Shanderu daleko na jihu. Pohled na města jim dal monost fantazírovat o budoucích vítězstvích, a to jim stačilo,a by přečkali dlouhou nečinnost.

Proel dalí týden. Zdálo se, e ve jde dobře. Viděl, jak trocha svobody zlepila náladu celé posádky, a postupně své obavy z riskantního rozhodnutí odloil stranou.

Jene Bruenor dvěma trpaslíkům vyprávěl o skvělé kvalitě kamene ve stínu Kelvinovy mohyly a nyní se tam vydali,a by prozkoumali podmínky pro těbu. Pozdě odpoledne doli a k jinímu úbočí a před večerem si rozloili tábořitě na rovném balvanu u čistého potůčku.

Toto bylo jejich údolí a nikdy se v něm nevyskytly ádné potíe.

A tak se stalo, e hned první patrola verbegů spatřila zář jejich ohně a slyela příznačné nářečí nenáviděných trpaslíků.

  

Na opačné straně hory Drizzt DoUrden ospale otevíral oči po denním odpočinku. Vyel z jeskyně do houstnoucího era a nael Wulfgara na jeho vyvýené rozhledně nad rozlehlou plání.

“Stýská se ti po domově?”

Mladík pokrčil irokými rameny a nepřítomně odvětil: “Moná.” Od rozmluvy s Drizztem ho tíilo hodně otázek nejen o sobě, ale i o jeho lidu a jejich způsobu ivota. Drov byl pro něho záhadou, matoucí kombinací bojové dokonalosti a absolutní kontroly. Připadalo mu, jako kdyby kadý pohyb měřil na vahách velkého dobrodruství a pevné morálky.

Chlapec obrátil tázavý pohled na drova. “Proč jste tady?” zeptal se spontánně.

Teď to byl Drizzt, kdo hledal odpověď v té svobodné iroké rovině. První hvězdy večera se jemně třpytily v temných jezerech elfech očí. On sám je nevnímal - jeho mysl mu vracela dávné podoby tmavých měst drovů v hlubokých nekonečných prostorách útrob země.

“Vzpomínám si,” vyvolal si ivě, jak u děsivé vzpomínky bývají, “kdy jsem poprvé spatřil svět na povrchu. Tehdy jsem byl mladý a byl jsem členem přepadové skupiny. Vyklouzli jsme tajným východem a vrhli se na malou elfí vesnici.” Drov se pod tíí představy nahrbil. “Mí společníci zabili z toho klanu vechny! Kadou enu, kadé dítě!”

Wulfgar naslouchal s rostoucí hrůzou. Přepad mohli stejně dobře provádět divý válečníci Losů.

“Mí lidé vradí,” pokračoval Drizzt hlue. “Zabíjejí s rozmyslem a bez slitování. Upřel pohled na Wulfgara, aby se ujistil, e barbar ho dobře slyí.

“Zabíjejí chladně, bez váně nebo citu.”

Odmlčel se a chlapec váil plný význam jeho slov. Prostý, a přece výstiný popis chladných zabijáků ho zmátl. Byl vychováván mezi vánivými bojovníky, jejich ivotním smyslem byla bitevní sláva - boj k chvále Tempose. Mladý barbar prostě nechápal tak rozvánou, bezcitnou krutost. Musel si přiznat, e v tom byl jenom nepatrný rozdíl.

Drov nebo barbar, výsledky přepadu byly stejné.

“Démonická bohyně, kterou vzývají, jiné rasy nenávidí, obzvlátě jiné rasy elfů,” vysvětlil Drizzt.

“Ale lidé tohoto světa vás nikdy mezi sebe nepřijmou, jistě víte, e se vám budou vdycky vyhýbat,” podotkl hoch.

Drizzt přikývl. “Větinou,” souhlasil. “Mám několik přátel a jsem spokojený. Ví, barbare, mohu si váit sám sebe, iji bez viny a bez hanby.” Zvedl se z podřepu a vykročil do tmy.

“Pojď, budeme dnes dobře zápasit. Jsem spokojený, tvá zručnost se vyvíjí a s touto částí výuky brzo skončíme.”

Wulfgar zůstal sedět, aby dokončil tok mylenek. Drov il v tvrdých, materiálně nezajitěných podmínkách, byl ale bohatí ne kdokoliv, koho znal. Přes vechny nepříznivé okolnosti lnul ke svých zásadám, kvůli nim opustil svůj domov a zůstal ve světě, který ho odmítá a odsuzuje.

Díval se za odcházejícím elfem, teď pouhým stínem v eru.

“My dva asi nejsme tak odliní,” mumlal si pro sebe.

  

“Zvědové!” eptl jeden z verbegů.

“S tím ohněm sou pěkně pitomí!”

“Pojďte! Rozmáčknem je!”

“éf řek ne! Máme hlídat, ne zabíjet!” připomněl kdosi z trojice.

Vydali se po stezce dolů k malému tábořiti tak potichu, jak mohli. Co bylo asi tak potichu,jako kdy se valí balvan.

Oba trpaslíci slyeli, e se někdo blíí. Pro vechny případy si připravili zbraně, ale počítali, e je to Drizzt nebo někdo z rybářů z Caer-Konigu, který viděl jejich oheň a chtěl se najíst.

Kdy verbegové doli přímo pod tábor, viděli trpaslíky se zbraněmi pevně v rukou.

“Viděli nás!” řekl jeden obr a ustoupil do tmy.

“Och, buď ticho,” nařídil druhý.

Třetí obr dobře věděl, e trpaslíci nemohli vědět, kdo jsou, uchopil svého druha za rameno a ďábelsky zamrkal. “Estli nás viděli, potom nezbejvá, ne abychom je zmáčkli!”

Kamarád se tie zasmál, posunul si na rameni těký kyj a vykročil dolů.

Trpaslíci byli nadobro ohromeni, kdy pár yardů od tábora z balvanů vyskočili verbegové a hnali se na ně. Ale do kouta zahnaný trpaslík je tak tuhý jako nic na světě a tihle byli z klanu Síně mitrilu, který na nelítostné tundře vedl bitvy celou délku jejich ivota. Boj nebude tak lehký, jak si jej verbegové představovali.

První trpaslík se vyhnul hrozivému rozmachu vedoucího verbena a oplatil mu ranou kladiva po prstech na nohou. Obr pudově zraněnou honu zvedl a skákal po jedné a zkuený trpasličí bojovník ji podsekl úderem do kolena.

Jeho přítel bleskově reagoval, vyhodiv kladivo do vzduchu s neuvěřitelnou přesností. Vletělo dalímu obrovi do oka, náraz ho otočil a obr spadl mezi balvany.

Třetí verbeg byl nejchytřejí. Zvedl kámen a ví silou jej mrtil po tom neastníkovi. Kámen se mu odrazil od spánku, krk mu trhl stranou a hlava se mu na ramenou bezvládně zakolíbala, ne padl mrtev k zemi.

Zbylí trpaslík by byl brzo skončil s obrem, jeho srazil, ale nyní se na něj vrhl poslední netvor. Oba bojující vyráeli a ustupovali, trpaslík pomalu nabýval převahu. Trvala jen tak dlouho, dokud se verbeg se zraněným okem nevzpamatoval a nepřiskočil na pomoc.

oba obři trpaslíka zasypávali přívalem úderů. Na chvíli se mu dařilo je odráet a uhýbat, pak mu jedna rána dopadla přímo na rameno a převrátila ho na záda. Byl tvrdý jako kámen a brzo chytil dech, ale dosedla na něj těká holínka a tlačila ho k zemi.

“Zmáčkni ho!” kemral zranění netvor, co leel na zemi. “Donesem ho kuchařovi!”

“To nejde!” vrčel ten, co stál nad trpaslíkem. Mačkal svou botu do země, a z neastné oběti vytlačil ivot.

“Biggrin předhodí kuchařovi nás, estli se doví, co se stalo!” Ti dva se opravdu polekali, kdy jim připomněl hněv jejich brutálního vůdce, a prostodue hledali u svého chytrého druha nějaké řeení.

“Strčíme je do nějaké díry i s jejich pinavejma věcma a nikomu nic neřeknem!”

  

Mnoho mil odtud Akar Kessell trpělivě čekal ve své věi. Na podzim se do Desetiměstí povalí poslední a největí obchodní karavana, naloená bohatstvím a zásobami na dlouhou zimu. V té době u jeho ohromné armády budou na slavném taení, aby ubohé rybáře vyhubily.

U jen pomylení na ovoce snadného vítězství ho rozechvělo radostí.

Neměl tuení, e první rány válečného konfliktu u dopadly.

16

Mělké hroby

Wulfgar se před polednem probudil odpočinutý po noční práci a s údivem hleděl na Drizzta, jak pilně připravuje batoh na dlouhou cestu.

“Dnes začneme s odliným typem cvičení,” prohodil drov s úsměvem. “Vyrazíme, hned jak se nají.”

“Kam?”

“Napřed dolů,” vysvětlil Drizzt. “Bruenor tě bude chtít vidět a přesvědčit se o tvém pokroku na vlastní oči.” Tie se uchechtl.

“Bude spokojený.”

Wulfgar zářil, byl si jistý, e jeho zručnost v ovládání kladiva udělá dojem i na nevrlého trpaslíka. “A pak?”

“Do Termalainu na pobřeí Maer Dualdonu. Mám tam přítele - jednoho z těch několika,” dodal s mrknutím, je chlapce rozesmálo.

“Ten mu se jmenuje Agorwal. Chci, aby ses s několika lidmi z Desetiměstí seznámil a učinil si o nich vlastní úsudek.”

“A jaký!?” odsekl Wulfgar hněvivě. Drovovy tmavé, chápavé oči se na něho pevně upřely. Jasně věděl, co má drov v úmyslu. Elf mu chtěl přiblíit lidi - jeho nepřátele - aby mu ukázal vední existenci muů, en a dětí, kteří se mohli stát oběmi jeho vlastní těké erdi, kdyby byl boj na svazích dopadl jinak. Wulfgar se opravdu bál setkat se s nimi tváří v tvář. začínal mít pochyby o přednostech svého válečnického kmene, nevinné tváře, s nimi se setká ve městě, je bylo bezohledně určena k vypálení, by mohly dokončit zánik základů, na nich stál celý jeho svět.

Zanedlouho vyrazili, vracejíce se po stezce kolem východního úpatí Kelvinovy mohyly. Silný východní vítr s sebou přináel prach, bodal je jemnými zrnky písku, ale Drizzt el rychle a nezastavil ani k odpočinku.

Později odpoledne konečně obeli jiní výspu, byli unavení, ale veselí.

“V útočiti dolů jsem načisto zapomněl, jak ostrý je vítr z tundry,” smál se Wulfgar.

“Pod okrajem údolí budeme trochu v závětří,” řekl Drizzt a poklepal na prázdný měch na vodu. “Pojď, vím, kde jej můeme naplnit, ne půjdeme dál.”

Vedl Wulfgara pod jiní svah hory. Nedaleko byl ledový potok, napájený tajícím sněhem Kelvinovy mohyly.

Potůček halasně zurčel v kamenitém podloí, ptáci varovně křičeli, kdy zahlédli oba společníky, a rys neslyně zmizel ve skalách. Vude vládl klid, ale v okamiku, kdy vstoupili na veliký plochý balvan, kde cestující obvykle rozbíjeli tábor, Drizzt cítil, e něco není v pořádku. Prohlíel povrch a pátral po něčem, co by ověřilo jeho tíseň.

Wulfgar se natáhl na břicho a dychtivě ponořil upocený a prachem pokrytý obličej do ledové vody. Kdy jej vytáhl, do očí se mu vrátil jas, jako by mu ledový potok vrátil radost ze ivota. Pak si ale viml tmavých skvrn a sledoval jejich hrozivou stezku ke kusu vlasaté kůe, je se zachytila na ostré pici kamene přímo nad běící vodou.

Pro oba zkuené stopaře bylo snadné zjistit, e se tu bojovalo. Na cáru kůe byly tvrdé vousy, co je přivedlo k podezření, e se jednalo o trpaslíka. Zanedlouho nali tři páry obřích stop, sledovali je kousek na jih k písečnému povrchu, kde po chvíli nali mělké hroby.

Drizztem prolehl ohromující úlek. Rychle těla obrátil. “Není to Bruenor,” pronesl staeným hrdlem. “Jsou mladí. Je to Burdo, syn Těkého Kladiva, a Dourgas, syn Arga Čepele. Aspoň myslím.”

“Měli bychom běet k dolům,” navrhl Wulfgar.

“Jen ádný spěch,” odsekl drov. “Musíme podrobně zjistit, co se tu odehrálo, teď k tomu máme dobrou příleitost. Byli ti obři jen procházející grázli, nebo se tu někde usídlili? Můe jich tu být víc.”

“Bruenor by o tom měl vědět,” namítl mladík.

“Ovem, e se to dozví. Jestli ti tři jsou někde poblí, a já bych soudil, e jsou, kdy obětovali čas a oběti pohřbili, mohli by se vrátit, a se setmí.” Vztáhl ruku k západu, kde obloha růověla příslibem brzkého večera. “Jsi připraven na boj, barbare?”

S odhodlaným zavrčením hoch zvedl Aegisův tesák z ramene a plácnul adamantinovou rukojetí do otevřené dlaně volné ruky.

“Jen a přijdou. Budou se divit.”

Poodeli do úkrytu skalního výstupku kus od místa bitvy a vyčkávali, a slunce zapadlo za horizontem a edé stíny se prohloubily.

Nebylo to dlouhé čekání. Ti tři verbegové, co zabili předelý večer nevinné trpaslíky, byli první venku z jeskyně, plní naděje, e najdou čerstvé oběti. Patrola hlučně scházela stezkou dolů k potoku.

Wulfgar se pohnul k výpadu a drov mu poloil ruku na pai, aby je zatím neprozrazoval. Sám touil zabít, ale chtěl se napřed dozvědět, proč tu jsou.

“Hrom do nich,” klel jeden z nich, “není tu ani noha.”

“Zatracená smála. Dneska sme naposledy venku.”

“Jak to?”

“Ta druhá tlupa dorazí zejtra. Ná počet se zdvojnásobí samejma smradlavejma lidoravejma obrama a orkama. éf nás nepustí ven, dokad se zas vecko neuklidní.”

“Etě dalích dvacet v tý těsný díře? Dy se tam udusíme!”

“Tak se hnem. Tady nic není, nemůem promarnit celou noc.”

Oba dobrodruzi za výstupkem se napjali, kdy se obři zmínili o odchodu.

“Kdybychom se dostali za tamten balvan,” uvaoval Wulfgar a ukázal ke stejnému místu, je obři včera vyuili k přepadení, “budeme je mít dřív, ne si uvědomí, e tam jsme…” Vzrueně se podíval na drova a hlas se mu zadrhl. Levandulové oči hořely leskem, jaký nikdy v ivotě neviděl.

“Jsou tam jen tři.” Drizztův hlas stěí drel křehký kraj klidu, hrozil výbuchem kadou vteřinu. “Nepotřebujeme je zaskočit.”

Wulfgar si nevěděl rady, jak na tu nečekanou změnu taktiky reagovat. “Učil jste mne, abych vyuil kadé výhody,” řekl obezřetně.

“Ano! V bitvě!” odvětil Drizzt. “Toto je pomsta. A nás obři vidí a pocítí na své kůi hrůzu nastávající zkázy!”

Ve tíhlých prstech blýskly dva scimitary, obeel výběek a jeho klidný krok byl jako slib smrti.

Někdo z obrů vyrazil překvapený výkřik a strnuli, kdy se drov znenadání objevil. Rychle přes ířku ploché skály utvořili obrannou linii. Verbegové slyeli povídačky o temných elfech, někteří drovové prý své síly dokonce spojovali s obry, leč Drizztovo nenadálé zjevení je zastihlo naprosto nepřipravené.

Drizzta jejich nervózní nejistota těila a zastavil se, aby ten moment vychutnal.

“Kdo se?” otázal se jeden obr podezřívavě.

“Přítel trpaslíků,” řekl Drizzt se zlým úsměvem.

Wulfgar k němu přiskočil, kdy největí z netvorů vyrazil bez váhání vpřed. Drov ho vak na místě zastavil. Namířil jednu zahnutou čepel na obra a chladně prohlásil: “Jsi mrtvý!” Verbena zahalily narudlé plameny. Ječel hrůzou, ustupoval a Drizzt číhavě poskočil.

Wulfgar cítil neodolatelný impuls, aby válečné kladivo hodil, jako kdyby si Aegisův tesák vynucoval svou vlastní vůli. Zbraň hvízdla nočním vzduchem, zasáhla prostředního obra a smetla jeho zlomené tělo do vzdutého proudu.

Chlapec byl ohromen silou a přesností hodu, musel vak uváit, tak se účelně bránit třetímu netvorovi, nebo mu zbývala jen malá dýka. Obr viděl svou výhodu a divoce vyrazil. Wulfgar sáhl po dýce a místo tenkého jílce ucítil rukoje Aegisova tesáku. Záhadně se mu usadil v dlani. Neměl zdání o magické moci, ji Bruenor do něj vloil, a neměl teď čas nad tím přemýlet.

Největí obr byl vystraený, neměl kam utéct, a tak se vrhl zuřivě na elfa - a ztratil vechny výhody. Netvor zvedl kyj vysoko nad hlavu v pohybu znásobeném vztekem a Drizzt rychle vrazil namířené hroty skrz koenou tuniku do odkrytého břicha. S takřka neznatelným zaváháním obr mávl dolů a mrtný drov měl spoustu času ráně uhnout. Mocný rozmach vyvedl obra z rovnováhy a Drizzt mu přidal dvě malé dírky do ramene a do krku.

“Vidí to, chlapče?” zvolal vesele na Wulfgara. “Podívej, bojuje jako jeden z tvého rodu.”

Wulfgara zaměstnával zbývající obr. Lehce manévroval Aegisovým tesákem, odráeje mocné rány, ale čas od času mrkl na bitku po svém boku. Scéna byla výstranou připomínkou drovovy výuky, nebo elf si se sokem pohrával a vyuíval jeho zuřivosti proti němu. Netvor se stále znovu vzpínal ke smrtelnému úderu a drov ho pokadé rychle bodl a odtančil. Verbeg krvácel snad z tuctu mělkých ran a Wulfgar věděl, e Drizzt můe boj kdykoli ukončit. Udivovalo ho, e temný elf se z mučivé hry zřejmě těí.

Wulfgar svému protivníkovi zatím nedal pevnou ránu. Vyuíval času, jak ho to Drizzt učil, a se verbeg unaví. Barbar viděl, e obrovi rány ztrácejí sílu a rychlost. Těce dýchal zlitý potem, vtom uklouzl a otevřel se útoku. Aegisův tesák udeřil jednou, podruhé a obr se zhroutil na hromádku.

Verbeg bojující s Drizztem byl dole na jednom koleně, nebo meč mu přetnul patní lachu. Kdy drov viděl padnout druhého obra, rozhodl se hru ukončit. Obr se opět rozmáchl k marné ráně. Drizzt přiskočil, scimitar blýskl vpřed a tentokrát ostrý hrot vyrazil plnou silou. Čepel projela krkem vzhůru do mozku.

  

Kdy odpočívali, aby se vydýchali a přehlédli výsledek svých zbraní, drovovi vrtala v hlavě jedna otázka. “Co kladivo?” otázal se prostě.

Wulfgar se podíval na Aegisův tesák a pokrčil rameny. “Já nevím,” odvětil poctivě. “Magicky se mi vrátil zpátky do ruky.”

Drizzt se usmál. On věděl. Jak skvělý je Bruenorův um, pomyslel si. A jak hluboce musí chlapce milovat, e mu věnoval takový dar.

“Tak těch nestvůr přijde jetě dvacítka,” zasténal Wulfgar.

“A dalích dvacet je u tady,” dodal elf. “Jdi za Bruenorem. Tihle tři přili z nějakého úkrytu. Pro mne to bude snadné najít jejich stopy a vypátrat, kde jsou ostatní.”

Chlapec přikývl, ale zahleděl se pozorně do drovovy tváře. Ten nezvyklý ár, který byl v jeho očích před útokem, ho zneklidnil. Nebyl si jistý, jak moc si bude troufat. “Co uděláte, a je najdete?”

Drizzt mu odpověděl úsměvem a teď to barbarem skutečně trhlo. Konečně ulevil jeho obavám. “Sejdeme se na tomto místě ráno. Ujiuji tě, e s ádno legrací nezačnu, pokud se nevrátí.”

“Chtěl bych tu být před svítáním,” odvětil mladík zamyleně. Otočil se na podpatku a rozběhl se nazpět do tmy.

Drizzt se vydal po stopách přes svah Kelvinovy mohyly a posléze slyel barytonové hlasy obrů a krátce nato spatřil narychlo sbité dveře do jejich doupěte, chytře skryté v křoví.

Trpělivě čekal a zanedlouho odtud vyla dalí trojice. Kdy se vrátili, objevila se dalí skupinka. Snail se zjistit, jestli nevznikl nějaký poplach, kdy se tři první nevrátili. Verbegové byli vdy nespolehliví a neukáznění a z útrku hovoru se ujistil, e jejich druhové předpokládali, e buď zabloudili, nebo dezertovali.

Po několika hodinách e vzdálil,a by si promyslel přítí plán. Byl rád, e pro něj stále jetě pracoval moment překvapení.

  

Wulfgar běel celou noc. Zprávu předal Bruenorovi a vydal se zpět na sever, ani by vyčkal, a se klan probudí. Dlouhé nohy ho donesly k plochému balvanu víc ne hodinu před úsvitem, dřív, ne se drov vrátil z průzkumu. Schoval se za výběek a čekal, a s kadou vteřinou v něm narůstal strach.

Nevydrel sedět na místě. Nael stopy a vydal se po nich k doupěti. Neuel ani dvacet stop, kdy dostal rázný pohlavek. Pudově se otočil, zvednuv kladivo, a astně se usmál, kdy před sebou viděl stát Drizzta.

Drov se k jejich smluvenému místu vrátil krátce po Wulfgarovi a zůstal ve skrytu, aby viděl, zda se impulzivní mladý válečník spolehne na jejich úmluvu, nebo se rozhodne jednat. “Nikdy nepochybuj o dojednané schůzce, dokud nevyprel čas,” napomínal chlapce přísně, i kdy se ho dotkly obavy, zda je v pořádku.

Wulfgarova odpověď, a byla jakákoliv, byla uatá známým drsným hlasem. “Podej mně nějakého kvičícího obra na zabití!” volal Bruenor zdola od potáčku. Dopálení trpaslíci se dokáí valit neuvěřitelnou rychlostí. Klan se v hodině shromádil, vydal se za barbarem a skoro se vyrovnal jeho chvatnému tempu.

“Dobře provedeno,” křikl Drizzt a sestupoval po svahu. Bruenor si tři mrtvé verbegy spokojeně prohlíel a za ním stálo padesát obrněných, k bitvě připravených trpaslíků - víc ne polovina klanu.

“Elfe,” pozdravil trpaslík se svou obvyklou strohostí. “Doupě, e?”

Drov kývl. “Míli na západ. Ti vás nemusí zajímat, nikam nespěchají. Dnes vak očekávají hosty.”

“Jo. Chlapec mně to řekl. Dvacítka posil.” Bezděky mávl sekerou. “Mám takovej divnej pocit, e tam nedojdou! Má tuchu, kudy potáhnou?”

“Jediná cesta je od severu a východu. někudy přes průsmyk Ledového větru, kolem severního cípu Lac Dinnesheru. Tví lidé je půjdou přivítat?”

“No, určitě jo. Půjdou skrz Hlubokou str, to je jistý.” Oči jim zajiskřily. “Co má v plánu?” ptal se Drizzta. “A co chlapec?”

“Ten zůstane se mnou. Musí si odpočinout. Pohlídáme doupě.”

Zjitřený výraz elfovy tváře vzbudil v trpaslíkovi podezření, e má v úmyslu něco víc ne hlídání.

“Bláznivej elf, “bručel si do vousů. “Ten je schopný si to rozdat se vema!” Znovu si zvídavě prohlíel padlé obry. “A zvítězit!” nyní porovnával zranění verbeg s typem zbraní těch dvou odválivců.

“Chlapec srazil dva.” Drizzt uhodl, o čem dumá.

Bruenorův obličej zjasnil vzácný náznak úsměvu. “On dva a ty jednoho, co? Upadá, elfe.”

“Nesmysl! Vím, e se potřebuje pocvičit!”

Bruenor potřásl hlavou v návalu otcovské pýchy. Chlapci ovem nic neřekl, chvála by mu zbytečně stoupla do hlavy. “Upadá!” křikl znovu, kdy kráčel do čela klanu.

Trpaslíci zpívali rytmickou píseň, starodávný nápěv, jen kdysi rozechvíval ozvěnu stříbrných prostor jejich ztraceného domova.

Bruenor se ohlédl po svých přátelích a poctivě uvaoval, co z doupěte najdou, a se sem vrátí.

17

Pomsta

Těce obtíení trpaslíci neúnavně pochodovali vpřed. li připravení na válku, někteří s těkými batohy, jiní na ramenou nesli dlouhé dřevěné trámy.

Dropův odhad, kudy se posily budou ubírat, mu připadal správný, a Bruenor přesně věděl, kde si na ně počkají. Byl tam pouze jediný průsmyk, který zaručoval snadný přístup do skalnatého údolí: Hluboká str byla na úrovni tundry, ale pod jiními svahy hory.

Ačkoli bez odpočinku pochodovali půl noci a větinu rána, dali se do práce hned, jak dorazili na místo. Nevěděli, kdy sem obři dorazí, odhadovali, e to nebude ve dne. Chtěli mít zaručeno, e je ve v pořádku. Bruenor chtěl obří posily porazit rychle a minimální ztrátou svých lidí. Na svahy hory a do tundry rozmístil zvědy a klan pod jeho vedením chystal vechno pro přepad.

Jedna skupina kopala záchytné příkopy, druhá sestavovala trámy do dvou balist. Mui s těkými kuemi si hledali nejpříhodnějí místa na svahu mezi balvany, odkud povedou svůj útok.

Zanedlouho bylo ve hotovo. Stále se vak neusadili k odpočinku. Prohlíeli kadý kousek povrchu, hledajíce kadičkou výhodu, kterou mohli vyuít.

K večeru, kdy slunce sklánělo svůj nejnií okraj za obzor, oznámila hlídka ze svahu, e daleko na východě se objevil oblak prachu. Krátce nato zvěd z pláně ohlásil rychle postupující skupinu dvaceti verbegů, několika obrů a asi tuctu orků.

Bruenor dal signál kuím, aby zaujaly své skryté pozice. Posádky balist jetě jednou prohlédly kamuflá na velkých lucích a sem a tam něco upravily. Pak se nejstatnějí bojovníci i s Bruenorem zahrabali do malých krytů podél vylapané stezky a pečlivě odřezali hrsti vysoké trávy, aby ji na sebe mohli navrit.

Zasadí první rány.

  

Drizzt s Wulfgarem si nali dobrý úkryt mezi skalami nad jeskyní obrů. Přes den se střídali ve spánku. Drov si dělal starosti, e pár verbegů by se mohlo vydat vstříc posilám a zničit překvapení trpasličího přepadu. To by znamenalo katastrofu.

Po několika nudných hodinách se ukázalo, e se neobával nadarmo. Drov dřímal ve stínu převisu a Wulfgar drel hlídku. Za hustým křovím vrata pomalu ani neviděl, ale zřetelně slyel skřípění pantů, kdy se otevřelo jedno křídlo. Ne vzbudil elfa, vyčkával, aby ho zbytečně neruil.

Z černého otvoru otevřených dveří slyel hlasy a do slunečního jasu vylo est verbegů. Otočil se k Drizztovi, ale ten u stál pozorně za ním, v ostrém světle mhouřil velké oči a pozoroval, co se bude dít.

“Nevím, k čemu se chystají,” eptl Wulfgar.

“Pohřeují své zmizelé druhy,” řekl Drizzt. Jeho bystré ui zachytily hovor, jetě ne se obři ukázali venku. Dostali rozkaz, aby zachovávali vechnu monou opatrnost, měli vak najít ztracenou hlídku, nebo aspoň zjistit, kam se vydali. V noci se měli vrátit buď s nimi, nebo bez nich.

“Musíme Bruenora varovat,” poznamenal sue Wulfgar.

“Tahle skupina najde své mrtvé kamarády a vzbudí poplach předtím, ne bychom se stačili vrátit. A mimoto si myslím, e Bruenor se bude muset vypořádat s posilami a nepotřebuje, aby mu do zad vpadlo jetě půl tuctu verbegů.”

“Tak co teď?” zeptal se vzrueně Wulfgar. “Jestli nastane poplach, bude desetkrát obtínějí doupě dobýt.” Barbar si viml, e do drovova oka se opět vkradl doutnavý ár.

“Ti v jeskyni nebudou vědět, co se stalo, kdy se těch pár obrů nikdy nevrátí.” Drizzt to pronesl tak věcně, jako kdyby zastavit est lovících verbegů bylo nepodstatnou překákou. Wulfgar mu nevěřícně naslouchal, ač uhodl, co plánuje.

Elfovi neula chlapcova nejistota a iroce se usmál. “Pojď, hochu,” nařídil. Schválně uil oslovení, aby popíchl Wulfgarovu hrdost. “Pro chvíle jako tato jsi připravený, týdny jsi tvrdě trénoval.” Lehce přeskočil malou trhlinu ve skále a oči mu v paprscích ikmého odpoledního slunce divoce jiskřily.

“Pojď,” opakoval a pobídl ho gestem ruky. “Vdy je jich jen est!”

Wulfgar rezignovaně potřásl hlavou a vzdychl. Během týdnů výcviku poznal, e Drizzt je rozmyslný a smrtonosný ermíř, který váí kadý výpad s chladnou přesností. V posledních dvou dnech vak viděl druhou stranu jeho osobnosti, tu troufalou, riskující a k lehkomyslnosti. Jeho sebedůvěra byla jediná věc, která Wulfgara přesvědčila, e není sebevrah, a bylo to také jediná věc, která ho nutila, aby za ním el i proti svému lepímu úsudku.Uvaoval, kam a mu můe věřit, a měl pocit, e ho jednou zavleče do situace, ze které nebude úniku.

  

Obří patrola pochodovala chvíli na jih s Drizztem a Wulfgarem v tajném závěsu. Verbegové nebyli schopni najít ádné stopy po pohřeovaných kamarádech, dostali se do nebezpečné blízkosti trpasličích dolů, tak to otočili zpátky na severovýchod, v přibliném směru k potoku, kde se udála včerejí arvátka.

“Budeme se muset do nich pustit,” řekl Drizzt. “Přiblime se k nim.”

Wulfgar přikývl. O něco později přicházeli k rozeklané oblasti zákrutů a výstupků, mezi nimi stezka křivolace mírně stoupala, a drov věděl, e vede k okraji malé stre. Den pohasínal do era, které poskytovalo jakousi ochranu. Dorozuměli se pohledem - přiel čas k akci.

V taktice a bitvách zkuený Drizzt rychle postřehl způsob útoku, který nabízel nejlepí anci na úspěch. Dal rukou znamení k zastavení. “Musíme udeřit a ustoupit,” eptal, “a pak znovu udeříme.”

“Jsou obezřetní, nebude to snadné,” řekl Wulfgar.

“Mám něco, co nám pomůe.” Drov si se zad sundal batoh a vylovil z něj malou soku - nazval ji svým stínem. Kdy se náhle objevila podivuhodná elma, barbar uskočil a zděeně vydechl.

“Co jste to přivolal za démona?” křikl tak hlasitě, jak se odváil, a klouby ruky, svírající Aegisův tesák, mu zbělely.

“Guenhwyvar není ádný démon,” ujioval elf svého vysokého společníka. “Je mým přítelem a cenným spojencem.” Panter zavrčel, jako kdyby rozuměl, a Wulfgar pár kroků ustoupil.

“Není přirozený,” odporoval barbar. “Nebudu bojovat vedle démona, stvořeného čarováním!” Barbaři z planin se nelekli ani mue, ani zvířete, ale černá magie jim byla absolutně cizí a jejich nevědomost je činila zranitelnými.

“Jestli se verbegové dovědí o pohřeované patrole pravdu, Bruenor a jeho rodní budou v nebezpečí - nejen teď, ale i později,” řekl Drizzt temně. “Kočka nám pomůe patrolu zastavit. Dovolí svým strachům, aby ohrozily jejich ivoty?”

Wulfgar se narovnal a získal nad sebou vládu. Drizzt to hrál na jeho hrdost i na velmi reálné nebezpečí hrozící trpaslíkům a chtěl ho přimět, aby se s černým uměním dočasně smířil. “Poli zvíře pryč, ádnou pomoc nepotřebujeme!”

“S pomocí kočky je určitě dostaneme vechny. Nebudu riskovat Bruenorův ivot, protoe se ti nelíbí.” Tuil, e Wulfgarovi to bude trvat hodiny, ne přijme Guenhwyvara za spojence, jestli vůbec kdy, ale teď při přepadu potřeboval mladíkovu spolupráci.

Obři pochodovali u několik hodin, jejich formace se uvolnila a začínali se courat v roztaené řadě. Jeden či dva se vlekli pozadu. Věci se vyvíjely tak, jak drov doufal.

Stezka se v posledním zákrutu vinula mezi dvěma gigantickými balvany, pak se značně roziřovala a příkře stoupala ke stri. Tam se prudce stočila a pokračovala úsekem, kde na jedné straně strměla skalní stěna a na druhé byla propast. Drizzt Wulfgarovi pokynul, aby se připravil, a poslal kočku do akce.

  

Válečný houf dvacítka verbegů se třemi obry a tuctem orků - příli nepospíchal, k Hluboké stri dorazil dlouho po setmění. Nestvůr bylo víc, ne s čím trpaslíci počítali, ale orkové jim moc starostí nedělali a věděli, jaks e vypořádat s obry. Oři byli klíčem k této bitvě.

Dlouhé čekání nijak nezchladilo bolavé napětí trpasličích nervů. ádný z nich skoro celý den nespal a touha pomstít smrt svých příbuzných jim nedala pokoje.

Čelo verbegů vkročilo na svaité pole bez úhony, ale kdy poslední z vetřelců dosáhl hranice přepadové zóny, trpaslíci ze Síně mitrilu zaútočili. Bruenorova skupina uhodila první. Vyskočili ze svých děr často přímo vedle obra nebo orka a sekli po nejbliím nepříteli. Své rány vedli tak, aby je zmrzačili, uívajíce základní pravidlo boje trpaslík - obr: ostří válečné sekery přetne lachu nebo svaly na zadní straně kolena a plochá hlava rozdrtí čéku.

Bruenor jedním rozmachem srazil obra, pak se obrátil, aby uprchl, ale stál před orkem s taseným mečem. Neměl čas na výměnu ran, hodil svou zbraň do vzduchu a křikl: “Chytej!” Orkovy oči přihlouple sledovaly matoucí let sekery. Bruenor ho sloil tak, e mu prudkým výpadem vrazil svou hlavu v přilbě pod bradu, chytil sekeru, jak padala, a utíkal do noci, zastaviv se jen, aby orka kopl, kdy ho míjel.

Netvoři byli zaskočeni, hodně jich u leelo na zemi a sténalo. Pak začaly pálit vrhače. Střely velikosti otěpů buily do předních řad, sráely obry stranou a vytvářely zmatek. Kue vyslaly dé smrtících ípů, pak je bojovníci odhodili a hnali se dolů na bitevní pole. Bruenor v čele “v” formace do něj vletěl jako klín.

Netvoři nikdy neměli anci se přeskupit, a a byli schopni zvednout zbraně, jejich řady byly naprosto zdecimované.

Bitva u Hluboké stre skončila ve třech minutách.

Těce raněn nebyl ani jeden trpaslík a z vetřelecké hordy zůstal naivu pouze ork, jeho Bruenor omráčil.

  

Guenhwyvar rozuměl pánovu přání a neslyně skočil mezi výběky po straně chodníčku, okruhem předeel verbegy a usadil se na skále nad stezkou. Nízko se skrčil, nebyl víc ne jeden z tmavých stínů. První z obrů pod ním procházeli, ale kočka, tichá jako smrt, posluně čekala na vhodný čas. Drizzt s Wulfgarem se tie plíili na dohled zadní části zástupu.

Poslední z obrů, nesmírně otylý verbeg, se zastavil, aby chytil dech.

Guenhwyvar udeřil.

Mocný panter skočil, zatnul dlouhé drápy do obřího obličeje, a odraziv se od jeho irokých ramen, vyvihl se opět na skalní stěnu. Obr sotva přitiskl ruce k rozervanému obličeji a zavyl bolestí - Aegisův tesák se mu zabořil do hlavy a srazil ho do stre.

Verbeg na konci řady výkřik slyel, rozběhl se zpět a obeel zákrut právě včas, aby viděl svého neastného druha valit se dolů po kamenitém srázu. Velká kočka nezaváhala. Spustila se na druhou obě a ostré drápy se pevně zachytily na obrově hrudi. Krev divoce vystříkla, kdy se dvoupalcové tesáky hluboce zabořily do masitého krku. Čtyři roztaené tlapy rvaly a trhaly a ohromený verbeg neměl ani čas zvednout ruce na ochranu, černočerná tma ho ji obestírala hustým závojem.

ostatní členové hlídky se rychle blíili a Guenhwyvar pruně odskočil, nechávaje po dechu lapajícího obra topit se ve vlastní krvi. Drizzt s Wulfgarem se kryli za balvany po obou stranách stezky, drov se scimitary v rukou a barbar s kladivem, které se mu samo vrátilo do dlaní.

Kočka nezklamala. Hrála tuto hru se svým pánem u mnohokrát a znala dobře výhodu překvapení. Na chvíli se shrbila, a a ji obři spatřili, pádila dolů stezkou. Jako blesk se mihla mezi balvany, kde se skrýval její pán a Wulfgar.

“Hrome!” křičel jeden verbeg, nevímaje si umírajícího druha, “to je veliká kočka! A černá jako kuchařův kotel!”

“Za ní!” řval jiný. “Novej kabát pro toho, kdo ji zabije!”

Přeskočili padlého kamaráda, ani by mu věnovali pozornost, a dusali za panterem.

Drizzt k nim byl nejblí. Nechal první dva proběhnout, soustředil se na ty dva vzadu. Míjeli balvan bok po boku a drov jim zaskočil cestu, bodnuv scimitar k levé ruce hluboko do obřích prsou. Druhá vihla ostřím přes oči jeho druha. Pevně zatnutou zbraň uil jako osu, stočil se za padajícího obra a vrazil druhé ostří do netvorových zad. Trhnutím oba meče osvobodil a odskočil, jak se smrtelně raněný obr kácel k zemi. I Wulfgar nechal prvního projít. Druhý byl téměř u něho v okamiku, kdy Drizzt zaútočil na ty dva. Obr se zastavil a otočil, aby jim pomohl. Wulfgar ze svého úkrytu mávl Aegisovým tesákem v mocném oblouku těké kladivo narazilo přímo do verbegových prsou. Netvor padl na záda, dech mu byl doslova vyraen z plic. Wulfgar obrátil rozmach a Aegisův tesák udeřil z opačné strany - obr v čele se otočil právě včas, aby jej zachytil obličejem.

Wulfgar bleskem skočil k tomu, co srazil,a kolem masivního krku ovinul pae. Netvor se u vzpamatoval, sevřel ho v objetí jako medvěd, a ačkoliv seděl, nedělalo mu moc potíe zvednout meního nepřítele nadobro ze země. Dlouhé roky tvrdé dřiny v trpasličích dolech vak ztuily barbara do síly oceli. Utáhl sevření, zvolna otáčel spojené pae, a slyel hlasité prasknutí a verbegova hlava se bezvládně svěsila.

Netvor, kterého Drizzt oslepil, kolem sebe divoce mlátil ohromným kyjem. Drov byl ve stálém pohybu, tančil kolem něj, a jak se naskytla příleitost, bodal bezmocného nepřítele jedním výpadem za druhým. Mířil do kteréhokoliv ivotně důleitého místa, je mohl bezpečně dosáhnout,a by svého soka zabil.

Wulfgar obezřetně přikročil k verbegovi, co dostal ránu do obličeje, aby se ujistil, e je mrtvý, a jedním okem hlídal stezku, kde čekal Guenhwyvar. Viděl mocnou kočku v akci a necítil ádnou touhu se s ní setkat.

Kdy poslední netvor dodýchal, Drizzt seel ke svému příteli. “Ty jsi stále jetě nepochopil, jak jsi skvělý!” smál se a plácl vysokého mládence po zádech. “Ani est obrů na tebe

nestačilo!”

“Pojďme za Bruenorem,” navrhl Wulfgar a trochu se zarazil, kdy to v levandulových očích zaplálo. měl dojem, e hned tak neodejdou.

“Není třeba,” odvětil Drizzt sue. “Jsem přesvědčený, e situaci zvládnou sami. My vak máme problém! Zabili jsme est obrů a stále máme výhodu překvapení na své straně. Budou vak pohřeovat dalí patrolu, a to vyvolá poplach. Budou se mít na pozoru před jakýmkoliv náznakem nebezpečí.”

“Ráno by se trpaslíci měli vrátit,” podotkl chlapec. “Můeme přepadnout doupě jetě před polednem.”

“Příli pozdě,” řekl Drizzt, předstíraje rozčarování. “bojím se, e na ně budeme muset udeřit dnes v noci, čím dřív, tím líp.”

Wulfgara u nic nepřekvapilo, ani neodporoval. Měl strach, e si na sebe nakládají příli mnoho, e dropův úmysl byl čirým ílenstvím, začínal se vak smiřovat s nevyhnutelným. Pustí se s Drizztem do jakéhokoli dobrodruství, bez ohledu na to, jak mizivá bude ance, e přeilí.

A v duchu připustil, e se mu ta hra po boku elfa začíná líbit.

18

Biggrinův příbytek

Drizzt a Wulfgar se zaradovali, e se jim podařilo najít zadní vchod do obří jeskyně. Seděl vysoko na strmém spádu západní části skalních vrstev. dole se válely kosti a smetí a ven pronikal úzký prouek kouře vonící pečeným skopovým.

Chvilku se krčili za křovinami pod vchodem, pozorujíce stupeň činnosti. Na oblohu se vyhoupl jasný čistý měsíc a noc se rozsvětlila. “Jestlipak přijdeme právě na večeři,” uklíbl se drov. Wulfgar nad jeho zlověstným klidem potřásl hlavou a uchechtl se.

Ze tmy za vchodem se ozýval třesk nádobí a pár hlasů, a měsíc u pomalu zapadal, ne se objevil první obr. Tlustý verbeg, podle oblečení kuchař, vyel ven a z velkého elezňáku vysypal na svah hromadu odpadků.

“Je můj,” řekl drov u docela váně. “Můe se postarat o odvedení pozornosti?”

“Bude stačit kočka,” odpověděl mladík, ačkoli zůstat sám s panterem ho moc netěilo.

Drizzt se kradl vzhůru skalnatým svahem, pokud mohl, drel se ve stínu. Ne se dostane nad vchod, bude v měsíčním svitu a zranitelný. plhání bylo obtínějí, ne předpokládal, postupoval příli pomalu. Blíil se ke vchodu a slyel nějaký pohyb - kuchař asi chystal druhý hrnec odpadků.

Drov vak neměl, kde by se skryl. zvolání zevnitř přitáhlo obrovu pozornost, vrátil se do jeskyně a elf několika skoky doběhl ke dveřím a nahlédl do kuchyně, ozářené pochodněmi.

Místnost byla zhruba čtvercová, na protějí stěně byla velká kamenná pec a hned vedle ní byly pootevřené dveře, odkud k němu doléhaly hlasy. Kuchař nebyl v dohledu, ale hned za vchodem na zemi stál hrnec s odpadky.

“Vrátí se brzo,” pomyslel si a tie se vytáhl nad vchod.

Dole pod svahem seděl Wulfgar jako socha, Guenhwyvar před ním tie přecházel sem a tam a občas se po něm podíval.

Za několik minut obří kuchař vyel s hrncem. Vysypával smetí, kdy do hry vstoupil panter. Jedním skokem se vynesl do poloviny svahu, zvedl hlavu k obrovi a dunivě zavrčel.

“Ach, táhni odtud, praivej smrade,” těkl obr neohroeně, “ne ti zmáčknu lebku a udělám z tebe gulá!”

Verbeg marně vyhrooval. Jak stál a třepal ohromnou pěstí s očima na kočce, ze stěny se odlepil temný stín a padl mu na záda. Drov se scimitarem v ruce neztrácel čas, do obrova krku vyřízl úsměv od ucha k uchu. Verbeg se bez jediného hlásku valil dolů přes kameny, a přistál na hromadě smetí. Drizzt se okamitě otočil a skrčil s tichou modlitbou, aby někdo z posádky nevstoupil do kuchyně. Pro tento okamik byl v bezpečí - kuchyně byla prázdná.

Kdy se Guenhwyvar a pak Wulfgar vyhoupli na římsu, pokynul jim, aby ho následovali. Kuchyňská místnost byla poměrně malá, chudě vybavená. Na pravé straně stál hrubě sbitý stůl s několika hrnci. Vedle byl stůl na sekání masa s rezavým, olámaným sekáčkem, který nebyl po týdny očitěný. Vlevo byly police s bylinkami, kořením a dalími zásobami. Drov si je prohlíel a Wulfgar se přikradl k pootevřeným dveřím a nahlédl dovnitř.

Druhá místnost byla o něco větí ne kuchyně. Dlouhý stůl ji dělil na poloviny a za ním, přímo proti místu, kde stál, byly dalí dveře. Tři obři seděli u strany stolu, co byla k Wulfgarovi nejblí, čtvrtý stál mezi nimi a dveřmi a dalí dva seděli na opačné straně. Hodovali na skopové pečeni, srkali hustou omáčku a celou tu dobu kleli a popichovali se - typické večerní posezení verbegů. Wulfgarovi neulo, e netvoři rvali maso z kostí holýma rukama. V místnosti tedy nebyly ádné zbraně.

Drizzt drel jakýsi pytlík, co nael na policích, a s mečem v ruce se připojil i s panterem k chlapci. “est,” eptl Wulfgar a hodil hlavou k jídelně. Veliký barbar zvedl Aegisův tesák a rozjařeně pohlédl na drova. Drizzt nakoukl dovnitř a rychle zformoval útočný plán.

Ukázal na Wulfgara a na dveře. “Vpravo,” zaeptal. “Já po tobě vlevo.”

Wulfgar rozuměl, ale proč nezahrnul kočku? Ukázal na ni.

Drizzt jen s úsměvem pokrčil rameny a chlapec pochopil. I skeptickému Wulfgarovi dolo, e kočka si rozhodne sama, co učiní.

Wulfgar ze svalů vytřásl nervózní brnění a sevřel těsně válečné kladivo. Rychle na drova mrkl, proletěl dveřmi a skočil po nejbliím cíli. Obr, jen jediný stál,s e stačil ke svému útočníkovi obrátit, ale to bylo také ve. Tesák mu nízkým vihem vrazil přesně do břicha a v setrvačném pohybu mu drtil spodní část hrudníku. Se svou neuvěřitelnou silou Wulfgar obrovského netvora vpravdě zvedl několik stop od země. Zlomený obr mu bezvládně padl k nohám, ale Wulfgar promýlel u dalí pohyb.

Drizzt se s panterem v patách mihl kolem přítele k dvěma ohromeným obrům, sedícím po levé straně stolu. Trhnutím pytlík otevřel, oslepil je oblakem mouky a vůbec nezpomalil, jak je míjel - vnořil své ostří do krku jednoho zamoučeného verbega a pak se kulil přes desku stolu. Guenhwyvar skočil na druhého a mocné čelisti se zaaly do břicha.

Jen dva z verbegů pohotově reagovali. Jeden vyskočil, aby se postavil Drizztovu vířivému výpadu, druhý se pokládal za Wulfgarovu druhou obě a vyrazil k zadním dveřím.

Wulfgar prchajícího obra viděl a bez váhání p oněm vrhl Aegisův tesák. Kdyby Drizzt, kulící se přes stůl, viděl, jak byl blízko smrti, kdy vířící válečné kladivo svitělo těsně nad ním, byl by svému příteli utědřil pár nevybíravých slov. Kladivo vak nalo svou cestu, roztřítilo verbegovo rameno a hodilo ho na zeď takovou silou, e mu praskla páteř.

Netvor, jeho Drizzt bodl, se zmítal na zemi a svíral si krk v marné snaze zastavit ztrátu krve.

Drizzt se dokutálel na vzdálenou stranu stolu, skočil na nohy a mrtně se vyhnul napřaeným prackám verbega, který tam na něho čekal. Mihl se kolem, postavil se mezi svého protivníka a dveře a obr vyrazil. Teď byl venku z pochvy i druhý scimitar a proplétaly se v hypnotickém tanci smrti. Jak kadá čepel střelila vpřed, poslala dalí z obrových kloubnatých prstů obloukem k zemi a zanedlouho měl místo rukou krvavé pahýly. Rozzuřený do ílenství mával divoce rukama jako kyji. Drizztovo ostří mu vklouzlo pod uchem do lebky a ukončilo jeho trápení.

Mezitím se poslední verbeg vrhl na neozbrojeného barbara. Děsivé pae ho ovinuly, zvedly ho do vzduchu, a svíraly ho, aby ho rozdrtily.

Wulfgar napínal svaly v zoufalé snaze zabránit velikému nepříteli,a by mu nezlomil páteř. Bojoval o dech. Vztekle vrazil pěst do obrovy brady a zvedl ji k druhé ráně.

Potom vak válečné kladivo, posluné kouzla, je do něj Bruenor vloil, bylo zpátky v jeho ruce. S radostným zavytím obrovi vrazil ostrou pici do oka. Netvor ho pustil a zkroutil se v agonii, jeho svět se rozmazal v poutech bolesti, e ani neviděl Aegisův tesák zvednutý nad Wulfgarovou hlavou, dopadající na jeho lebku. Kladivo mu roztřítilo hlavu, srazilo bezvládné tělo na stůl a maso s omáčkou se rozlétlo po podlaze.

“Dej trochu pozor na jídlo!” křikl Drizzt v předstíraném hněvu, jak vystřelil, aby chytil kus avnaté kotlety.

Za zavřenými dveřmi se náhle ozvalo volání a dusot těkých kroků. “Rychle ven!” vyjekl Wulfgar a vykročil ke kuchyni.

“Počkej!” sykl Drizzt. “Legrace teprve začne!” Ukázal s erému, pochodní osvětlenému tunelu, který ústil v levé stěně. “Tam! Rychle!”

Wulfgar měl pocit, e pokouejí svou těstěnu, ale nezbývalo, ne poslechnout. Bezmocně se uchichtl.

Podběhl těké trámy, podpírající začátek tunelu, a pádil do tmy. Vzdálil se snad třicet stop s pardálem nepříjemně blízko po boku, kdy zjistil, e drov s nimi není. Obrátil se právě včas,a by zahlédl, jak klidně kráčí pod trámy, meče v pochvách a na konci tenké dlouhé dýky drel pevně nabodnutý kus pečeného masa, který u výkal.

“Co obři?” zeptal se Wulfgar ze tmy.

Drizzt ustoupil za jeden z masivních trámů. “Hned za mnou,” vysvětlil klidně a hladově ukousl dalí sousto.

Wulfgarovi spadla brada, kdy smečka rozlícených verbegů vtrhla o tunelu a skrytého drova přehlédla.

Chlapec vykřikl modlitbu k svému bohu, otočil se na patě a uháněl průchodem s vroucím přání, aby nevedl ke slepému konci.

Drizzt stáhl maso z dýky a upadlo mu neastně na zem. Tie klel na zmarem dobrého jídla. Olízal z čepele ávu a trpělivě čekal. Kdy kolem proběhl poslední obr, vyskočil z úkrytu, vmetl dýku pod obrovo koleno a znovu se ukryl. Poraněný zavyl, ale kdy se jeho druhové otočili, nikoho nespatřili.

Wulfgar oběhl zákrut, opřel se o stěnu a snadno uhodl, co pronásledování zastavilo. Smečka se vracela, kdy vylo najevo, e poblí východu je jetě jeden vetřelec.

Obr proskočil opěrami, iroce se zapřel s kyjem připraveným k akci a očima sjíděl ode dveří ke dveřím, hledaje známku, kterými z nich mohl útočník uprchnout. Drizzt z kadé holínky vytáhl nů a tie asl, jak mohou být tak pitomí, e v rozmezí deseti vteřin podlehnou dvakrát po sobě stejnému triku. Nebránil se své těstěně, vztyčil se za svou obětí, a ne smečka z tunelu mohla křiknout varování, zabořil nů hluboko do obrova stehna a přeal mu lachy. netvor kolísal, Drizzt ho číhavě obcházel a upoutaly ho silné ily na verbegově krku, je naskočily, jak bolestně zatínal zuby.

Drovovi moc času na úvahy o bitevním těstí nezbývalo. Zbytek smečky, pět zpěněných obrů, u pustilo zraněného kamaráda na zem a bylo za ním pár yardů. zabořil nů hluboko do nestvůrného krku a zamířil ke dveřím, vedoucím hlouběji do doupěte. Byl by to stihl, jene první netvor, co se v jídelně objevil, drel v tlapě kámen. Verbegové jsou v házení dobří a tenhle je vechny předčil. Drovova hlava byla terčem a hod se mu povedl.

Wulfgarovi té. Aegisův tesák zlomil páteř obra, který zůstal v chodbě pozadu se svým zraněným kamarádem. Ten si z rány právě páčil Drizztovu dýku a teď nevěřícně zíral na svého najednou mrtvého druha a na ílený výpad zdivočelého barbara.

Drizzt zahlédl letící kámen koutkem oka. Stačil se sehnout,a by mu nerozbil hlavu, těká střela ho vak zasáhla do ramene a on přeletěl půl podlahy. Svět se mu točil před očima, bojoval,a by neztratil orientaci, nebo v hlavě mu utkvěla mylenka, e obr se blíí,a by ho dobil. Vechno se mu rozmazalo. Ale něco, co leelo blízko jeho obličeje, upoutalo jeho pozornost. Upřel na to oči, nutil je, aby se zaostřily a aby se svět přestal točit.

Obrův prst.

Vrátilo se mu vědomí a rychle sáhl po zbrani.

Věděl, e pro něho je u příli pozdě - nad ním se tyčil obr, kyj zdviený ke smrtící ráně.

Zraněný netvor se vzpřímil uprostřed tunelu, aby barbarovi čelil. Wulfgar s kladivem pohodlně v dlani ho srazil, nebo netvor se na poraněnou nohu nemohl ani postavit, a pádil vedle kočky k jídelně. A tam na něho čekali dva obři.

Guenhwyvar se jim protáhl mezi nohama a vynesl se tak vysoko a daleko, kam ho pruné svaly dokázaly dopravit. Obr nad drovem spoutěl kyj, kdy mu před obličejem proletěl velký černý stín a nato mu tvář zhyzdila dlouhá otevřená trhlina.

Drizzt pochopil, co se stalo, kdy zaslechl panterovy těké tlapy dopadnout na stůl a nést jej dál přes místnost. K verbegovi, který ho ohrotil, se připojil dalí, elf vak získal potřebný čas. Bleskovým pohybem tasil scimitar a vrazil jej prvnímu obrovi do břicha. Netvor se v agonii sehnul, Drizzta zatítil a zachytil kamarádův úder svým zátylkem. Drov zamumlal “Díky” a převalil se přes mrtvolu. Dopadl na nohy a opět bodl vzhůru a tentokrát vzepjal tělo, aby sledovalo čepel.

Zaváhání stálo druhého verbega ivot. Přihlouple zíral na přítelův mozek rozmáznutý po celém kyji a vtom mu zahnuté ostří zajelo mezi ebra, prorvalo plíce a nalo cíl v negvorově srdci.

Pro smrtelně raněného obra se čas jako by zastavil. Kyj, který pustil, padal k zemi celé minuty. S takřka nepostřehnutelným pohybem kácejícího se stromu sklouzl nazad od scimitaru. Věděl, e padá, ale podlaha se nikdy nepřiblíila. Nikdy se…

Wulfgar doufal, e zraněného obra v tunelu pratil dost tvrdě, aby se nepřidal k arvátce, byl by pěkně v úzkých, kdyby ho měl v zádech. Měl co dělat s odráením a útočením na dva obry. nemusel si dělat starosti, nebo ten v tunelu seděl zkroucený u zdi a nevěděl o sobě. A na druhé straně Drizzt právě skončil se dvěma netvory a pečlivě otíral obě čepele.Wulfgar vyprskl smíchem, kdy ho jeden z obrů také spatřil, odpoutal se od barbara a vyběhl proti tomuto tíhlému nepříteli.

“Ty černej prevíte, ty si myslí, e se mně postaví a bude ít,a bys o tom moh kecat?” hulákal nepříčetně.

Drizzt se v předstíraném zoufalství podíval kolem. A jako vdy si nael snadný způsob, jak boj vyhrát. Guenhwyvar se za ním plíil po břie a hledal si příhodnou pozici. Drizzt o krůček poodstoupil, lákaje obra do jeho cesty.

Verbegův kyj práskl Wulfgara do eber a přirazil ho k dřevěnému trámu. Barbar byl z tuího materiálu ne dřevo, přijal ránu se stoickým klidem a vrátil mu dvě. Obr se znovu rozpřáhl a Wulfgar znovu zaútočil. Téměř bez přestávky bojoval víc ne deset minut, ale adrenalin mu proudil tělem a Wulfgar se ani nezadýchal. Teď teprve docenil nekonečné hodiny dřiny v dolech a míle a míle běhu s Drizztem v době cvičební výuky, nebo jeho údery dopadaly na vyčerpaného soupeře stále častěji.

Obr postupoval proti Drizztovi. “Hrome, stůj přeci, ty mizerná kryso!” hřměl. “A ádnej z tvejch podvodnejch triků! Chvi vidět, jak si povede ve férovým boji!”

Právě jak se dostali k sobě, panter přeletěl těch pár stop a zahryzl tesáky hluboko do berberova kotníku. Obr se po útočníkovi za zády pudově ohlédl, rychle se zas vzpřímil a střelil očima zpátky k elfovi…

Právě včas, aby viděl scimitar vjídět do své hrudi.

Drizzt na jeho zmatený pohled odpověděl otázkou. “V kterém z devíti pekel jsi nael nápad, e já budu bojovat férově?”

Verbeg se zapotácel. Ostří mu neproniklo do srdce, věděl vak, e zranění bude smrtelné, nebude-li oetřeno. Krev se mu řinula volně po tunice a stálo ho značnou námahu, aby se nadechl. Drizzt se v útocích střídal s panterem, udeřili a odskočili, zatímco jejich partner vyráel proti zrůdě na druhé straně. Věděli - a věděli to i obři, e boj bude brzo u konce.

Obr bojující s Wulfgarem u nedokázal se svým těkým kyjem udrovat obranné postavení. Chlapec také začínal cítil únavu a na povzbuzení si začal prozpěvovat starou válečnou píseň, Píseň Temposovi, a její nota ho inspirovala do poslední sprky úderů. Počkal, a se verbegů kyj ocitne dole, a pak Aegisův tesák vystřelil jednou, dvakrát a pak potřetí. Wulfgar takřka klesal vyčerpáním, na čtvrtý úder by u neměl dost sil, ale obr ji leel zhrouceně na zemi. Opřel se o svou zbraň a pozoroval, jak jeho dva přátelé odibávají a řeou nepřítele na kusy.

“Výborně!” smál se, kdy poslední netvor padl.

Drizzt kráčel k barbarovi a levá ruka mu bezvládně visela. Tam,kde ho kámen udeřil, měl v kabátě i koili díru a obnaená kůe ramene byla odřená a oteklá.

Wulfgar se na ni starostlivě díval a Drizzt na uklidnění pai zvedl nad hlavu, ač se trochu bolestně uklíbl. ” To se rychle zahojí,” ujistil chlapce. “Je to jen sluná boule, a to je malá cena za třináct verbegů.”

V tunelu k nim dolehl slabý sten.

“Tak pouze dvanáct,” opravil ho Wulfgar. “Jeden zřejmě jetě nezatřepal nohama,” Hluboce se nadechl, zvedl Aegisův tesák a obrátil se, aby úkol dokončil.

“Počkej,” zadrel ho Drizzt. V hlavě mu vrtala jedna vzpomínka. “Kdy tě v tunelu napadli obři, ječel jsi cosi, co bylo asi v tvém rodném jazyce. Co jsi to volal!”

Wulfgar se srdečně zasmál. “Starý bitevní křik Losů. Znamená: Sílu mým druhům a smrt nepřátelům!”

Drizzt po něm hodil podezřívavým okem a uvaoval, nakolik je chlapec schopen vymyslet si tak pohotovou le.

  

Sténající verbeg se stále opíral o zeď, kdy ti tři k němu doli. Drovova dýka byla hluboce pohřbená v jeho koleně s čepelí pevně zaklíněnou mezi dvě kosti. Díval se na mue nenávistnýma, ale klidnýma očima.

“Za tohle eredně zaplatíte,” plivl po nich. “Biggrin si s váma pěkně pohraje, to máte teda jistý!”

“Tak on umí i mluvit,” podivil se Drizzt výsměně, “kdo je Biggrin?”

“Pán jeskyně. Jistě se s váma rád sejde.”

A my bychom se rádi seli s ním!” hřímal Wulfgar. “Musíme splatit dluh. Ta záleitost se týká dvou trpaslíků!” Jakmile se chlapec zmínil o trpaslících, obr si zase uplivl. Drizztův scimitar zablýskl a hrot se zastavil na palec od netvorova hrdla.

“Zabij mě, a to skončí,” usmál se obr, skutečně mu na ivotě nezáleelo. Jeho klid drova znepokojil. “Slouím svému pánovi. Je ctí zemřít pro Akara Kessella!”

Přátelé na sebe stísněně pohlédli. Nikdy u verbegů neviděli, ani nic neslyeli o takové fanatické oddanosti a polekalo je to. Jejich největí chybou, proč nikdy neovládli ádnou mení rasu, byla jejich neschopnost se plně postavit za nějakou věc a poslouchat jednoho vůdce.

“Kdo je Akar Kessell?”

Obr se ďábelsky chechtal. “Esli ste z města, brzy se to dovíte!”

“Vdy jsi řekl, e pánem této jeskyně je Biggrin!” poukázal drov.

“Jeskyně a kdysi i kmene, ale Biggrin teďka slouí pánovi.”

“To vypadá zle,” mumlal Drizzt Wulfgarovi. “Slyel jsi u, e by se náčelník verbegů vzdal své vlády bez boje?”

“Mám strach o trpaslíky,” přiznal se Wulfgar.

Drizzt změnil předmět hovoru, aby z obra vytáhl pár informací, které by jim teď pomohly. “Co je na konci tohoto tunelu?”

“Nic,” vyhrkl obr nějak moc ochotně. “Ech, je to místo, kde spíme, nic víc.”

Věrný, ale hloupý, pomyslel si drov. “Budeme muset najít Biggrina a kdo je sním, aby neběel varovat toho Akara Kessella.”

“A co s ním?” otázal se mladík.

Odpověď mu dal sám obr. Obluzený fanatismem si vyvolil smrt pro větí slávu svého pána. Napjal svaly, ignoroval bolest v noze a vrhl se na mue.

Kladivo mu rozdrtilo klíční kost a krk, dropův meč mu vjel do eber a panter se mu zakousl do břicha.

Obrova tvář se ve smrti usmívala.

  

Chodba za zadními dveřmi jídelny byla temná, museli si vzít pochodeň z tunelu. Chodba se mírně svaovala, vedla hluboko do nitra hory a po stranách se větvily komůrky, některé prázdné, jiné plné proviantu, kůí a výzbroje. Vypadalo to, e Akar Kessell plánoval tuto jeskyni jako základnu pro své vojsko.

Tma byla v chodbě tak hustá, e Wulfgar, nemaje drovovu schopnost vidět potmě, znervózněl, kdy plamen pochodně začal dohasínat. Nakonec doli do iroké místnosti, největí, co tu nali, a za ní chodba pokračovala do otevřené noci.

“Doli jsme k předním vratům a jsou dokořán,” řekl tie mladík. “Myslíte, e Biggrin odeel?”

“,” tiil ho Drizzt. Měl dojem, e zaslechl něco ve tmě na pravé straně. Pokynul Wulfgarovi, aby zůstal stát uprostřed místnosti, a tie zmizel ve stínech.

Drov se zarazil, kdy před sebou slyel hrubé hlasy obrů, nedovedl si vak vysvětlit, proč je nevidí. Přistoupil k velikému krbu a pochopil - hlasy se nesly komínem.

“Biggrin?” tázal se chlapec, kdy se k němu drov vrátil.

“Musí to být on. Myslí, e se protáhne komínem?”

Chlapec přikývl. Zvedl nahoru napřed Drizzta - levá ruka mu moc dobře neslouila - a následoval ho. Guenhwyvar drel hlídku.

Komín se vinul vzhůru několik yardů a pak se větvil. Jedna cesta vedla dolů, odkud se ozývaly hlasy, druhá se úila a stoupala k povrchu.

Hovor byl nyní hlasitý a hněvivý a drov se inul dolů, aby to vyetřil. Wulfgar ho drel za nohy, jak se zvolna sunul dolů, nebo svah byl téměř kolmý. Drizzt s hlavou dolů vykoukl pod římsou ohnitě v jiném pokoji. Viděl tři obry. Jednoho u dveří ve vzdáleném rohu - vypadal, e se chytá odejít, druhý stál zády ke krbu a tomu nadával třetí, nesmírně mohutný a vysoký lední obr. Podle pokřiveného úsměvu bez horního rtu Drizzt usoudil, e se dívá na Biggrin.

“…abych to řekl Biggrinovi!” kvílel mení netvor.

“Tyl utekl z boje,” vrčel Biggrin. “Opustils svý přátele, aby pomřeli!”

“Ne…,” ječel obr. Zdálo se, e Biggrin slyel dost. Jedním máchnutím obrovské sekery ual svému vojínovi hlavu.

  

Guenhwyvar pilně hlídal, kdy se vysoukali z komína. Velká kočka obrátila hlavu a zaduněla vrčivě na pozdrav a Wulfgar, který nepochopil, e to bylo hrdelní předení, obezřetně ustoupil.

“Z hlavní chodby musí do toho pokoje vést odbočka,” uvaoval Drizzt, přehlíeje mladíkovu nervozitu.

“Pojďme to tedy dokončit.”

Jak drov předvídal, průchod nali a zakrátko stáli u dveří, je by měly vést do místnosti se zbývajícími obry. Pro těstí se plácli po ramenou, Drizzt polaskal Guenhwyvara a Wulfgar zavrtěl hlavou, kdy panter chtěl, aby ho pohladil. Potom vtrhli dovnitř.

Pokoj byl prázdný. Jen dveře, které Drizzt z krbu neviděl, byly dokořán.

  

Biggrin poslal zdrcující zprávu Akaru Kessellovi po posledním verbegovi, co zůstal iv. Vyvradění posádky ho zneuctilo a věděl, e čaroděj se se ztrátou tolika cenných vojáků jen tak lehce nesmíří. Zbývalo mu jediné východisko, postarat se o ty dva vetřelce a doufat, e jejich hlavy nelítostného pána usmíří. Mohutný obr teď tiskl ucho ke dveřím a poslouchal, kdy jeho oběti vstoupí do sousedního pokoje.

  

Wulfgar s Drizztem proli dalími dveřmi a octli e v nádherné komnatě, vyzdobené závěsy, nádhernými koeinami a velkými nadýchanými poltáři. Odtud vedly dvoje dveře - jedny zely dokořán do tmavé chodby a druhé byly zavřené.

Wulfgar náhle drova zastavil zvednutím ruky a vybídl ho prstem na rtech, aby byl zticha. Do hry vstoupila nehmatatelná vlastnost pravého válečníka - estý smysl, jím cítí neznámé nebezpečí. Pomalu se otočil k zavřeným dveřím a zvedl Aegisův tesák. Naklonil hlavu a vteřinu naslouchal, namáhaje se zachytit nějaký ramot. ádný se neozval, ale spoléhal na svůj instinkt. Zařval Temposovo jméno a vrhl kladivo. S hřmotným praskotem se roztípnuté dveře skácely k zemi - a Biggrin s nimi.

Drizzt si viml kývnutí otevřených tajných dveří za obřím velitelem, uvědomil si, e ten poslední verbeg tudy utekl, a hned za ním vyslal Guenhwyvara. Panter pochopil, jedním dlouhým skokem se přenesl přes Biggrin a vyrazil z jeskyně na hon za uprchlíkem.

Z hlavy ledního obra se valila krev, tvrdá silná kost jeho lebky vak kladivo zadrela. Oba přátelé teď uasle zírali, jak se ta hora svalů zvedla, otřepala a postavila se jim.

“To přece není moné,” protestoval nevěřícně mladík.

“On je tvrdohlavý,” pokrčil Drizzt rameny.

Barbar počkal, a se mu kladivo vrátilo do ruky, a potom se s drovem hnuli, aby Biggrinovi čelili.

Ten zůstal mezi dveřmi, aby zabránil napadení z boku. Chvilku si vyměňovali výhruné pohledy a několik lehkých výpadů, aby se ozkoueli.

“Vy musíte být Biggrin,” pravil Drizzt s úklonou.

“To sem,” prohlásil hrdě. “Biggrin! Poslední nepřítel, kterého vae oči kdy uvidí!”

“Pynej a tvrdohlavej,” karikoval ho Wulfgar.

“Človíčku,” opáčil obr, “takovejch jako ty sem rozdrtil stovky!”

“Dalí důvod, abychom vás zabili,” popíchl ho drov, aby ho rozzuřil.

S nečekanou mrtností a divokostí se Biggrin ohnal mocnou sekerou. Wulfgar ze smrtelného dosahu ustoupil a Drizzt se pod ránou sehnul, ale v duchu to s ním zatřáslo, kdy viděl, jak ostří ze stěny vyseklo sluný kus skály.

Barbar přiskočil hned, jak ho sekera minula, a uhodil do prsou zrůdy Aegisovým tesákem. Obr jenom zamrkal.

“To byl mě musel pratit trochu víc, ty lidský zmetku!” zahučel,jak hlava sekery letěla obloukem zpátky.

Drizzt opět z rozmachu vyklouzl, avak unavený Wulfgar neuhnul dost rychle. Podařilo se mu zachytit úder kladivem, ale holá síla Biggrinovy těké zbraně jím mrtila o zeď. Sesunul se na podlahu.

Drizzt věděl, e jsou v úzkých. Levou ruku měl ochrnutou, jeho reflexy se vyčerpáním zpomalily a tento protivník byl jednodue příli silný, aby odrazil jeho výpady. Podařil se mu jeden krátký sek, kdy se netvor chytal k rozmachu, ale potom prchal k hlavní chodbě.

“Utíkej, černej pse!” řval Biggrin. “Jdu za tebou a dostanu tě!” S vidinou snadného vítězství vyrazil za Drizztem.

Drov vsunul scimitar do pochvy a v chodbě se rozhlíel po místě, kde by netvora mohl zaskočit. Nic nenael, pokračoval tedy půl cesty k východu a čekal.

“Kde se chce skovat?” odfrkl Biggrin výsměně, kdy se vevalil do chodby. Nachystaný ve stínu, drov po něm vrhl noe. Oba zasáhly cíl, jene obr sotva zpomalil.

Drizzt vyběhl před jeskyni. Jestli ho Biggrin nebude následovat, musí se vrátit dovnitř, nemohl dopustit, aby Wulfgar zemřel. První paprsky svítání naly svou cestu na horu a Drizzt se obával, e denní světlo zničí vechny ance pro náhlý přepad. Vyplhal se na jeden ze stromů, je zakrývaly vchod, a vytáhl dýku.

Biggrin vyrazil do slunečního svitu a rozhlíel se po uprchlíkovi. “Se tady někde, ty mizerném pse! Nikam mně neuteče!”

Vtom na něho dopadl Drizzt, ze vech sil rychle bodal, kam mohl. obr vztekle zařval, mocně se otřásl a Drizzt odletěl a do tunelu. Dopadl plnou vahou na zraněné rameno a div bolestí neomdlel. Vteřinu leel bez hnutí, a kdy zvedl hlavu, narazil do velké holínky. Biggrin se k němu přece nemohl dostat tak rychle! Překulil se na záda, aby viděl, kde se tu vzal dalí obr.

Jeho vyhlídky vzaly dramatický obrat, nebo nad ním stál Wulfgar, kladivo v ruce, obličej napjatý chmurným odhodláním. Soustředěný pohled upíral na ledního obra.

“Je můj,” pronesl rozhodně.

Biggrin vskutku vypadal hrozivě. Část hlavy, kam ho udeřilo kladivo, byla pokrytá tmavou zaschlou krví, z řezných ran na tvářích krku mu prýtila jasně červená krev. Oba Drizztovy noe mu stále trčely z hrudi jako morbidní čestné metály.

“Snese i tohle?” vyzývavě zavrčel Wulfgar a metl kladivo do letu.

Biggrin v odpověď vypnul hruď, aby úder zadrel. “Já vydrím vecko, ty mrvo!” naparoval se.

Aegisův tesák zasáhl cíl a Biggrin o krok zakolísal. Kladivo mu muselo zlomit jedno či dvě ebra, obrovi to zřejmě moc nevadilo.

Nikdo z nich vak netuil, e Aegisův tesák zarazil jeden z drovových noů do hloubky, a pronikl blanami obrova srdce.

“Jsem u schopen utéct,” eptl Drizzt barbarovi, kdy netvor znovu vykročil.

“Zůstanu,” prohlásil Wulfgar bez jediného záchvěvu strachu.

Drizzt tasil scimitar. “Správně, udatný příteli. Pojďme to zvíře dorazit - mám děsný hlad a uvnitř je plno jídla.”

“To se snadnějc řekne, ne udělá,” supěl Biggrin.

V prsou cítil prudké píchnutí, přeel to zavrčením. “Snesl sem to nejlepčí, cos dokázal, a pořád po tobě du! Zapomeň na to, e bys moh vyhrát!”

Přátelé se začínali bát, e v obrově chvástání je víc pravdy, ne by kterýkoli z nich hodlal připustit. Vydali se z posledního, byli celí potlučení, lapali po dechu, ale pevně se rozhodli, e svůj úkol dokončí.

Totální sebedůvěra postupujícího netvora jim vak drásala nervy.

Biggrin cítil, e se s ním děje něco hrozně divného, ale od protivníků ho dělilo u jenom pár kroků. I Wulfgar a Drizzt to postřehli, nebo obr zakolísal. uraeně na ně pohlédl, jako by ho podvedli. “Proklatí psi!” vydechl a z úst mu vytryskl proud krve. “Jakej trik…”

Biggrin u větu nedořekl.

  

“Půjdete za kočkou?” otázal se barbar, kdy se vrátili k tajným dveřím.

Drizzt z jakýchsi hader vybaloval pochodeň. “Věř mému stínu,” odvětil, “Guenhwyvar nenechá verbega uprchnout. Mimoto mám hlad a v jeskyni čeká jídlo. A přestaň s tím vykáním.”

“Jsem tak utahaný, e mě vechen hlad přeel. Jdi, já zůstanu tady, trochu si odpočnu a počkám na kočku,” pronesl hlue.

Drizzt mu stiskl rameno. za tu krátkou dobu, co byli spolu, toho proili víc ne dost a měl dojem, e je to teprve začátek. el chodbou a vesele si prozpěvoval, nespěchal vak k plnému stolu. Musel napřed vyetřit, kam vedl tunel, který jetě neprozkoumali a o něm zraněný obr nechtěl říct pravdu. A se vím, co dosud nali, věřil, e tam můe být jen jedna věc - poklad.

  

Veliký panter pádil přes rozeklané kameny, těkopádného verbega lehce doháněl. Zanedlouho slyel jeho přerývaný dech, jak zápasil s kadým krokem a stoupáním. Směřoval k Hluboké stri a otevřené tundře za ní a ve svém íleném spěchu do bezpečí si vybral sice kratí, ale nesmírně namáhavou cestu přes bok hory, místo aby se spustil dolů do údolí.

Guenhwyvar znal celou oblast stejně dobře jako jeho pán, věděl o kadém zákeřném místě, o kadé zvířecí noře. u se rozhodl, kam chtěl obra dostat. Jako ovčácký pes uzavřel dělící vzdálenost a sem tam drápl po obrově boku, aby ho stočil k hlubokému horskému jezírku. Vyděený netvor, přesvědčení, e smrtící kladivo a blýskavý scimitar nejsou daleko za kočkou, se neodváil zastavit a pantera napadnout. Slepě se řítil po stezce, kterou mu Guenhwyvar určil.

Panter se od něho z ničeho nic odpoutal a pádil vpřed. Na břehu studené vody natáhl hlavu a soustředil své smysli, zda se objeví, co mu pomůe jeho úkol dokončit. Ve třpytu zvlněné hladiny postřehl jemný záchvěv pohybu. Bystré oči rozeznaly dlouhý nehybný tvar. Uspokojen se ukryt na blízké římse a čekal.

Obr doběhl k jezírku, sotva popadal dech a přes svůj běs se na chvíli sesul na balvan, aby si odpočinul. Bylo tu ticho, bezpečno, a jakmile se mu dech uklidnil, rozhlédl se kolem po známkách pronásledovatelů a upokojeně vyrazil.

Přes jezírko vedla jediná cesta - přes padlý kmen, a ač voda nebyla příli iroká, vechny alternativní cesty byly uzavřené obtínými strmými srázy.

Verbeg opatrně vyzkouel kmen. Zdál se pevný, a tak se po něm vydal. Kočka čekala, a byl asi uprostřed, a vynesla se do vzduchu. Těce dopadla na překvapeného netvora, zachytila se na jeho hrudi a odskočila zpět k bezpečí pobřeí. Dopadla do zrádné ledové vody a rychle skákala ven. Obr divoce mával rukama, aby nabyl ztracenou rovnováhu, pak s mocným plouchnutím přepadl do vody. Voda ho táhla dolů a obr se zoufale natahoval ke kládě plující na hladině.

Sotva se jí dotkl, tvar, co vypadal jako kus dřeva, vybuchl pohybem, jak se padesátistopový vodní had s úasnou rychlostí ovinul kolem své oběti. Svalnaté kličky mu přitiskly ruce k tělu a počaly se nelítostně utahovat.

Guenhwyvar si z černého koichu otřepal kapky vody a pozoroval zápas v jezeře. Kdy se pod verbegovou bradou zatáhla dalí klička a netvor zmizel pod hladinu, vítězně zařval a klusal zpět k jeskyni.

19

Chmurné poselství

Drizzt el tunely kolem těl mrtvých obrů a zpomalil, jen aby ze stolu sebral kus pečeného masa. Proel trámovím do tmavé chodby, krotě svou nedočkavost zdravým rozumem. Jestli tu obři svůj poklad ukryli, mohl by být za tajnými dveřmi a mohlo by tam být i hlídající zvíře, ne obr, nebo ten by se k bitvě určitě přidal.

Tunel byl dlouhý, běel přímo na sever a Drizzt počítal, e teď byl asi pod masivem Kelvinovy mohyly. Minul poslední pochodeň a byl astný, e je konečně tma. Větinu ivota strávil v černých prostorách podzemního světa svého národa a jeho velké oči ho v absolutní tmě vedly spolehlivěji ne při světle.

Chodba končila elezem pobitými dveřmi se silnou závorou, řetězem a visacím zámkem. Drov měl dvě slabůstky - v první řadě miloval napětí bitvy, ale hned za ním bylo rozechvění z objevu nepřátelských pokladů. Trochu ho trápily výčitky, e Wulfgara nevzal s sebou. Nevábily ho klenoty či zlato, o bohatství nestála zřídkakdy si něco ze získaných pokladů ponechal. Bylo to prostě radostné vzruení, e je nael první, potěení, kdy se jimi přehraboval. Vdycky doufal, e snad objeví nějaký neuvěřitelný předmět, na jeho existenci se u dávno zapomnělo, nebo i kouzelnou knihu starobylého a mocného mága.

Pocit viny se vytratil, kdy z váčku upasu vyňal paklíč. Nikdo ho v zlodějském umění nevycvičil, ale by tak obratný a zručný jako kterýkoli mistr. S jeho citlivými prsty a neobyčejným sluchem ho zámek dlouho nezdrel - v několika vteřinách se otevřel. Nastrail ui kvůli nějakému zvuku zevnitř, a kdy nic nezaslechl, zvedl těkou závoru a poloil ji na zem. Znovu naslouchal, pak tasil scimitar, zhluboka nabral dech a opřel se do dveří.

Vydechl s nespokojeným stenem. Místnost tonula v poloeru dvou prskajících pochodní a byla úplně prázdná mimo velké zrcadlo v kovovém rámu, stojící uprostřed. Drizzt uskočil z jeho cesty vědom si zvlátních magických vlastností, je by mohlo mít, a ze stran si je prohlíel podrobněji.

Mui by sahalo asi do výe pasu, ale bylo umístěno v krásně propracovaném kovovém podstavci. Protoe rám byl stříbrný a bylo ukryté v odlehlé a zajitěné komoře, doel k přesvědčení, e bylo něčím víc ne obyčejným toaletním předmětem. Ani podrobná prohlídka neodkryla ádné pravěké runy nebo jiné znaky, je by naznačovaly jeho účel. Nic zvlátního na něm neobjevil, a tak se před něj bezstarostně postavil. V zrcadle pojednou začal vířit mlhavý opar, jen vypadal, jako by byl v trojrozměrném prostoru. Drizzt uskočil stranou - víc zvědavý ne polekaný - a hleděl na podivný úkaz.

Mlha houstla a převalovala se jako kouř ze skrytého čadivého ohně. Pak se střed vyčistil a otevřel v jasnou podobu muského vyhublého obličeje, nalíčeného podle zvyku některých jianů.

“Co mně otravuje?” otázal se prázdné komory před zrcadlem.

Drizzt odstoupil jetě dál z dosahu jeho pohledu. Pomyslel si, e by měl tajemného mága překvapit, spočítal si vak, e jeho přátelé mají příli mnoho v sázce, ne aby si mohl dovolit tak riskantní zábavu.

“Postav se přede mne, Biggrin!” rozkázala podoba. Chvilku počkala, netrpělivě se uklíbla a pak se vztekla. “A zjistím, kdo z vás idiotů mne zavolal, proměním vás v baanty a předhodím vás vlkům,” ječela divoce. V zrcadle se zablesklo a vypadalo zase normálně.

Drizzt se pokrábal na bradě a rozmýlel, co by zde mohl jetě udělat nebo objevit. Nic, rozhodl, bylo by to příli nebezpečné.

  

Vrátil se doupětem do hlavní chodby a tam, pár yardů od zavřených a zajitěných vrat, seděl barbar a hladil kočku po svalnatém krku a zádech.

“Vidím, e Guenhwyvar si tě získal,” zasmál se drov.

Wulfgar zářil. “Je to nádherné stvoření,” a hravě jím zatřásl, “ale i skvělý spojenec a chrabrý válečník!” Začal se zvedat, vtom byl násilně sraen zpět na podlahu.

Výbuch zakymácel doupětem, jak do dveří třeskla těká střela z vrhače, roztřítila závoru a těká vrata praskla a vletěla dovnitř.

Jedna polovina se čistě zlomila v půli a z druhé strany se vyrval horní závěs, take visela nakřivo na zkrouceném spodním pantu.

Drizzt tasil scimitar a postavil se před Wulfgara, který se nejistě stavěl na nohy.

Vtom dveřmi proskočil vousatý bojovník, tít v jedné ruce a krví vroubené kladivo napřaené v úderu ve druhé.

“Pojďte ven a zahrajem si, obři!” zařval Bruenor a třískl zbraní o tít, jako kdyby jeho klan nedělal dost rámusu, e by vzbudili i mrtvé.

“Jen klid, divý trpaslíku,” řehtal se Drizzt. “Vichni verbegové jsou po smrti!”

Bruenor spatřil přátele a vběhl do chodby s hulákajícím klanem v patách. “Mrtvý? Vichni?” hřímal. “K čertu s tebou, elfe, já jsem tuil, e to tak dopadne!”

“Co posily?” otázal se Wulfgar.

Bruenor se zlomyslně uklíbl. “Měj nějakou víru, chlapče, jo?

Vechny jsme pohřbili do společný díry, ač bych řekl, e pohřbít je bylo víc, ne si zaslouili! Jenom jeden je ivej. Bude kejchat tak dlouho, jak dlouho bude mrskat svým smradlavým jazykem!”

Po hovoru se zraněným obrem a epizodou se zrcadlem se drov nemohl dočkat, aby orka vyzpovídal. “U jsi ho vyslýchal?”

“Ach, teď je němej jak ryba,” bručel trpaslík. “Mám pár věcí v zásobě, co ho přinutí k řeči!”

Drizzt o tom pochyboval. Orkové nebyli loajálními tvory, ale při obluzení čarodějem techniky mučení nepomohou. Potřebovali něco, co by pracovalo proti magii, a Drizzt dostal dobrý nápad. “Poli pro Regise,” doporučoval. “Půlčík ho můe přimět, aby vysypal vechno, co ví.”

“Mučení by byla větí legrace,” lamentoval Bruenor, ač i on chápal moudrost drovova návrhu. Byl nejen zvědavý, ale znervóznilo ho, e se tolik různých ras obrů spojovalo. A táhli s nimi orkové…

  

Drizzt a Wulfgar seděli ve vzdáleném rohu malé místnosti, tak daleko od Bruenora a trpaslíků, jak to lo. Jeden z Bruenorových muů se jetě v noci vrátil s Regise, a ač byli vichni nevyspalí a vyčerpaní dlouhými pochody a bojem, byli příli neklidní, ne aby mohly spát. Vichni čekali na informace. Jakmile Regis dostal orka pod kontrolu svým rubínem, přestěhovali se do sousedního pokoje, aby měli klid.

Bruenor čile vařil, zkouel nový recept - duené obří mozečky - a vařil ty páchnoucí věci přímo ve vyhloubené obří lebce. “Uijte přece trochu svý hlavy!” argumentoval v odpověď na zhnusené a zděené výrazy tváří svých přátel. “doma chovaná husa chutná líp ne divoká, protoe nenamáhá svý svaly. to samý by mělo platit i o obřích mozcích!”

Drizzt a Wulfgar na věc neměli docela stejný náhled. Nechtěli odejít a přijít o Regisovi zprávy, tak se odklidili do vzdáleného rohu a povídali si.

Bruenor picoval ui, aby je slyel, nebo hovořili o věci, která ho také nesmírně zajímala.

“Půlku z toho posledního v kuchyni,” trval na svém Wulfgar, “a půl pro kočku.”

“Ale ty dostane jen polovinu za toho u stre,” opáčil Drizzt.

“Dobře,” souhlasil chlapec. “A podělíme se o toho v chodbě a o Biggrin přesně stejným dílem?”

Drizzt přikývl. “Take kdy se sečtou vechny půlky a společné akce, vychází to na deset a půl pro mě a deset a půl pro tebe.”

“A čtyři pro kočku,” dodal Wulfgar.

“Ano, čtyři pro kočku,” opakoval Drizzt. “Příteli, bojoval jsi dobře. Dosud jsi na mne stačil, ale mám pocit, e nás čekají dalí boje a má větí zkuenost nakonec zvítězí!”

“Ale ty stárne, milý elfe,” kádlil ho Wulfgar, opíraje se o stěnu, a ve světlých vousech to bíle zablesklo. “Vak uvidíme.”

I Bruenor se lehce usmíval. Bavilo ho ertovné soupeření jeho přátel a byl pyný na mladého barbara. Wulfgar si musel počínat skvěle, kdy udrel krok s ostříleným veteránem, jako byl Drizzt DoUrden.

Regis vstoupil a edý mrak na jeho obvykle usměvavé tváři vechno veselí umlčel. “Jsme v nebezpečí,” děl zachmuřeně.

“Kde je ork?” Bruenor sahal po sekeře, nepochopiv, co půlčík mínil.

“Je tam. To je v pořádku,” ujistil ho Regis. Ork byl astný, e svému novému příteli můe vyprávět úplně vechno o Akaru Kessellovi, o jeho smělých plánech na obsazení Desetiměstí a o mnoství shromáděných vojsk. Regis se vzruením celý chvěl, kdy to přátelům vechno vykládal.

“Vichni orkové a kmeny skřetů a verbegů z celého regionu Páteře světa se houfují pod čarodějem jménem Akar Kessell.” Drizzt s chlapcem na sebe pohlédli, to jméno znali. Barbar se domníval, e je to jméno velkého ledního obra, kdy se o něm zmínil verbeg. Drizzt vak po zkuenosti se zrcadlem měl odliný názor.

“Plánují dobytí Desetiměstí,” pokračoval Regis. “Do jejich řad se přidali i barbaři, vedení jakýmsi mocným jednookým králem!”

Wulfgarův obličej zrudl hněvem a hanbou. Jeho hrdý lid po boku orků! Jednookého vůdce znal, byl přece z kmene Losa a jako Heafstaagův herold nosil jeho standartu. Drizzt si ho také bolestivě připomněl. Poloil Wulfgarovi na rameno přátelskou ruku.

“Vy dva jděte do Bryn Shanderu,” radil Bruenorovi a Regisovi. “Lidé se musí připravit!”

Regis nad marností veho jen zamrkal. Jestli ork vojska odhadl správně, celé spojené Desetiměstí nemůe jejich náporu odolat. Půlčík svěsil hlavu a zaeptal tie, aby své přátele jetě víc nepoplail: “Budeme muset odejít.”

  

Ačkoli Cassia přesvědčili o naléhavé důleitosti své zprávy, trvalo jetě několik dní, ne se rada vůbec dala dohromady. Bylo pozdní léto, vrcholná sezóna pro odchyt vzácných pstruhů, a vichni se dřeli, aby jich chytili co nejvíc pro poslední karavanu do Luskanu. Mluvčí devíti rybářských měst plně chápali svou odpovědnost ke komunitě, nebyli vak ochotní jezera opustit by na jeden jediný den.

Take s výjimkou Cassia z Bryn Shanderu, Muldoona, nového mluvčího z Pustého Lesa, který v Regisovi viděl hrdinu města, Glensathera z Východního Přístavu, z komunity, který se ráda připojila, jednalo-li se o dobro Desetiměstí, a Agorwala z Termalainu, jen byl Bruenorovi nesmírně oddaný, byla nálada víceméně vlaná.

Nejvíc se ozýval Kemp, jeho stále ral incident s Bruenorem po bitvě u Bryn Shanderu. Jetě ne se Cassius dostal k přednesu formalit, rozzlobený mluvčí z Targosu vyskočil ze idle a práskl pěstí do stolu. “Čert vem formality, začněme!” vrčel hněvivě. “Jakým právem nás odvoláváte z lovu? My tady sedíme kolem stolu, a luskantí obchodníci se u připravují na cestu!”

“Máme zprávy o invazi, mluvčí Kempe,” odvětil Cassius klidně. Cítil s rybářem. “Nebyl bych svolával radu - nikoho z vás - v době rybářské sezóny, kdyby to nespěchalo.”

“Tak ty klepy jsou přece jen pravda,” odfrkl Kemp. “Říkáte - invaze? Pchá! Vidím za tím triky rady!”

obrátil se k Agorwalovi. Potyčky mezi Targosem a Termalainem v posledních týdnech nabíraly na násilnostech přes Casiiovu snahu zchladit horké hlavy a přivést zápasící města k vyjednávacímu stolu. Agorwal s ním souhlasil, Kemp se vak pevně postavil proti. Podezřívavost nabyla nebývalé intenzity, take načasování této naléhavé schůze rady u nemohlo být horí.

“Tohle je opravdu ubohý pokus!” hulákal Kemp. rozhlédl se po radních “Ubohý pokus Agorwala a jeho podpůrců, aby v naem sporu získali pro Termalainu lepí dohody ne Targos!”

Schermost, nový mluvčí pro Caer-Konig, pobouřený podezřením, jej Kemp vyvolal, namířil obviňující prst na Jensina Brenta z Caer-Dinevalu. “Jakou část hrajete vy v této lsti?” vyplivl na svého rivala.

Schermont byl do svého postavení dosazen, kdy dřívějí mluvčí Caer-Konigu byl jetě na jezeře zabit v arvátce s dinevalskou lodí. Dorim Lugar býval Schermontovým blízkým přítelem, naočkoval ho svými názory a politika nového mluvčího byla vůči nenáviděnému Caer-Dinevalu jetě neústupnějí ne předchůdcova.

V tichém zoufalství Regis s Bruenorem přihlíeli vzájemnému napadání, a Cassius konečně práskl kladívkem, a se násada zlomila, utiil hádku natolik, e mohl promluvit.

“ádám o klid!” nařídil. “Zadrte své jedovaté řeči a vyslechněte posla velice zlých zpráv!” Radní se usadili a mlčeli, Cassius vak měl dojem, e koda u byla napáchaná.

Předal slovo Regisovi.

Regis byl do hloubi otřesen, cos e od orka dozvěděl, a rozechvěně popsal bitvu s verbegy v doupěti a na poli u Hluboké stre. “A Bruenor zajmul jednoho z orků, kteří obry doprovázeli,” řekl důrazně. Některým z mluvčích se zarazil dech nad představou netvorů, spolčujících se dohromady, leč Kemp a jeho straníci se ji předem obrnili odporem a nedali se přesvědčit.

“Ork nám řekl,” pokračoval Regis váně, “o invazi mocného čaroděje, Akara Kessela, a jeho obrovské armádě skřetů a vech moných obrů! Chtějí dobýt Desetiměstí!” Domníval se, e dramatická slova zaúčinkují.

Kemp uraeně přeruil. “Cassia, vy dáte na slova orka? Svolal jste nás v kritickém údobí jen kvůli vyhrůkám smradlavého orka?”

“Půlčíkova povídačka je přece docela běná,” dodal Schermont.

“Kadý ví, e zajmutý skřet bude mlátit hubou o čemkoliv, jen aby si zachránil svou pitomou palici!”

“Nebo máte moná jiné pohnutky,” syčel Kemp a mrskl okem po Agorwalovi.

Cassius skutečně věřil děsivému varování, opřel se vak v idli a neřekl nic. Měl hned zpočátku podezření, e schůze nedopadne dobře, napětí na jezerech po patném roce a nevýnosné lovné sezóně hrozilo výbuchem. Rezignovaně pohlédl na Regise a Bruenora a pokrčil rameny, nebo rada opět zdegenerovala ve řvoucí souboje.

V tom rámusu Regis vyňal svůj rubínový přívěsek a poďuchl Bruenora. Rozčarovaně se na sebe podívali, oba doufali, e magický klenot nebudou potřebovat.

Regis klepl kladívkem, ádaje o slovo, a Cassius mu je udělil. Jako před pěti roky se vyhoupl na stůl a kráčel k hlavnímu buřiči.

Tentokrát se stalo, co Regis neočekával. Kemp si mnoho hodin lámal hlavu nad tím, co se v radě přihodilo před invazí barbarů. Byl rád, e situace dopadla dobře, a celé Desetiměstí bylo půlčíkovi zavázáno za včasné varování. ale hnětlo ho, e jeho původní postoj byl tak snadno zmanipulovaný. Byl svalnatým typem mue, jeho hlavní láskou byl boj, ale měl bystrou mysl a vdy dával pozor, co se děje. Během posledních let Regise několikrát pozoroval a naslouchal pověstem o jeho přemlouvacím umění. Kdy k němu Regis přistoupil, otočil hlavu stranou.

“Zmiz, podvodníku!” zavrčel a v obraně hlučně odoupl idli od stolu, a zaskřípěla. A hlasitě, aby vichni slyeli, vykřikl: “On má zvlátní způsob, jak přinutit lidi, aby přijali jeho vůli, ale já tomu kouzlu tentokrát nepodlehnu. Dávejte si na něho pozor, určitě ovládá nějakou magii!”

Kemp by svá slova nemohl nijak dokázat, ale ani nemusel. Regis se rozpačitě díval kolem sebe a nebyl schopen na obvinění odpovědět. Ani Agorwal, a to taktně skrýval, se mu nepodíval přímo do očí.

“Sedněte si, ejdíři!” těkl Kemp výsměně. “Vae magie vám není nic platná. U jsme vás prokoukli!”

Bruenor dosud mlčel, teď vyletěl ze idle s tváří zrůzněnou vztekem. “Ty targoský pse, toto je tady trik?” vytáhl batoh a vysypal na stůl jeho obsah - uatá verbegova hlava se kutálela ke Kempovi. Několik mluvčích v hrůze odskočilo od stolu, ale s Kempem to nehnulo.

“S toulavými obry jsme se u mockrát vypořádali,” řekl chladně.

“Toulavý obři?” opakoval Bruenor nevěřícně. “Mimo orků a lidoravých obrů jsme těch nestvůr pobili dvě dvacítky!”

“Jen tudy procházeli,” vysvětlil Kemp tvrdohlavě. “Řekl jste, e jste je pobili. Proč se to tedy projednává v radě? Jestli chcete slyet pochvalný potlesk, mocný trpaslíku, máte jej mít!” hlas mu čiel jedem a s hlubokou radostí pozoroval Bruenorův brunátný obličej.

“Cassius by moná mohl pronést na vai počest oslavnou řeč, aby ji slyelo celé Desetiměstí!”

Bruenor pratil pěstmi do stolu, hrozivě pohlíeje kolem, zda se někdo odváí pokračovat v Kempových urákách. “Přili jsme sem,a bychom vám pomohli ochránit vae rodiny a domovy!” řval. “Můe se stát, e nám uvěříte a uděláte něco, abyste přeili. Nebo poslechnete slova tohoto psa z Targosu a neuděláte nic. Tak či onak, mám vás tak akorát dost! Dělejte si, jak chcete, a snad vám pomůou vai bohové!” obrátil se a dupal ke dveřím.

Po jeho řeči si mnoho mluvčích uvědomilo, e hrozba byla příli závaná, ne aby ji přeli jako vylhané vanění zoufalého zajatce nebo sloitý plán Cassia a nějakých spiklenců. Pyný a arogantní Kemp byl přesvědčený, e Agorwal a jeho přátelé pouili zástěnu invaze pro nějaké čachry, které by jim pomohly získat nad Targosem nějaké výhody. A neustoupil. Po Cassiovi neslo jeho slovo v Desetiměstí největí váhu a obzvlátě pro lidi z Caer-Konigu a Caer-Dinevalu. Ve světle brynshanderské neutrality se přikláněli k Targosu.

Dost mluvčích si podrelo svá podezření a byli ochotní přijmout Kempovo vysvětlení,a by Cassiovi zabránili, aby nedonutil radu k rozhodné akci. A brzo se ozřejmilo, kde kdo stojí.

Regis pozoroval, jak si opoziční strany házely ten horký brambor sem a tam. Jeho věrohodnost Kemp úspěně podryl a do zasedání nemohl nijak zasáhnout. Nakonec se nic nerozhodlo. nejvíc, co z nich Agorwalovi přívrenci vymačkali, byla Cassiova deklarace, e “do kadé domácnosti se doručí varování, aby lidé Desetiměstí byli obeznámeni hrozícím nebezpečím a dostalo se jim ujitění, e kadý, kdo o to poádá, se můe uchýlit za hradby Bryn Shanderu”.

Půlčík se díval na rozdělené mluvčí a uvaoval, kolik ochrany osamocený Bryn Shander můe zajistit.

20

Nikomu otrokem

“A ani slovo,” vrčel Bruenor, ač nikdo z jeho přátel se mu nechystal odporovat. Větina mluvčích ve své pitomé krátkozrakosti a naduté pýe odsoudila své komunity k takřka jisté zkáze nikdo z přátel od trpaslíků neočekával, e se postaví za tak beznadějnou věc.

“Kdy zablokujete doly?” otázal se Drizzt. Nebyl jetě rozhodnutý, zda se připojí k trpaslíkům v dobrovolném vězení jejich jeskyní, ale plánoval, e pro Bryn Shander bude pracovat jako zvěd alespoň do doby, ne Kesselova armáda region obsadí.

“S přípravami začneme dnes večer,” řekl Bruenor. “A budou skončený, počkáme. Ne zboříme tunely, necháme ty smradlavý orky přijít rovnou nám do chřtánu a tam taky zahynou. Tak co, zůstane s náma?”

Drizzt pokrčil rameny. Ačkoli se ho větina obyvatel Desetiměstí stranila, cítil k nim povinnost a nebyl si jistý, zda by se ke svému zvolenému domovu dokázal otočit zády, i kdyby to vypadalo jako vyloená sebevrada. A neměl touhu se vrátit do temného podzemí, ani kdy byl zván do pohostinných jeskyní trpasličího města.

“A co ty?” zeptal se Bruenor Regise.

I ten byl na rozpacích mezi instinktem pro přeití a loajalitou k Desetiměstí. S pomocí rubínu se mu ilo posledních pár let dobře. Teď bylo jeho tajemství prozrazeno. Po klepech, které se z rady vynesly, si vichni v Bryn Shanderu eptali o půlčíkově magickém vlivu. Nebude trvat dlouho a klepy se dostanou vude. Lidé se mu budou vyhýbat, i kdy ne otevřeně. Na kadý pád jeho dny lehkého ivobytí v Pustém lese končí.

“Díky za pozvání. Přijdu, ne sem přitáhne Kessell.”

“Dobrá,” bručel trpaslík. “Dostane tedy pokoj blízko chlapce, take nikdo nebude muset poslouchat, jak ti kručí v břie.” Dobromyslně mrkl na Drizzta.

“Ne,” ozval se Wulfgar. Bruenor se na něho udiveně podíval. Nepochopil barbarovy závěry a uvaoval, co mu vadilo, aby měl Regise v sousedství.

“Pozor, chlapče,” kádlil ho. “Jestli pomejlí, e bude u mýho děvčete, pak dřív mysli na to, jestli má rád svou hlavu na ramenech!”

“Nezapomínej, e tvůj ivot je tam, kde rozhodnu já!” burácel Bruenor. Jeho křik byl vpravdě strachem otce o syna.

Wulfgar se před trpaslíkem hrdě a váně vzpřímil.

Drizzt chlapci rozuměl a byl rád. I Bruenorovi dolo, na co barbar naráí, a ačkoli nenáviděl mylenku na rozloučení, zalil ho nepřekonatelný pocit pýchy.

“Čas mého závazku dosud nevyprel, drahý příteli, ale svůj dluh jsem vám a vaemu lidu mnohonásobně splatil. Jsem Wulfgar!” prohlásil, svaly napjaté a tvář klidně soustředěnou. “Nejsem u chlapec, ale mu. Volný mu!”

Bruenor cítil vlhkost v očích. Poprvé v ivotě neučinil nic, aby své pohnutí potlačil. Zíral do Wulfgarových očí s váným obdivem.

“To se,” řekl uznale. “Můu se tě teda zeptat, jestli se rozhodne zůstat se mnou a bojovat po mým boku?”

Wulfgar zavrtěl hlavou. “Svůj dluh jsem vám opravdu splatil. budete vdycky mým přítelem…nejdraím přítelem. Musím vak splatit jiný dluh.” pohlédl na Kelvinovu mohylu a za ni. Nad tundrou zářily nespočetné hvězdy a v jejich jasu se její holé pláně zdály jetě irí a pustějí. “Tam, ve druhém světě!”

Catti vzdychla a stísněně přelápla. Ona jediná rozuměla mladíkovým mlhavým slovům a jeho volby ji nepotěila.

Bruenor s respektem přikývl. “Jdi tedy a měj se dobře,” řekl, ví vůlí ovládaje svůj hlas, aby se nezlomil, a vykročil na skalnatou stezku. Jetě jednou se zastavil a otočil se k mladému urostlému barbarovi. “Jsi mu, o tom není pochyb, ale nikdy nezapomeň, e pro mě navěky zůstane mým chlapcem!”

“Nezapomenu,” eptl mladík tie za Bruenorem, vcházejícím do tunelu. Na pai cítil Drizztovu dlaň.

“Kdy odchází?”

“Dnes večer. Doba je zlá, nemohl bych v klidu odpočívat.”

“A kam půjde?” Catti tuila, e jí stejně nic nevysvětlí.

Barbar obrátil zamylený zrak k tundře. “Domů.”

Odcházel s Regisem a dívka pokynula Drizztovi, aby zůstal. “Rozluč se s ním, nemyslím, e se jetě kdy vrátí.”

“Kam jinam by el ne domů?” Drizzt se domníval, e Wulfgarovo rozhodnutí ovlivnila zpráva o Heafstaagově spolku s čarodějem.

Díval se za ním s obdivem. “Musí urovnat nějakou soukromou záleitost.”

“Je v tom něco víc,” řekl Catti a drov na ni překvapeně pohlédl. “Pomýlí na nějaké nebezpečné dobrodruství,” vysvětlila krátce. nechtěla zradit barbarovu důvěru, počítala vak, e můe-li někdo najít způsob, jak mu pomoct, je to DoUrden.

“Má splnit něco, co je nad jeho síly.”

Drizzt hádal, co dívka naznačuje. “Kmenové věci jsou jeho věcí. Barbaři mají své zvyklosti a cizinci nejsou vítaní.”

“V tom má pravdu,” souhlasila Catti. “Jene jestli se nepletu, Wulfgar nesměřuje přímo domů. Má před sebou nějaký úkol či závazek - nikdy mi neřekl, o co se jedná. Vím jen, e je to něco nesmírně nebezpečného a i on se bojí, e na to sám nestačí.”

Drizzt hleděl do dálky přes hvězdnou pláň a přemýlel. Catti byla chytrá a vímavá, o jejím odhadu nepochyboval. Hvězdy se třpytily nad chladnou nocí, nebeská klenby objímala plochý kraj horizontu. Horizontu, jej zatím neruily ohně válečných armád.

Snad mu zbývá dost času.

  

Ač Cassiova proklamace během dvou dnů dosáhla i ta nejvzdálenějí města, do Bryn Shanderu přilo málo uprchlíků. Cassius na to spoléhal, jinak by byl nikdy nenabídl ubytování vem, co o ně poádají. Uvnitř zdí bylo dost prázdných budov, nebo Bryn Shander během roků ztratil něco ze své populace, a jetě město rezervovalo celou sekci pro cizí karavany, která byla nyní nevyuitá. Kdyby vak polovina obyvatel z ostatních komunit ádala o útočitě, těko by svůj slib mohl dodret.

Mluvčí byl klidný. Desetiměsttí byli tvrdí a s hrozbou invaze skřetů ili den co den. Potřebovali víc ne abstraktní varování, aby opustili své domovy. Soudrnost měst vpravdě neexistovala a sotva který vůdce města se bude namáhat s přemlouváním obyvatel, aby zanechali rybolovu a dali se na útěk.

Ukázalo se, e jedině Glensather a Agorwal se exponovali. K Branám Bryn Shanderu přiel téměř celý Východní Přístav a Agorwal měl za sebou něco méně ne polovinu Termalainu. Z arogantního Targosu, skoro stejně obranyschopného jako Bryn Shander, se donesly zprávy, e nikdo město neopustí. Větina termalainských rybářů se bála ekonomických potíí a odmítli se vzdát nejvýnosnějího měsíce z lovné sezony.

Nepřátelská rivalita mezi Caer-Konigem a Caer-Dinevalem vrcholila zároveň se sezonou. ádný z nich nechtěl být vůči soupeři v nevýhodě a města neopustil jediný člověk. Pro lidi z těchto komunit byli orkové vzdálenou hrozbou, a ní se budou muset nějak vyrovnat, a přijde, ale boj se sousedy bal aktuální, jeho brutální realita jim stála před očima kadý den.

Na západních odlehlých výspách leelo město Bremen. Bylo náruivě nezávislé, od nikoho nic neádalo, a na Cassiovu nabídku pohlíelo spí jako na důkaz převahy Bryn Shanderu. Dobrá medovina a Douganova Díra na jihu neměly v úmyslu utíkat do ohrazeného města ani vysílat bojovníky na pomoc v boji. Co se pstruhů týkalo, byli nejchudí, lovili na nejmením jezeře a nemohli si dovolit ani na čas opustit své čluny. Před pěti roky poslechli volání po jednotě, zúčastnili se boje proti barbarským vetřelcům, a ač utrpěli největí ztráty v bitvě, získali nejmíň.

Několik skupinek sem přitáhlo z Pustého Lesa, ale větina obyvatel tohoto nejsevernějího města dala přednost pobytu doma. Jejich hrdina ztratil tvář, i Muldoon ho viděl v jiném světle, a varování před nebezpečím přeel jako nedorozumění, nebo dokonce vykalkulovaný podvod.

Osobní zisky a tvrdohlavá pýcha zvítězily nad tím, co mělo regionu prospět, nebo větina lidí v Desetiměstí si pletla spojenectví se závislostí a područím.

  

To ráno po Wulfgarově odchodu se Regis vrátil do Bryn Shanderu, aby zařídil nějaké osobní záleitosti. Přítel z Pustého Lesa mu sem měl dopravit jeho cenný majetek, zůstával tedy ve městě a zoufale viděl, jak dny utíkají a nečiní se celkem ádné přípravy na válku. I po neslavné schůzi rady se stále drel naděje, e lidé si uvědomí blíící se zkázu a sjednotí se, ale nyní dával za pravdu trpaslíkům, e je lepí uzavřít se v dolech a alespoň přeít.

Částečně si tragédii kladl za vinu, protoe jednal nepředloeně a bezstarostně. Kdy tehdy s Drizztem vymýleli plán, jak s pomocí rubínu přinutit města ke sjednocení před barbarským útokem, trávili hodiny zkoumáním, jak bude který mluvčí reagovat, a váením, jakou cenu má pro alianci to které město. Tentokrát Regis prostodue věřil v lid Desetiměstí a v rubín v domnění, e s jeho pomocí zbývající pochybovače přesvědčí o nebezpečné situaci.

Zanedlouho vak pocit viny nadobro zatratil, nebo z měst přicházely nedůvěřivé a arogantní odezvy. Proč by měl lidi přesvědčovat trikem, aby se hájili? Jestli byli tak hloupí, e dovolili své pýe, aby přivodila jejich zkázu, proč by je měl zachraňovat?”

“Dostanete, co si zaslouíte!” pronesl nahlas s úsměvem, nebo si uvědomil, e zní pomalu tak cynicky jako Bruenor.

Otrlostí se vak pouze bránil bezvýchodné situaci. Doufal, e jeho přítel z Pustého Lesa dorazí brzo, nebo ho očekávalo útočitě v podzemí.

  

Ve třetím poschodí Krystal-Tirith seděl Akar Kessell na svém trůnu, prsty nervózně bubnoval na opěradlo a upřeně zíral na tmavou plochu zrcadla. Biggrin se opozdil se zprávou o výpravě posil. Poslední spojení, kdy ho doupě volalo, bylo podezřelé, na druhém konci mu nikdo neodpověděl, kdy se ozval. A teď ukazovalo pouze čerň a bránilo vem jeho pokusům, aby do místnosti nahlédl.

Kdyby bylo rozbité, byl by schopen vycítit posun v jeho vizi. tohle bylo mnohem záhadnějí, nebo něco, čemu nerozuměl, mu zablokovalo dálkové vidění. Ta nejistota ho znervóznila, měl dojem, e byl podveden či odhalen. Jeho prsty nepřestávaly podráděně bubnovat.

“Moná přiel čas k rozhodnutí,” navrhl Errtu ze svého obvyklého místa vedle trůnu.

“Jetě jsme nedosáhli plné síly!” namítl čaroděj. “Očekávám dalí skřetí kmeny a klan obrů. A barbaři nejsou připravení.”

“Vichni dychtí po boji,” zdůraznil Errtu. “Rvou se teď mezi sebou - zanedlouho byste mohl zjistit, e se vám armáda rozpadla!”

Kessell s ním souhlasil. Dret tolik různorodých kmenů pohromadě po dlouhou dobu bylo riskantní a nebezpečné. Moná by bylo lepí, kdyby se dali na pochod. Chtěl vak mít jistotu, chtěl, aby jeho voje byly co nejsilnějí.

“Co je s Biggrinem?” kvílel. “Proč neodpovídá na mé volání?”

Errtu ho drsně přeruil. “Činí lidé nějaké přípravy?”

Kessell ho ani neslyel, otíral si upocený obličej. Krystal a démon měli pravdu, měl do jeskyně vyslat méně nápadné barbary. Co si rybáři myslí, jestli objevili, e se v jejich oblasti usadila nezvyklá směsice netvorů? Kolik uhodli?

Errtu pozoroval Kessellovi úzkost s temným zadostiučiněním. Démon a krystal chtěli Kessella dostrkat k útoku okamitě potom, co Biggrinova hláení přestala docházet. Zbabělý čaroděj vak potřeboval ujitění, e počty jeho armády jsou neporazitelné, a stále otálel.

“Mám to vojsku oznámit?” Errtu předvídal, e hráze Kessellovi odporu se hroutí.

“Poli běce k barbarům a ke kmenům, které se jetě nedostavily. Řekni jim, e boj po naem boku jim přinese slávu vítězství! Ale ti, co se k nám nepřipojí, padnou naí rukou! Zítra vyrazí!”

Errtu okamitě odspěchal, aby si to Kessell snad jetě nerozmyslel. Zanedlouho tábořitěm bouřil nadený řev. Skřeti a obři vzrueně pobíhali, strhávali stany a balili výbavu. Na tento okamik se těili dlouhé týdny a nyní v horečných přípravách nemrhali časem.

Tuté noc nesmírná armáda Akara Kessella zruila tábor a vydala se na dlouhý pochod k Desetiměstí.

Ve zničeném doupěti verbegů sedělo kouzelné zrcadlo ve své tajné komoře - celé a nepokozené - pečlivě zakryté pokrývkou. Drizzt DoUrden se o ně dobře postaral.

Doslov

Běel pod jasným sluncem dne. Běel pod ztemnělými hvězdami noci a východní vítr mu vál do tváře. Dlouhé nohy ho neúnavně unáely mocnými kroky, jediné zrnko pohybu v iroiré planině. Po dny se Wulfgar nutil a k mezi své vytrvalosti, v běhu lovil i jedl a zastavoval, a kdy ho srazilo vyčerpání.

Daleko na jihu se jako jedovatý mrak páchnoucích výparů z Páteře světa valila vojska skřetů a obrů. mysli pokřivené vůlí krystalu chtěly jen zabíjet - chtěly jen vradit a ničit. Pro slávu a potěení Akara Kessella.

Pro třech dnech barbar narazil na stopy mnoha válečníků vedoucí jedním směrem. Na jednu stranu byl rád, e svůj lid nael poměrně snadno, ale jejich přítomnost mu potvrdila, e se shromaďují, fakt, který jetě víc podtrhl naléhavost jeho poslání. Pobízen spěchem znovu vyrazil.

Wulfgarovým nepřítelem na cestě nebyla únava, byla to osamělost. Během dlouhých hodin těce bojoval, aby své mylenky udrel v minulosti, zabýval se slibem, jsa si vědom, e čiré zoufalství by mohlo jeho odhodlanost zničit.

Měl pouze tuto jedinou anci. Nebyl z urozené krve a proti králi Heafstaagovy neměl ádné právo výzvy. A i kdyby ho porazil v souboji, nikdo z jeho lidu by ho za vůdce neuznal. Jediný způsob, jak mohl legitimně uplatnit svůj nárok na kmenové království, spočíval v hrdinském činu legendárních proporcí.

Spěchal k tému cíli, který před ním svedl mnoho rádoby králů do hrobu. A v erých stínech za ním pádil s lehkým, příznačným půvabem své rasy Drizzt DoUrden.

Bez ustání na východ k ledovci Reghed, k místu zvanému Podtání.

K doupěti Ingeloakastimiziliana, bílého draka, jemu barbaři dali jméno Smrtidech.

Kniha 3

21

Ledová hrobka

U paty nesmírného ledovce, skryté v malém údolíčku, kde se jedna ledová ostruha stáčela mezi rozeklanými nánosy a skalisky, bylo místo, jej barbaři Podtání. Horký pramen tu napájel malé jezero, jeho teplé vody neustále soupeřily s mrazem a ledovými krami. Jejich lidé odříznutí předčasnými sněhy, nebo e nemohli najít se stády sobů cestu k moři, tady nali útočitě, nebo i v zimních měsících byl dostatek pitné vody. A ohřáté výpary činily pobyt snesitelný, i kdy ne právě příjemný.

Ale teplo a pitná vody byly jen částí významu Podtání. Pod opálovou hladinou zamlených vod leely drahé kameny, zlato a stříbro - poklad, jen mohl soutěit s bohatstvím kdejakého krále tohoto odlehlého kusu světa. Kadý barbar znal pověst o bílém drakovi, větina ji vak pokládala za pohádky pro potěení dětí, nebo netvor se ze svého skrytého doupěte nevynořil po mnoho, mnoho roků.

Jene Wulfgar o něm věděl víc. Jeho otec v mládí náhodou zakopl o vchod do tajné jeskyně. Beornegar se mnohem později seznámil i s legendou, uvědomil si monou cenu objevu a celé roky sháněl kdejakou informaci o dracích, obzvlátě bílých dracích a o Ingeloakastimizilianovi.

Beornegar zahynul v bitce mezi kmeny dřív, ne se mohl pokusit poklad získat. il v zemi, kde smrt byla častým hostem, a byl dost moudrý, aby se o svou znalost podělil se synem. Tajemství s ním nezemřelo.

  

Wulfgar porazil Aegisovým tesákem srnku a posledních pár mil ji nesl k Podtání. Byl zde dříve u dvakrát, ale i tentokrát mu jeho zvlátní krása brala dech. Vzduch nad jezerem halily závoje par a plující kry se točily na mlhavé vodě jako loďstvo duchů. Obrovité balvany vech odstínů od luté a po tmavorudou byly pokryté tenkým povlakem ledu, jen zachycoval sluneční svit a odráel jiskřivé záblesky barev v překvapivém kontrastu k jednotvárné edi ledovcového splazu. Vládlo tu naprosté ticho, nebo celé okolí před nárazy větru chránily skály a ledovcové stěny.

Po otcově smrti se Wulfgar zavázal uctít jeho památku touto výpravou a splnit jeho sen. S pocitem úcty přistoupil ke břehu, a odsunuv vechny naléhavé záleitosti stranou, věnoval mu tichou vzpomínku.

K Podtání přicházeli válečníci z mnoha kmenů, kadý si s sebou nesl stejné naděje jako on. Nikdy se ádný nevrátil. A mladý barbar rozhodl, e on to změní. Vytáhl dýku a dal se do stahování kůe z poraené srny. První překákou, ji musel překonat. bylo samo jezero. Vody pod povrchem byly klamně teplé a příjemné, jene kadý, kdo se vynořil, v pár minutách umrzl na kámen.

Wulfgar čistě kůi stáhl, vypnul ji a začal sekrabovat silnou vrstvu podkoního tuku. Na malém ohni jej rozpustil do řídké pasty a nanesl ji na kadý palec svého těla a po zatuhnutí přidal dalí vrstvu. několikrát se zhluboka nadechl,a by se uklidnil a soustředil, uchopil válečné kladivo a sestoupil do vody.

Pod věčným závojem mlhy se voda zdála klidná, ale jak se brodil od břehu, cítil silný, vířivý proud horkého pramene. Podle vyčnívajícího převisu si určil přesný střed jezera. Tam se zhluboka nadechl a s důvěrou v otcovy instrukce nechal proud, aby jej vtáhl do vody. Chvíli sestupoval, pak ho uchopil hlavní tok a nesl ho k severnímu cípu jezera. I pod oparem byla voda neprůhledná, nutíc Wulfgara, aby se jí slepě svěřil s nadějí, e se dostane nad hladinu dřív, ne mu dojde dech.

Ne spatřil nebezpečí, byl od ledové stěny sotva pár stop. Připravil se na sráku, proud se vak náhle stočil a táhlo ho ní. ero ztemnělo do tmy, jak proplul skrytým otvorem pod ledem, jím stěí proklouzl, ač neoblomný tok mu neponechával ádnou volbu.

Plíce měl napnuté k prasknutí. Kousl se do rtu, aby zabránil ústům, aby se neotevřela a nepřipravila ho o poslední zbytky drahocenného kyslíku.

Byl smeten do irího tunelu, kde se hladina uklidnila a mohl vystrčit obličej z vody. Hladově lapal po vzduchu a proud ho neúprosně vlekl s sebou.

Jedno nebezpečí zdolal.

Tok se klikatil a stáčel a z dálky k němu dolehlo dunění vodopádu. Wulfgar se pokouel jízdu zpomalit, ale v ledem pokrytých, proudem vyhlazených stěnách nenael ádný úchyt. Začal se divoce zmítat, Aegisův tesák mu vyletěl z ruky, jak zoufale mátral p nějakém výstupku. Strop se nad ním vysoko zvedl do iroké jeskyně a před sebou viděl spád.

Pár stop za ním bylo několik silných ledových krápníků, je visely od stropu dolů, kam a dohlédl. Zde měl jedinou anci. Ne ho vodopád mohl strhnout, skočil dopředu a paemi krápník objemu. Rychle po něm klouzal dolů, nebo se zuoval, ale viděl, e se dolů k podlaze opět roziřuje, jako kdyby ze země narůstal jeho druh a uprostřed se setkali.

Na chvilku byl v bezpečí a uasle se rozhlíel. Vodopád zaujal jeho představivost. Z rokliny stoupala pára, dodávajíc scéně nadpřirozený ráz. Větina vod se řítila do úzké stre, která vypadala spí jako třicet stop hluboká trhlina. Kapky odstřikující kolem na vzduchu rychle tuhly, a jak naráely na podlahu, odskakovaly na vechny strany. nebyly jetě zmrzlé a usazovaly se rychle, kde dosedly, a vude kolem vodopádu byly podivně utvářené hromady jeatého ledu.

Aegisův tesák se přenesl přes vrchol a v pádu se zasekl do jedné z těchto soch, odstřikuje sprku úlomků. Wulfgar měl ruce stále prostydlé od ledového krápníku, ale rychle skočil ke kladivu je pevně přimrzalo, a silou je vypáčil z ledového sevření.

Pod sklovitým povrchem, jeho horní vrstvy kladivo v pádu odtíplo, zahlédl tmavý stín. Prohlédl si jej důkladněji a před děsivým pohledem ustoupil. Jeden z jeho předchůdců, perfektně zachovalý, byl očividně stren vodopádem a v rostoucím ledu skonal.

Na úvahy mu nezbýval čas. Jedna z jeho obav se nesplnila, nebo větina jeskynního stropu byla jenom pár stop pod povrchem a slunce si nalo cestu těmi částmi, je tvořil led. I nejmení paprsek se tisíceronásobně odráel od sklovitých stěn a podlahy a celá jeskyně vybuchovala v třpytivých záblescích světla.

Wulfgar cítil chlad, ale vrstva tuku ho dostatečně chránila. Tento díl nebezpečí přeije.

Někde před ním vak číhal drak.

Z hlavní komnaty se stáčelo několik tunelů vymletých proudem v dávných dobách, kdy vody sahaly vý. Pouze jeden byl dost velký, aby jím proel drak.

Wulfgar rozmýlel, zda by je neměl prozkoumat napřed a zjistit, jestli by neobjevil méně nápadnou cestu k doupěti. ale zář a lomené světlo a nespočetné střechýly. jeící se ze stropu jako dravcovy zuby, ho mátly a věděl, e kdyby tu zabloudil nebo promarnil čas a venku se setmělo, přiel by o světlo a teplota by poklesla pod hranici, kterou by přes vechnu otuilost nesnesl.

Uhodil kladivem o zem, aby z něj odstranil zbytky přisedlého ledu, a vydal se přímo do tunelu, o něm předpokládal, e ho zavede k Ingeloakastimizilianovi.

  

V největí z jeskyní drak zdravě spal vedle svého pokladu. Po létech samoty věřil, e ho nikdo nevyruí. Smrtidech se dopustil stejného omylu jako mnozí z jeho rodu, kteří si vyvolili doupě v ledu. Proudy vod, je umoňovaly vstup a únik z jeskyní, se během času sníily a drak byl chycen v křiálové hrobce.

Netvora těily roky honů za zvěří a lidmi. I za krátký čas své činnosti si vyslouil úctyhodnou pověst hrůzy a teroru. Draci vak, a obzvlátě ti bílý, jsou v chladném prostředí málokdy aktivní, po staletí mohou ít bez masa. Sobecká láska k jejich pokladům je můe donekonečna udrovat a ten Smrtidechův - ač malý v porovnání s hromadami cenností, je nahrabali velcí rudí a modří, kteří ili v mírnějích pásmech - byl největí ze vech doupat tundry.

Kdyby drak skutečně touil po svobodě, mohl se prolomit ledem jeskynního stropu. To povaoval za příli velké riziko, a tak spal a v blahých dračích snech přepočítával své mince a klenoty.

Dřímající plaz si plně neuvědomil, e svou nedbalostí na sebe přivolal netěstí. Odpočíval bez hnutí celé dekády.

Jeho dlouhý tvar se pomalu pokrýval vrstvičkou ledu, ten sílil, rostl, a jediným volným místem byl otvor před nestvůrnými chřípěmi, kde rytmické závany chrápavých výdechů led rozpoutěly.

Wulfgar obezřetně postupoval ke zdroji chrápání, a doel k bestii.

Hleděl na její nádheru, znásobenou třpytnou pokrývkou ledu, a prohlíel si ji s uctivým úasem. Vude kolem leely ojíněné hromady klenotů, ale Wulfgar od ní nemohl odtrhnout zrak. Nikdy neviděl takovou krásu, takovou ukázku důstojné síly.

Věřil, e bestie je bezmocně přimrzlá k zemi, pustil kladivo na zem a s respektem ji oslovil celým jménem. “Zdravím tě, Ingeloakastimiziliane!”

Světlomodré talíře očí se otevřely, jejich houcí plameny byly zřejmé i pod ledovým závojem. Jejich pronikavý ár Wulfgarem kubl.

Po krátkém oku nabyl sebedůvěru. “Neměj strach, mocný plaze,” prohlásil odváně, “jsem čestný válečník a za těchto neférových podmínek tě nemohu zabít.” Sue se usmál. “Mou touhu po krvi uspokojí tvé poklady!”

Barbar se dopustil kritického omylu.

Zkuenějí bojovník i rytíř cti by byl v této situaci ignoroval jakýkoli kodex cti, přijal těstěnu jako poehnání a zabil draka, kdy spal.

Jen málo dobrodruhů - i celé houfy dobrodruhů - poskytli drakovi, a měl jakou chtěl barvu, stejné ance, a ili,a by se tím mohli pochlubit.

I Smrtidech si v prvním úleku myslel, e je bezmocný, kdy se probral a viděl před sebou barbara. Mohutné svaly v ledovém krunýři zeslábly a nemohl zdolat příkrov ledového vězení. Kdy se vak Wulfgar zmínil o pokladu, mocný příliv energie odvál drakovu letargii.

Ve vzteku nael energii a s explozí síly, jako si barbar nedovedl ani představit, napjal svaly jako lana a kusy ledu létaly vzduchem. Celá soustava jeskyní se divoce otřásala a Wulfgar na ledu uklouzl a dopadl s uchnutím na záda. V posledním okamiku se odkulil stranou a vyhnul se pičatému ostří krápníku, jen se utrhl ze stropu.

Wulfgar se rychle postavil, ale kdy se obrátil, zíral na bílou rohatou hlavu, sníenou do roviny jeho očí. Drak protáhl mocná křídla, setřepávaje zbytky ledu, a moudré oči se zavrtaly do Wulfgara.

Ten se zoufale rozhlíel, kam by zmizel. Rozmýlel, jestli má vrhnout Aegisův tesák, ale bylo mu jasné, e příeru nemůe zabít jedním úderem. A co nejdřív přijde nevyhnutelný výdech.

Smrtidech svého nepřítele chvilku odhadoval. Jestli na něj dýchne, bude se muset spokojit se zmrzlým masem. Byl to vak drak, děsivý plaz, a věřil - a nebyl daleko od pravdy, e jej ádný člověk nemůe porazit.

Co jej zaráelo, byla rozloitost tohoto mue a zejména jeho magické kladivo, nebo vycítil jeho moc. Po celá staletí jej naivu udrela jeho opatrnost. Nedá se s tímto muem do souboje.

Ledový vzduch se hromadil v jeho plících.

Wulfgar slyel hvízdavý nádech a pudově odskočil stranou. Nevyhnul se docela nárazu, jen následoval - mrznoucímu vějíři neuvěřitelného chladu - ale jeho mrtnost a srnčí tuk ho udrely naivu. Přistál za balvanem ledu, nohy ho pálily a plíce ho bolely. Potřeboval okamik, aby se vzpamatoval, bílá hlava na dlouhém krku se vak zvedala do výky a úhel malé překáky neposkytoval ádnou ochranu.

Druhý výdech by nemohl přeít.

Vtom drakovu hlavu obestřel mrak temnoty a kolem barbara zasvitěl černý íp a pak druhý a se zadrnčením si za tou černou tmou nael cíl.

“Útoč, chlapče! Teď!” křikl Drizzt DoUrden ze vchodu jeskyně. Disciplinovaný barbar instinktivně svého učitele poslechl. S bolestivě staenou tváří vyrazil k divoce se zmítajícímu netvorovi.

Smrtidech házel hlavou ve snaze setřást elfovo kouzlo. Vřela v něm zuřivá nenávist, a potom dalí ihadlo ípu nalo svůj cíl. Touil zabíjet. Přestoe ho oslepila tma, jeho smysli byly skvělé - vycítil dropův směr a syčivě vydechl.

Drizzt vak byl zkuený v dračích taktikách. Přesně odhadl vzdálenost a síla smrtícího mrazu k němu nedosáhla. Wulfgar okamitě vyuil situace a Aegisův tesák s celou silou opět vrazil do bílých upin.

Drak bolestivě zamrkal. upiny ránu zdrely, ale drak se u člověka nikdy s takovou silou nesetkal a nestál o dalí úder. Otočil se, aby na nechráněného mladíka vypustil třetí dech.

Zadrnčel dalí íp.

Na zemi vedle Wulfgara se rozstřikoval proud krve a viděl, e černá koule tmy na okamik uhnula.

Drak řičel. Aegisův tesák znovu uhodil, jedna upina praskla a odlomila se. Pohled na obnaenou kůi v něm posílil naději na vítězství.

Smrtidech přeil mnoho bitev a tahle zdaleka nekončila. Věděl, e kouzelné kladivo ho můe váně zranit, a soustředil se na protiútok. Dlouhý ocas se vymrtil nad upinatá záda a Wulfgara, rozmáchnutého k úderu, naplno zasáhl. Místo Aegisova tesáku, zabořeného do dračího masa, byl vren snad dvacet stop do zmrzlé hromady zlatých mincí.

Jeskyně kolem něho vířila, zaslzené oči zvyovaly hvězdný odraz světla a Wulfgar upadal do bezvědomí. Jetě zaznamenal Drizzta s tasenými scimitary v prudkém výpadu a drakovu vztyčenou hlavu, namířenou k výdechu.

S křiálovou jasností upřel pohled na obrovitý krápník nad drakovou hlavou.

Drizzt byl téměř u bestie. neznal ádnou strategii proti tak mocnému nepříteli. Doufal, e odkryje nějakou slabinu, ne ho netvor usmrtí. Myslel, e Wulfgar z boje vypadl, e je nejspí mrtví, a udivilo ho, kdy koutkem oka zachytil nějaký pohyb.

Netvor jej postřehl také a dlouhý ocas vihl, aby jednou provdy zastavil dalí útok na svůj bok.

Ale Wulfgar ji hrál svou hru. S posledním vypětím síly, jeho byl schopen, se prudce zvedl a vyhodil Aegisův tesák vysoko do vzduchu.

Ocas dopadl a Wulfgar nevěděl, zda jeho zoufalý pokus uspěl. Měl dojem, e u stropu zahlédl světlý bok, ne se propadl do temnot.

Drizzt se stal svědkem jejich vítězství. Jako hypnotizován pozoroval tichý sestup obrovského krápníku.

Smrtidech slepý k nebezpečí se domníval, e kladivo vyrazil do vzduchu svým ocasem, a mávnul křídly. Příerné drápy předních tlap se roztáhly - vtom ledové kopí vjelo do dračích zad a přirazilo jej k zemi.

S černotou tmy kolem drakovy hlavy Drizzt neviděl jeho výraz, kdy umíral.

Slyel vak smrtelné lupnutí, kdy dlouhý krk sebou jako bič prudce trhl nazpět a praskl.

22

Krví nebo skutkem

Teplo ohně přivedlo Wulfgara k vědomí. Zamlený mozek nevnímal okolí a Wulfgar se zmateně vymotal z deky. Nevzpomínal si, e ji přinesl. Pak uviděl draka. Leel mrtvý pár stop od něho a ze zad mu trčel silný ledový krápník. Tmavý mrak se rozpadl a mladík asl nad přesností elfových zásahů, kdy cíl tonul v neprůhledné temnotě. Jeden íp vězel v levém oku a dvě černé střely mu čněly z tlamy.

Wulfgar natáhl ruku, aby nahmatal známou rukoje válečného kladiva. Nikde nic. Přemáhaje necitlivé nohy se postavil a horečnatě je hledal. A kam se poděl drov?

Ze sousední jeskyně slyel buení a ztuhle obeel zákrut. Drizzt stál na hromadě mincí a jeho Aegisovým tesákem z nich otloukal vrstvu ledu.

Elf chlapce spatřil a hluboce se před ním uklonil. “Buď zdráv, Bijce draků!” zvolal na pozdrav.

“I ty, drahý elfe,” zasmál se Wulfgar, astný, e drova vidí. “Ty jsi mne celou cestu sledoval.”

“Nebylo to tak daleko,” odvětil a odsekl z pokladu kus ledu. “V Desetiměstí byla nuda a nemohl jsem připustit, abys mě v naí soutěi předehnal! Deset a půl ku deseti a půl,” prohlásil se irokým úsměvem, “a draka si rozdělíme. Činím si nárok na polovinu.”

“Je tvá, a zasloueně,” souhlasil Wulfgar. “A půlka pokladu.”

Drizzt odkryl malý váček zavěený kolem krku na jemném stříbrném řetízku. “Pár perel,” vysvětlil. “Nepotřebuji ádné bohatství a pochybuji, e bych si odtud něco odnesl. Snad nějakou maličkost na památku.”

Probíral se částí hromady, z ní odstranil led, a zahlédl kameny posázenou rukoje meče, jeho mistrovsky opracovaný jílec představoval podobu ozubené tlamy lovící kočky. Nádherná práce Drizzta okouzlila a rozechvělými prsty vymanil zbraň z hromady zlata.

Scimitar! Zahnutá čepel byla ze stříbra s diamantovým ostřím. Drizzt jej pozvedl, napřáhl, unesen jeho lehkostí a perfektní vyváeností. “Tenhle je můj,” opravil se.

  

Jetě ne se Wulfgar setkal s drakem, uvaoval, jak se z bluditě jeskyní dostane ven.

“Proud vody je příli silný a římsa vodopádu příli vysoko. Tudy se nelze vrátit k Podtání,” přemýlel nahlas, ač věděl, e Drizzt by doel ke stejnému závěru. “I kdybychom se tím nějak protloukli, nemám u ádný tuk, aby nás ochránil před zmrznutím a vystoupíme z vody.”

“Já taky nemám ádnou chu vracet se stejnou cestou,” ujistil ho drov. “Díky své zkuenosti jsem na podobné situace připravený! Proto je tu dřevo na oheň a deka, do ní jsem tě zabalil. Měl jsem je v nepromokavém vaku. A také tohle.” Ukázal na třínohý hák a lehký, ale silný provaz kolem pasu. U také nael únikovou cestu.

Ukázal na malý otvor ve stropu. Aegisovo kladivo urazilo krápník i s kusem jeho loe. “Já bych nemohl hodit hák tak vysoko, pro tvé mocné pae to bude hračka.”

“Moná jindy. Jsem slabý jak kotě.” Barbar byl prve smrti blí, ne si uvědomoval, a vechen adrenalin spotřeboval v boji, take teď se chvěl chladem. “Mám ruce tak prostydlé, e v nich hák ani neudrím!”

“Tak začni běhat!” poručil drov nesmlouvavě. “Tělo se ti pohybem rozehřeje.”

Wulfgar se kolísavě dal do klusu kolem jeskyně, aby se mu rozproudila krev v končetinách. Po chvíli se krk ustálil a zanedlouho cítil, jak se mu vrací do těla teplo.

Po dvou pokusech hák proletěl otvorem a pevně se v ledu zachytil. Drizzt el první, mrtný drov po laně vpravdě vyletěl.

Wulfgar si naplnil taku bohatstvím a několika věcmi, co by mohl potřebovat. plhání mu moc nelo, drov mu vak shora asistovala Wulfgar se rozplácl udýchaně na sed, ne slunce zmizelo za obzorem.

Utábořili se u Podtání, pochutnali si na zvěřině a v teple výparů se astně natáhli k zaslouenému odpočinku.

Před svítáním ji byli na cestě k západu. Běeli spolu bok po boku dva dny, spěchali stejně rychle,jaké bylo tempo, je je přivedlo tak daleko na východ.

Dorazili ke stopám barbarských kmenů a oba věděli, e se musí rozloučit.

Wulfgar se sehnul a bedlivě stopy prohlédl. vzpřímil se a váně pokývl hlavou. “Měj se dobře, drahý příteli. Nikdy nezapomenu, co jsi pro mne učinil.”

“Ty také, Wulfgare. A tvé válečné kladivo děsí tvé nepřátele po vechny roky!” Odběhl, neohlédl se a smutně uvaoval, jestli svého velikého společníka jetě někdy uvidí - ivého.

  

Kdy Wulfgar v dálce rozeznal velké tábořitě, odloil svou netrpělivost, zastavil se a přemýlel. Rozebíral své pocity a váil budoucnost sebe i svého kmene. Před pěti roky nesl pyně standartu Losů, pochodoval k podobnému shromádění, zpíval Píseň Temposovi a dělil se o nápoj s mui, kteří s ním li do boje a snad zahynuli. Tehdy měl na bitvu jiný náhled, pokládal ji za slavnou zkouku válečnické odvahy.

“Nevědomá divokost,” zamumlal,kdy si představil, jak byl tehdy nevinně hloupý. Nabyl zkueností a jeho názory se radikálně změnily. Proel výukou Bruenora a Drizzta, stali se jeho přáteli, osvětlili mu sloitosti světa a naučili ho vidět jednotlivce tam, kde dřív vnímal jen masy nepřátel. Donutili ho, aby si uvědomil následky svých činů.

Hořklo mu v ústech při představě kmenů, vrhajících se do nového výpadu proti Desetiměstí, a otřásl se odporem, e jeho hrdý lid by měl jít do války zároveň se skřety a obry.

Blíil se k táboru a neulo mu, e nikde neviděl ceremoniální sál Hengorotu. Ve středu ohni stály řady malých stanů, kadou značily standarty přísluného kmene a podle nich usoudil, e tu byly téměř vechny. Jejich síly vak byly sotva víc ne polovinou počtů před pěti lety. Drizztovo prohláení, e se barbaři dosud nevzpamatovali z masakru u Bryn Shanderu, bylo bolestně přesné.

Dva stráci mu vyli vstříc. Nepokusil se svůj příchod tajit a teď poloil Aegisův tesák k nohám a zvedl ruce na důkaz, e jeho úmysly jsou čestné.

“Kdo jsi, e přichází k Heafstaagova poradě bez doprovodu a bez pozvání?” Stráce si Wulfgara obezřetně měřil - jeho zbraň a mocná postava na něho zapůsobily. “Ty nevyhlíí jako ebrák, bojovníku, my tě vak neznáme.”

“Jistě mne zná, Revjaku, synu Jorna Rudého,” usmál se Wulfgar, poznávaje v mue soukmenovce. “Jsem Wulfgar, syn Beornegara, válečníka z kmene Losa. Ztratil jsem se před pěti roky, kdy jsme pochodovali proti Desetiměstí,” vysvětlil. Opatrně volil slova, aby se vyhnul zmínce o jejich poráce. Barbaři se vystříhali hovoru o takových bolestivých událostech.

Revjak si ho se zájmem prohlíel. Přátelíval se s Beornegarem a pamatoval si na jeho mládě. Počítal roky, srovnávaje hochův věk, kdy ho viděl naposledy, se vzhledem urostlého mladíka. Ujistil se, e podoba byla víc ne náhodná. “Vítej domů, mladý válečníku!” pozdravil ho vřele. “Vypadá dobře!”

“Měl jsem se vskutku dobře. Viděl jsem mnoho velkých a podivných věcí, zail vzruující dobrodruství a naučil se mnohé moudrosti. Mám co vyprávět, nyní vak nemám čas na povídání. Chci se setkal s Heafstaagem”

Revjak přikývl a ochotně ho vedl kolem řad ohni. “Král bude rád, e ses vrátil.”

“Ani bych neřekl,” pomyslel si Wulfgar.

  

Ne doli ke středu tábořitě, táhl se za nimi zvědavý dav. Revjak napřed vstoupil sám do stanu, aby Wulfgara ohlásil, a za okamik se vrátil s královým svolením, e ho přijme.

Wulfgar zvedl Aegisův tesák na rameno, ale nehnul se k cípu stanu, jej pro něj Revjak otevřel. “Co chci říct, se musí projednat otevřeně před vemi lidmi,” pronesl hlasitě, aby ho i král zřetelně slyel. “A Heafstaag přijde ke mně!”

Po těchto vyzývavých slovech to v davu zaumělo, nebo zvěst, je se mezi divochy ířila, neříkala nic o tom, e by syn Beornegara pocházel z královského rodu.

Heafstaag vyel přes stan. Pár stop před vyzývatelem zůstal stát s hrdě vypjatou hrudí a jediné oko se na něj ohnivě upřelo. Dav utichl v předtue, e nelítostný král drzého mládence ihned zabije.

Wulfgar hrozivý pohled opětoval, neustoupil ani o píď. “Jsem Wulfgar,” zvolal pyně,” syn Beornegara a jeho otce neorná. Válečník kmene Losa, co bojoval v bitvě o Bryn Shander. Vládce Aegisova tesáku, Nepřítele obrů,” podrel skvělé kladivo před sebou, Přítel trpaslicích řemeslníků a ák stopaře z Gwaeronu. Bijce náčelníka ledních obrů, Biggrin.” Na vteřinu se odmlčel, oči se zúily mladistým úsměvem, zvyujícím napětí dalího prohláení. Kdy se ujistil, e má plnou pozornost davu, pokračoval. “Jsem Wulfgar, Drakobijce!”

Heafstaag zamrkal. ádný ivoucí mu z celé tundry si nečinil nárok na takový výsostný titul

“Vyaduji si Právo výzvy,” zavrčel mladík tichým výhruným tónem.

“Zabiju tě!” odpověděl Heafstaag s předstíraným klidem. Nebál se ádného mue, viděl vak před sebou Wulfgarova mocná ramena a provazy svalů. Král neměl v úmyslu riskovat své postavení - čekalo ho zřejmé vítězství nad desetiměstskými rybáři. Kdyby se mu podařilo podrýt věrohodnost vyzyvatele, potom by lidé boj nikdy nedovolili. Přinutili by chlapce, aby se výzvy vzdal, nebo jinak by ho na místě usmrtili. “Jakou pokrevní linií chce svou výzvu podepřít?”

“Nemluvíme tu o mé krvi, ale o krvi mého lidu,” opáčil Wulfgar. “Na kývnutí čaroděje chcete lid vést do války!” Pozorně naslouchal zvuku davu, aby odhadl souhlas či nesouhlas s jeho obviněním. “Chcete jej přinutit, aby pozvedl zbraně ve vojsku skřetů a obrů!” Nikdo se neodváil protestovat nahlas, ale Wulfgar vycítil, e mnoho válečníků s nadcházející bitvou potají nesouhlasilo. To vysvětlovalo, proč tu nebyl slavnostní sál. Heafstaag byl chytrý, věděl, e potlačený hněv při takových slavnostech snadno vybuchl do ničivých rozměrů.

ne mohl král odpovědět slovem či zbraní, vloil se od sporu Revjak. “Beornegarův synu,” řekl pevně, “zatím sis nevyslouil ádné právo, abys bral v potaz královu vládu. Otevřeně jsi vyhlásil výzvu. Zákony tradice přikazují, abys svou ádost oprávnil krví nebo skutkem!”

Revjakova slova zněla napjatě a mladík tuil, e otcův starý přítel zasáhl,a by zabránil neoficiální, neuznávané arvátce. Musel věřit, e mladý mu zákon uspokojí. Vycítil, e i ostatní doufají, e k výzvě opravdu dojde.

Wulfgar napřímil ramena a sebevědomě se na svého protivníka usmál. Rostoucí důkaz, e lid Heafstaagovy nečestné pohnutky následoval jen proto, e nebylo vyhnutí, mu dodával sílu. Jeho kmen neměl jediného mue, který by jednookého krále mohl podle vech pravidel vyzvat a porazit.

“Skutkem” řekl vyrovnaným hlasem. Nespoutěje oči z Heafstaaga, strhl si ze zad stočenou pokrývku a vytáhl dva předměty, je se podobaly otěpům. Hodil je na zem před krále.

Ti, kteří je mohli vidět, sykli úasem, dokonce i otrlý Heafstaag zbledl a o krok ustoupil.

“Výzva nemůe být odmítnuta!” vykřikl Revjak.

Rohy bílého draka!

  

Chladný pot na Heafstaagově obličeji prozrazoval jeho napětí. Seděl a pečlivě letil svou ohromnou sekeru. “Drakobijce!” bafl nepřesvědčivě k praporečníkovi, jen právě vstoupil do stanu. “Nejspí zakopl o spícího červa!”

“S prominutím, ctěný králi,” řekl hoch. “Revjak mne posílá, abych vám vyřídil, e je čas.”

“Dobře!” uplivl Heafstaag a palcem zkouel ostří lesknoucí se zbraně. “Naučím toho kluka respektovat svého krále!”

Válečníci Losa utvořili kolem zápasitě kruh. Byla to věc Heafstaagova kmene, proto ostatní zvědavě přihlíeli z uctivé dálky. Vítěz nad nimi nebude vládnout, ale bude králem nejmocnějího a dominantního kmene z celé tundry.

Revjak vstoupil do kruhu mezi oba soky. “Ohlauji Heafstaaga, krále kmene Losa!” zvolal a přednesl dlouhý seznam králových hrdinských činů.

Během přednesu se králi vrátila sebedůvěra, ač ho mátlo a navztekalo, e Revjak ho ohlásil prvního. Zaloil si ruce na mocné boky a výhruně se rozhlíel po nejbliích divácích a uchechtl se, kdy se jeden po druhém dali na ústup. Zkouel svou zastraovací taktiku i na soupeři, ale na toho neplatila.

“Ohlauji Wulfgara, syna Beornegara, vyzývatele trůnu kmene Losa!” Wulfgarův seznam ovem zabral mnohem méně času. Ohláení posledního činu jej vak přivedlo do rovnováhy s královým.

“Drakobijce!” křikl Revjak a uctivě naslouchající, tichý dav se zavlnil zkazkami o drakově záhubě, ač zatím nikdo nevěděl, co se vlastně odehrálo.

Revjak na soupeře pohlédl a vystoupil z kruhu.

Začínal boj o čest.

Obezřetně, číhavě krouili kolem zápasitě, pátrajíce po náznaku slabiny. Wulfgarovi neula králova netrpělivost - obvyklá vada barbarských válečníků. Jednal by stejně, nebýt Drizztových nemilosrdných lekcí. Tisíc zahanbujících facek plochou stranou drovových scimitarů mu vtlouklo do hlavy, e první úder nebyl zdaleka tak důleitý jako poslední.

Konečně Heafstaag sykl a vyřítil se vpřed. Wulfgar hlasitě zavrčel a naznačil, e se výpadu postaví přímo. V posledním momentě odstoupil a Heafstaag, taený setrvačnou rychlostí těké zbraně, klopýtal mimo něj a  do řad přihlíejících.

Jednooký král se rychle vzchopil a útočil znovu - a vztekle, říkal si Wulfgar. Heafstaag kraloval dlouho a bojoval v nespočetných bitvách. Kdyby se byl nenaučil, jak přizpůsobit bojovou taktiku, byl by u dávno zabit. znovu se vrhal na Wulfgara a vypadal, e se u takřka neovládá. Kdy mu vak Wulfgar odstoupil z cesty, shledal, e veliká sekera na něho čeká. Král úhyb předvídal, mávl sekerou a na Wulfgarově pai se objevila rána od ramene k lokti.

Mladík ihned reagoval, vystrčil kladivo v obraně před sebe, aby odradil následné útoky. Do rozmachu nedal mnoho váhy, přesně zamířil a mocné kladivo Heafstaaga o krok odrazilo. Vyuil toho, aby se podíval na zraněnou pail Mohl klidně pokračovat.

“Počíná si dobře,” vrčel král a rozkročil se na pár kroků od soka. “Byl bys mé řady skvěle posílil. koda, e tě musím zabít!”

Sekera se v oblouku zableskla, údery prely jeden za druhým v divokém náporu, který měl boj rychle ukončit.

Jene ve srovnání s vírem Drizztových čepelí se sekera hýbala zpomaleně. Wulfgar neměl potíe útoky odráet, sem a tam i vyrazil s odměřeným výpadem, je bouchl do Heafstaagovi iroké hrudi.

Králův obličej rudl únavou a marnou snahou.

Umdlévající protivník se se ví silou vrhne vpřed,” opakoval drov během týdnů výcviku. “Ale jen zřídka se hne ve zřejmém směru, ve směru, o něm předpokládá, e ho bude čekat!”

Wulfgar napjatě pozoroval, kdy k tomu bodu dojde.

S poznáním, e nemůe prolomit zručnou obranu mladého mrtného soka, zpocený král zvedl velikou sekeru nad hlavu a s divokým jekem zaútočil. Wulfgarovy reflexy byly vybrouené do nejvyí bojové kondice a přehnaný útok mu napověděl, aby čekal na změnu ves směru. Zvedl Aegisův tesák, jako by se chystal dorazit předstíraný útok, ale otočil drení, jak se sekera sniovala od králova ramene a přela v nízký boční rozmach.

S důvěrou v trpaslíkovu kouzelnou zbraň přesunul přední chodidlo dozadu a stočil se, aby potkal letící ostří s podobně skloněným ostřím Aegisova tesáku.

Hlavy obou zbraní o sebe třeskly s neuvěřitelnou silou. Heafstaagova sekera se králi roztřítila v rukou a prudké vibrace ho srazily na záda.

Aegisův tesák nijak neutrpěl. Wulfgar by byl mohl snadno přiskočit a dobít krále jedinou ranou.

Revjak napětím zatínal pěsti, očekávaje Wulfgarovo vítězství.

“Nikdy si neple čest s pitomostí!” lál mu Drizzt po jeho nebezpečném jednání s drakem. Wulfgar vak chtěl tímto soubojem získat mnohem víc ne vedení svého kmene, chtěl, aby na vechny svědky učinil nehynoucí dojem. Pustil kladivo a nabídl Heafstaagovy zápas za stejných podmínek.

Barbarský král děkoval své těstěně. Skočil k Wulfgarovi, objal ho paemi a pokusil se ho povalit zády k zemi.

Wulfgar se naklonil dopředu, nohama se pevně zapřel a těímu mui úmysl znemonil.

Zuřivě po sobě chňapali, zasazovali i prudké rány a pak byli u sebe tak blízko, e údery ztratily smysl. Oči obou byly napuchlé, modřiny a odřeniny na obličejích a prsou se mnoily.

Heafstaag se zdál unavenějí, mohutná hruď sípavě touila po kyslíku. Teď drel Wulfgara kolem pasu,a by ho trhem sloil.

Wulfgar se obrnil proti kopancům do kotníků, je by měly následovat, ale nepřily. Pak se jeho dlouhé prsty sevřely po stranách královy hlavy. Klouby zbělely, obrovité svaly paí a ramen se napjaly. Tlačil je k sobě.

Heafstaag věděl, e je v úzkých, nebo Wulfgarův stisk byl mocnějí ne stisk ledního medvěda. Král divoce bojoval, ohromné pěsti buily do mladíkových nechráněných eber v naději, e zlomí jeho smrtonosné soustředění.

Wulfgarovu mysl pobízela Bruenorova poučka. “Mysli na lasičku, chlapče. Nevímej si malých ran, ale nikdy, nikdy je nepus, kdy je u jednou pevně drí!” Svaly na krku, zádech a ramenou vystoupily a jednooký král klesal na kolena.

Heafstaaga děsila síla jeho sevření, tahal a drásal jeho pae v marné snaze sevření uvolnit.

Wulfgar věděl, e pomalu zabíjí jednoho ze svého vlastního kmene. “Vzdej se!” křikl na něho, hledaje přijatelnějí východisko.

Pyný král mu odpověděl dalí ranou pěstí.

Wulfgar obrátil oči k nebesům. “Nejsem jako on!” ječel bezmocně v touze po ospravedlnění kadému, kdo slyel. Zbývala mu jediná cesta.

Obrovitá ramena zrudla návalem krve. Viděl, e hrůza v sokových očích přechází v neporozumění. Slyel praskání kosti, cítil, jak lebka pod jeho rukama povoluje.

Revjak měl pak vstoupit do kruhu a oslavit nového krále kmene Losa.

Ale tak jako vichni kolem stála brada mu klesal úasem.

  

Poháněn studenými závany větru za zády spěchal Drizzt přes poslední míle k Desetiměstí. V tée noci, kdy se odloučil od Wulfgara, zahlédl zasněený vrchol Kelvinovy mohyly. Pohled na domov ho povzbudil k jetě rychlejímu tempu a kdesi v podvědomí ho hryzlo tuení, e něco není v pořádku.

Lidské oko by to nikdy nepostřehlo, ale ostrý noční zrak drova to konečně roztřídil - na jih od hory zastíral nízké hvězdy nad obzorem oblak dýmu. A druhý, mení, o něco jiněji.

Zůstal stát. Přivřel oči, aby si byl jist, e hádal správně. Potom vykročil, potřeboval čas promyslet si cestu, kterou by se měl ubírat, protoe Caer-Konig a Caer-Dineval hořely.

23

V obleení

Flotila Caer-Dinevalu křiovala nejjinějí vody Lac Dinnesheru. Vyuívala výhod otevře-ných oblastí, kdy lidé z Východního Přístavu utekli do Bryn Shanderu.

Kongské lodě lovily na svých úsecích při severních březích. Oni první viděli blíící se zkázu.

Jak hněvivé roje včel se Kessellovi odporná armáda přehnala právě kolem severního ohybu Lac Dinnesheru a valila se dolů průsmykem Ledového větru.

“Kovy na palubu!” zvolal Schermont i ostatní kapitáni, jakmile se vzpamatovali ze oku. I tak věděli, e se nemohou dostat zpět včas.

Vedoucí oddíl skřetí armády vtrhl do Caer-Konigu.

Mui na vodě viděli lehající plameny a slyeli ílený řev krveíznivých nájezdníků.

Slyeli bolestný křik svých příbuzných.

eny, děti a staří lidé se jim nemohli postavit na odpor. Prchali. Utíkali jako o ivot. A skřeti je honili a zabíjeli.

Lidoraví obři a ostatní obři napadli přístavy, nelítostně rozdrtili těch pár lidí, co mávali zoufale k lodím, neboje zatlačili do ledově studených vod.

Obři nesli obrovské pytle, a jak se udatní rybáři blíili k přístavu, jejich loďstvo bylo bombardováno a ničeno kameny.

Část skřetů se vlévala do města, hlavní tělesa armády je obela a pokračovala k Caer-Dinevalu. Zdejí obyvatelé ji viděli kouř, slyeli křik a byli na útěku do Bryn Shanderu. Někteří se rozběhli do doků a prosili bohy, aby se jejich mui vrátili.

Dinevalská flotila sice chytila dobrý vítr, ale měla před sebou dlouhou plavbu přes míle vodní hladiny. Pozorovali houstnoucí sloupy kouře nad Caer-Konigem a věděli, e jejich spěch je zbytečný, i kdy se plachty nadýmaly větrem. A pak se hrozivý černý mrak vyvalil ze severního předměstí Caer-Dinevalu.

Schermont učinil chrabré rozhodnutí. Smířil se se zkázou vlastního města a nabídl pomoc sousedům. “Nemůeme domů!” křičel na kapitána nejblií lodi. “Poli to dál! Jedeme na jih!

Dinevalské doky jsou zatím volné!”

  

Z předního valu hradeb Cassius, Glensather, Agorwal a Regis s hrůzou pozorovali hrozivou armádu, valící se ze dvou zničených měst a dohánějící dinevalské uprchlíky.

“Cassia, otevřete brány!” volal Agorwal. “Musíme jim pomoct! Nikdy se sem nedostanou, jestli pronásledování nezpomalíme!”

“Ne!” odmítl Cassius střízlivě, jsa si vědom své odpovědnosti vůči městu. “Potřebujeme kadého mue na hradbách. Boj na rovině s takovou záplavou je předem ztracený. Města na Lac Dinnesheru budou stejně zničena.”

“Jsou úplně bezmocní!” vzepřel se Agorwal. “Co jsme za lidi, e nemůeme zachránit své obyvatele? Co nám dává právo schovat se za hradbami a dívat se, jak je vradí?”

Cassius zavrtěl hlavou. Bude bránit Bryn Shander.

Potom se vak z průsmyku Bremenské cesty vyrojili uprchlíci z neohrazeného Termalainu, hystericky vyplaení dýmem hořících měst.

Před očima měli snad tisíc běících lidí. Cassius podle vzdálenosti a jejich rychlosti odhadl, e se seběhnou na rozlehlém poli pod severními branami města.

Tam je skřeti pochytají.

“Jděte,” vybídl Agorwala. Bryn Shander si mohl stěí dovolit tyto mue ztratit, ale bez jejich zásahu pole zakrátko zrudne krví en a dětí.

Agorwal vedl své chrabré mue dolů severovýchodní cestou a hledali nejpříhodnějí obrannou pozici, kde by se mohli udret. Zvolili si malý hřeben, spí vrcholek tam, kde se cesta mírně svaovala. Narychlo vykopali cosi jako zákopy, připravení bojovat a zemřít. Čekali, a se kolem přeenou poslední ze zoufalých, křičících uboáků, kteří u ani nedoufali, e se jim podaří dosáhnout města dřív, ne je skřeti doenou.

S lidskou krví v chřípích byli nejrychlejí z běců vetřelecké armády posledním opozdilcům v patách - byli mezi nimi ponejvíc matky, nesoucí v náručí děti. Upřeni na blízké oběti, zrůdy ani netuily, e jsou v obklíčení.

Potom u bylo pozdě.

Stateční termalaintí mui je zachytili v kříové palbě luků a pak je zuřivě napadli bojovníci s meči v čele s Agorwalem. Bojovali beze strachu, přijali svůj osud a vypořádali se s ním. Tucty netvorů leely v jejich stopách a s kadou minutou jich padlo, víc, kdy rozlícení válečníci pronikli do jejich řad.

Bylo jich vak nekonečně vloho. Sotva jeden skřet padl, na jeho místo se drali dva dalí. Mui z Termalainu byli zanedlouho jak ostrůvek v moři skřetů.

Agorwal se ocitl na zvýené výspě a ohlédl se k městu. Prchající eny byly dost hluboko v poli, ale byly pomalé. Kdyby jeho mui protrhli řady a utíkali, dohnali by je jetě pod svahy Bryn Shanderu. S monstry přímo za zády.

“Musíme Agorwalovi pomoct,” ozval se Glensather. Tentokrát se mluvčí nedal zviklat.

“Agorwal své poslání splnil,” odvětil rázně. “uprchlíci dosáhnou brány. Nebudu posílat mue ven na smrt! I kdyby dole na rovině stála celá síla desetiměstských vojsk, nebyli by schopni tohoto nepřítele v ádném případě porazit!” Moudrý Cassius věděl, e s Kessellem nemohou vést vyrovnaný boj.

Laskavý Glensather vyhlíel sklíčeně. “Vezměte nějaký ik dolů, a vyčerpaným enám pomohou v konečném výstupu,” svolil nakonec.

Agorwalovi mui byli pod těkým nátlakem. Mluvčí z Termalainu se podíval zpátky - eny a děti byly v bezpečí. Zaostřil zrak na vrchol hradeb, odkud Cassius s ostatními mohli vidět jeho osamocenou postavu. Na tu dálku je nemohl mezi davy přihlíejících, co lemovaly hradby, rozeznat. Agorwal jim zasalutoval. Spokojeně se usmíval, kdy se otočil a vyrazil ke svým vítězným houfům, aby se k nim připojil v nejlepím okamiku.

Regis s Cassiem pozorovali, jak se přes ně přelila černá záplava.

Těké brány pod nimi s třeskem zapadly. Poslední z uprchlíků byli uvnitř.

  

Zatímco Agorwalovi mui zvítězili na poli cti, jediná vojska, je se s Kessellovou armádou utkala a přeila, byli trpaslíci. Klan ze Síně mitrilu strávil dny vynalézavými přípravami na invazi, ale téměř by je byla minula.

Kesselllovu armádu drelo v poslunosti, neslýchané mezi tolika různými a sočícími kmeny, jeho kouzlo. Měla přímé a přesné plány, čeho má v prvním výpadu docílit. Trpaslíci v nich nefigurovali.

Bruenorovi chlapci vak měli jiné plány. Neměli chu se pohřbít v dolech, ani by předtím neuali pár skřetích hlav a nerozmlátili sem tam nějakou obří čéku.

Několik vousatých chlapíků se vyplhalo na jiní cíp jejich údolí, a kdy kolem nich táhl roztrouený okraj ďábelské armády, trpaslíci je drádili výzvami a kletbami. Uráek ani nebylo třeba. Ze veho ivého na světě orkové a skřeti nenávidí nejvíc trpaslíky a Kessellův přímočarý plán se jim vypařil z hlavy pouhým pohledem na Bruenora a jeho druhy. Vdy dychtící po trpasličí krvi, část se jich odtrhla od hlavního proudu.

Trpaslíci je nechali dojít blízko, vábili je proklínáním jejich matek a po praprababičky, jak se přehoupli přes skalnatou římsu a dolů přes strmý svah.

“Pojďte si pohrát, pitomečci,” řehtal se Bruenor a zmizel z dohledu. Ze zad si strhl lano. Vymyslel si jeden malý trik a nemohl se dočkat, a jej vyzkouí.

Skřeti vtrhli do údolí. Počtem trpaslíky nejméně čtyřikrát převyovali a za sebou měli asi dvacítku vzteklých obrů.

Netvoři neměli anci.

Řítili se na trpaslíky i těmi nejstrmějími úseky k úzkým, ikmým římsám na skalní stěně, je se kříily před početnými vchody do jeskyní. Místo bylo jako stvořené pro přepad, ale přihlouplí skřeti, rozvánění blízkostí nenáviděných nepřátel, je bez ohledu na nebezpečí následovali.

A byla větina monster na římse a zbytek vstupoval do údolí, první pas spadla. Catti stála nachystaná v pozadí jednoho tunelu u páky. Na znamení ji stáhla a tím se uvolnila zaváka na hřebeni. Tuny kamení a těrku padaly na ocas zástupu nestvůr a ti, které lavina nezasypala, zjistili, e cesta je pohřbená, uzavřená jakémukoli pokusu o únik.

Kue drnčely ze skrytých těrbin a výklenků a houf trpaslíků vyrazil do bitky s vedoucími skřety.

Bruenor s nimi nebyl. Ukryl se kousek nad stezkou a pozoroval rozváněné skřety probíhat kolem. Byl by na ně mohl vyrazit, ale těil se, a se v dosahu objeví větí kořist, obři. Lano u pečlivě odměřil a uvázal. Smyčku si přehodil kolem těla a od pasu vytáhl dvě vrhací sekery.

Byl to riskantní nápad, nejnebezpečnějí, co kdy zkouel, a tvář protnutá úsměvem svědčila o radostném vzruení. Stěí potlačil hlasitý chechot, kdy se na úzké stezce zrádné římsy objevili dva obři.

Vyskočil z úkrytu a po překvapených netvorech metl obě sekery. Shýbli e a zásahu se vyhnuli, vrené zbraně vak byly jen trikem.

V tomto útoku pouil za zbraň své vlastní tělo.

Zaskočení a uhýbající obři byli vyvedeni z rovnováhy, plán skvěle vycházel - oba vetřelci kolísali. Bruenor napnul svaly podsaditých nohou, skočil do vzduchu a vrazil do nejblií stvůry, je narazila do svého druha.

A vichni tři padali přes okraj kolmého útesu.

Jednomu z obrů se podařilo sevřít obrovitou pracku kolem trpaslíkova obličeje. Bruenor do ní kousl a netvor ji stáhl. Na vteřinu byli padajícím klubkem máchajících paí a nohou, pak Bruenorův provaz dosáhl své délky a roztřídil je.

“Hezký přistání, hoani,” volal za nimi, kdy se jeho pád zastavil. “Dejte těm skalám dole pěknou pusu!”

zatímco e jeho bezmocné oběti řítily k záhubě, zpáteční kyv lana ho spustil ke spodnějímu výstupku se vchodem do achty. Několik skřetů výjev pozorovalo s vykulenýma očima. Teď viděli v provazu jedinou monost, jak se dostat rychle ke vchodu, a začali po ně překotně plhat dolů.

Bruenor s tím počítal. Skřeti nechápali, proč je lano v jejich rukou tak kluzké.

Dovtípili se, kdy se trpaslík objevil na spodním výstupku e zapálenou pochodní v jedné ruce a lanem ve druhé.

Na naolejovaném konopí vyskočily plameny. Nejhořejímu vetřelci e povedlo zachytit se římsy, zbytek se vydal na cestu za obry. Jeden fatálnímu pádu téměř unikl, kdy těce přistál vedle Bruenora. Ne se vzpamatoval, trpaslík ho skopl dolů.

spokojeně si prohlíel výsledky svého nápadu as ohlasně pokývl hlavou. Ten trik stál za to, musí si jej pamatovat. Rozjařeně tleskl a vběhl do achty, sklánějící se dozadu k vnitřním chodbám.

Trpaslíci na horní římse bojovali v ústupovém manévru. Nechtěli se s vetřelci utkat ve smrtelném boji venku, lákali je do tunelů. A ti, běsnící touhou po krvi, je pohřbila vechny zbytky rozumu, je následovali v domnění, e je tlačí do kouta.

U zanedlouho několik tunelů řinčelo nárazy meče o meč. Trpaslíci pozvolna ustupovali, vedouce netvory do konečné pasti. Odněkud z nitra dolu se ozval ječivý zvuk trubky a trpaslíci se jako jeden vymanili ze arvátky a pádili pryč.

V přesvědčení, e nepřátele porazili, se obři i skřeti zastavili, vítězně hulákali a potom se rozběhli za trpaslíky.

Hluboko v dolech se sklopilo několik pák. Past spadla a vechny příchodové tunely se zřítily. Země se otřásala pod dopadem tun kamene a celá vnějí strana srázu se utrhla a zřítila se dolů.

Jen netvoři v čele útočníků přeili. Byli ohlueni, dezorientovaní, oslepení prachem a pro čekající trpaslíky se stali snadnou kořistí.

I lidé ve vzdáleném Bryn Shanderu byli obrovitou lavinou otřeseni. Seběhli se na severní hradby, odkud zděeně pozorovali mračna prachu.

Věřili, e trpaslíci zahynuli.

Regis věděl své. Záviděl jim bezpečné vězení ves pleti chodeb a jeskyní. V okamiku, kdy uzřel dým nad Caer-Konigem, si uvědomil, e čekání na přítele z Pustého Lesa ho připravilo o monost úniku.

Teď bezmocně a beznadějně pozoroval černou masu táhnoucí k Bryn Shanderu.

  

Jakmile zjistily, co se děje, vydaly se flotily na Maer Dualdovu a Rudých vodách do domovských přístavů. Jejich rodiny byly prozatím v bezpečí. Termalaintí rybáři nali své město oputěné a nezbylo jim, ne vydat se znovu na vodu a doufat, e jejich spoluobčané se dostali do Bryn Shanderu nebo jiného útočitě, nebo na vlastní oči viděli, e se severní křídlo Kessellovi armády valí přes pole k jejich městu.

Targos se svým ohrazením byl jediným druhým městem, je mělo naději se proti nesmírné armádě bránit, a pozvalo termalainské lodě, aby přistály v jeho docích. A mui připravení o své domovy přijali pohostinství svých zapřisáhlých nepřátel. Proti netěstí, je na města dopadlo, se hádky a spory s Kempovými lidmi zdály malicherné.

  

Skřetí generálové Kessellovi armády byli přesvědčeni, e by mohli Bryn Shander do večera dobýt. Do písmene vak následovali vůdcův plán. Hlavní těleso vojsk se oddělilo a obsadilo otevřená pole mezi hlavním městem a Targosem a oběma mocným městům tak odřízli monost spojení.

Část skřetích iků se odklonila k Termalainu s úmyslem vyplundrovat v jednom dnu třetí město. Nali je oputěné a velitelé zakázali vypálení. Část armády teď měla pohodlné tábořitě, kde mohli v přepychu očekávat vývin událostí.

Jako dvě ohromné pae běely tisíce nestvůr jině od hlavního tělesa. Čarodějova armáda byla tak početná, e zavalila pole mezi Bryn Shanderem a Termalainem a stále měla dost vojáků, aby hlavní město obstoupila nesčetnými řadami svých houfů.

Ve se událo tak rychle, e kdy se skřeti ve frenetickém výpadu konečně zastavili, změna nabyla na dramatičnosti. Po několika minutách naprostého ticha Regis cítil, jak v něm vzrůstá napětí.

“Proč to teda nedokončí?” otázal se dvou zamlklých mluvčích.

Cassius a Glensather byli ve válečných taktikách zkuení, ti věděli přesně, o co jde.

“Nikam nespěchají, přítelíčku, čas jim hraje do ruky,” řekl Cassius.

Regis nyní pochopil. Během dlouholetého pobytu na jihu slyel zkazky popisující hrůzy obleení.

Vybavila se mu vzpomínka na osamělého Agorwala, jak jim salutoval, na spokojený výraz jeho tváře, na ochotu, s jakou se chystal chrabře zemřít pro dobrou věc. Regisovi se nechtělo umřít ádným způsobem, dovedl si vak představit, co čeká jeho i obklíčený lid Bryn Shanderu.

Mohl Agorwalovi závidět.

24

Krystal - Tirith

Drizzt zanedlouho doel k zemi udupané pochodující armádou. Stopy ho nijak nepřekvapily, sloupy dýmu mu ji naznačily, co se událo. Zbývala jenom otázka, jestli některé město invazi přeilo, a jak klusal k hoře, dumal, jestli jemu samému zbýval domov, do něho by se mohl vrátit.

Pak cítil přítomnost, vyzařování jiného světa, je mu podivně připomnělo dny jeho mládí. Některé z stop byly čerstvé, pocházely od trolů. A pak viděl povrch, který nemohl zjizvit ádný smrtelný tvor. Nervózně se rozhlíel kolem, ale jediným zvukem bylo naříkání větru a jedinou siluetou byly vrcholy Kelvinovy mohyly. Pár okamiků stál a přemýlel,a by si mysl vybavila, co mu připadalo tak známé.

Nerozhodně se pohnul. Pochopil původ vzpomínky, ačkoli přesné detaily mu nebyly jasné. Věděl, koho sledoval.

Do Planin ledového větru přiel démon.

Hora se před Drizztem tyčila do výe, kdy houf dostihl. jeho cit pro tvory z jiných rovin, vypěstovaný po staletí generacemi, které s nimi v Menzoberranzanu přicházely do styku, mu řekl, e se k démonovi blíí dávno předtím, ne jej spatřil.

A potom zahlédl vzdálené postavy, půl tuctu trolů kráčejících v těsné skupině, a v jejich středu se nad nimi tyčilo obrovské monstrum z Propasti. Nebyl to ádný man nebo skrček, ale mocný démon. Kessell musí mít po ruce vskutku neuvěřitelné síly, kdy můe mít ve slubě tak hrozivého pomocníka.

Drizzt je obezřetně sledoval. Houf vak spěchal ke svému cíli a opatrnost byla zbytečná. Nemohl se vak dopustit ádné chyby, nebo mnohokrát byl svědkem jejich stralivého hněvu. V městech drovů nebyli ničím neobvyklým a pro Drizzta to byl dalí důkaz, e pro něho se způsob ivota jeho lidu nehodil.

Cosi navíc upoutalo jeho pozornost a připlíil se k nim blí. Démon drel malý předmět vyzařující takovou magickou moc, e i přes tu dělící vzdálenost ji jasně vnímal. Hodně ji zastíraly démonovy vlastní síly, ne aby ji Drizzt mohl odhadnout, a tak se raději zase stáhl.

Jak se blíili k hoře, v zorném poli se objevily tisíce táborových ohňů. Hlídky budou určitě roztrouené v okolí a drov uznal, e dál na jih u nemůe. Nechal pronásledování a vydal se ke svahu, odkud bude mít lepí rozhled.

Dropův podzemní zrak pracoval nejlépe v hodinách před rozbřeskem, a ačkoliv byl unavený, umínil si, e v té době tam musí dorazit. Stoupal rychle skalami a zvolna se stáčel k jinímu svahu.

Pak spatřil tábořitě obklopující Bryn Shander. Dále k východu hnuly pozůstatky obou Caerů. Z Termalainu se nesl divoký povyk a pochopil, e i ten je v rukou nepřátel.

Obloha bledla předjitřní modří a nyní viděl jiní konec údolí trpaslíků a upokojilo ho, e stěna se vchody do dolů se zřítila. Alespoň Bruenorův klan byl v bezpečí a předpokládal, e Regis je tam s nimi.

Pohled na Bryn Shander byl víc ne znepokojivý. Drizzt sice slyel vychloubání zajatého orka a viděl stopy velké armády i jejich ohně, ale to, co se před ním otevřelo, přesahovalo i nejdivočejí představy.

Ten pohled ho ohromil.

“Kesselle, tolik skřetích kmenů jsi obloudil? Kolik obrů tě uznává za svého pána?” vydechl sklíčeně.

Věděl, e Bryn Shander vydrí jen tak dlouho, jak mu Kessell dovolí. tuto armádu nemohlo nic zadret.

Hledal nějaký úkryt, kde by si trochu odpočinul. Tady zatím nemohl pomoct a vyčerpání jen zvětovalo jeho beznaděj. V tomto stavu nemohl nic konstruktivního vymyslet.

Unaveně vstával a náhlá činnost na dalekém poli přivábila jeho zrak. Na tu vzdálenost nerozeznával postavy, armáda vypadala jako černá masa, ale postřehl, e je tam démon. Viděl temný bod jeho ďábelské jsoucnosti kolébat se k uprázdněnému místu jen pár set yardů pod branami Bryn Shanderu. A cítil nadpřirozenou mocnou magii, ji slabě vycítil ji dřív, buící v démonových rukou jako tepající srdce nějaké neznámé formy ivota.

V uctivé vzdálenosti od nevypočitatelného Kessellovi kapitána se mačkali zvědaví skřeti.

“U bohů, co je to!” Regis se protlačil davem diváků na hradbách.

“Démon. A pěkně mocný,” odvětil Cassius.

“Nae obrana je k smíchu!” ozval se Glensather. “Jak vůbec můeme čelit takovému nepříteli?”

Démon se hluboce sehnul, ponořen do obřadu svolání moci křiálového předmětu. Postavil tu věc vzpřímeně do trávy a odstoupil, volaje tajemná slova starověkého zaříkání, a jak se obloha začala jasnit vycházejícím sluncem, zvyoval naléhavě hlas.

“Je to skleněná dýka?” zeptal se Regis, zaujat pulzující věcí. První záblesk svítání prokmitl nad obzorem. Hranol se oslnivě zatřpytil a pohlcoval světlo, ohýbal sluneční paprsky a vsával jejich energii.

Diváci na zdech hrůzou sotva dýchali. Je Akar Kessell tak mocný, e ovládá i slunce? Jediný Cassius si spojil moc krystalu se slunečním světlem.

Zapičatělý, zuující se krystal narůstal. S kadým tepem se nadmul, potom se trochu zmen-il, nabíraje sil k dalímu pulzu. Vechno kolem tonulo v eru, nebo hladově pohlcoval kadý paprsek. Pomalu, neúprosně nabýval na objemu i výce. Lidé i nestvůry od jeho oslepující záře museli odvrátit zrak, pouze drov ze své vzdálené pozorovatelny mohl sledovat Crenshinibonovy podoby. Třetí Tirith oíval. Vysoká vě se tyčila vysoko do vzduchu, a jak obřad skončil, uvolnila slunce ze své moci a krajinu zalil jeho ranní svit.

Démon radostně zařval, zaříkání provedl s úspěchem a pyně se pronesl zrcadlovými dveřmi, následován osobními stráci velkého čaroděje.

Obleení obyvatelé zírali na neuvěřitelní obelisk se zmatenou směsicí úasu, obdivu a děsu. Nezemské nádheře věe nemohli odolat, zároveň si uvědomovali, proč tu stojí. Přiel Akar Kessell, pán skřetů a obrů.

  

Celá armáda nestvůr padla na kolena a ve fanatické oddanosti provolávala čarodějovo jméno. Lidskými diváky to otřáslo.

Oslavné vzývání otřáslo i Drizztem, dosah poddanosti, jí Kessell ovládal neústupné skřetí kmeny, ho okoval. Rozhodl, e má-li Desetiměstí přeít, pak jediným východiskem je čarodějova smrt. Jetě ne začal vymýlet a váit přítí akce, věděl, e se k čaroději musí nějak dostat. Teď potřeboval spánek. Nael si temný úkryt a úlevně si vydechl.

Cassius byl také unavený. Mluvčí celou chladnou noc strávil zkoumáním táboři, aby mohl odhadnout, kolik vrozené nenávisti mezi kmeny přetrvalo. Slyel nějaké nadávky a hádky, ale nic vyhraněného, co by dávalo naději, e se armáda během obléhání rozpadne. Vůbec nechápal, jak se Kessellovi podařilo sjednotit divoké, odvěké nepřátele. Démon a křiálová vě mu ukázaly dost z neuvěřitelných sil, je ovládal. netrvalo dlouho, aby doel ke stejnému závěru jako drov.

Mluvčí si vak neel odpočinout přes vechno přemlouvání svých přátel. Na ramenou nesl odpovědnost za tisíce lidí, kteří se vystraeně choulili ve zdech jeho města, a na spánek neměl čas. Potřeboval sehnat informace. Ve zdánlivě neproniknutelném brnění Kessellovi moci musí najít slabé místo.

Celý první dlouhý, klidný den trpělivě pozoroval hranice, je si jednotlivé kmeny vytyčily, a hierarchické pořadí, které jim určilo vzdálenost od věe, je byla ústředím veho dění.

  

Flotily obu Caerů teď zakotvily v docích oputěného Východního Pobřeí. Některé posádky vystoupily na břeh, aby sehnaly zásoby, mui vak větinou zůstali na palubě, nebo neměli tuení, kam a se rozpínala Kessellovi černá armáda.

Jensin Brent a jeho sok z Caer-Konigu se snaili posoudit přítomnou situaci na prknech Hledače mlh, vlajkové lodi Caer-Dinevalu. Prozatím byly vechny spory odloeny - ač se na vech lodích ozývaly hlasy, ádající trvalé přátelství vech plavidel na Lac Dinnesheru. Shodli se na tom, e zatím jezero neopustí, nebo nebylo kam jít. Kessell ohrooval vech deset měst, Luskan byl čtyři sta mil daleko a mezi nimi leelo čarodějovo vojsko. Na tak dalekou cestu neměli vybavení a nebyla naděje, e by tam dojeli, ne je dohoní zimní vánice.

Námořníci, kteří se vylodili, přinesli do doků vítanou zprávu, e Východního Přístavu se tma zatím vůbec nedotkla.

Na břeh bylo vysláno více muů, aby snesli zásoby přikrývky a teplé oblečení. Jensin Brent si počínal obezřetně, a moudře drel větinu posádky na vodě.

Zakrátko nato přily dalí dobré zprávy.

“Signály z Rudých Vod, mluvčí Brente!” hlásila hlídka ze stráního koe Hledače mlh. “Lidé v Dobré Medovině a Douganově Díře nejsou ohroeni!” Zvedl své signální zrcadlo vyrobené v Termalainu a navrené tak, aby odráelo sluneční paprsky přes jezera. Dalo se jím signalizoval sloitým, ač omezeným kódem. “Odpověděli na mé volání!”

“Kde teď jsou?” otázal se vzrueně Brent.

“Na východních březích,” odvětil lodník. “Jejich vesnice nejsou obranyschopné, vyjeli tedy na vodu. ádné nestvůry se zatím neobjevily, mluvčí vak soudili, e vzdálená strana jezera bude bezpečnějí, dokud vetřelci neodtáhnou!”

“Udrujte s nimi spojení a dejte mi vědět, kdy přijdou dalí zprávy.”

“Souhlasím, není to moc chytrý odhad situace. Jsem vak rád, e lidé na jihu jsou jetě naivu,” řekl Brent.

“Neměli bychom se k nim přidat?”

“Nemyslím,” odvětil Brent. “Bojím se, e na území mezi oběma jezery budeme příli zranitelní. Ne se do něčeho pustíme, musíme mít víc informací. Bylo by dobře vyslat tam posla. Vyhledáme dobrovolníky, kteří ponesou zprávy k Rudým vodám.”

“Hned zařídím,” souhlasil Schermont a odeel.

Brent hleděl přes jezero na řídnoucí kouř nad jeho domovem. “Víc informací,” eptal si zadumaně.

Několik muů se nabídlo, e vyzkoumají situaci na západě - v okolí hlavního města.

Brent se Schermontem vykonali kus obdivuhodné práce, kdy utiili paniku, ale přesto počáteční ok smrtonosné invaze přivedl mue obou Caerů do stavu naprostého zoufalství. Jensin Brent byl zářivou výjimkou. Dinevalský mluvčí byl odváným bojovníkem, který by se nevzdal, dokud by nevypustil poslední dech. Vedl svou pynou vlajkovou loď kolem kotvi a povzbuzoval posádky sliby děsné pomsty.

Teď s napětím čekal na novinky ze západu a v půli odpoledne zaslechl volání, o ně se modlil.

“Stojí! Bryn Shander stojí!” křičel s obrovským nadením lodník ve stráním koi, jakmile zachytil zrcadlovou zprávu.

Brentův optimismus náhle nabral na věrohodnosti. Ubohý dav obětí bez domova se vzpřímil, začal pomýlet na pomstu. K Rudým vodám byl vyslán dalí posel, aby vyřídil, e Kessell nedosáhl plného vítězství.

Na obou jezerech se válečníci oddělovali od civilistů, eny s dětmi dostaly nejtěí lodě, zatímco bojovníci se stěhovali na nejrychlejí plavidla. Ty určené pro válku zakotvily u vnějích bójí, odkud se mohly rychle vydat na vodu.

Plachty byly přezkoueny a utaeny v přípravách na divou plavbu, která ponese chrabré posádky do války.

Či jak prohlaoval Brent: “Let, který ponese jejich udatné mue k vítězství!”

  

Regis se znovu postavil vedle Cassia právě v okamiku, kdy lodník na Hledači zachytil vyslanou zprávu. Půlčík prospal větinu noci a celý den, nebo si spočítal, e má-li zemřít, můe to být stejně dobře tehdy, kdy dělá, co má nejraději. Překvapilo ho, e se probudil, čekal, e se ve spánku přenese na věčnost.

Cassiův náhled na věc se vytříbil. Sestavil dlouhý seznam potenciálních střetů uvnitř divého vojska: Orkové ohroovali skřety, obři často ohroovali přísluníky obou ras. Kdyby jen nael způsob, jak je udret pod hradbami tak dlouho, a zřejmá nenávist mezi rasami naruí čarodějovu armádu…

A pak mu signály z Lac Dinnesheru a následné záblesky z dalekých Rudých vod daly naději, e obléhání se rozpadne a Desetiměstí bude zachráněno.

Potom se vak na dějiti dramaticky objevil Kessell a Cassiovy naděje vzaly za své.

Začalo to jako tep rudého světla, točícího se uvnitř skelné stěny u paty Krystal-Tirith. Pak druhý pulz, jasně modrý, se v pomalé rotaci nesl vzhůru v opačném směru. Důstojně se otáčely po vnitřním obvodu stěn, a kde se setkávaly, přely do zeleně a opět se rozdělily a pokračovaly ve své cestě. Kadý, kdo tento div divoucí viděl, cítil úzkost, nebo netuil, co bude následovat, ač byl přesvědčen, e se chytá něco stralivého.

Spirály světel se otáčely rychleji, nabíraly na intenzitě. Zanedlouho celou patu věe obkrouil zelený prstenec tak zářivý, e přihlíející museli odvrátit zrak. A z něj vystoupili dva okliví trollové a kadý nesl krásně orámované zrcadlo.

Světla zvolňovala, pak se zastavila.

Pohled na hnusné troly sice lidi plnil obrovským odporem, ale zaujatě hleděli, co bude dál. netvoři doli a k úpatí táhlého kopce, postavili se proti sobě a diagonálně namířili zrcadla tak, aby se v plochách odráel Krystal-Tirith.

Z věe vystřelily dva jasné paprsky, kadý udeřil do jednoho zrcadla a setkal se se svým dvojčetem uprostřed mezi troly. Náhlý výbuch z věe, cosi jako leh blesku, zahalil oblast mezi netvory dýmem, a kdy se rozplynul, stála tam hubená, vychrtlá skořápka mue v rudém saténovém hávu.

Skřeti padli na kolena a tváře zaryli do prachu. Akar Kessell se dostavil.

Vzhlédl nahoru směrem ke Cassiovi a jeho tenké rty roztáhl nadutý úsměv. “Zdravím vás, mluvčí z Bryn Shanderu!” chichotal se. “Buďte vítán v mém městě!” smál se křivě.

Cassius nepochyboval, e čaroděj ho poznal, ač si nevzpomínal, e by ho kdy viděl, a nechápal, jak mohl vědět, kdo je. Ohlédl se po Regisovi a Glensatherovi pro vysvětlení, oba jen pokrčili rameny.

“Ach, ano, znám vás, Cassia. Pozdrav té vám, milý mluvčí Glensathere. Mohl jsem vědět, e vás tu uvidím. Lidé z Východního Přístavu se vdycky ochotně připojí v dobré věci, bez ohledu na to, jak je beznadějná!” Teď se na společníky zmateně ohlédl Glensather. nedostalo se mu ádného vysvětlení.

“Vy nás znáte,” Cassius oslovil zjev, “ale my neznáme vás. Zdá se, e jste proti nám v neférové výhodě.”

“Nefér?” opřel se čaroděj. “Já drím vechny výhody, hloupý mui!” Znovu ten smích. “Víte o mně, alespoň Glensather ví.”

Mluvčí na tázavý pohled Cassia odpověděl pokrčením ramen. Zdálo se, e gesto Kessella podrádilo.

“il jsem ve Východním Přístavu několik měsíců. Vydával jsem se za učně z Luskanu!” odsekl. “Moudré, nemyslíte?”

“Vzpomínáte si na něho?” eptal Cassius rozpačitému mluvčímu. “Mohlo by to být velmi důleité.”

“Je docela moné, e tam bydlel,” odvětil Glensather také co nejtieji, “ačkoli ádní čarodějové tam nepřili po několik roků. Jsme otevřené město a s kadou karavanou přichází hodně cizinců. opravdu, Cassia, já si na toho mue nevzpomínám.”

Kessell byl uraený. Netrpělivě dupl a úsměv na tváři nahradil dotřený výraz. “Můj návrat do Desetiměstí si budete pamatoval lépe, hlupáci!” al bezostyně. Roztáhl ruce k veledůleitému prohláení. “Patříte na Akara Kessella, tyrana Planiny ledového větru!” volal. “Lidé Desetiměstí, zde přichází vá pán!”

“Vá projev je poněkud předčasný…” začal Cassius, leč Kessell ho ual zuřivým výkřikem.

“Nikdy mne nepřeruujte!” ječel hystericky. íly na krku mu naběhly a obličej do krvava zrudl.

Pak, kdy se Cassius neozval, získal nad sebou jak tak vládu. “Vak vy se naučíte, pyný Cassia,” vrčel výhruně. “Vy se naučíte!”

Otočil se k nim zády a pronesl jediné slovo příkazu. Vě na okamik zčernala, jako by odmítala uvolnit odraz slunečního vitu. Pak se rozzářila, hluboko uvnitř vydávala své vlastní světlo. S kadou vteřinou se odstín měnil a světlo začalo stoupat a obtáčet podivné zdi.

“Pohleďte na Akara Kessella!” prohlásil zamračený čaroděj. “Pohleďte na nádheru Crenshinibon a vzdejte se ví naděje!”

Uvnitř zdí blýskala barevná světla, stoupala a padala, točila se v horečném tanci, jen volal po uvolnění. Potupně dosáhla a k zapičatělému vrcholu vydechla září, jako by hořela, měnila barvy spektra,a  zářila běleji ne samo slunce.

Kessell vykřikl jako člověk v extázi.

Oheň byl volný.

V tenké, hnoucí linii vystřelil k neastnému Targosu. I jeho hradby obsypali diváci, ač vě od nich byla mnohem dál ne od Bryn Shanderu, a viděli ji jen jako blýskavý bod.

Neměli zdání, co se děje pod hlavním městem, ač paprsek ohně letící k nim viděli…

Pak u bylo na vechno pozdě.

Hněv Akara Kessella syčel hrdým městem, kosil iroký pás zkázy. Podél jeho letu vybuchovaly ohně. Lidé chyceni přímo v jeho cestě se prostě vypařili, nezbyl jim čas ani na slzu. Ti, co útok přeili - eny, děti i mui zocelení pobytem v tundře, kteří čelili smrti snad tisíckrát - ti křičeli. Jejich nářek se nesl přes tiché jezero Pustého Lesa a Bremenu, k jásajícím skřetům v Termalainu a dolů plání ke zděeným svědkům v Bryn Shanderu.

Kessell lehce mávl ruko a pozměnil úhel letu, a metla zkázy vějířovitě zasáhla celý Targos. Vechny vyí budovy byly v plamenech a pak hořelo celé město. Sta lidí zemřelo nebo umíralo, váleli se po zemi, aby uhasili plameny obklopující jejich těla, a bezmocně lapali po vzduchu, který pohlcoval oheň a plnil kouř.

Kessell ten okamik plně proíval.

Náhle mu páteří proběhl záchvěv, i vě se jako by otřásla. Čaroděj sevřel relikvii ukrytou v záhybech hávu a v hrůze mu dolo, e zatlačil hranice její síly příli daleko.

V pásmu Páteře světa se jeho první Krystal-Tirith zřítil v sutinách. A daleko na otevřené tundře se i ten druhý rozpadal a měnil v trosky. Krystal zachraňoval své bytí, ničil věe, které mu odsávaly sílu.

Kessell byl nadobro vyčerpaný. Světla Krystal-Tirith bledla, uhasínala a i paprsek na vrcholu zakmitl a úplně zmizel.

Svůj úkol vak splnil.

Kdy dolo k invazi, Kemp a ostatní radní Targosu se lidem zavázali, e je budou bránit do posledního mue, ač i tvrdohlavý mluvčí si zanedlouho přiznal, e budou muset utéct.

Kessellův poár zachytil hlavní část města, je stálo na pahorku zatítilo tak přístavitě s loděmi. Flotily neutrpěly kodu a i termalaintí rybáři tu byli v bezpečí. Jakmile zjistili ne-uvěřitelnou zkázu, která pohlcovala město, učinili přípravy pro návrat uprchlíků. Větina lodí se uchýlila do bezpečné vzdálenosti od břehu v zoufalé snaze dostat plachty z dosahu létajících jisker a uhlíků. Několik plavidel zůstalo hazardně v docích, aby pomohli okova-ným neastníkům uniknout.

Dav na hradbách hlavního města plakal, kdy nářek z hořícího města neustával. Cassius byl hluboce zamylený, stravovala ho touha porozumět zřejmé slabosti, kterou teď Kessell vyjevil, a neměl na slzy čas. Výkřiky na něho působily stejně hluboce jako na kadého, ale nemohl tomu lunatickému ílenci dole ukázat petku slabosti. Změnil smutnou tvář v ocelový výraz běsnícího hněvu.

Kessell se mu vysmál. “Nač ten vzdor, ubohý Cassia,” drádil ho, “nepřísluí vám!”

“Jste pes!” křičel Glensanther. “A zlý pes by měl dostat výprask!”

Cassius mluvčího zadrel. “Jen klid, příteli,” eptal. “Kessell vycítí nai paniku. Jen a mluví - prozradí víc, ne je mu zdrávo.”

“Chudáčku Cassia,” sarkasticky utrousil Kessell a pak se mu tvář zlostně zkřivila. Cassius ho pozorně sledoval a ukládal své poznatky k informacím, které u nasbíral.

“Obyvatelé Bryn Shanderu, pamatujte si dobře, čeho jste byli svědky!” Uklíbl se. “Skloňte se před svým pánem, nebo vás potká stejný osud! A za sebou ádné jezero! Nemáte kam utéct!”

Divoce se rozesmál a díval se kolem sebe, jako by něco hledal. “Co chcete dělat?” řehtal se. “ádné jezero tu nevidím! Poslouchejte, Cassia, a poslouchejte dobře. Zítra za mnou přijde vá vyslanec, který mi přinese zprávu o vaí bezpodmínečné kapitulaci!

Bude-li vám v tom bránit vae pýcha, připomeňte si nářek umírajícího Targosu! Tam se obrate pro radu! Ohně do rána určitě neuhasnou!”

K mluvčímu přiběhl kurýr. “Z dýmů Targosu vyplouvá mnoho lodí! Od uprchlíků ji dostáváme světelné signály!”

“A co je s Kempem?” otázal se Cassius s úzkostí.

“ije. A přísahá pomstu.”

Cassius si slyitelně oddechl. Neměl Kempa moc rád, ale neústupný, ostřílený bojovník je pro Desetiměstí cenným přínosem, ne se ve vyřeí.

Kessell hovor vyslechl a zlomyslně zabručel: Kam tak asi poběí?” otázal se Cassia.

Mluvčí si svého samolibého, nepředvídatelného protivníka mlčky prohlíel. Kessell si odpověděl sám.

“Do Bremenu? Ale to nemohou!” Lusk prsty, otevíraje řetěz předem připravených příkazů svým sborům na západě. Velká skupina skřetů poruila řád a vyrazila na západ. K Bremenu.

“Vidíte? Bremen padne, ne skončí tato noc, a dalí flotila vyjede na jejich vzácné jezero. Ta stejná scéna se bude opakovat ve městě v lese. Výsledek je nasnadě. Jene jakou ochranu jim jezera poskytnou, a se začne blíit krutá zima?” volal teatrálně. “Jak rychle budou jejich plavidla před mnou ujídět, a voda kolem nich zamrzne?”

Znovu se uchechtl, váněji, hrozivěji. “Jak se někdo z vás ubrání Akaru Kessellovi?”

Cassius a čaroděj si tvrdě pohlíeli do očí. Čaroděj sotva eptal, ale mluvčí ho slyel. “Jak se chcete ubránit?”

  

Kemp na Maer Duladonu polkl svůj marný vztek a díval se, jak se jeho město hroutí v plamenech. Začouzené obličeje zíraly na hnoucí ruiny s vyděenou nevírou, beznadějí a pláčem.

Kemp, podobně jako Cassius, obrátil své zoufalství v konstruktivní hněv. Hned jak se dozvěděl o vojsku, pochodujícím proti Bremenu, vyslal tam nejrychlejí loď, aby lidi ve vzdáleném městě varoval a dal jim zprávy o dění na jezerech.

Druhou loď vyslal do Pustého Lesa s ádostí o potraviny, obvazy a snad pozvání do doků.

Mluvčí vech měst byli přes vechny své odlinosti v základu takřka stejní. Jako Agorwal, který astně obětoval ve pro dobro lidí, jako Jensin Brent, který odmítl vzdát se beznaději, i Kemp povzbuzoval své mue k protiútoku. Nevěděl zatím, jaks e toho úkolu zhostí, ale v této válce s čarodějem jetě neřekl své poslední slovo.

A hrdý Cassius na zdi Bryn Shanderu to věděl také.

25

Errtu

Drizzt vylezl ze své skrýe, kdy červánky na západě začínaly ednout. Obhlíel sklíčeně jiní horizont. Potřeboval odpočinek, a přesto ho bodal pocit viny, jak lítostivě pohlíel na plameny nad Targosem. Připadalo mu, e zanedbal svou povinnost, protoe nebyl očitým svědkem utrpení Kessellových bezmocných obětí.

A přece drov během transu, jej elfové nazývali spánkem, tak docela nezahálel. Cestoval zpět do podsvětí svých dávných vzpomínek, hledaje určitý vjem, auru mocné jsoucnosti, kterou kdysi znal. Ač se minulou noc nedostal do blízkosti démona, aby si ho mohl prohlédnout, něco v jeho zasutých pamětech brnklo na známou strunu. Tvory z jiných rovin provázelo nepřirozené pronikavé vyzařování, kdy se ocitli v materiálním světě, aura, kterou předevím temní drovové rozeznali a věděli, co značí. Drizzt nejene znal tento druh démonů, on znal i tohoto tvora. Dlouhá léta spolupracoval s jeho lidem v Menzoberranzanu.

“Errtu,” zaeptal, jak se probíral svými sny.

Drizzt znal démonovo pravé jméno. A ho zavolá, přijde.

  

Hledání vhodného místa, odkud by mohl démona zavolat, mu zabralo víc ne hodinu a musel obětovat několik dalích, aby je připravil. Měl v úmyslu zbavit ho tolika výhod, kolik jen bude moct - obzvlá velikosti a letu, a skutečně si dělal starosti, aby jejich schůzka nevyústila v souboj. Přátelé věděli, e drov je odvání a za hranice zdravého rozumu, to vak platilo jen v případě smrtelníků, kteří ustoupili před bodavou bolestí jeho neuvěřitelně rychlých zbraní. Démoni vak byli docela jiní soupeři, obzvlá ti velcí a silní jako Errtu. Jako chlapec byl často svědkem jejich zloby - budovy srovnané se zemí, kusy skal vyrvané mohutnými tlapami s drápy jako dýky. Viděl silné lidské válečníky zasadit mu tánu, je by srazila obra, a ve smrtelné hrůze zjistit, e proti mocné bestii z jiných rovin byly jejich zbraně neúčinné.

Jeho lidé měli v soubojích úspěch, vyslouili i dokonce jejich respekt. Démoni s drovy často uzavírali spojenectví za velmi výhodných podmínek, nebo temným elfům přímo slouili z obavy z jejich mocných magických zbraní. Ale to platilo pouze v podsvětí, kde zvlátní záření z unikátních skalních formací dodávalo kovům na výrobu zbroje tajuplné vlastnosti. Drizzt u ádnou z těchto obdivuhodných zbraní neměl, nebo jejich magie nesnesla denní světlo. Ačkoli je pečlivě ukrýval v temnotě, ztratily svou uitečnost krátce nato, co se přestěhoval na povrch.

Pochyboval, e jeho nynějí zbraně by Errtu vůbec zranily. A i kdyby byly mocné, démoni Errtuova postavení nemohli být v jiných rovinách skutečně zničeni. Kdyby dolo k ranám, nejvíc, čeho by mohl docílit, by bylo jeho vyhotění z materiální roviny na sto roků.

Neměl na mysli boj.

Jeho cílem bylo získat o čaroději co nejvíc podrobností, objevit nějaké slabiny a metodou měl být klam a předstírání. Doufal, e Errtu si pamatuje o drovech dost, aby jeho pohádka vyzněla pravdivě, ale ne zas tolik, aby prohlédl průsvitné li, které by si protiřečily.

Místo pro schůzku vybral ve skrytém údolíčku pár kroků od horského srázu. Skály jej napůl zastřeily, druhá půlka byla otevřená obloze, ale celá tato oblast byla zatítěná skalami, bezpečná před pohledem z Krystal-Tirith. Teď Drizzt vrýval dýkou ochranné runy do stěn a povrchu před místem, kde bude sedět. Přesné tvary symbolů mu v hlavě zteřely a věděl, e jejich styl má daleko do perfektnosti. Stejně vak věděl, e jestli se Errtu postaví proti němu, bude potřebovat kadou petku jejich pomoci.

Rytí ukončil, na zkříených nohou se pohodlně usadil pod zastřeenou částí za ochranným pásem run a z batohu vyňal malou soku. Guenhwyvar mu hlídací znaky otestuje.

Nádherná kočka odpověděla na volání. Objevila se na druhé straně údolí a pozorné oči se bedlivě ohlíely po potenciálním nebezpečí. Nic necítila, neviděla, ani neslyela a obrátila zvědavé oči k Drizztovi.

“Pojď sem” zavolal a pobídl ji rukou. Kočka la k němu a náhle se zastavila, jako by narazila do stěny. Drizzt si oddechl - runy mají jakousi sílu - ač si uvědomil, e Errtu bude jejich pravost tlačit a k nejzazí hranici… A asi i za ni.

Guenhwyvar kýval velikou plochou hlavou, aby poznal, co ho zdruje. Odpor nebyl nijak silný, ale pánovy protichůdné povely, které ho volaly a zároveň odrazovaly, byly pro kočku příli sloité. Uvaovala, e sebere sílu a bariérou projde, ale připadalo jí, e pán je rád, e se zastavila. Tak si sedla a čekala.

Drizzt celou oblast zkoumal, hledal optimální místo, odkud by Guenhwyvar mohl skočit a démona překvapit. Hluboký výstupek na vysoké stěně za ním se zdál být dobrou pozicí. Pobídl kočku nahoru a vysvětlil jí, aby neútočila, dokud nedá znamení. Posadil se pak na své místo, uvolnil se a začal s mentální přípravou, ne démona zavolá.

  

Daleko v údolí, v magické věi, seděl Errtu ve stínu Kessellovi harému a bdělé, hlídající oko nespoutěl z ďábelského čaroděje, jen si hrál se svými děvčaty. V démonových očích vřel oheň nenávisti. To odpoledne čaroděj téměř vechno zruinoval ukázkou své moci. Nikdy si nedal říct, aby zbořil uprázdněné věe, které vysávaly Crenshinibonovu sílu.

Jeho hněv trochu uklidnilo, kdy se Kessell vrátil po svém představení do Krystal-Tirith a pomocí dálkových zrcadel potvrdil, e obě oputěné věe se zřítily. Varoval ho před stavbou třetí věe, ale čarodějova slaboská povaha se zatvrzovala den ode dne víc, pokládajíc démonovy a Crenshinibonovy rady za úskok, jím ho chtěli připravit o kontrolu.

A tak se Errtu nevzpíral, byl dokonce potěen, kdy Drizztovo volání plulo údolím. Zprvu nechtěl připustit, e by takové volání bylo moné, ale zvuk jeho pravého jména jím otřásl. Víc zvědavý ne rozzlobený, e se nějaký smrtelník odváil utrousit jeho jméno, vyklouzl z pokoje a vyel pře Krystal-Tirith.

Znovu uslyel volání, projelo harmonickou písní větru jako zpěněná vlna na hladkém rybníku.

Errtu roztáhl obrovitá křídla a letěl nad planinou k volajícímu. Polekaní skřeti utíkali z démonova stínu, nebo v chabém svitu měsíčního srpku za sebou zanechával pás tmy, proti ní se i noc zdála jasná. Drizzt napjatě nasál vzduch. Neomylně cítil démonův let, kdy se odklonil od Bremenské cesty a míjel nií svahy Kelvinovy mohyly. I Guenhwyvar zvedl hlavu z tlap a zařval, aby oznámil příchod ďábelského tvora z Propasti. Skrčil se a dozadu ke stěně a tie se přitiskl k zemi, čekaje na pánův povel. Byl si jistý, e jeho nezemská schopnost nepozorovaně se pohyboval a plíit jej ochrání i před mimořádnou vnímavostí démonického stvoření.

Errtu těsně sloil blanitá křídla, kdy lehce dosedl na skálu. Ihned přesně určil umístění volajícího, a ač musel shrbit a stáhnout iroká ramena, aby proel bez rámu úzkým průchodem, bez odkladu vyrazil vpřed, aby ukojil svou zvědavost a pak zabil rouhavého blázna, který si dovolil vyslovit jeho jméno.

Drizzt shledával vechny síly, kdy se obrovský démon procpal vchodem, zaplnil celé místo před jeho útočitěm a zakryl i odraz hvězd. Teď se z nebezpečného kurzu nedalo uhnout. A utéct nebylo kam.

Démon se uasle zastavil. Byla to celá staletí, co naposledy viděl drova, a nečekal, e jednoho najde na povrchu ve studených pustinách dalekého severu.

Drizzt jaksi nael svůj hlas. “Zdravím tě, mistře chaosu,” pronesl klidně a hluboce se uklonil. “Jsem Drizzt DoUrden z domu Daermona Nashezbaernona, deváté rodiny k trůnu Menzoberranzanu. Buď vítán v mém skromném tábořiti.”

“Jsi daleko od domova, drove,” pronesl démon s netajeným podezřením.

“Jako i ty, velký démone z Propasti,” odvětil drov chladně. “A do tohoto koutu světa tě přilákal podobný důvod, jestli se nemýlím.”

“Já vím, proč tu jsem,” odsekl Errtu. “Nikdy jsem nechápal - ani mne nezajímaly úmysly temných elfů.”

Drizzt si pohladil tíhlou bradu a v předstírané sebedůvěře se uchechtl. aludek měl staený do uzlu a na čele se mu začínal perlit pot. Bojuje se strachem, znovu se zasmál. Jestli démon vycítí jeho tíseň, ztratí věrohodnost. “Ach, ale jak se zdá, tentokrát poprvé po mnoha letech se cesty naeho zájmu kříí, mocný vládče zkázy. Mí lidé mají zájem, snad i něco víc, o čaroděje, kterému očividně slouí.”

Errtu vytáhl ramena, v červených očích bleskly popuzené plamínky. “Já e slouím?” opakoval nevěřícně a hlas mu chroptěl na pokraji nekontrolovatelného výbuchu.

Drizzt se spěně opravil. “Zvenčí se to jeví, hlídači tmy, jako by čaroděj nad tebou měl nějakou moc. Pracuje přece po boku Akara Kessella!”

“Neslouím ádnému člověku!” zařval Errtu a důrazně dopnul, a s skály otřásly.

Drizzt váil, jestli boj, která nemůe vyhrát, právě začíná. Pomyslel na Guenhwyvara, zasadili by alespoň první úder.

Démon vak rychle zchladl. Byl si jistý, e napůl uhodl důvod drovovy nečekané přítomnosti, a pátravě se na něho soustředil.

“Slouit čaroději?” Smích srel sarkasmem. “Ten Kessell je slaboch i podle lidských měřítek! Ale ty to ví, drove, a neopovauj se to popřít! Ty i já tu jsme kvůli Crenshinibonu! Kessella vem čert!”

Zmatený výraz drovova obličeje byl tak opravdový, e démona vyvedl z rovnováhy. Stále jetě věřil, e hádal správně, ale nechápal, proč neznal jméno. “Crenshinibon,” vysvětloval a obrovitá tlapa mávla kamsi k východu. “Starověká bata neuvěřitelné moci!”

“Ta vě?”

Errtuova nejistota vybublala na povrch v záchvatu zuřivosti. “Nedělej ze mne blázna!” řičel. “Droví páni dobře znají moc Kessellovi artefaktu, jinak by se nevydali na povrch, aby jej nali!”

“Nu ano, má pravdu,” připustil Drizzt. “Ne jim dám zprávu, musím mít jistotu, e ta vě je skutečně tím, co mám najít. Mí páni s neopatrnými zvědy nemají slitování.”

Errtu se zle uchechtl, kdy si připomněl katovy komory v Menzoberranzanu. Ty roky, co strávil s temnými elfy, byly vskutku zábavné!

Drizzt rychle tlačil hovor směrem, jen by objasnil nějaké slabiny čaroděje nebo věe. “Jedna věc mne mate, tvůrče nekonečného zla,” pokračoval v nových poklonách. “Jakým právem jej čaroděj vlastní?”

“ádným. Čaroděj? Fuj! Ve srovnání s tvými lidmi by se nehodil ani za učně! Jazyk se mu plete i při tom nejjednoduím zaříkání. Ale osud často hraje takové hry. Někdy je to i legrace. Jen a si Akar Kessell vychutná svůj krátký okamik triumfu. Lidé mají krátký ivot!”

Drizzt si byl vědom, e sled jeho otázek je nebezpečný, ale s rizikem se smířil. I s mocným démonem, který od něho stál snad deset stop, si spočítal, e jeho ance na přeití jsou lepí ne vyhlídky přátel v Bryn Shanderu. “Mí páni se obávají, e v nadcházejícím boji s lidmi by vě mohla utrpět kody.”

Errtu hned neodpověděl, znovu zkoumal drova. Zájem temných elfů komplikoval démonův plán, podle něho by po Kessellovi smrti krystal zdědil. Jestli si mocní páni Menzoberranzanu umínili, e relikvii chtějí, věděl, e ji dostanou. Ani Kessell s její pomocí by jim nemohl odolat. Pouhá přítomnost drova teď jeho názor na majetnictví krystalu radikálně změnila. Jak by si přál, aby mohl Kessella prostě schlamstnout a s krystalem zmizet, ne se do toho temní elfové vmíchají.

Errtu nikdy nepokládal drovy za nepřátele, ale uslintaného Kessella nenáviděl a opovrhoval jím. Třeba by se mu spojenectví s temnými elfy vyplatilo, vyplatilo by se oběma stranám.

“Řekni mi, nepřemoitelný ampione Temnot,” naléhal Drizzt, “je Crenshinibon v nebezpečí?”

“Cha!” odfrkl Errtu. “I ta vě, která je pouhým odrazem Crenshinibon, je neproniknutelná. Vechny útoky proti zrcadlovým zdem absorbuje a odráí je zpět k jejich zdroji! Jen sám krystal, samotné srdce Krystal-Tirith, je zranitelný, a ten je ukrytý v bezpečí!”

“Uvnitř?”

“Ovem, kde jinde!”

“Co kdy se někdo do věe dostane,” tlačil své těstí Drizzt. “Jak bude srdce před vetřelcem uchráněno?”

“Nemoná věc!” ual démon. “To by rybáři museli mít sluby nějakého ducha. Či snad velekněze nebo arcimága, aby rozlutili spletitá kouzla. Tví páni jistě ví, e dveře Krystal-Tirith jsou neviditelné a nehmatatelné vem bytostem této materiální roviny - včetně přísluníků tvé rasy. Nikdo se nedostane dovnitř!”

“Ale…,” ozval se drov.

Errtu mu skočil do řeči, podráděný neúnavným proudem nemoných eventualit. “I kdyby se tam někdo vetřel, musel by projít kolem mne. A Kesselova moc uvnitř věe je vskutku bez hranic, nebo čaroděj se stal Crenshinibonovým prodlouením, ivoucím nástrojem jeho nepředstavitelné moci. Srdce leí mimo sám středohor Kessellovi vlivu a u samé pice…” Démon zmlkl, Drizztova řada otázek ho znepokojila. Jestli se tradičně moudří droví páni tak upnuli na získání krystalu, jak to, e nevěděli víc o jeho silách a slabinách?

Errtu pochopil svůj omyl. Znovu zkoumal Drizzta, ale z jiného úhlu. Kdy drova uzřel, ohromila ho samotná přítomnost temného elfa v této odlehlé krajině a pátral po podvodu v jeho fyzickém vzhledu. Chtěl určit, zda jeho rysy byly jen iluzí, mazanou, leč prostou přeměnou tvaru - trikem, který byl v silách kadého i nepříli zkueného mága.

Kdy se přesvědčil, e má před sebou pravého drova a ne iluzi, přijal věrohodnost Drizztových výroků, nebo nesly charakteristiku stylu jeho rasy.

Nyní pozorně studoval vnějí známky, ne drovovu černou kůi, a prohlíel předměty, které měl u sebe, a místo, které vytyčil pro jejich schůzku. Nic, co měl, ani jeho zbraně v pochvách, nevyzařovalo jasné magické vlastnosti podzemního světa.To se dalo zdůvodnit - jeho páni předvídavě vybavili své pehy pro svět na povrchu. Podle jeho zkueností z pobytu v Menzoberranzanu nebyla přítomnost tohoto drova ničím výjimečným.

Tvorové chaosu vak přeili, protoe k nikomu neměli důvěru.

Errtu dál zkoumal Drizztovu hodnověrnost. Jediný předmět, co ji potvrzoval, jen odráel droví dědictví, byl jemný stříbrný řetízek kolem tíhlého krku, kousek perku obvyklý mezi temnými elfy, nebo drel malý váček bohatství. Jak se na něj koncentroval, objevil druhý řetízek, tenčí, jen se s tím druhým proplétal. Errtu sledoval takřka nepostřehnutelný záhyb na Drizztově tunice.

Neobvyklá věc, viml si, a moná mu ukáe víc. Errtu na řetízek ukázal a vybafl povel.

Drizzt se napjal. Cítil, jak mu emblém kloue po kůi nahotu, sune se ven z výstřihu tuniky a pak mu visel venku na hrudi.

Errtuovy oči ruče bleskly a zlý úklebek e roztáhl do ířky.

“Podivná volba pro drova,” syčel se síravým posměchem. “Byl bych očekával znak Lolth, démonické bohyně tvého národa. Neměla by z tebe radost!” Odnikud se v démonově ruce objevil bič s několika řemeny a v druhé krutě zubaté ostří.

Drizztova mysl zprvu vířila stovkami východisek, zkouela nejpravděpodobnějí výmysly, jimi by se ze situace vylhal. nakonec rezolutně potřásl hlavou a li odmítl. Nezneuctí své bostvo.

Na zlatém řetízku visel Regisův dar, řezba, kterou půlčík vyrobil z lebeční kosti jedné z mála ryb, které sám chytil. Drizzt byl hluboce dojatý, kdy mu ji Regis předával - byl to jeho vůbec nejlepí umělecký výtvor. Otáčel se na dlouhém řetízku, jeho jemné tvary a stínování mu dodaly hloubku pravého uměleckého díla.

Představoval hlavu jednoroce, symbol bohyně Mielikki.

“Co jsi zač, drove?!” těkl Errtu. Démon byl rozhodnut Drizzta usmrtit, zatím se vak bavil. Temný elf a vzýval bohyni lesa? A ije na povrchu! Démon během staletí poznal mnoho drovů, ale ani jednoho, který by opustil zlovolné manýry. Jeden vedle druhého to jsou chladnokrevní zabijáci, kteří dokonce i démona zkázy naučili v metodách dokonalého mučení pár nových triků!

“Jsem Drizzt DoUrden,” odvětil drov vyrovnaně. “Ten, co zavrhl národ svých předků.” Jakmile přijal nevyhnutelný souboj, opustil ho vechen strach. Klidně se připravil s bezděčnou obezřetností zkueného bojovníka, hledaje výhody, jich by mohl vyuít. “Stopař oddaně slouící Gwaeronovi, hrdinovi bohyně Mielikki.” S řádným uvedením své profese se hluboce uklonil, jak kázal mrav.

Jakmile se vzpřímil, tasil své scimitary. “Musím tě porazit, jizvo ví zloby,” prohlásil, “a poslat tě zpátky do věčných chmur bezedné Propasti. Pro tvory tvého druhu není ve slunečním světě místo.”

“Ty jsi se nadobro pomátl, elfe. Zatratil jsi svou domovinu a teď si troufá na mne?!” Skála kolem démona oivla plameny. “Z úcty k tvé rase bych tě byl zabil milosrdně jedním čistým úderem. Tvá pýcha mě urazila. Dokáu ti, e bude o smrt kemrat. Jen pojď, vychutnej si ár mého ohně!”

Drizzta démonicky hnoucí vedro takřka dusilo, zář ho bodala do citlivých očí a obrovitou masu svého soka vnímal jako temný, rozmazaný stín. Viděl zvednutou tmu a věděl, e Errtu vztyčil svou děsivou zbraň. Hnul se k obraně, vtom démon uskočil stranou a překvapeně zařval.

Guenhwyvar se pevně zachytil na jeho ozbrojené pai.

Obrovitý démon ruku s panterem napřáhl a snail se kočku přitisknout předloktím ke skále, aby rvavé drápy a zuby udrel od ivotně důleitých orgánů. Panter se pevně zakousl a drásal a rval maso i svaly.

Errtu nad zuřivým útokem jen zamrkal a rozhodl, e s kočkou se vypořádá později. Ústředním zájmem byl drov, nebo znal a respektoval potenciální moc kadého temného elfa. Pod jejich nesčetnými triky viděl hynout příli mnoho nepřátel.

Bič sekl po Drizztových nohách. Výpad byl příli rychlý, aby jej Drizzt odrazil nebo uhnul, byl jetě oslepený výbuchem ohňů.

Jak řemeny obtočily tíhlé nohy a kotníky, Errtu trhl dradlem a Drizzt zvysoka dopadl na záda.

Narazil na skálu a slyel, jak mu z plic uniká vzduch, v nohou cítil bodavou bolest. Měl by bleskově reagovat, jene nemohl ani popadnout dech. Cítil, e je vlečen přes kameny, cítil, jak intenzita áru stoupá. Podařilo se mu zvednout hlavu a viděl, jak jeho svázané nohy mizí v démonově ohni. “A tak zemřu,” prohlásil sue.

Nohy ho vak nepálily, nehořely!

Errtu cintal touhou slyet křik trýzněné oběti, zatáhl silně a bič strhl Drizzta do středu plamenů. Ač ho svit oslepoval, oheň ho sotva hřál.

A pak, s posledním zasyčením odporu, plameny uhasly.

ádný ze soků nechápal, co se stalo, oba soudili, e to způsobil ten druhý.

Errtu s útokem otálel. Mohutná noha dolápla na Drizztův hrudník a začala jej drtit. Drov zoufale mávl jednou čepelí, ale nezemskou stvůrou to nehnulo.

Potom se drov rozmáchl druhým scimitarem, tím, který si vybral z drakova pokladu.

Se syčením jak voda v ohni vjel do Errtuova kolena. Rukoje zbraně se zahřála, čepel rvala démonovo maso a Drizztovi téměř spálila dlaň. Náhle byla mrazivě studená, jako by svým vlastním chladem hasila démonovu havou ivotní sílu. Drizzt pochopil, co vlastně plameny udusilo.

Démon děsem zadrel dech a nato začal ječet. Nikdy takovou bolest nezail. Odskočil, divoce sebou házel, aby unikl příernému zahryznutí zbraně, a tahal za sebou Drizzta, který jílec nechtěl pustit. Guenhwyvara démonova zuřivost odhodila, a vyletěl do vzduchu a bezmocně uchl do skalní stěny.

Jak Errtu ustoupil, Drizzt nevěřícně pohlédl na ránu. Z otvoru v koleně se valil proud páry a okraje řezu byly ojíněné a pokryté ledem!

Drizzta útok také oslabil. V klání s mocným démonem se scimitar ivil ivotní silou svého pána, táhl ho do souboje se hnoucí nestvůrou. Drov pomalu neměl ani sílu, aby se postavil, ale shledal, e vyráí vpřed s rukou s čepelí zplna napřaenou, jak ji vlekl hlad scimitaru.

Prostor kolem byl příli úzký, Errtu neměl kam uskočit, nemohl se zásahu vyhnout.

Scimitar si vybral jeho břicho.

Jak se ostří dotklo středu démonova nitra, výbuná vlna odsála drovovu sílu, vrhla ho nazad na skálu a Drizzt se sesul k zemi. Zůstal jetě při vědomí a ohromeně sledoval titánův zápas.

Errtu se nějak dostal na výčnělek, kolísavě tam stál a roztahoval křídla. Přes vechnu snahu se pokadé ochable svěsila.

Scimitar bíle hnul mocí, neustával démona mučit, a ten se nemohl odhodlat, aby jej uchopil a vytrhl. Ponořená čepel sou magií hasila oheň, jej měla zničit, a očividně byla v převaze.

Pozdě si Errtu vyčítal, e nebyl dost opatrný, příli si věřil, e v bitvě porazí kadého smrtelníka. Nemohl ovem tuit, e tak zlověstná zbraň vůbec existuje - nikdy o podobné nic neslyel, ádná nepůsobila takovou trýzeň!

Z Errtuových obnaených útrob se valila oblaka páry, a v nich oba bojující zmizeli. “Ty zrádče, tak jsi mne přece vypudil!” uplivl.

Drov otupěle hleděl, jak bílý jas sílí a tmavého stínu ubývá.

“Sto roků, drove!” vyl Errtu. “To není tak dlouho ani pro tebe, ani pro mne!” Opar zhoustl a stín se v něm ztrácel.

“Jedno stoletím, Drizzte DoUrdene!” dolehl démonův slábnoucí hlas odněkud z dálky. “Pak se nepřestávej ohlíet přes rameno! Errtu nebude daleko!”

Mlha se zvedala, vzduch se vyčistil.

Poslední, co Drizzt zaslechl, bylo zazvonění kovu, jak scimitar dopadl na kámen na dosah jeho ruky.

26

Pravé vítězství

Wulfgar se pohodlně opřel. Seděl v čele stolu narychlo vztyčené Síně medoviny, nohou netrpělivě klepal na podlahu nad průtahy, je si vyadovala tradice. Chtěl by, aby jeho lid byl ji v pohybu, ale bylo to právě obnovení vitých obřadů a oslav, co ho v očích skeptických a podezřívavých barbarů odliilo a povzneslo nad tyranského Heafstaaga.

Wulfgar přece jen veel do jejich středu po pětileté nepřítomnosti vyzval dlouholetého krále. Den nato vyhrál korunu a dalí den byl korunován na krále kmene Losa.

Rozhodl, e během jeho plánovitě krátké vlády ji nezneuctí násilnostmi a výhrůkami, jak bylo zvykem předelého vládce.

Válečníky shromáděných kmenů pořádá,a by ho následovali do bitvy, nebude jim rozkazovat. Vdy sám nejlépe věděl, e barbarského válečníka hnala k hrdinským činům takřka výhradně jeho pýcha.

Heafstaag zruil nezávislost jednotlivých kmenových králů, zbavil je svobody a důstojnosti, a jeho soukmenovci teď v boji nebyli o nic lepí ne obyčejní mui. Wulfgar jim musel poskytnout čas, aby znovu nabyli ostří nezdolné sebeúcty, měli-li obstát proti děsivé přesile čarodějových vojsk.

Proto byl postaven Hengorot, Síň medoviny, a poprvé po pěti letech jím zvonila výzva Písně. Byl to krátký, astný čas veselých soutěí mezi kmeny, které se pod Heafstaagovou tyranií doslova dusily.

Rozhodnutí, zda má nechat vztyčit Hengorot, bylo obtíné. Doufal, e stále jetě zbývá čas, ne Kessellovi armáda uhodí, a váil dobrodiní odvěkých tradic proti naléhavému tlaku spěchu. Počítal s tím, e v chaosu předválečných příprav Kessellovi unikne nepřítomnost barbarského krále Heafstaaga. Jestli vak byl čaroděj ostraitý, určitě mu to neujde.

Nyní tie a trpělivě vyčkával a pozoroval - v očích muů nael bývalý oheň.

“Jak za starých časů,” podotkl Revjak a usadil se vedle.

“Dobrých časů,” dodal Wulfgar.

Revjak se spokojeně zaklonil, nechávaje nového vůdce jeho samotě, po ní zřejmě touil. A Wulfgar se vrátil ke svým mylenkám a čekal na vhodnou chvíli, kdy přednese svůj návrh.

Na opačném konci sálu se chystala soutě ve vrhání seker. Byla podobná taktice, jí Heafstaag a Beorg uzavřeli svazek mezi kmeny. Sekera se musela hodit z co největí vzdálenosti a musela se zatnout do sudu medoviny a vyseknout v něm otvor. Počet dbánů, které se vytékajícím nápojem naplnily v určené době, rozhodl o úspěchu vrhu.

Wulfgar viděl svou příleitost. Vyskočil ze stolice a právem hostitele se vyádal první hod. Soudce mu právo udělil a pozval ho, aby pokročil k vyznačené čáře.

“Soutěím odtud,” zvolal mladý král a zvedl Aegisův tesák na rameno.

Sálem projel um nevíry a vzruení. V soutěi tohoto druhu nikdo dřív nepouil válečné kladivo, nikdo si vak nestěoval, ani necitoval pravidla. Kadý mu, který neviděl zkázu Heafstaagovy sekery, byl dychtivý vidět zbraň v akci. Na stůl na konci síně byl umístěn sud.

“A dalí za něj!” zvolal Wulfgar přes celou délku síně. “A jetě třetí!” Plně se soustředil, nevímaje si epotu kolem.

Sudy byly na stole a dav se uklidil stranou. Wulfgar pevně sevřel prsty kolem rukojeti, zhluboka nasál dech a zadrel jej, kdy zamířil. Nevěřící diváci s úasem pozorovali, jak mladý král vybuchl v pohyb, vrhnuv mocné kladivo v hladkém hodu silou, jí se nikdo z nich nevyrovnal.

Aegisův tesák se v letu dlouhou síní točil hlavou přes rukoje, projel prvním sudem a pak druhým i třetím, zničil nejen tři terče a jejich stoly, prorval se i stěnou ven. Nejblií mui přiskočili k díře, aby viděli zbytek jeho letu, ale kladivo zmizelo v noční tmě. Chtěli je jít hledat a Wulfgar je zadrel. Skočil na stůl a zvedl ruce před sebe. “Slyte mne, válečníci severských planin!” zvolal. Brady jim spadli obdivem a někteří klekali, kdy se Aegisův tesák objevil v králových rukou.

“Jsem Wulfgar, Beornegarův syn a král kmene Losa! Nyní k vám nemluvím jako král, ale jako vá druh, zděený nad pohanou, kterou na nás chtěl Heafstaag uvalit!” pobízen vědomím, e získal jejich pozornost a úctu, a s potvrzením, e jeho odhad jejich pravé touhy byl správný, chopil se své ance. Tito lidé volali po osvobození z pokořujícího područí tyranského krále. Při posledním taení byli téměř vyhubeni, teď je tyran nutil bojovat po boku skřetů a obrů, a touili po hrdinovi, který by jim vrátil ztracenou pýchu.

“Jsem drakobijce! A právem vítězství vlastním drakovy poklady.”

Hovor mezi mui ho přeruil, nebo středem debaty se stal nehlídaný poklad. Wulfgar je nechal, a se vypovídali.

Konečně se uklidnili a pak pokračoval: “Kmeny tundry nebojují po boku nestvůr!” prohlásil za výkřiků souhlasu. “My bojujeme proti nim!”

Dav náhle ztichl. Do stanu vběhl udýchaný stráce, ale netroufal si krále přeruit.

“Za svítání odcházím do Desetiměstí,” ohlásil Wulfgar pevně “Budu je bránit proti čaroději Kessellovi a páchnoucí bandě, co vytáhl z děr Páteře světa!”

Dav neodpovídal. Nadeně reagoval na poznámku o boji proti Kessellovi, ale pomylení, e by se měli vydat na pomoc lidem, kteří je před pěti roky takřka vyhubili, je zaskočilo. Nikdy by je taková idea nenapadla.

Stráce vyuil ticha. “Mladý králi, obávám se, e výprava bude zbytečná.” Wulfgar k mui obrátil úzkostný zrak v předtue zlých zpráv. “Nad jiní plání stoupají mračna kouře z velkých poárů.”

Wulfgar zprávu váil, myslel si, e bude mít víc času. “V tom případě odcházím dnes v noci!” zvolal k ohromenému shromádění. “Přátelé, válečníci severu, pojďte se mnou! Ukáu vám cestu ke ztracené slávě naí minulosti!”

Dav nerozhodně přelapoval. Wulfgar vyhodil poslední kartu.

“Kadému mui, co půjde se mnou, nebo jeho příbuzným, kdyby zahynul, nabízím rovný podíl z drakova pokladu!”

Bylo to jako mocná průtr z moře Plovoucího ledu.Podařilo se mu chytit představivost a srdce kadého barbarského válečníka, nebo sliboval návrat k bohatství a slávě astnějí minulosti.

Jetě tu noc Wulfgarova armáda vyrazila z tábořitě a hřměla otevřenou plání.

Pozadu nezůstal ani jeden mu.

27

Odtikávání zkázy

Bremen byl ráno v plamenech.

Obyvatelé malé, nechráněné vesnice nečekali, nepostavili se přílivu zrůd, kdy se valily přes řeku Shaengarne. U brodu je zasypali několika sprkami ípů, aby jejich postup zpomalili, dokud i ta nejtěí a nejpomalejí plavidla neopustila doky a nedosáhla bezpečí Maer Dualdonu. Lučitníci pak pádili do přístavu a následovali své spoluobčany.

Kdy skřeti do města dorazili, bylo zcela oputěné. Pozorovali vztekle, jak plachetnice odplouvají na východ, aby se přidaly k flotilám z Targosu a Termalainu.

Kessell Bremen nepotřeboval, byl příli vzdálený a nechal jej do základů vypálit. Lidé na jezeře - nejnovějí vyhnanci v dlouhé řadě obětí Kessellovi lehkováného ničení - truchlivě hleděli, jak jejich domovy mizí ve hnoucích troskách.

Z hradby Bryn Shanderu Cassius s Regise pozorovali sloupce dýmu. “Udělal dalí chybu,” řekl zadumaně Cassius.”

“Jak to?”

“Kessell zahnal lidi vech postiených měst do kouta. Nemají u vůbec kam jít, jejich jedinou spásou je vítězství.”

“V to bych moc nevěřil,” podotkl půlčík pochybovačně. “Viděl jste sám, co vě dokáe. A i bez ní je armáda dost početná, aby nás zničila! Jak říkal, má v ruce vechny výhody.”

“Moná,” připustil mluvčí. “Určitě věří, e je neporazitelný. A to je jeho omyl. I to nejmení zvíře bude bojovat, kdy je zatlačené ke zdi a nemá co ztratit. Chudý mu je nebezpečnějí ne bohatý, protoe mu na ivotě tolik nezáleí. A mu vyhnaný z domova na zmrzlou tundru, kdy začínají vát první zimní větry, je vskutku hrozivým nepřítelem!

Nebojte se, příteli. Dnes ráno rada najde způsob, jak vyuít čarodějových slabin.”

Regis přikývl. Nebyl schopen vyvrátit prostou logiku mluvčího, ani nechtěl dusit jeho optimismus. Díval se na husté řady skřetů a orků obklopující město nechoval ádné naděje.

Pohlédl k severu, kde se prach nad trpasličím údolím konečně usadil. Bruenorův výstup u neexistoval, zřítil se se zbytkem skalní stěny, kdy trpaslíci uzavřeli své jeskyně.

“Otevři mi dveře, Bruenore,” eptal touebně. “Prosím, pus mě dovnitř.”

  

O tom právě jednal Bruenor se svým klanem. Diskutovali, zda je proveditelné, aby v tunelech otevřeli dveře. Ale ne aby někoho vpoutěli.Velice brzo po skvělém zásahu proti skřetům a obrům si bojechtiví vousáči uvědomili, e nemohou sedět na zadku a nechat ty netvory, aby nadobro zničili jejich svět. Dychtili po dalím výpadu proti Kessellovi. V pohodě zemských útrob neměli zdání, zda Bryn Shander stále stojí nebo jestli armáda převálcovala u celé Desetiměstí, ač nad nejjinějím úsekem jejich nekonečného bluditě průchodů a jeskyní slyeli zvuky z tábořitě.

Bruenor byl první, kdo vyrukoval s návrhem druhé bitvy. Běsnil hněvem nad hrozící záhubou svých netrpasličích přátel a neměl jej kde vybít. Krátce po uzavření vchodů vybili skřety, kteří lavinám unikli, a vůdce mitrilského klanu svolal svůj lid.

“Polete někoho k nejvzdálenějím koncům tunelů a vyzvěďte, kam ty potvory chodí spát.”

Do očí se jim vrátil lesk - ivotní jiskra trpaslíka, jen ví, e utne pár skřetích hlav. Bruenorův ďábelský plán byl perfektní, a navíc s minimem rizika. Dali se do práce.

Do pěti minut po povelu mohli utvořit nové východy. Pak za necelou minutu bude celý klan nahoře uprostřed Kessellovi spící armády.

  

Schůze, o ní se Cassius zmínil, byla ve skutečnosti fórem, kde mluvčí z Bryn Shanderu odhalil svou první odvetnou strategii. Nikdo ze shromáděných vůdců včetně Glensathera, který byl jediným druhým mluvčím, neměl námitky. Cassius do posledního detailu prostudoval obléhající armádu a čaroděje.

Mluvčí načrtl rozloení celého vojska, podrobně popsal nejvýbunějí třenice mezi řadami skřetů a orků a odhad, kolik času by bylo asi zapotřebí, aby nesváry armádu dostatečně oslabily.

Vichni přítomní se shodli, e Krystal-Tirith jediný drí vechny netvory na uzdě. Úctyhodná moc křiálové věe udrí i nejsvárlivějí orky v pokorné poslunosti. Cassius neopomněl zdůraznit, e právě hranice její moci byly skutečným hlavním činitelem.

“Proč Kessell tak trvá na okamité kapitulaci?” přednesl mluvčí své úvahy. “Mohl by nás tu klidně nechat sedět pod napětím obléhání několik dní, aby zmenil ná odpor.”

Souhlasili s logikou Cassiovy úvahy, ale odpovědět mu nemohli.

“Moná, e Kessell tu chásku neovládá tak, jak se domníváme,” rozváděl. “Bylo by moné, e se čaroděj obává rozpadu armády, jestli bude průtahy ztrácet čas?”

“Bylo,” ozval se Glensather. “Anebo ví, e nemůeme nic jiného dělat ne se vzdát, a chce toho ihned vyuít. Nepletete si sebedůvěru s obavami?”

Cassius se nad otázkou zamyslel. “To je dobrá připomínka, ale ná plán neovlivní.”

Vechny oči se zvědavě upřely na mluvčího.

“Rozebereme nyní tu druhou verzi. Jestli má čaroděj skutečně absolutní kontrolu nad vojskem, potom a podnikneme cokoliv, bude to zbytečné. Musíme proto jednat s předpokladem, e Kessellovi netrpělivost spočítá ve strachu.

Na mne nedělá dojem dobrého stratéga. Vrhl se do ničení s předpokladem, e nás zastraí do kapitulace, ale v lidech tím posílil rozhodnutí, e budou do posledka bojovat. Dlouhověká rivalita mezi několika městy, nenávist, jí by byl rozváný velitel okupační armády vyuil ke svému prospěchu, byla zlomena Kessellovým otevřeným ignorováním slunosti ukázkami jeho bezcitné brutality.”

Cassius dle pozorných pohledů soudil, e je získává na svou stranu. Během schůze chtěl docílit dvou věcí. Chtěl mue přemluvit, aby souhlasili s riskantní hrou, o ní chtěl hovořit, a dodat jim trochu naděje.

“Nai lidé jsou tam, venku,” mávl rukou v irokém oblouku. “Flotily na Maer Dualdonu a Lac Dinnesheru čekají na znamení z Bryn Shanderu, e stojíme při nich. Lidé z Dobré Medoviny a Douganovi Díry činí toté na jiním jezeře. Jsou plně vyzbrojení a dobře ví, e jestli v této válce nezvítězíme, nezbude tu nic ani pro ty, co ji přeijí!” Naklonil se nad stolem a kadému mui pohlédl do očí, pak dodal: “ádné domovy! ádná naděje pro nae děti, pro nae eny. A není kam utéct!”

Cassius mue neúnavně podněcoval s podporou Glensathera, který uhodl, e chce pozved-nout jejich morálku, a chápal její nedocenitelný význam. Cassius čekal na pravý okamik. Kdy zamračená beznaděj odstoupila odhodlanému výrazu vzpoury, předloil jim svůj vlastní odváný plán

“Kessell poadoval vyslance, musíme mu jednoho poslat.”

“Vy nebo já, nikdo jiný,” přeruil ho Glensather. “Kdo to bude?”

Cassiův obličej roztáhl lstivý úsměv. “Nikdo. Kdybychom zamýleli splnit Kessellův poadavek, pak by to musel být jeden z nás dvou. Ale zůstává nám jedna volba.” Upřel zrak přímo na Regise, který se nejistě oil Napůl odhadl, co má mluvčí v úmyslu. “Mezi námi máme jednoho člena, o jeho přemlouvacích schopnostech kolují celé legendy. Moná, e jeho kouzelný vliv nám vykoupí drahocenný čas, ne budeme muset s čarodějem jednat sami.”

Regisovi se sevřel aludek. Často uvaoval, kdy ho rubín dostane do netěstí, z něho nevybředne.

Několik lidí teď hledělo na Regise, Cassiův návrh je zaujal. Pověsti o půlčíkově armu a přemlouvání i Pompovo obvinění před pár týdny v radě se donekonečna přetřásaly ve vech městech a kadý vypravěč k tomu jetě něco přidal, aby se učinil zajímavějí. Regise ztráta tajemství jeho moci netěila - lidé se mu zřídkakdy podívali přímo do očí - ale potají byl rád, e je tak slavný. mělo to ovem i své nepříjemné stránky.

“Nechme Regise, bývalého mluvčího z Pustého Lesa, aby nás zastupoval ve dvoře Akara Kessella,” ohlásil Cassius za takřka plného souhlasu shromádění. “Snad se naemu malému příteli podaří čaroděje přesvědčit, e se mýlí, kdy páchá samé zlo!”

“Tak to není!” pitl Regis. “Jsou to klepy…”

“Pokora,” skočil mu do řeči Cassius, “je krásná vlastnost. Celé shromádění oceňuje hloubku vaí lítosti a sebevýčitek. Tím víc si cení vaí ochoty změřit vá talent s Kessellovým v době, kdy zápasíte s vlastními pochybami!”

Regis zavřel oči, nenamáhal se s odpovědí. Návrh jistě projde, a s ním souhlasí, či ne.

Proel a vichni hlasovali pro. Lidé byli ochotní se chopit kadého stébla naděje.

Cassius spěchal, aby schůzi ukončil, nebo ostatní záleitosti - problémy s davy uprchlíků a stravováním - museli počkat, bylo třeba uváit, co bylo důleitějí. Jestli Regis zklame, nepohodlí a nedostatek budou nepodstatné.

Regis mlčel. Zúčastnil se rady, aby podpořil své přátele, oba mluvčí. Kdy zaujal místo u stolu, nehodlal se debaty aktivně zúčastnit, nato aby se stal ústředním bodem obranného plánu.

Schůze byla tedy odloena. Cassius s Glensatherem na sebe spiklenecky mrkli, nebo vichni odcházeli do svých domovů s větím optimismem - a budou jej ířit kolem sebe.

Cassius Regise zadrel, kdy se zvedl s ostatními k odchodu. Zavřel dveře zasedací síně, aby s hlavním aktérem projednal první kroky svého záměru.

“Mohl jste mne aspoň předem upozornit,” brumlal Regis, sotva se dveře zavřely. “Měl jsem mít právo vyjádřit v té věci vlastní názor!”

Cassius se tvářil zasmuile, kdy se k němu vrátil. “Co nám zbývá?” zeptal se. “Takhle jsem jim dodal trochu odvahy.”

“Přecenil jste mne,” oponoval Regis.

“Spí vy se podceňujete!” řekl Cassius. Půlčík věděl, e mluvčí od plánu, který dal do pohybu, neustoupí, jeho důvěra v Regisovi vzbudila nesobecký pocit a skutečně ho potěila. “Modleme se pro dobro nás obou, abych měl pravdu já,” dodal edovlasý mu a zaujal své místo u stolu. “Pevně věřím, e se nemýlím. Věřím ve vás přes vae pochyby. Dobře si pamatuji, co jste dokázal s Kempem před pěti lety, ač teprve po jeho prohláení mi dolo, e jste ho obloudil. Stejně to byl mistrovský kousek, tím dokonalejí, e se jeho tajemství odhalilo teprve nedávno!”

Regis se zarděl.

“Kdy jste dokázal zmoct i tak tvrdou palici, jako je Kemp, Akar Kessell by pro vás měl být snadnou kořistí!”

“Souhlasím, e Kessell jaksi postrádá vnitřní sílu, čarodějové vak znají způsoby, jak odkrýt kouzelný trik. Docela zapomínáte na démona. Na toho ádný trik neplatí, a ani bych to nezkouel!”

“Doufejme, e s ním nebudete muset jednat,” zachvěl se Cassius. “Vím vak, e do věe musíte jít a musíte se pokusit Kessella ovlivnit. jestli se nám nepodaří zadret armádu do doby, kdy nám její vnitřní rozkol pomůe, pak je s námi konec. Věřte mi, jste přece můj přítel! Neposílal bych vás do té lví jámy, kdybych měl jinou alternativu.” Optimistická fasáda mluvčího dávno zmizela pod bolestným výrazem bezmocné účasti a jeho obavy se Regise dotkly, jako kdy hladovějící obdrí kus chleba.

I přes obdiv, který k přepracovanému mluvčímu choval, musel uznat, e plán je logický a jiné cesty není. Kessell jim po prvním útoku nedal čas na jakoukoliv akci. Čaroděj jim vypálením Targosu předvedl svou schopnost, mohl zničit Bryn Shander stejným způsobem a půlčík nepochyboval, e Kessell svou hrozbu splní.

Regis se se svou rolí smířil, přijal ji jako jediné řeení. Bylo obtíné ho rozhýbat, ale kdy si něco umínil, snail se to udělat pořádně.

Na idli se trochu zavrtěl. “V prvé řadě se vám musím přísně soukromě svěřit, e vskutku mám kouzelnou pomůcku.” Cassiovy oči nadějně zasvitly a naklonil se vpřed, ale Regis ho zchladil zvednutím dlaně.

“Musím vám vak vysvětlit, e nemám - jak mnozí tvrdí - moc, abych zvrátil to, co má kdo v srdci. nemohl bych přemluvit Kessella, aby zanechal svých krutostí, stejně jako bych nemohl přemluvit mluvčího Kempa, aby s Termalainem uzavřel mír.”

Vstal a začal přecházet kolem stolu s rukama za zády. Cassius ho pozoroval s nejistou úzkostí, nejsa schopen vylutit, kam směřuje s přiznáním a hned nato popřením své moci.

“Někdy vak mohu lidi přimět, aby se na věc podívali z jiné perspektivy,” připustil, “Jako ten incident s Kempem, kdy tím, e dal přednost mému ponouknutí, uskutečnil své vlastní aspirace.

Nejlepí snad bude, kdy mi řeknete vechno, co víte o Kessellovi a jeho armádě. Uvidíme, jestli v tom najdeme něco, co ho přinutí, aby začal pochybovat o věcech, na ně je zvyklý spoléhat.”

Půlčíkova výmluvnost mluvčího ohromila. Teď viděl na vlastní oči, kolik pravdy bylo v povídačkách, co o něm kolovaly. Do nynějka se domníval, e přehánějí.

“Od poslů ji víme, e Kemp převzal velení vojů čtyř měst na Maer Duladonu,” vyprávěl Cassius. “Jensin Brent se Schermontem jsou nachystaní na Lac Dinnesheru a v kombinaci s Rudými vodami by to mělo být mocné vojsko!

Kemp se zapřisáhl pomstou a nemyslím, e někdo z uprchlíků má chu se vzdát nebo utéct.”

“Kam by li?” mumlal si pro sebe Regis. Lítostivě se ohlédl po mluvčím, ale ten ho nemohl utěit. Cassius před radou a lidmi zářil důvěrou a nadějí, ale Regise nemohl krmit prázdnými vásty.

Do dveří vyjeveně vrazil Glensather. “Čaroděj je zpátky na poli! ádá si naeho vyslance - světla ve věi zase začala vířit!”

Vyběhli z budovy a Cassius cestou chrlil tolik vztaných informací, kolik mohl.

Regis ho uklidnil. “Jsem připravený, Cassia. Nevím, jestli ten vá ílený nápad je proveditelný, ale přísahám, e se budu snait ze vech sil, aby vyel.”

U byli u brány. “Musí se provést,” mluvčí Regise poplácal po rameni. “Je to nae jediná záchrana.” otočil se k odchodu a Regis měl jetě poslední otázku, na ni musel dostat odpověď.

“Co jestli zjistím, e Kessell mé moci odolává? Co mám dělat, jestli to sele?”

Cassius hleděl na tisíce en a dětí, které se v chladném větru choulily na ulicích. “Jestli to sele,” řekl pomalu, “jestli si Kessell nedá vymluvit, aby proti Bryn Shanderu nepouil moc věře,” hlas se mu zadrhl, kdy měl slyet svá vlastí slova, “pak máte můj osobní příkaz ke kapitulaci.”

Mlčky se odvrátil a zamířil k hradbám, aby na vlastní oči viděl kritickou konfrontaci. Regis se u nezdroval, věděl, e kdyby zůstal stát, nejspí by utekl a schoval se do nějaké temné díry. Ne měl čas na rozmýlení, byl venku z brány a udatně lapal z kopce k čekajícímu obrazu Akara Kessella.

Kessell se opět objevil mezi dvěma zrcadly, pae sloené na prsou, pička boty netrpělivě poklepávala na zem. Zlý výraz jeho tváře v Regisovi vzbudil doje, e čaroděj ho v záchvatu divého vzteku zabije dřív, ne k němu dojde. Musel se vak na něho dívat, musel pokračovat na své cestě. Trollové se mu hnusili nejvíc ze veho, s čím se kdy setkal, a sebral vechnu svou vůli, aby se k nim vůbec přiblíil. Ze zápachu jejich zrůdných těl se mu dělalo nanic, zavalil jak deka celý svah.

Nějak dorazil k zrcadlům a stál proti ďábelskému čaroději.

Kessell si hodnou dobu vyslance prohlíel. Jistě nepředpokládal, e hlavní město bude reprezentovat půlčík, a uvaoval, proč se k tak důleité schůzce nedostavil sám Cassius. “Přichází jako oficiální představitel Bryn Shanderu vech, co dlí v jeho zdech?”

Regis se uctivě uklonil a přikývl. “Jsem Regis z Pustého Lesa, Cassiův důvěrník a donedávna člen Rady deseti. Byl jsem zvolen, abych město zastupoval.”

Kessell zúil oči - teď ho čeká vítězství. “A nese zprávu o bezpodmínečné kapitulaci?”

Regis přelápl, úmyslně se zakolíbal, aby se jeho přívěsek na prsou dal do pohybu. “ádám si soukromou poradu, mocný čaroděj, abychom prodiskutovali podmínky kapitulace.”

Kessell vypoulil oči. Podíval se ke Cassiovi na zdi. “Řekl jsem bezpodmínečnou!” ječel. Světla v Krystal-Tirith za ním se točila a sílila. “Za to bude svědkem důsledků vaí drzosti!”

“Počkejte!” prosil Regis, poskakuje kolem, aby si udrel jeho pozornost. “Jsou určité věci, o nich byste měl vědět, ne se ve rozhodne!”

Kessell ani neposlouchal půlčíkovo vanění, ale rubín upoutal jeho oči. I přes vzdálenost, která jeho fyzické já dělila od odrazu projekce, ho upoutal, fascinoval.

Regis nemohl odolat, aby se neusmál, kdy si poviml, e čaroděj u ani nemrkl. “Jsem si jistý, e moje informace pro vás budou velmi cenné,” řekl tie.

Kessell kývl, aby pokračoval.

“Ne zde,” eptal Regis. “Je tu a příli mnoho zvědavých uí. Ne vichni skřeti by měli radost z toho, co vám chci říct!”

Kessell chvilku slova váil. Z nějakého důvodu se cítil podivně klidný, mírný, nemohl si to nijak vysvětlit. “Dobře, půlčíku, vyslechnu tě.” Se zábleskem a obláčkem kouře zmizel.

Regis se přes rameno ohlédl po lidech na hradbách a slabě přikývl.

Pod telepatickým povelem z věe trollové natočili zrcadla,a by zachytila Regisův odraz. Druhý blesk a obláček a i Regis byl pryč.

Cassius vrátil půlčíkovo kývnutí, přestoe ten ji zmizel. Dýchalo se mu ji volněji, Regisův pohled ho uklidnil - slunce se klonilo k západu a Bryn Shander stále stál. Jestli hádal správně, vě nabírala sovu sílu ze slunečního svitu.

Zdálo se, e jeho plán jim koupil přinejmením jednu noc navíc.

  

I zamlenýma očima Drizzt rozeznal tmavý tvar, jen se nad ním skláněl. Drov při prudkém trhnu scimitaru dopadl na skálu a věrný Guenhwyvar ho hlídal dlouhé hodiny, kdy byl v bezvědomí, ač sám byl také pěkně potlučený.

Drizzt se převalil do sedu a omámeně se rozhlíel. Zprvu se domníval, e svírá, ne mu dolo, e temný stín se íří od západu. Větí část dne o sobě nevěděl, byl zcela vyčerpaný, nebo scimitar z něho v bitvě s Errtuem odsál vechnu energii.

Kočka vypadala jetě hůř, rameno jí ochrnulo zárazem na sráz a z přední tlapy jí Errtu vyrval kus kůe.

Magického tvora zmáhala únava. Návtěvu na materiální rovině přetáhl o mnoho hodin přes normální limit. Struna mezi jeho a drovovou rovinou vydrela neporuená jeho vlastní čarovnou energií a kadá uplynulá minuta mu ubírala sil.

Drizzt něně pohladil svalnatou íji. Věděl, co panter pro něho obětoval, a přál si, aby mohl splnit jeho potřebu a poslat jej zpět do jeho světa.

Ale nemohl. Kdyby se kočka vrátila do své roviny, trvalo by mnoho hodin, ne by nabyla sílu k přechodu do tohoto světa. A on ji potřeboval.

“Jetě mi dej chvilku,” prosil. Lehla si bez známky odporu. Drov na ni lítostivě hleděl a znovu ji polaskal. Jak touil, aby ji mohl propustit ze svých slueb!

Errtu mu jasně řekl, e dveře do Krystal-Tirith jsou neviditelné pouze pro bytosti materiální roviny.

Drizzt potřeboval její oči.

28

Le na le

Regis si vytřel oslnivý záblesk z očí a shledal, e opět čelí čarodějovi. Kessell odpočíval na křiálovém trůnu zády proti jedné opěře a s nohama pohodlně přehozenýma přes druhou. Byli ve čtverhranném pokoji z křiálu, stěny se křehce leskly, ale byly pevné jako kámen. Bylo zřejmé, e je uvnitř věe. Komnata byla plná ozdobných zrcadel vech moných tvarů. Půlčíka zaujalo to největí, nejkrásnějí, jeho hlubinách plál oheň. Podíval se do protějího, očekávaje v něm zdroj toho výjimečného jevu, ale vydechl údivem, kdy zjistil, e plameny nebyly odrazem, ale skutečně hnuly v samotném zrcadle.

“Vítej v mém paláci,” smál se čaroděj. “Měl bys být astný, e můe zhlédnout jeho nádheru!” Regis se vak upřel na Kessella, podrobně ho studoval, nebo jeho hlas nezněl charakteristickým mumlavým tónem lidí, kteří byli obluzeni rubínem.

“Kdy jsme se prve potkali, byl jsem dost překvapený. Nečekal jsem, e statní desetiměsttí mui polou půlčíka, aby vykonal jejich práci!” Znovu se zasmál a Regis viděl, e něco kouzlo rubínu zlomilo.

Nebylo těké uhodnout, co se stalo. Cítil pulzující sílu této komnaty a bylo jasné, e Kessell z ní ije. Venku ho kouzlo kamene mohlo ovlivnit, ale zde byl naprosto z jeho dosahu.

“Má pro mne informaci, tak mluv. Chci slyet vechno, nebo tvoje smrt bude velice nepříjemná!”

Regis koktal, snail se honem improvizovat nějakou náhradu. Výmysly, co mínil pouít, byly za této situace bezcenné. Jejich slabá místa by spí prozradila hodně pravdy z Cassiovy strategie.

Kessell se na trůnu vzpřímil, naklonil se vpřed a upřel na něho zrak. “Tak začni!” nařídil sue.

Regis cítil, jak se do jeho mysli podloudně plíí elezná vůle, nutí ho, aby poslechl Kessellovi příkazy. Ta dominanta vak nevyzařovala z čaroděje. Spí jako by vycházela z nějakého vnějího pramene, snad předmětu, jej skrýval ve svém hávu a občas se ho dotkl.

Rod půlčíků měl vrozenou vlastnost takové síly znekodnit a Regis měl navíc pomoc rubínu, který ho podpořil, take ji postupně potlačil. A dostal nápad. On sám přece viděl dost lidí padnout do tenat jeho armu, aby mohl napodobit jejich změněné chování.

Spustil ramena, naprosto se uvolnil a upřel prázdný pohled kamsi do kouta za Kessellovým ramenem. Cítil, jak mu osychají oči, ale přemohl touhu zamrkat.

“Jaké informace si přejete slyet?” ozval jednotvárným hlasem.

Kessell se opět pohodlně usadil. “Oslovuj mne pane,” nařídil.

“Jaké informace si přejete, pane?”

“Dobře,” uklíbl se Kessell. “Chci slyet pravdu, půlčíku. Poslali tě sem, abys mě podvedl.”

Proč ne? myslel si Regis. Le ochucená drobečky pravdy zní mnohem lépe. “Ano. Abych vám namluvil, e vai nejvěrnějí spojenci chystají proti vám spiknutí.”

“Za jakým účelem?” naléhal Kessell, potěený sám sebou. “Lidé z Bryn Shanderu přece ví, e k jejich rozdrcení ádné spojence nepotřebuji. Mně se to zdá být dost naivní.”

“Cassius neměl v úmyslu vás porazit, pane Kesselle.”

“Tak proč jsi tady? A proč Cassius prostě město nevzdal, jak jsem poručil?”

“Poslali mě,a bych zasel nějaké pochyby,” odpovídal Regis hlue, slepě improvizoval, aby udrel čarodějův zájem a pozornost. Za fasádou slov skládal dohromady jakýsi druh náhradního plánu. “Aby Cassius získal čas pro směr akce.”

Kessell se naklonil vpřed. “A jaký směr akce?”

Regis mlčel, hledaje odpověď.

“Nemůe se mi vzepřít!” řval čaroděj. “Má vůle je mocná! Mluv, nebo ti odpověď vyrvu z mysli!”

“Aby uprchl,” vyhrkl Regis, a jak to vyslovil, hned se mu otevřelo několik moností.

Kessell se znovu opřel. “To je nemoné,” řekl klidně. “Moje vojsko je v kadém bodu příli silné, ne aby se jím člověk probil.”

“Moná ne tak silné, jak se domníváte, pane.” Regis hodil udičku. Bylo mu jasné, co řekne. Le na le. To se mu líbilo.

“Vysvětli to!” ádal Kessell a nadutý výraz zastřel stín slov.

“Cassius má ve vaich řadách spojence.”

Třesa se zlostí, čaroděj vyskočil z trůnu. Regis asl nad účinkem tak prostého výmyslu. Blesklo mu hlavou, jestli ho takhle nenapálila některá z jeho vlastních obětí. Uloil mylenku v hlavě, aby ji promyslel, a bude mít čas.

“Orkové v Desetiměstí ijí nějakou dobu,” pokračoval půlčík. “Jeden kmen dokonce s rybáři běně obchodoval. Ti jsou také ve vaí armádě, ale jejich loajalita - dá-li se u nich vůbec mluvit o loajalitě - stále patří Cassiovi. U kdy vae vojska obkličovala město, náčelníci orků a jejich poslové byli s Bryn Shanderem ve spojení.”

Kessell si uhladil vlasy a dlaněmi si nervózně přetřel obličej.

Ne, nikdo se neodváí odporovat Akaru Kessellovi.

Co kdy někteří skutečně proti němu spřádají pletichy, co kdy se proti němu spikli vichni - jak se to dozví? A kde je Errtu? Co kdy za tím vězí démon?

“Ví, o který kmen se jedná?” zeptal se tie, tón naznačoval, e zpráva na něho těce doléhá.

Regis ho utopil ve li. “Ta skupina, kterou jste poslal vyplundrovat Bremen, kmen Uatého jazyka,” pronesl a s plným zadostiučiněním pozoroval, jak čaroděj kulí oči. “Měl jsem za úkol pouze zabránit, abyste před večerem nepodnikl proti Bryn Shanderu ádnou akci, nebo orkové by se měli před svítáním vrátit, aby se přeřadili do určených pozic, ale ve skutečnosti otevřou v západním bodu mezeru. Cassius tudy vyvede lidi do tundry. Doufají, e ne toraxy dáte do pořádku, budou mít dostatečný náskok. Pak byste je musel pronásledovat a do Luskanu!”

z plánu čouhaly slabiny, ale pro lidi v bezvýchodné situaci vypadal docela rozumně. Kessell pratil pěstí do opěradla.

“Ti ílenci!” vrčel.

Regis se nadechl. Kessell mu uvěřil.

“Errtu!” zaječel neočekávaně.

ádná odpověď. “Och, k čertu s tebou, démone! Nikdy nejsi k nalezení, kdy tě potřebuji!” obrátil se k Regisovi. “Ty počkej tady. Mám více otázek!” planul hněvem. “Nejdřív musím mluvit s několika generály. Já ty orky naučím!”

Podle Cassiova pozorování byl kmen Uatých jazyků nejsilnějím a nejfanatičtějím Kessellovým spojencem. Le na le.

  

Později večer shromádění flotil podezřívavě sledovalo druhou mocnou vlnu nestvůr, valících se k Bremenu.

“Zvlátní!” řekl Kemp Muldoonovi z Pustého Lesa a mluvčímu z vypáleného Bremenu na palubě vlajkové lodi Targosu. Kolem na jezeře byla celá dědina. Po první salvě ípů se orkové nesetkali s ádným odporem. Proč sem čaroděj vysílá posily?

“V tom Kessellovi se vůbec nevyznám” prohlásil Muldoon. “Buď je jeho genialita za hranicí mého chápání, nebo děla děsné taktické chyby!”

“Věřím v to druhé,” uklíbl se Kemp. “Kdyby to první byla pravda, pak bychom se snaili nadarmo!”

Pokračovali tedy v přeřazování svých bojovníků do útočných oddílů a eny s dětmi ve zbylých lodích kotvily u dosud svobodného přístavu v Pustém Lese. Podobnou strategií se řídila loďstva i na dvou ostatních jezerech.

Cassius s Glensatherem pozorovali rozdělení Kessellovy armády s hlubím porozumění.

“Mistrovská práce, půlčíku,” zaeptal Cassius do nočního větru.

Glensather mu s úsměvem poloil ruku na rameno. “Půjdu informovat nae polní velitele. A přijde čas k útoku, budeme připravení!”

Cassius mu stiskl ruku a přikývl. Kdy mluvčí z Východního Přístavu odspěchal, opřel se o římsu zdi a hleděl na temné stěny Krystal-Tirith. Zaatými zuby procedil: “Ná čas přijde!”

  

Drizztovi z rozhledny Kelvinovy mohyly přesun armády také neuel. Právě dokončil přípravy pro odváný útok na Krystal-Tirith, kdy vzdálené blikání mnoha pochodní plulo na západ. Seděl tie s Guenhwyvarem po boku a lámali si hlavy hledáním důvodů pro takovou náhlou akci.

Nic je nenapadlo, noc se krátila a musel spěchat. Náhlá aktivita mohla výt nápomocná, řady v táboře prořídly - nebo kodlivá, zbylé nestvůry mohly být ve stavu pohotovosti. Kvůli lidem v Bryn Shanderu si nemohl dovolit odklad. el dolů stezkou a panter tie nalapoval za ním.

Otevřeného území dosáhl v dobrém čase a rychle klusal podél Bremenské cesty. Kdyby se byl zastavil a nastrail své citlivé smysli, byl by slyel od severu z otevřené tundry vzdálené dunění jiné postupující armády.

Dropův zájem leel na jihu, jeho zrak se zúil na čekající temnotu Krystal-Tirith. Cestoval nalehko, měl s sebou jen věci potřebné pro provedení záměru. Měl pět zbraní: dva scimitary v pochvách po bocích, dýku, ukrytou za pasem uprostřed zad, a dva noe v holínkách. Svatý symbol a váček s bohatstvím měl kolem krku a u pasu mu visel malý pytlík mouky - zbytek z obřího doupěte a sentimentální upomínka na troufalé dobrodruství s Wulfgarem. Vechno ostatní - batoh, lano, měchy na vodu a ostatní předměty nutné pro ivot v drsné tundře nechal v malé jeskyňce.

Míjel východní předměstí Termalainu a slyel veselý křik skřetů. “Udeřte na ně teď, rybáři Maer Duladonu,” eptl si tie. Ale kdy to rozebral, byl rád, e lodě zůstaly na jezeře. I kdyby do města vklouzli a rychle na nestvůry zaútočili, nemohli si dovolit ztráty na ivotech. Termalaine neuteče, čekala důleitějí bitva.

Blíili se k vnějímu okruhu hlavního tábořitě. Drova docela utěilo, e vzruch v táboře ztichl. Osamocený ork se unaveně opíral o otěp a hleděl někam do prázdné tmy severního obzoru. I kdyby byl ostraitý, nebyl by si vůbec viml tichého plíení dvou tvarů, černějích ne tma noci.

“Hlas se!” přiel povel odněkud z dálky.

“Ve v pořádku!” odpověděl stráce.

Drizzt napicoval ui, jak se hlídky ozývaly ze svých stanovi. Guenhwyvarovi dal znamení, aby zůstal pozadu, potom se plíil k strái na dosah vrhu.

Utahaný ork hvizd letící dýky neslyel. Drizzt k němu přiskočil a lehce zachytil jeho pád. Vytáhl zbraň z orkova hrdla a obě poloil měkce na zem. Oba smrtonosné stíny se hnuly vpřed.

Prolomili se jedinou linií hlídek na severním okraji a teď neslyně procházeli pícím táborem. Drov by byl mohl skolit tucty orků a skřetů, i verbega, jene přestávka v jeho rachotivém chrápání by mohla vzbudit pozornost. Nesměl ztrácet čas. Kadá minuta pantera vyčerpávala a nyní se objevily náznaky dalího nebezpečí, východní obloha se začínala jasnit novým dnem.

Hřálo ho vědomí rychlého postupu, a to hned opadlo, kdy se dostal ke Krystal-Tirith - skupina obřích, po zuby ozbrojených stráců mu blokovala cestu.

Nerozhodně se skrčil vedle kočky.

Aby unikli z rozsáhlého tábořitě, museli by běet tou stejnou cestou, kudy se do něj vetřeli. Drizzt pochyboval, e by to Guenhwyvar ve svém zuboeném stavu dokázal. Jít vpřed znamenalo předem ztracený boj s houfem obrů. Vypadalo to, e na dilema není odpověď.

Něco se vak přihodilo ve východním úseku, co dvěma tichým společníkům otevřelo cestu.Ozývaly se odtud alarmující výkřiky a vylákaly obry z jejich stanovi. Drizzt si zprvu myslel, e objevili mrtvého stráce, ale poplach vznikl jinde.

Zakrátko ji bylo slyet nočním vzduchem zvonění nárazů ocele o ocel. Mezi znepřátele-nými kmeny nejspí propukla bitka, ač odtud na zápasící nedohlédl. Ani ho to nezajímalo. Zvědaví obři se ze svých postů dost vzdálili. A Guenhwyvar nael dveře. Neváhali ani vteřinu.

Nikdo je neviděl vcházet.

  

Sotva Drizzt proel věním vchodem, projel jím prapodivný pocit chvějivé vibrace, jako kdyby vstoupil do útrob ivoucí bytosti. Procházel zeřelou předsíní a obdivoval zvlátní krystalický materiál stěn a podlahy. Byl ve čtvercové hale, v přízemní místnosti čtyřpokojové budovy. Zde se Kessell scházel se svými generály - byl to hlavní přijímací sál pro vechny kromě několika nejvyích velitelů.

Drizzt se rozhlíel kolem, nakukoval do temných stínů předmětů rozestavěných v místnosti a měl dojem, e v ní nebyl sám. Guenhwyvar také varovně jeil černou srst na krku a tie zavrčel.

Kessell pokládal halu za jakýsi nárazník, jen ho odděloval do chátry vnějího světa. Přicházel sem, jen kdy musel.

29

Rozhodování

Trpaslíci ukončili práce na prvním tajném východu krátce po setmění. Bruenor se vyplhal po ebříku a zpod kruhu vyříznuté trávy nahlédl do nepřátelského tábora. Byli vynikajícími horníky, vykopali achtu přímo vzhůru do středu velké skupiny skřetů a orků, ani by na sebe upozornili.

Bruenor sestupoval dolů se smíchem. “Dodělejte těch devět,” nařizoval, kráčeje s Catti dolů tunelem. “Někteří z Kessellových chlapíků dnes budou mít setsakra tvrdý spaní!” prohlásil rozjařeně a poklepal na hlavu sekery u pasu.

“A co budu dělat já?” otázala se dívka, kdy se rozcházeli.

“Ty bude stát u pák, a kdyby některý z těch prasat vlezlo dolů, zničí tunely.”

“Co kdy vás nahoře vechny pobijí?” uvaovala. “Být tady sama pohřbená v jeskyních není moc dobrá vyhlídka.”

Bruenor si hladil rudý vous. Na tuto monost nepomyslel, viděl se se svým klanem nahoře na poli a Catti v bezpečí za uzavřenými východy. Ale jak by tady dole mohla ít sama? Jakou cenu by zaplatila za holé přeití?

“Chce jít teda nahoru a bojovat? Mečem se ohání dobře a budu pořád u tebe!”

Catti chvilku přemýlela. “Zůstanu u páky,” rozhodla se. “Bude mít dost co dělat, abys sám nepřiel o hlavu. Někdo tady stejně musí zůstat, aby vchody v případě potřeba zavřel. nemůeme nechat skřety, aby se nám sem nastěhovali. A mimo to,” dodala se smíchem, “bylo to ode mne hloupé. Nač se strachovat, vím, e se ke mně vrátí. Ty jsi mne, Bruenore, nikdy nezklamal!” Políbila trpaslíka na čelo a odběhla.

Bruenor zářil. “To moje děvče má ale odvahu! Je po mně!”

Práce na východech byla za několik hodin hotová. achty byly vykopané a celý úsek byl připraven pro jejich zničení, aby zakryly ústupové akce, nebo zmařily jakýkoli skřetí postup. Celý klan se shromádil u deseti ebříků. Obličeje začerněné sazemi, brnění pod vrstvou černé látky, dychtivě stáli u paty deseti východů. Bruenor el na výzvědy. Vykoukl ven a usmál se - vude kolem byli spící obři a skřeti.

Chystal se dát druhům znamení, kdy v táboře dolo k pozdviení. Zůstal stát nahoře, hlavu si zakryl drnem - kolemjdoucí skřet mu na ni dupl - a pátral, co nestvůry vyplailo. Slyel křik povelů a hluk, jako by se shromaďovaly iky. Hlasy volaly po smrti Uatých jazyků, a ač to jméno neznal, lehce uhodl, e je to název kmene orků. “Tak se u tlučou mezi sebou!” brumlal si do vousů. Usoudil, e budou muset s útokem počkat, a slezl dolů.

Bojovníky odklad roztrpčil, ale nerozeli se. Byli pevně rozhodnutí dnes v noci vyrazit a svou noční práci splnit. Trpělivě čekali.

Noc se přenesla přes polovinu a z tábora nahoře se stále jetě nesly zvuky pohybu. To čekání je nijak neodradilo, naopak - odklad jen ostřil jejich vzruení, zvyoval jejich touhu po skřetí krvi. Tito bojovníci nebyli jen horníky, byli té kováři, řemeslníky, kteří strávili dlouhé hodiny uměleckým ztvárněním jednoho jílce. Byli trpěliví.

Konečně se vechno zase utiilo a Bruenor vylezl nahoru. Jetě ne prostrčil hlavu drnem, slyel rytmické oddechování a chrápání.

Klan bez mekání vyklouzl z děr a dal se metodicky do své vraedné práce. Roli vrahů nenáviděli, byli zvyklí bojovat meč proti meči, ale tento nájezd jim byl vnucen. ivotům odporných skřetů stejně nepřikládali vůbec ádnou cenu.

Oblast postupně utichala, víc a víc monster vstupovalo do tichého spánku smrti. Napřed se vrhli na obry pro případ, e by jejich útok způsobil poplach. Ti by mohli natropit značné kody. Nemuseli se strachovat, minuty ubíhaly v naprostém tichu.

Ne vůbec první z hlídek zjistily, co se vlastně děje, a zalarmovaly tábor, krev tisíce Kessellových zrůd napojila půdu.

Vude kolem nich se ozýval křik, ale Bruenor zatím nedal povel k ústupu. utvořte řady kolem tunelů!” zavelel. Věděl, e bláznivý výpad první vlny protiútoku bude panicky zmatený.

Trpaslíci zaujali těsnou obrannou pozici a sráeli skřety celkem bez obtíí. na Bruenorově sekeře by bylo mnoho nových zářezů, ne se po něm útočník opravdu rozmáchl.

Kessellova armáda se konečně probrala a seřadila. Vyrazili proti vetřelcům ve formacích a jejich narůstající počty začínaly na nájezdníky těce doráet. Přes pole k nim pádil houf obrů z Kessellových osobních stráí.

První trpaslíci připravení k ústupu byli tunelový odborníci, kteří měli na starosti zařízení na zničení východů. Poloili nohu na horní příčel achetního řebříku. Únik do vnitřních tunelů bude delikátní operací a úspěch zaručí pouze organizovaný spěch.

Bruenor neočekávaně ústup odvolal a opět zaujali obrannou formaci.

Slyel první tóny starobylé písně, která ho před pár lety plnila hrůzou. Teď vak pozvedla jeho srdce novou nadějí.

Poznal zvučný hlas, který je vedl.

  

Useknutá ruka páchnoucí shnilým masem plácla na podlahu, dalí obě vířících scimitarů Drizzta DoUrdena.

Pro troly byl strach neznámým pojmem, a teď se jich do haly cpala celá horda. Drizzt nevědomky uvedl do chodu poplaný signál zalévající celé přízemí kouzelným světlem a upozornil stráe. Vstupovali magickými zrcadly, která Kessell rozestavěl coby hlídače kolem celé místnosti.

Drizzt skolil u jednu z ohavných bestií, ale teď ho víc zajímal únik ne boj. Pět jich zaujalo jeho místo - byli víc ne dost pro kteréhokoliv bojovníka. Drizzt nevěřícně zavrtěl hlavou, kdy tělo trolla, jemu ual hlavu, pojednou vstalo a začalo se kolem sebe slepě rozhánět.

A pak se mu kolem kotníku sevřela pracka s drápy. I bez podívání věděl, e je to končetina, kterou právě usekl.

Zhnuseně ji odkopl a letěl k točitému schoditi do vyího patra. Tam ho čekal Guenhwyvar, který se na jeho povel hned po vstupu dovlekl nahoru na odpočívadlo.

Drizzt jasně slyel pleskavé kroky úděsných pronásledovatelů a krábavé zvuky drápů uaté ruky, která se k honbě připojila. Bez ohlédnutí to bral přes tři schody v naději, e rychlost a mrtnost mu dají náskok, aby nael cestu k úniku.

Nebo odpočívadlo nemělo ádné dveře.

Bylo obdélníkové, měřilo deset stop v nejirím místě. Dvě strany se otevíraly do místností, třetí vedla ke schoditi a čtvrtou tvořil plochý plát zrcadla od stropu a k zemi, přes celou délku odpočívadla.

Drizzt doufal, e tajemství tohoto průchodu rozlutí, jsou-li to vůbec dveře.

V zrcadle se odráela tapiserie visící na zdi protějí místnosti, povrch mělo hladký, bez prasklin nebo zařízení, je by značilo skryté mechanismus. Vsunul zbraně do pochev a dlaněmi přejíděl povrch, aby nahmatal, co jeho bystré oči přehlédly, leč dokonale hladké sklo jen potvrdilo jeho pozorování.

Trollové byli na schoditi.

Drizzt se pokouel protlačit se zrcadlem,pronáel vechny povely k otevření, co se kdy naučil, hledaje mimoprostorový portál podobný tomu, za ním byli Kessellvovi úděsní stráci. Stěna stále zůstávala hmatatelnou překákou.

První trol dosáhl poloviny schoditě.

“někde je klíč k této záhadě!” bručel. “Čarodějové si v nich libují.” Jediná moná odpověď spočívala ve sloitém vzoru odrazu tapiserie. Drizzt na ni hleděl, v tisících propletených vzorů pátral po náznaku něčeho zvlátního, co mu ukáe cestu do bezpečí.

Zápach mu plnil chřípí, slyel slintání věčně hladových oblud.

Musel zvládnout svůj čich a soustředit se na miliardu sloitých obrazců. Jedna věc ho zaujala: řádky slov, které se proplétaly vemi tvary podél horního okraje. Z vybledlých barev starého uměleckého díla jasně vystupovala kaligrafická písmeny dodatku. Něco, co tam přidal Kessell?

Jestli můe, pojď

k orgiím, co čekají.

Dříve vak musí najít zámek!

Viděný a neviděný,

jen byl a nebyl,

a kliku, ji ruka nemůe uchopit.

Jeden řádek upoutal jeho mysl. Tu frázi Jen byl a nebyl slyel ve dnech dětství v Menzoberranzanu. Vztahovala se k Urguthu Forkovi, nebezpečnému démonovi, který prý v pradávných dnech, kdy Drizztovi předkové kráčeli po povrchu, ničil planetu velice nakalivým morem. Světlí elfové jeho existenci vdycky popírali, svalovali vinu za nemoc na drovy, ale temní elfové znali jejího původce. něco v jejich organismu moru odolávalo, a a si uvědomili, jak snadno kosí jejich nepřátele, získali Urgutha na spojence, čím jaksi dodatečně splnili podezření světlých elfů.

Take věta Jen byl a nebyl byla posměným výňatkem z dlouhého drovího příběhu, tajný ertík na úkor nenáviděných bratranců, kteří ztratili tisíce díky tvorovi, o něm tvrdili, e neexistuje.

Hádanku nemohl rozlutit nikdo, kdo neznal příběh o Urguthu Forkovi. Drov nael začátek tajenky. Zkoumal odraz tapiserie kvůli nějaké podobě démona. A nael ji na vzdáleném konci ve výi pasu: portrét samotného Urgutha v celé děsivé nádheře. Byl zobrazen, jak rozbíjí lebku elfa černou holí - svým symbolem. Drizzt viděl stejný portrét u dřív. Vechno na něm vypadalo, jak mělo, ani známka něčeho neobvyklého.

Trollové byli na poslední otáčce.

Drizztovi odtikával čas. Otočil se k originálu a hledal nějaký rozdíl. Uhodil ho do očí. Na tapiserii démon zabíjel elfa pěstí, hůl na ní chyběla.

Viděný a neviděný.

Stočil se zpět k zrcadlu a sáhl po démonově iluzorní zbrani. Ve, co cítil bylo hladké sklo. Zklamáním skoro vykřikl.

Zkuenost ho naučila kázni a okamitě se uklidnil. Vzdaloval vlastní ruku od zrcadla a posunoval svůj vlastní odraz do tée hloubky, kde se asi nacházela hůl. Pomalu zavíral prsty, pozoruje podobu jeho ruky v zrcadle, jak objímá hůl. Napjatě zadrel dech.

Lehce ruku posunul. V zrcadle se objevila tenká prasklina.

První trol dorazil na poslední schod, ale Drizzt s panterem tam nebyli.

Drov posunul podivné dveře do zavřené pozice, opřel se a ulehčeně si oddechl. Před ním se zvedalo temné schoditě, končící odpočívadlem na dalím patře. ádné dveře nestály v cestě, jen korálkové závěsy, odráející světlo z pokoje. Někdo se tam chichotal.

Tie se s kočkou kradli po schodech a přes okraj odpočívadla nahlédli dovnitř. Přili ke Kessellovu harému.

Byl měkce osvětlený pochodněmi se stínidly. Podlahu pokrývaly veliké poltáře a části místnosti rozdělovny závěsy. Dívky, čarodějovi obluzené hračky, seděly v kruhu a smály se s nadením malých dětí. Drizzt nemyslel, e si ho vimnou, nedělal si s nimi ádné starosti. Hned poznal, e ta politováníhodná stvoření nejsou schopná jakéhokoliv činu.

Bedlivě sledoval budoáry za závěsy. Pochyboval, e by tu Kessell rozestavěl stráe, jistě ne své nepředvídatelné, hrozné troly, nemohl si vak dovolit ádný omyl.

S kočkou po boku tie klouzal z jednoho stínu do druhého, a kdy oba vystoupili schoditěm a byli na odpočívadle před dveřmi do třetího poschodí, trochu se uvolnil.

Náhle se znovu vrátil ten chvějivý, drnčivý zvuk, který se ozval, kdy vstoupil do věe. Neustále stoupal, jako kdyby jeho píseň přicházela z vibrací samotných stěn. Drizzt pátral po jeho zdroji.

Zvonečky visící od stropu se straidelně rozcinkaly a zář pochodní tančila divoce po zdech.

A potom pochopil.

Celá stavba se probouzela k ivotu. Pole venku jetě stále tonulo v temnotách noci, ale první prstíky svítání osvětlily pičatý vrchol věe.

Dveře před ním se náhle otevřely - do Kessellovy trůnní komnaty.

“Nádherné!” zvolal čaroděj. Stál na druhé straně za křiálovým trůnem, v ruce třímal nezaehnutou svíci, a vedle něho sklesle postával Regis s naprosto prázdným výrazem.

“Vstup, prosím,” vyzval ho Kessell s falenou zdvořilostí. “O mé troly, co jsi zranil, se nemusí vůbec bát, ti u se určitě dávno uzdravili.” zaklonil hlavu a hlasitě se zachechtal.

Drizzt se v duchu proklínal - vechny jeho plíivá obezřetnost slouila jenom k tomu, aby čaroděje trochu pobavila! Poloil dlaně na jílce svých scimitarů a proel veřejemi.

Guenhwyvar se choulil ve stínu odpočívadla. Čaroděj nenaznačil, e o něm ví, a zesláblí kočka etřila kadý zlomek energie.

Drizzt se zastavil před trůnem a hluboce se uklonil.Pohled na Regise ho polekal. Pro jistotu zachoval klid a předstíral, e ho nezná. Ani Regis se k němu nehlásil a Drizzt si nebyl jistý, jestli je to jeho záměr, nebo je omámený vlivem nějakého kouzla.

“Buďte pozdraven, Akare Kesselle,” koktal s přízvukem obyvatele podzemního světa, jen dobře neovládá obecný jazyk. Chtěl pouít stejnou taktiku, jakou oklamal démona. “Můj lid mne posílá, abych s vámi projednal nae společné zájmy.”

Kessell se pobaveně smál. “Opravdu!” úsměvný obličej se v miku změnil do výrazu výbuného hněvu. Oči si ho přivřeně měřily. “Znám tě, temný elfe. Kadý, kdo il v Desetiměstí, slyel jméno Drizzta DoUrdena a v pomluvě či ertu! Tak neli.”

“ádám o prominutí, mocný čaroději,” řekl drov klidně, změniv taktiku. “Zdá se, e v mnoha ohledech jste chytřejí ne vá démon.”

Čarodějova nadutost zmizela. Divil se, proč Errtu neodpovídá na jeho příkaz. Pozoroval teď drova s větím respektem. Je moné, e by tento tíhlý, osamocený bojovník mocného démona přemohl?

“Dovolte mi, abych se řádně představil pěkně od začátku. Buďte pozdraven, Akare Kesselle.” Hluboce se uklonil. “Jsem Drizzt DoUrden, stopař Gwaerona, hlídače Planiny ledového větru. Přiel jsem, abych vás zabil.”

Scimitary vyletěly z pochev.

Ani Kessell nemekal. Svíce v jeho ruce zablikala ivotem. Její plemen byl zachycován bluditěm hranolů a zrcadel, zaměřený a zaostřený ve vech odrazových plochách. Současně s rozehnutou svící ho tři koncentrované paprsky uzavřely v trojúhelníku vězení. ádný paprsek se ho nedotýkal, cítil vak jejich moc a neodváil by se jim vstoupit do cesty.

Drizzt jasně slyel bzučení věe, zalité v celé výce denním jasem. Komnata se rozsvětlila, nebo několik ploch, je v plamenech pochodní vypadaly jako zrcadla, byla ve skutečnosti okna.

“Ty jsi váně věřil, e sem prostě přijde a zabije mě?” otázal se nevěřícně čaroděj. “Jsem Akar Kessell, ty blázne! Tyran z Planiny ledového větru! Velím největí armádě, jaká kdy vkročila na zmrzlé stepi této zapomenuté země! Přesvědč se sám!” Mávl rukou a jedno z dálkových zrcadel oilo. Ukázalo okolí věe i s hlasy probouzejícího se tábora. Pojednou se z neviděného úseku pole ozval smrtelný výkřik. Oba - drov i čaroděj - instinktivně nastraili ui ke vzdálenému pokřiku a hřmotu boje. Drizzt pohlédl na Kessella. Uvaoval, jestli ví, co se děje v severní části tábořitě.

Kessell na jeho nevyslovenou otázku odpověděl kývnutím ruky. Obraz v zrcadle se zamlil a pak se přesunul k dalímu úseku. Ze zrcadla teď zněl řev a řinčení bitvy. Jak opar zmizel, objevili se Bruenorovi soukmenovci, bojující v těsné formaci. Pole kolem nich bylo poseto těly skřetů a obrů.

“Vidí, jak se nevyplácí mně vzdorovat?” syčel Kessell.

“Mě se zdá, e trpaslíci si vedou dobře.”

“Nesmysl!” vyjekl. Mávl rukou a obraz zastřela mlha, ale z hlubin zrcadla zazněla Píseň Temposovi. Drizzt se naklonil vpřed, v závoji mlhy se snail zahlédnout tváře zpěváků.

“Pitomý trpaslíci pobili jen páv mých bojovníků. Tak co! Dalí válečníci se připojují k mým řadám! Vechny vás čeká zkáza, Drizzte DoUrdene! Akar Kessell přichází!”

Mlha se vyjasnila. Wulfgar se s tisícem statných válečníků blíil k nic netuícím netvorům, nebo ti nezlomně věřili slovům svého pána a slibované spojence vítali radostným jásotem.

A pak umírali.

Obrovské hordy barbarů vtáhly do jejich řad, zpívaly a zabíjely v divokém válečném běsnění. I přes vechen křik, nářek a hřmot zbraní bylo slyet trpaslíky, jak jim odpovídají.

Oči vytřetěné, bradu svěenou, třesa se zuřivostí, Kessell okující obraz zhasl a soustředil se na Drizzta. “Bez milosti s nimi zatočím! A pak se Bryn Shander zřítí v plamenech! Teď jsi na řadě ty, zrádný drove,” sípěl. “Zabil jsi jednoho tvé vlastní rasy. Ke kterému bohu se chce tedy modlit, aby tě vyslyel?” Foukl na svíčku, plamínek se kádlivě ohnul.

Úhel odrazu se lehce posunul a jeden z paprsků osvítil Drizzta. Zavrtal se do jílce starého scimitaru, projel jím a řízl do černé kůe jeho ruky. Zbraň spadla na podlahu a Drizzt si popálenou dlaň prohlíel s tváří staenou bolestí. Paprsek se vrátil na původní místo.

“Vidí, jak je to snadné?” posmíval se Kessell. “Tvá omezená mysl si nedovede učinit ani zlomek představy o Crenshinibonově moci! Měl byl mi být vděčný, e jsem ti dal pocítit ukázku té moci, ne zemře!”

Drizzt pevně stiskl zuby, oči si nenávistně měřily čaroděje a vzdorný obličej neukazoval jedinou známku strachu. Ve svém povolání se u dávno smířil s rizikem smrti, teď byl odhodlaný důstojně zemřít.

Kessell se pokouel vymámit z něj smrtelný pot. Zlomyslně nakláněl svíčku,paprsky se nepředvídatelně posunovaly sem a tam. Konečně mu dolo, e z hrdého stopaře ádné kvílení a prení nedostane, a hra ho začala nudit. “astnou cestu, blázne,” zavrčel a nadul rty nad plamenem.

Regis svíčku sfoukl.

Na několik vteřin se čas zastavil. Čaroděj se s poděeným úasem podíval dolů na půlčíka, o něm si myslel, e ho zotročil. Ten pouze kubl rameny, jako by byl svým činem stejně překvapený jako Kessell.

Čaroděj jednal instinktivně. Stříbrný talíř se svíčkou hodil sklem zrcadla a s jekem běel do zadního roku komnaty k úzkému ebříku, skrytému ve stínech. Drizzt za ním vykročil, kdy se v zrcadle zablesklo poárem a na drova se upřely dva páry ďábelsky rudých očí. Z plamenů vyskočili dva pekelní psi.

Guenhwyvar se odrazil do mocného dlouhého skoku, jednoho srazil a elmy se kutálely přes místnost ve změti černým a rezavých tlap a vyceněných tesáků. Regis pod nimi zmizel.

Druhý pes vypustil na drova plamenný dech, ale jako v bitce s démonem se ho oheň nedotkl. A potom vyrazil on sám. Jeho nenávistný scimitar drnčel extází, a jak vedl jeho ruku, rozetnul útočícího psa ve dví. Neměl čas prohlíet si zohavenou obě ani asnout nad silou zbraně. Pádil za Kessellem.

Doběhl k ebříku. Nahoře nad okrytými padacími dveřmi rytmicky blýskalo buící světlo. Drizzt cítil, jak jeho intenzita stoupá s kadým tepem - srdce Krystal-Tirith bilo silněji s vycházejícím sluncem. Drov chápal nebezpečí, do něho se ene - teď neměl čas dumat nad tím, kolik je v sázce.

A pak zase stál proti Kessellovi v podkroví věe a mezi nimi záhadně ve vzduchu vysel pulzující hranol krystalu - srdce Krystal-Tirith. Bylo čtyřhranné a zuovalo se jako obelisk. Byla to sotva stopu dlouhá miniatura věe, v ní stáli.

Přesná podoba Crenshinibonu.

Vyzařovala stěnu jasu, dělící podkroví na poloviny s drovem na jedné straně a s čarodějem na druhé. Z čarodějova úklebku vyrozuměl, e stěna byla tak hmatatelná jako kámen. Komoru zdobilo jediné zrcadlo, a čaroděj u něj stál.

“Zkus to srdce přetnout, drove,” chichotal se Kessell. “Blízce! Srdce Krystal-Tirith je mocnějí ne jakákoli zbraň na světě. A to zkusí magií nebo silou, na jeho čistém povrchu se neobjeví ani krábnutí. No tak je přetni, uka mi, na co si troufá!”

Drizzt měl jiné plány. Byl chytrý a zkuený, věděl, e některé nepřátele nelze porazit samotnou silou. Vdycky se nalo jiné řeení.

Kouzelný scimitar vsunul do pochvy a zápolil s provazem, jen mu u pasu drel malý pytlík. Kessell jen zvídavě přihlíel. Dropův klid ho znervózňoval, i kdy jeho smrt byla neodvratná. “Co to dělá?” nevydrel, aby se nezeptal.

Drizzt mu neodpověděl. Počínal si metodicky a s rozmyslem.

Uvolnil provázek stahující pytlík a rozevřel jej.

“Ptal jsem se tě, co dělá?” těkal Kessell. Zamračil se, kdy drov k srdci vykročil. Náhle se mu zdálo zranitelné a úzkostně si uvědomil, e ten temný elf je mnohem nebezpečnějí, ne odhadoval.

Crenshinibon to věděl ovem také. Telepaticky nutil Kessella, aby elfa okamitě zabil bleskem a skončil s ním.

Kessell se vak bál.

Teď byl Drizzt u krystalu. Chtěl jej sevřít, ale světelná stěna mu v tom zabránila.Přikývl, očekával něco takového a otevřel vrek pytlíku dokořán. Plně se soustředil, na čaroděje se nepodíval, ani nereagoval na jeho řádění.

Pak na klenot vysypal mouku.

Vě v protestu zaskřípala. Potemněla.

Světelná stěna, jen oba protivníky oddělovala, zmizela.

Drizzt se pevně soustředil na srdce věe. Dusivý povlak mouky omezí jeho mocné vyzařování na krátkou chvilku.

Na dost dlouho, aby přes ně přetáhl prázdný pytlík a pevně jej utáhl. Kessell kvílel, vrhl se k němu, ale tasená zbraň ho zastavila.

“Ne!” kvílel v bezmocném protestu. “Uvědomuje si následky svého činu?” Vě se v odpověď zachvěla. Utiila se, ale oba cítili děsivé nebezpečí. Někde v útrobách stavby začínal rozklad.

“Uvědomuji si to víc ne dobře,” odvětil Drizzt. “Porazil jsem tě, Kesselle. Tvá neádoucí samovláda nad Desetiměstí skončila.”

“Odsoudil ses k smrti, drove!” ječel Kessell. Krystal-Tirith se opět otřásl - a silněji. “Nemůe úminkou, vě se na tebe zřítí!”

Otřesy se opakovaly. Stále častěji.

Drov potřásl rameny. “Tak a,” řekl lehce. “Splnil jsem, co jsem chtěl, protoe ty taky zahyne.”

Z čarodějových rtů vybuchlo nepříčetné chichotání. Otočil se stranou a vrhl se přímo do zrcadla na zdi. Místo aby proletěl sklem a spadl dolů na pole, jak drov očekával, proklouzl zrcadlem a byl pryč.

Vě se horečně chvěla, otřesy neustávaly. Drizzt vykročil k padacím dveřím,a le sotva se udrel na nohou.

Na zdech se objevily klikaté trhliny.

“Regisi!” křičel dolů, ale nikdo se neozval. Část stěny dolní komnaty se zřítila a vude kolem ebříku leely sutiny. Modle se, aby jeho přátelé unikli, vydal se jedinou cestou, co zbývala.

Vrhl se kouzelným zrcadlem za Kessellem.

30

Válka

Lidé v Bryn Shanderu slyeli bitvu na poli, ale co se děje, viděli, a se rozednilo. Divoce povzbuzovali trpaslíky a asli, kdy do řad vtrhli barbaři a kosili netvory na vech stranách.

Cassius s Glensatherem na své pozorovatelně na hradbách váili nenadálý zvrat a nemohli se rozhodnout, jestli mají do vřavy vyslat své vojsko.

“Barbaři?” vyhrkl Glensather. “Jsou to nai spojenci, nebo nepřátelé?!”

“Bijí orky, jsou na naí straně.”

Venku na Maer Dualdonu Kemp a jeho mui slyeli ryk bitvy, neviděli vak, kdo to zápolí.A matoucí byl i druhý boj v odlehlém Bremenu. Vydala se tam brynshanderská vojska a zaútočila? Nebo se mezi sebou pobíjely Kessellovy nestvůry?

Krystal-Tirith náhle pohasl, sklovité třpytivé zdi se zakalily a zahalily se mrtvým tichem.

“Regis,” řekl Cassius tie, vycítiv ztrátu jeho moci. “Jestli jsme kdy měli takového hrdinu!”

Vě se otřásla, po zdech se s ostrým praskotem rozběhly trhliny a pak se vě rozpadla.

Armáda nestvůr v hrůze viděla, jak se hroutí pevnost čaroděje, jeho zboňovali jako boha.

V Bryn Shanderu zazněly trubky. Kempovi lidé s jásotem sedali k veslům. Jensin Brent signalizoval ty neuvěřitelné zprávy flotile na Lac Dinnesheru, odkud je poslali dál k Rudým vodám. Dočasnými útočiti vyhnanců Desetiměstí zněl rozkaz. “Do útoku!”

Voje se z mohutných bran Bryn Shanderu řítily na pole. Flotily na jezerech vytáhly plachy a hnaly se přes hladinu. Mui ve člunech veslovali jako o závod, aby se pomstili.

Konečná bitva Planiny ledového větru začínala v chaosu a spěchu.

  

Regis se oběma tvorům odkulil z cesty a vytřetěně hleděl na drásající tlapy a tesáky, je v zuřivém boji trhaly a rvaly.

Guenhwyvar by si jindy s pekelným psem snadno poradil, nyní ve svém vyčerpaném stavu bojoval o ivot. Psův havý dech mu popálil hladký koich a tesáky se mu zahryzly do mocné íje. Regis by byl rád kočce pomohl, ale zmítali se tak, e jejího soka nemohl ani kopnout. Proč Drizzt tak najednou odběhl?

Panter cítil, e mu mocné čelisti drtí krk. Převaloval se, vlekl zakousnutého psa s sebou, tlama jej vak nepustila. Nedostatkem vzduchu pomalu umdléval. Počal svou mysl vysílat přes roviny do svého pravého domova a litoval, e svého pána zklamal ve chvíli potřeby.

Vě zhasla. Pes se lekl, trochu uvolnil sevření a Guenhwyvar toho rychle vyuil. Drápy zaal psovi do eber a tlapami ho odhodil. Vytrhl se mu a odkulil se do tmy.

Pekelný pes soka hledal, ale panterovy halící moci daleko přesahovaly i nezemské smysli magického stvoření. JEne ten uviděl novou kořist. Jediným skokem se přenesl k Regisovi.

Panter teď hrál hru, pro kterou byl stvořený. Byl nočním tvorem, dravcem, který vyrazil ze tmy a zabil dřív, ne kořist vycítila jeho přítomnost.

Pes se přikrčil ke skoku na Regise a klesl, kdy mu těká kočka dopadla na hřbet a drápy se hluboko zaryly do rezavé kůe. Pes vyjekl jen jednou, ne smrtonosné tesáky naly jeho hrdlo.

Zrcadla praskala a třítila se. Náhlá díra v podlaze pohltila Kesselův trůn. Kusy krystalických stěn podaly kolem, vě se chvěla v křečích umírání. Regis byl rád, e se kočka zbavila psa, a přilo mu jí líto, e bojovala tak hrdinně a pro nic. Protoe nebylo kam utéct. zespodu k nim doléhal křik harémových dívek. Nikdo je nemohl zachránit, nemohli zachránit ani sami sebe.

Regis Guenhwyvara přivolal k sobě.

Tělo dravce splývalo s tmou, ale viděl upřené oči krouit kolem, jako by ho chtěl napadnout. “Co dělá?” ustoupil polekaně a napadlo ho, jestli se ze svých ran nepomátl.

Kus zdi dopadl těsně vedle něho a Regis spadl na záda. Oči kočky se zvedly vysoko do vzduchu. Panter skočil.

Dusil se prachem a cítil, jak se vě rozpadá. Pak nastala naprostá tma, kdy ho černá kočka pohltila.

  

Drizzt měl pocit, e padá.

Světlo bylo příli silné, nic neviděl. Neslyel ani zvuk ubíhajícího vzduchu. Byl si jistý, e padá.

Záře ubývalo, temněla v mlhu, jako by letěla mrakem. Vechno mu připadalo neskutečné,

snad jenom snil. Nemohl si vzpomenout, jak se sem dostal. Nemohl si vzpomenout ani na své jméno.

Vtom dopadl do hlubokého sněhu a věděl, e se mu to jen nezdálo. Slyel vytí větru a cítil mrazivé bodání. Pokusil se vstát a vypátrat, kde je.

A potom z dálky zaslechl lomoz divé bitvy. Vzpomněl si na Krystal-Tirith, vzpomněl si, kde byl. Nabízela se jediná odpověď.

Je na vrcholu Kelvinovy mohyly.

  

Vojáci Bryn Shanderu a Východního Přístavu se v čele s Cassiem a Glensatherem řítili dolů po svahu kopce a tvrdě vtrhli do zmatených řad skřetů. Oba mluvčí se shodli na jednom plánu: Chtěli se prosekat iky nestvůr a spojit se s Bruenorovým bojovníky. Ze zdi viděli, e barbaři se pokouejí o stejnou strategii, a usoudili, e kdyby vechny tři voje dosáhly spojení, jejich malé ance by podstatně stouply.

Skřeti před výpadem ustoupili. Byli zbaveni velení, zaskočeni náhlým obratem událostí, a nebyli schopni zorganizovat ani něco jako obrannou linii.

Kdy čtyři flotily z Maer Dualdonu přistály severně od spálenitě Targosu, setkaly se s tímté neorganizovaným, slabým odporem. Kemp s ostatními veliteli soudili, e by mohli snadno dobýt záchytné území, jejich hlavní starostí vak byli skřeti v Termalainu - mohli by je zatlačit od pobřeí a odříznout jim jedinou únikovou cestu.

Obávali se zbytečně. V prvním stadiu boje skřeti z Termalainu skutečně vyrazili s úmyslem podpořit čaroděje, jene pak se Krystal-Tirith zřítil. Byli u tak dost nervózní a podezřívaví, protoe celou noc slyeli řeči o tom, e Kessell vyslal velkou část armády do Bremenu s rozkazem, aby vymlátila orky kmene Uatého jazyku. A kdy viděli vě, tvrz Kessellovy síly v ruinách, zauvaovali nad důsledky. Obrátili se na sever do bezpečí otevřené planiny.

  

Sněhová vichřice jetě přidala k závojům mraků na vrcholu hory. Drizzt sklonil hlavu a přivřel oči. Stěí dohlédl na vlastní nohy, ale odhodlaně kladl jednu před druhou. Stále svíral magický scimitar a ten vydával bledou zář, jako kdyby si v mrazivém vzduí liboval.

Drovovo ztuhlé tělo prosilo, aby se vydal dolů, umíněně vak lapal po hřebenu dál k jednomu z nedalekých vrcholů. Vítr k němu chvílemi donáel zvuk - chichotání nepříčetného smíchu.

A potom spatřil nezřetelnou postavu čaroděje, stojícího nad jiním útesem. Díval se dolů směrem k bitevnímu poli.

“Kesselle!” křikl. Viděl, e tvar se pohnul, čaroděj ho zaslechl i přes vytí větru. “Ve jménu lidu Desetiměstí tě ádám, aby ses dobrovolně vzdal! Rozhoduj se rychle, ne oba na místě zmrzneme!”

Kessell pohrdavě odfrkl. “Ty stále jetě nechápe, čemu čelíte, e ne?” zeptal se hateřivě. “Ty skutečně věří, e jste boj vyhráli?”

“Jak si lidé vedou, zatím nevím. Ale tebe jsem porazil! Tvoje vě je v troskách a bez ní nejsi nic víc ne ubohý podvodník!”

Mezi řečí kráčel vpřed a nyní od něj byl jen pár stop, ač ho viděl jen jako černý tvar v edém pozadí.

“Chce vědět, jak si vedou, drove? Jen se podívej! Podívej se na pád Desetiměstí!” Kessell sáhl pod plá a vyňal zářící předmět - samotný krystal. Zdálo se, e mraky a sníh se od něj odtahují, i vichr v jeho dosahu utichl. Drizzt viděl jeho neuvěřitelnou moc, dokonce cítil, jak v jeho svitu se mu do ztuhlých údů vrací horká krev. edý závoj se odpařil a obloha před nimi se vyčistila.

“Vě v troskách?” posmíval se Kessell. “Zlomil jsi jen jednu Crenshinibonovu kopii! Hrstí mouky jsi chtěl přemoct nejmocnějí relikvii na světě? Dívej se na ty blázny dole, co se odváili postavit se mi na odpor!”

Bitevní pole se pod drovem prostíralo do dálky. Jako na dlani viděl bílé nadmuté plachty lodí, plujících k západním břehům Lac Dinnesheru.

Na jihu se flotily Dobré Medoviny a Douganovy Díry ji vylodily. Lodníci se setkali s odporem a formovali se do útočných útvarů.

Jiní polovina obkličovacích útvarů Kessellovy armády neviděla pád Krystal-Tirith. Ti zůstávali ve svých pozicích nebo běeli kolem Bryn Shanderu, aby se zúčastnili bitvy.

Kempovi lidé byli také na břehu, obezřetně se sunuli od kotvitě a očima hlídali sever. Tyto oddíly se vylodily v nejhustím středu čarodějových vojsk, ale byla to i oblast nejvíc ovlivněná stínem pádu věe. Rybáři shledali, e víc skřetů dává přednost úprku před obranou.

Nejtěí boj se odehrával ve středu pole. I tam se zdálo, e desetiměsttí a jejich spojenci si vedou dobře. Barbaři se prosekali blízko k trpaslíkům. Ty dva voje podnícené mocí Wulfgarova kladiva a neuvěřitelnou odvahou Bruenora drtily vechno, co stálo mezi nimi. zakrátko budou jetě hrozivějí, nebo Cassius s Glensatherem byli nedaleko a vytrvale postupovali.

“Mé oči mi říkají, e tvá armáda se moc nevyznamenala,” konstatoval Drizzt. “Ti desetiměsttí blázni nejsou poraeni!”

Kessell zvedl krystal vysoko nad hlavu a teď jeho zář vybuchla do oslnivého svitu blesku. I přes vzdálenost si bojovníci dole na poli rázem uvědomili znovupovstání mocné síly, ji znali v podobě Krystal-Tirith. Lidé, trpaslíci, skřeti, i ti sevření ve smrtelném klání se zastavili, aby pohlédli na světelný signál na vrcholu hory. Netvoři uvítali návrat svého boha bouřlivým jásotem a povzbuzeni se vrhli s novým zápalem do boje.

“Vidí, co dokáe jen má přítomnost!” naparoval se hrdě Kessell.

Drizzt si ho nevímal, nevímal si čaroděje ani bitvy. Stál v kaluích vody ze sněhu, který mocí zářící relikvie rychle tál. Zaposlouchal se do varovného zvuku praskání protestu zmrzlých vrcholů, je jeho bystré ui zachytili i přes hřmot vzdálené bitvy.

“Patří na slávu Akara Kessella!” vola čaroděj, jeho hlas vlivem krystalu duněl v ohluivém hřímání. “Jak snadná bude zkáza lodí dole na jezeře!” Drizzt viděl, e Kessell omámený arogantním pocitem své moci zlověstné známky nebezpečí nevnímá. Jetě chvilku musel čaroděje zdret od destruktivní akce. Bez přemýlení uchopil dýku vzadu za pasem a vrhl ji na Kessella. Věděl, e je s Crenshinibonem spojený v nějaké zvrácené symbióze, e zbraň cíl ani nezasáhne. Chtěl ho rozzuřit a odvést jeho pozornost od bitevního pole.

Dýka svitěla vzduchem, Drizzt se otočil a překotně pádil pryč.

Z Crenshinibon vystřelil tenký paprsek a dýku roztavil, ne doletěla k terči, a Kessell opravdu vzplanul vztekem. “Ty by ses měl přede mnou klanět! Prohnaný pse, vyslouil sis právo být první obětí dne!”

Napřáhl ruku s relikvií za prchajícím drovem. Jak se prudce pohnul, zapadl po kolena do rozměklého sněhu.

Pak i on slyel varovný hlas Kelvinovy mohyly.

Drizzt byl z dosahu vlivu vraedného krystalu. Ani se neohlédl a utíkal, aby mezi sebe a jiní sráz hory poloil co největí vzdálenost.

Kessell se snail ze studené vodnaté břečky vyprostit, házel sebou a zapadal do ní stále hlouběji. Zoufale se doadoval Cerenshinibonovy pomoci, jene v hrozícím nebezpečí se nedokázal na povel soustředit.

Poprvé po mnoha letech se cítil opět slabý. U ne tyran Planiny ledového větru, ale blekotající učeň, co zavradil svého dobrodince.

Jako kdyby ho krystal zavrhl.

Náhle se utrhla celá stěna velmi starého příkrovu. Dunění otřáslo okolím v okruhu mnoha mil. Vichni, co stáli, byli okamitě vreni na zem. Kessell padal, krystal si zoufale tiskl k hrudi. Crenshinibon mu popálil ruce, odmítl ho. Kessell jej zklamal příli často. Relikvie ho u za vládce nechtěla.

Kessell cítil, jak mu krystal kloue z prstů, zběsile křičel, avak křik utonul v hřmotu laviny. Obklopila ho mrazivá temnota, padala zároveň s ním. Zoufale věřil, e kdyby byl krystal udrel, přeil by i tohle. Malá útěcha, kdy se jeho pád zastavil na nízkém výstupku Kelvinovy mohyly. Protoe lavina ho pod sebou pohřbila.

  

Nestvůry byly opět svědky pádu svého boha. Nit, která je podnítila k činu, se rychle odvíjela, ačkoli v době, kdy se Kessell znovu objevil, se jejich řady zkoordinovaly. Velení se ujali dva lední obři, jediní praví obři z celé čarodějovy armády. Na pomoc si povolali elitní obří stráe a shromaďovali orky a skřetí kmeny pod své vedení.

Zoufalý stav armády byl více ne zřejmý. Nesváry potlačené eleznou nadvládou vyvřely na povrch ve formě nedůvěry.

Jen strach z nepřítele je nutil bojovat a jen hrůza z ledních obrů je drela v řadách s ostatními kmeny.

“Výborně, Bruenore!” křikl Wulfgar, roztřítiv dalí skřetí hlavu, nebo hordy barbarů se konečně probily k trpaslíkům.

“Vede si skvěle, chlapče!” odpověděl trpaslík, vytahuje sekeru z protivníkovy hrudi. “Ne ses vrátil, je pomalu po vem. U jsem si myslel, e budu muset pobít i tvůj podíl tý chátry!”

Wulfgar ho ani neslyel, právě objevil dva obry - velitele vetřelecké armády. “Pohleď,” řekl Bruenorovi a ukázal ke kruhu obrů. “Lední obři jsou ti, co drí kmeny pohromadě!”

“Dobrej boj!” zasmál se trpaslík. “Jdem na to!”

A tak se svými pobočníky a Bruenorem se mladý král prosekával skřetími řadami.

Obři je viděli, a aby jim zabránili v postupu, seskupili se před své nové vůdce.

Teď u byl Wulfgar dost blízko.Aegisův tesák hvízdl mimo jejich řady, vzal jednoho obra přes hlavu a srazil ho k zemi. Ten druhý zíral, nemohl uvěřit, e nějaký člověk mohl zasadit smrtelnou ránu jeho druhovi z takové vzdálenosti, zaváhal a pak z bitvy utekl.

Rozlícení obři vyrazili proti Wulfgarově skupince, zatlačovali je nazpět. Wulfgar byl spokojený a poddal se nátlaku, ochotně ustupoval, aby se rychle spojil s tělesem lidské a trpasličí armády.

Bruenor tak ochotný nebyl. Tenhle typ chaotického boje miloval nejvíc. Zmizel mezi dlouhýma nohama vedoucí linie obrů a v prachu a zmatku se míhal jejich řadami.

Wulfgar koutkem oka zachytil jeho odchod. “K čemu se chystáte?” křikl za ním. Rozváněný Bruenor ho neslyel a stejně by nedbal. Mladík neviděl běh zdivočelého trpaslíka, ale mohl zhruba určit, kde je či kde právě byl, kdy se jeden obr za druhým bolestivě shýbali, dríce si koleno, patní lachu nebo rozkrok.

Ve vem tom halasu, hřmotu a řevu orkové a skřeti, kdy právě nebojovali, touebně hleděli ke Kelvinově mohyle, očekávajíce dalí znamení.

Ale na svazích hory byl jenom sníh.

  

Bojovníci z obu Caerů tak touili po pomstě, e lodě pod plnými plachtami nechali bezohledně najet na písečné mělčiny, aby se nezdrovali kotvením v hlubích vodách. Skákali z palub dolů, brodili se ke břehu a řítili se do bitvy s tak neohroenou dychtivostí, e své protivníky obrátili na útěk.

Jensin Brent je na břehu sestavil do těsné formace a obrátil je k jihu. Z dálky před nimi k nim doléhal lomoz a věděl, e mui z Dobré Medoviny a Douganovy Díry se probíjejí k severu, aby se mohli připojit k jeho oddílu. Měl v plánu setkat se s nimi na Východní silnici a pak s jejich posilami táhnout k Bryn Shanderu.

Mnoho skřetů z této oblasti dávno uteklo, dalí odeli k ruinám Krystal-Tirith a hlavnímu bojiti. Doli k silnici bez nějakých ztrát a zakopali se, aby počkali na jiany.

  

Kemp úzkostlivě čekal na signál z osamělé plachetnice na Maer Dualdonu. Mluvčí z Targosu, velitel čtyř měst na jezeře, se hnul tak daleko z obavy před těkým útokem ze severu. Drel své mue zkrátka - dovolil jim bojovat pouze s netvory, kteří je sami napadli, ačkoli tento konzervativní postoj mu při zvucích divé bitvy řádící na druhé straně pole rval jeho dobrodruné srdce na kusy.

Jak minuty ubíhaly a ádní skřeti se neobjevovali, vyslal na jezero malý kuner, aby jel podél pobřeí a prozkoumal situaci okupačních oddílů v Termalainu.

Bílé plachty se objevily v dohledu a vysoko na přídi malé lodě se třepotal signální prapor, který si Kemp nejvíc přál a nejméně očekával: rudý prapor úlovku, ačkoliv tentokrát oznamoval, e Termalainu byl čistý a e skřeti prchají na sever.

Kemp pádil k nejvyímu místu, které nael, a obličej mu hořel pomstychtivou touhou. “Zrute formaci, hoi!” řízně volal k muům. “Vysekejte mi cestu k městu na kopci! A se Cassius vrátí, najde nás, jak sedíme na schodech jeho města!” S kadým krokem divoce řvali - mui, co přili o své domovy a příbuzné a viděli, jak jim města hoří před očima. Mnozí z nich neměli co ztratit. Jediné, co mohli získat, byla trocha hořkého zadostiučinění.

  

Boj řádil po zbytek dopoledne. Mui i netvoři úporně zvedali meče a otěpy, které jim ztěkly v rukou. Avak i kdy vyčerpání zpomalilo reflexy, nezchladilo hněv, jen plál v krvi kadého bojovníka.

Jak vřava pokračovala, bitevní linie nebylo moné rozeznat, celé oddíly byly beznadějně odříznuté od svých velitelů. Na mnoha místech se orkové a skřeti bili navzájem, neschopní u déle potlačit odvěké nenávisti soupeřících kmenů. Nad polem se vznáela hustá oblaka prachu, kde boj byl nejlítějí. Třesk ocele o ocel, meče naráející do títů, nářek a křik raněných, řev bojujících muů - to byla agonie vítězství, kdy spořádaná sráka dvou sočících stran zdegenerovala do rvačky.

Jedinou výjimkou byli válce zvyklí trpaslíci. Jejich řady se ani v nejmením nerozpadaly - ani se nehnuly, ač Bruenor se ze své podivné výpravy jetě nevrátil.

Trpaslíci barbarům poskytovali pevnou základnu, ze které vyráeli a k ní se vraceli. Mladý král byl mezi svými mui, právě kdy se k nim připojil Cassius se svým vojskem. Mluvčí a Wulfgar si vyměnili upřené pohledy, ádný nevěděl, jak si stojí s tím druhým - oba natolik moudří, e alespoň v přítomné době svému spojenectví plně důvěřovali. Oba zastávali názor, e nepřátelé musí odloit své spory stranou, kdy čelí mocnějímu protivníkovi.

Podporovali jedni druhé, a to byla také jediná výhoda nových spojenců. Společně mohli přemoct kadý jednotlivý kmen orků nebo skřetů, s nimi se utkali. A protoe skřeti se nedokázali sjednotit, ádná skupina neměla chráněné boky. Wulfgar a Cassius, sledujíce a podporujíce vzájemné pohyby, sestavili obranný val bojovníků, zatímco hlavní těleso zkombinovaných vojsk proráelo jedním kmenem za druhým.

Ač jeho oddíly zkosily víc ne deset skřetů za kadého mue, co padl, Cassius měl oprávněné obavy. Tisíce netvorů jetě s lidmi nepřilo do sráky, zatím ani nezvedli zbraň, a jeho mui téměř klesali únavou. Musel je dostat k hradbám. Nechal na trpaslících, aby vedli čelo.

Wulfgar měl také pochyby, zda jeho válečníci budou schopni dret to zběsilé tempo, a s vědomím, e není cesta k úniku, nařídil muům, aby následovali trpaslíky a Cassia. Byla to sázka, nebo král barbarů si nebyl jistý, jak je brynshandertí přijmou.

Kempovým muům se počáteční postup ke svahům města skvěle dařil, ale jak se blíili k cíli, čelili mocnějím a chrabřejím masám pololidí. Sto yardů od paty kopce byli obklíčení a bojovali na vech stranách.

Vojska valící se z východu na tom byla lépe. Jejich výpad po Východní cestě probíhal dost hladce, nesetkala se s velkým odporem a dorazila ke kopci první. Ve spěchu přepluli jezero, běeli a bojovali celou cestu přes planinu, leč Jensin Brent, jediný ze čtyř mluvčích, co přeil, je nenechal odpočinout. Jasně slyel bitevní vřavu a věděl, e udatní mui na severním poli čelí hlavním masám Kessellovy armády a potřebují vechny posily, co jsou k mání.

Kdy mluvčí provedl své mue posledním zákrutem, přimrzli na místo a zírali na dějitě té nejbrutálnějí bitvy, jakou kdy viděli, nebo o jaké kdy slyeli. Bojovalo se tu ne na poli, ale na posekaných mrtvolách padlých a ti, co nějak přili o zbraně, kousali, krabali a mlátili své protivníky holýma rukama.

Brent soudil, e se Cassius se svou velkou armádou dostane do města sám, ale vojsko z Maer Dualdonu bylo v úzkých.

“Na západ!” křikl na mue a vyrazili k obklíčeným lidem. Nový příliv adrenalinu povzbudil mue do plného běhu na záchranu svých přátel. Dle Brentova rozkazu se valili ze svahů v jednom dlouhém zástupu, ale jakmile se dostali na bitevní pole, pouze střed pokračoval dopředu. Zadní řady se roztahovaly a dobíhaly a celý voj zakrátko utvořil klín, jeho pice se probíjela netvory, aby dosáhla ohroené Kempovi iky.

Ty se dychtivě chopily záchranného lana a spojení ustupovali k severním svahům. Poslední opozdilci se sem dobelhali, právě kdy se Cassius se spojenci vymanil z řad skřetů a stoupal otevřeným terénem do kopce.

skřeti se nejistě rozhlíeli, jejich ztráty byly obrovské. Nezůstali zde ádný obři a několik celých kmenů skřetů a orků leelo na poli. Krystal-Tirith byl hromadou zapráených sutin a Akar Kessell byl pohřbený v ledové hrobce.

Mui na brynshanderském kopci byli pomlácení a kolísali vyčerpáním, leč pevně semknuté čelisti zbývajícím netvorům neomylně napověděly, e budou bojovat do posledního dechu. Ustoupili a sem, dál u ustupovat nebude.

Do mysli kadého skřeta a orka, co zůstali na bojiti, se vkrádaly pochyby. Bylo jich stále dost na dokončení úkolu, mnoho dalích vak padne, ne přemohou odhodlané mue Desetiměstí s jejich spojenci. A co pak, který přeiví kmen si přisvojí vítězství? Bez čarodějova vedení bude pěkně těké rozdělit si kořist bez dalích bojů, dalích hromad mrtvých.

Bitva o Planinu ledového větru se neubírala směrem, jaký jim Akar Kessell sliboval.

31

Vítězství?

Desetiměsttí mui se svými spojenci se prosekali vemi stranami rozsáhlého pole a teď stáli pod severní branou Bryn Shanderu. Jejich vojska se sjednotila, vechny kdysi rozhádaná města se dala dohromady s cílem přeít. Kessellova armáda se vydala opačnou cestou. Kdy prvně vtrhli průsmykem Ledového větru, jejich společným cílem bylo vítězství pro slávu Akara Kessella. Ten vak byl mrtvý, vě zničena a lano, které svazovalo odvěké nepřátele, se jeho smrtí přetrhlo.

Vichni zdejí se dívali dolů na masu vetřelců s novou nadějí, nebo vude se z nesmírné armády oddělovaly tmavé postavy a odcházely z bojitě zpět do tundry.

Stále vak byli obránci ze tří stran obklíčeni a za zády měli městské hradby. Netvoři se v tomto okamiku nechystali k útoku, ale tisíce skřetů kolem severního úseku pole zůstávalo ve svých pozicích.

Dřív by byli vůdci obránců pokládali přestávku v boji za netěstí pro ztrátu bojovného elánu a pro čas, kdy se nepřítel mohl přeskupit.

Teď vak byla dvojím poehnáním: dávala vojákům nutný odpočinek a netvorům příleitost ke zhodnocení jejich situace. Pole pod nimi bylo poseto mrtvými, větinou skřety, a sesutá hromada, co bývala pynou věí, jen podtrhovala jejich ztráty. Nebyli tu ádní obři, aby posílili jejich prořídlé linie, a s kadou vteřinou jejich počty decimovali dezertéři.

Cassius si svolal zbylé mluvčí ke krátké poradě.

Nedaleko od nich Wulfgar a Revjak hovořili s Tenderem Palicí, Bruenorovým zástupcem během jeho nevysvětlitelné nepřítomnosti.

“Jsme rádi, e ses vrátil, mocný Wulfgare,” povídal Fender. “Bruenor věděl, e přijde zpátky.”

Wulfgar se rozhlíel, hledaje nějakou známku trpaslíkovy činnosti.

“Máte o něm nějaké zpráv?”

“No, tys byl poslední, kdo ho viděl,” zněla chmurná odpověď.

Tie přehlíeli bojitě.

Dej mi znovu zaslechnout zvonění tvé sekery,” eptal Wulfgar.

Bruenor ho neslyel.

  

“Jensine, kde jsou vae eny a děti?” zeptal se Cassius. “Jsou v bezpečí?”

“V bezpečí, ve Východním Přístavu,” odvětil Brent. “Teď se k nim připojili lidé z Dobré Medoviny a Douganovi Díry. Jsou dobře zásobení a hlídaní. Kdyby se tam ukázala Kessellova lůza, budou mít dost času, aby vypluli na Lac Dinneshere.”

“Jak dlouho mohou na vodě přeít?” ptal se naléhavě Cassius.

Jensin Brent pohodil rameny. “Řekl bych tak do příchodu zimy. Vdycky budou mít monost někde přistát. Ten zbytek skřetů a orků není schopen obstoupit ani polovinu pobřeí.”

Mluvčí byl spokojen a obrátil se na Kempa.

“Pustý Les,” řekl Kemp dřív, ne mu dal stejnou otázku. “Myslím, e tam jsou na tom lépe ne my tady! V docích mají tolik lodí, e by z nich mohli uprostřed Maer Dualdonu postavit město.”

“To je dobře,” kývl mluvčí. “Nechává nám to jednu volbu. Tady, vně hradeb, se můeme nějako chvilku udret, pak ustoupíme za jejich ochranu. I kdy je jich tolik, tam nás ani skřeti, ani orkové nemohou přemoct!”

Brentovi se návrh líbil, Kemp - jako vdycky - měl námitky.

“Tam budeme v bezpečí, ale co s barbary?”

“Mají statné, otuilé eny. Ty bez nich přeijí.”

“O jejich smradlavé eny se nestarám,” hulákal Kemp, aby ho Wulfgar s Revjakem, zabraní do hovoru, určitě slyeli. “Mluvím o těch divokých psech! Přece jim nemíníte otevřít brány dokořán a pozvat je dovnitř!”

Hrdý Wulfgar k nim vykročil.

Dopálený Cassius se obrátil ke Kempovi a drsně zaeptal: “Ty zatracený tvrdohlavý osle! Nae jediná naděje je v jednotě!”

“Nae jediná naděje je v útoku,” odsekl Kemp. “Podařilo se nám je vystrait, a vy nás ádáte, abychom utekli do skrýe!”

Mladý barbarský král se nad mluvčími tyčil, kdy lehce kývl na pozdrav. “Zdravím vás, Cassie z Bryn Shanderu,” řekl zdvořile. “Jsem Wulfgar, syn Beornegara a vůdce lidu, který se postavil za vai ulechtilou věc.”

“Co lidé vaeho druhu ví o ulechtilosti?” hateřivě al Kemp.

Wulfgar ho ignoroval. “Slyel jsem větinu vaí porady,” pokračoval neotřeseně. “Soudím, e vá nevychovaný a nevděčný rádce,” odmlčel se, aby ovládl hlas, “navrhl jediné řeení.”

Cassius stále čekal, e snad Wulfgar nad Kempovou urákou vybuchne, a dlouho na něho zmateně hleděl.

“Míním útok,” vysvětloval Wulfgar. “Skřeti jsou nejistí, co dalím bojem mohou získat. Vrtá jim hlavou, proč vlastně jejich zlého čaroděje následovali k tomuto místu zkázy. Jestli je necháme, aby se znovu vybičovali do bitevního áru, budou hrozivým nepřítelem.”

“Dík za vae slova, králi barbarů,” odpovídal Cassius. “Já soudím, e tahle chátra obléhání nevydrí. Opustí pole, ne uplyne týden.”

“Moná,” oponoval hladce Wulfgar. “Ale vai lidé za to draze zaplatí. Skřeti neodejdou do svých jeskyní s prázdnýma rukama. Je tu několik nechráněných měst a jsem si jist, e na ně na cestě domů udeří.

Dle mého názoru je vak daleko horí, e odtud neodejdou se strachem v srdci. Vá ústup za hradby uetří ivot několika muů, Cassia, ale nezabrání, aby se sem nepřátelé zase jednou nevrátili!”

“Vy tedy navrhujete, abychom zaútočili?”

“V této chvíli se nás netvoři bojí. Kolem sebe vidí jen trosky a ztráty, které jsme jim způsobili. Strach je mocným nástrojem a skřeti nejsou ádní hrdinové, jsou zbabělí. Dokončeme jejich úplnou poráku, jak to vai mui provedli mým před pěti roky…,” Wulfgarovy oči při té vzpomínce zesmutněly, “…a poleme ty páchnoucí bestie domů se staenými ocasy! Uplyne mnoho let, ne se odváí na vás znovu zaútočit.”

Cassius si krále prohlíel se zvědavostí a hlubokou úctou. Stále nemohl uvěřit, e tito hrdí válečníci tundry přili rybářským komunitám na pomoc. Vdy měli v ivé paměti krveprolití, je jim způsobili právě ti mui, kterým teď nezitně pomáhali.

“Mí lidé skutečně vá národ porazili, ctěný králi. Krutě. Proč jste tedy přili?”

“Tu záleitost projednáme, a dokončíme ná úkol,” odpověděl Wulfgar a oči mu zajiskřily. “Dejme se do zpěvu! A do srdcí vech naich nepřátel udeří děs a zlomí je!”

Obrátil se k Revjakovi a jeho pobočníkům. “Zpívejte, hrdí válečníci!” rozkázal. “Nech Píseň Temposovi je předpovědí smrtí skřetů!” Řady barbarů radostně vykřikly a pak zvedly pyné hlasy k jejich bohu války.

Cassiovi neulo, jak netvoři na píseň reagovali - ustoupili, sevřeli zbraně pevněji. Tvář se mu rozjasnila úsměvem. Stále sice nepochopil, proč tu jsou, ale vysvětlení můe počkat. “Přidejte se k naim barbarským spojencům!” volal na své vojáky. “Dnes je den vítězství!”

Trpaslíci zpívali pochmurný válečný nápěv své starobylé domoviny. Rybáři napřed zkusmo zkoueli Píseň Temposovi, a jim cizí obraty a věty snadno splývaly ze rtů. A potom píseň zvonila plání a zvěstovala slávu jednotlivých měst, jak barbaři oslavovali své kmeny.

Tempo se zrychlovalo, zvuk zesílil do mocného, bouřlivého chorálu. Skřety ta vzrůstající váeň vyplaila, proudy dezertérů na vech stranách poválivě zhoustly.

A potom v jediné zkázonosné vlně lidé a trpasličí spojenci vyrazili do útoku.

  

Drizztovi se podařilo dostat se dost daleko od jiního srázů, zuřivé lavině unikl, ale byl v hlubokých nesnázích. Kelvinova mohyla se rozprostírala na velikém území, nebyla příli vysoká, ale horní třetinu pokrývaly věčné hluboké sněhy bičované ledovými větry, které této oblasti daly jméno.

Holínky měl promočené z tání planoucího Crenshinibon a teď vlhkost na jeho kůi zmrzla v led, kadý krk sněhem znamenal bolest.

Vlekl se odhodlaně vpřed k západním svahům, které byly proti doráející vichřici nejlepí ochranou. Přeháněl pohyby, co mu síly stačily, aby v údech udrel krevní oběh. Kdy dosáhl hřebene a vydal se dolů, musel nalapovat opatrně, nebo kadý prudký pohyb by ho odsoudil k tému osudu, jen potkal Akara Kessella.

Nohy necítil, na své automatické reflexy se u nemohl spolehnout.

Potom uklouzl.

  

Dlouhé nohy donesly Wulfgarovy líté válečníky dolů první. Vpadli do skřetí linie, sekali kolem sebe, tlačili je do ústupu. ádný skřet či ork si netroufal postavit se mohutnému králi do cesty, jene ve stísněném chaosu boje nebylo kam uhnout, a tak padali jeden za druhým.

Byli napůl ztuhlí strachem a jejich zaváhání znamenalo pro první houfy zkázu. Ke zvratu morálky rozhodně dolo v zadních řadách. Kmeny, co se zatím boje nezúčastnily, rozmýlely, jestli je moudré v taení pokračovat. Byly teď ve výhodě, jejich počty neutrpěly ádné ztráty a mohly v Páteři světa ovládnout větí území. zakrátko po útoku se nad průsmykem Ledového větru opět objevila mračna prachu, jak tucty kmenů orků a skřetů dusaly domů.

Na skřety, kteří nemohli tak snadno utéct, měla masová dezerce hrozivý dopad, nebo i těm nejpitomějím dolo, e měli anci zvítězit pouze převahou svých počty.

Aegisův tesák neustále mávala Wulfgar za sebou zanechával iroký pruh ničení. I mui z Desetiměstí se od něj dreli dál, ta divoká síla je znervózňovala. Jeho vlastní mui vak k němu vzhlíeli s uctivým obdivem a snaili se, seč mohli, aby se slavnému vůdci vyrovnali.

Wulfgar narazil na houf orků. Aegisův tesák skolil prvního, zabil ho a strhl ostatní za ním k zemi. Zpáteční kmit kladiva přinesl úplně stejné výsledky na druhém boku. V jednom rozmachu zabil či omráčil víc ne polovinu celé skupiny. Ze zbylých si nikdo na rozloitého mue netroufal.

Glensather také narazil na houf skřetů a doufal, e ve svých lidech zanítí tu stejnou běsnící odvahu jako barbarský král. Glensather vak nebyl takový obr jako Wulfgar, ani neměl tak mocnou zbraň, jakou byl Aegisův tesák. Jeho meč skolil prvního skřeta, pak se zručně stočil a zabil druhého. Mluvčí se oháněl dobře, leč v jeho útoku chyběl jeden prvek - ten kritický faktor, který Wulfgara pozvedal nad ostatní mue. Glensather sice dva skřety skolil, leč v jejich řadách nezpůsobil chaotickou paniku, je byla nutná, aby mohl pokračovat. Místo aby prchali jako před Wulfgarem, netvoři ho obklíčili.

Wulfgar se k němu rozehnal a v tom okamiku vjel hrot otěpu mluvčímu do zad a pice vyrazila ven hrudí.

Wulfgar tu hrůzu viděl, přes mluvčího mávl kladivem a skřetovi urazil hlavu. Glensather za sebou slyel tupý dopad zbraně a jetě se děkovně smál, ne se zhroutil do trávy.

Trpaslíci měli svou vyzkouenou taktiku. Opět se zformovali do těsného podpůrného útvaru a jako jeden mu to pluili řadami nepřátel.

A rybáři, bojující za své děti a eny, se bili udatně a umírali beze strachu.

V necelé hodině byl kadý houf zrůd rozpráen a zanedlouho nato vechny na krvavém poli dodýchaly.

  

Drizzt sjíděl na vlně klouzajícího sněhu. Bezmocně padal a napjal se, kdy v cestě čněla ostrá skalní hrana. Kdy se blíil ke konci sněhové splazu, lavina ho vymrtila do vzduchu a valil se před kamení a balvany, jako kdyby pyné horské vrcholy nezvaného hosta prostě vyplivly.

Díky své mrtnosti - a hlavně velké dávce těstí - byl naivu. Nakonec se mu podařilo pád zastavit a podívat se, jak na tom je. Rány byly povrchové - odřené koleno, naraený nos a podvrtnuté zápěstí. Mohlo to být horí. Nakonec si řekl, e lavina byla vlastně poehnáním, nebo se rychle dostal dolů. Nebyl si jistý, jestli by nahoře nenael mrazivý hrob jako Kessell.

V tu dobu začala na jihu opět bitva. Zaslechl její zvuky a překvapeně pozoroval, jak tisíce skřetů na druhé straně trpasličího údolí uhání k průsmyku na své dlouhé cestě domů. Ani moc nepřemýlel, co to znamená, zbabělou povahu netvorů znal dost dobře.

Bitva ho teď nezajímala. Sledoval úzkou stezku, vedoucí k hromadě černých kusů kamene, je bývaly Krystal-Tirith. Musel zjistit, jestli Regis a Guenhwyvar unikli.

  

Vítězství.

Pro Cassia, Kempa a Brenta to moc neznamenalo, kdy přehlíeli zjizvené pole s jeho mrtvými. Z celé rady zůstali naivu jen oni tři, sedm mluvčích zahynulo.

“Tak jsme vyhráli,” pronesl Cassius zamračeně. S pohnutím bezmocně pozoroval, jak jetě teď k zemi klesali vojáci, kteří v bitvě utrili smrtelná zranění, ale odmítli zemřít, dokud ji nedovedli a do konce. Více ne polovina desetiměststkých muů padla a mnoho jich jetě skoná, nebo téměř polovina z těch, co jetě ili, byla těce zraněná. Čtyři města byla do základů vypálená a jedno vybrakované a poničené okupační armádou.

Za vítězství zaplatili stralivou daň.

Barbaři byli té zdecimovaní. Zkuená generace válečníků byla skoro vybita před pěti roky a tito mladí sice bojovali s urputností svého rodu, ale umírali smířeni s osudem, jen jim zaručil nesmrtelnou slávu.

m Jen trpaslíci s disciplínou vybrouenou mnoha bitvami vyvázli bez větích ztrát. Několik padlo, několik bylo zraněno, ale vcelku byli připraveni dát se znovu do boje, jen kdyby mohli najít nějaké skřety. Jejich jediným alem bylo Bruenorovo zmizení.

“Jděte za svými lidmi,” řekl Cassius mluvčím, “večer se vrate k poradě. Kemp bude mluvit za vechny lidi čtyř měst na Maer Duladkovu a Jensin Brent za lid z ostatních jezer.”

“Musíme rozhodnout mnoho a času je málo. Zima je za dveřmi,” uválivě podotkl Brent.

“My přeijeme!” prohlásil Kemp se svým charakteristickým vzdorem. Uvědomil si podráděné pohledy svých druhů a sníil se trochu k jejich realismu. “Bude to vak těká doba.”

“To platí i pro můj lid,” ozval se hlas. Mluvčí se obrátili a viděli mohutného Wulfgara, kráčejícího z prané, neskutečné scény masakru. Barbar byl úplně pokrytý pínou, postříkaný krví protivníků, ale kadým coulem vypadal jako pravý král. “ádám o přizvání k radě, Cassia. Můj lid pro vás v těchto drsných časech můe mnoho vykonat.”

Kemp zavrčel: “A snad budeme potřebovat zvířata na těkou práci, koupíme si voly.” Wulfgar ho zase ignoroval.

Cassius vrhl na Kempa výhrůný pohled a obrátil se k nečekanému spojenci. “Budu rád, kdy se připojíte k radě, králi Wulfgare. Jsme vaimi velkými dluníky. Znovu vám poloím otázku - proč jste přili?”

“Abychom splatili dluh. A snad abychom zlepili ivotní podmínky obou naich národů.”

“Zabíjení skřetů?” otázal se Brent. Měl dojem, e barbar neřekl vechno.

“Jen začátek,” odvětil Wulfgar. “Můeme vak docílit mnohem víc. Mí lidé znají tundru lépe ne yettiové. Rozumíme její přírodě a umíme v ní přeít. Vá lid bude mít z naeho přátelství prospěch - obzvlá v krutých časech, jím budete muset čelit.”

“Pcha!” odfrkl Kemp, ale Cassius ho umlčel. Mluvčího králova promluva zaujala.

“Ale co tím získá vá národ?”

“Spojení s lidmi,” odvětil vyrovnaně mladý král. “Spojení se světem… a trochu pohodlí a přepychu, je můj národ nikdy nepoznal. Kmeny drí ve vlastnictví drakův poklad, ale zlato a klenoty nezahřejí v zimní noci, ani nenasytí, kdy není dostatek zvěře.

Vai mui musí znovu stavět svá města. Mí lidé vám pomohou svým bohatstvím. Na oplátku Desetiměstí uvede můj lid do snadnějího, lepího ivota.”

Cassius a Brent s plánem souhlasili a přikývli.

“Hlavní a snad nejdůleitějí je skutečnost,” uzavřel barbar, “e se alespoň v přítomnosti vzájemně potřebujeme. Vichni jsme utrpěli těké ztráty, jsme oslabení a zranitelní. Spojíme-li se, nae zbylá síle nás přenese přes zimu.”

“Překvapil jste mne a zaujal,” řekl Cassius. “Osobně vás zvu a vítám do rady. Večer se domluvíme, jak uvedeme plán do pohybu.”

Cassius se odvracel, kdy Wulfgar uchopil Kempa jednou rukou za koili a lehce mluvčího z Targosu zvedl ze země. Kemp buil do svalnaté pae, brzo si vak uvědomil, e barbarovo elezné sevření nemůe zlomit.

Wulfgar mu hrozivě hleděl do očí. “Zatím za svůj národ nesu vechnu odpovědnost, proto jsem přehlíel vae uráky. A přijde den a já přestanu být králem, pak uděláte nejlíp,kdy mi nepřijdete do cesty!” Trhnutím zápěstí hodil mluvčího na zem.

Kemp byl v tu chvíli v oku, nezmohl se ani na vztek. Seděl tam, kam dopadl, a mlčel. Cassius s Brentem se poduchli a uklíbli.

Dlouho se vak neradovali, nebo k nim la dívka s paí v zakrvácených obvazech, celý obličej a vlasy pokryté vrstvami prachu. Wulfgar se polekal, rozběhl se k ní. “Catti!”

Uklidnila ho zvednutou dlaní.

“Není to velká rána?” chlácholila mladíka, ač bylo zřejmé, e trpí. “Neodvauji e ani pomyslet, co by se mi bylo stalo, kdyby nepřiel Bruenor!”

“Ty jsi ho viděla?”

“V tunelech,” vysvětlovala Catti. “Pár orků se dostalo dovnitř - moná jsem měla tunely nechat zasypat. Nebylo jich mnoho a slyela jsem shora, e trpaslíci si na poli vedou dobře.

Pak přiel Bruenor, ale za zády mu běelo víc orků. Podpůrný trám se zřítil. Já myslím, e jej podal Bruenor, ale byl tam prach a zmatek, take to vlastně nevím úplně jistě.”

“A Bruenor?” vypravil ze sebe úzkostně Wulfgar.

Catti pohlédla přes pole. “Je tam. Chce tě vidět.”

  

Ne Drizzt dorazil k sutinám Krystal-Tirith, bylo po bitvě. To, co viděl a slyel kolem sebe, ho okovalo, ale nic neovlivnilo jeho úmysl. Lezl na hromadu zřícených kamenů.

V duchu si nadával do bláznů, e se poutí do tak nemoné věci. I jestli e jeho přátelé nedostali ven, jak můe vůbec doufat, e je najde?

Tvrdohlavě lezl dál, odmítaje vzdát se logice, která na něho dotírala. Tím se právě liil od svých lidí, tohle ho nakonec vytvalo z nepřetrité tmy jejich rozlehlých měst. Drizzt DoUrden si dovolil přepych soucitu.

Někde na boku trosek začal hrabat holýma rukama. Větí kvádry mu bránily, aby se dostal do hloubky, ale nevzdával se, dokonce se protáhl i do nebezpečně úzkých a vratkých skulin. Levou popálenou rukou si trochu pomáhal a zakrátko krvácela i pravá. Metodicky pokračoval kolem a pak se vyplhal vý.

Za svůj cit a vytrvalost byl odměněn. Kdy se dostal a na vrchol sutě, pocítil známou auru magické moci. Vedla ho ke kvíře mezi dvěma kameny. Sáhl dovnitř a modlil se, aby předmět nebyl pokozený. Vytáhl ven malou soku kočky. Prsty se mu třásly,kdy zkoumal její povrch. nenael ádné vady - magie odolala i váze těkých bloků.

Měl smíené pocity. Byl astný, e Guenhwyvar vyvázl. Přítomnost soky vak nazna-čovala, e se Regis pravděpodobně nedostal ven. Srdce mu pokleslo. A al se jetě prohloubil, kdy zátřpyt v té stejné kvíře upoutal jeho oko. Lehl si, natáhl ruku hluboko dovnitř a prsty nahmatal řetízek s rubínovým přívěskem. Jeho strach se potvrdil.

“Má náleitou hrobku, chrabrý příteli,” sklíčeně vydechl. Ta rozvalina by se měla jmenovat Regisovi mohyla. Nedovedl si vysvětlit, co oddělilo půlčíka od jeho amuletu, nebo na něm ani na řetízku nenael jedinou stoupu krve, je by dokazovala, e jej měl na krku, kdy se vě zřítila.

“Guenhwyvare!” zvolal. “Můj stíne, pojď ke mně.” Cítil známé vyzařování, kdy soku pokládal na zem. Objevil se oblak černé mlhy a zformoval se do velké kočky. Nebyla zraněná a v těch několika hodinách strávených na domovské rovině se trochu zotavila.

Drizzt ke svému panteřímu společníkovi vykročil a zarazil se, kdy se objevila dalí mlha a začala se zhmotňovat.

Regis!

Seděl se zavřenýma očima, s ústy dokořán, jako by se chystal zakousnou do nějaké neviditelné pochoutky. Jedna pěstička podpírala dychtivé čelisti a druhou drel před ústy.

Zuby sklaply na přádaném vzduchu, oči se udiveně vykulily. “Drizzte!” sténal. “Opravdu! Mohl ses aspoň zeptat, ne jsi mě odnesl! Kočka mi právě dala kus avnatého masíčka!”

Drizzt se smíchem nevěřícně potřásal hlavou.

“Ach, báječné! Ty jsi nael můj klenot. Myslel jsem si, e jsem jej ztratil. Z nějakého důvodu zůstal tady, kdy jsme s kočkou odeli.” Drizzt mu vracel rubín s nepřítomným výrazem. Můe panter vzít na cestu rovinami někoho s sebou? Pohladil jej, polaskal a propustil jej do jeho vlastního světa, aby si odpočinul.

“Vstaň, Regisi,” řekl věcně. “Musíme se podívat, kdo potřebuje nai pomoc.”

Regis rezignovaně pohodil rameny a zvedl se. Vyplhali na vrchol rumitě a teprve zde, kdy hleděli na jatka pod sebou, pochopil půlčík naplno děsivý rozsah zkázy. Nohy mu podklesávaly, s drovovou pomocí se vak dostal dolů.

“Vyhráli jsme?” otázal se zlomeně. Bylo zcela nemoné označit to, co měli před sebou, za vítězství.

“Přeili jsme,” opravil ho Drizzt.

Vtom je spatřila skupina rybářů a s velkým povykem se k nim rozběhla. “To je on, vítěz nad čarodějem! Ničitel věe!”

Skromný Drizzt sklopil zrak.

“Sláva Regisovi, hrdinovi Desetiměstí!”

Mui zvedli půlčíka na ramena. “Slavně vás doneseme na zasedání rady! Vy byste měl mít v rozhodování hlavní slovo,” prohlásil jeden z muů a jaksi dodatečně řekl: “Vy můete jít taky, drove.”

Drizzt odmítl a tvář se mu roztáhla do irokého úsměvu. “Vichni Regisovi provolejte slávu! A ije Regis!” a tie mu zaeptal: “Příteli, ty má vdycky těstí, e najde zlato, kde jiní se brodí v blátě!” plácl půlčíka po noze a ustoupil, aby procesí mohlo projít.

Regis se po něm přes rameno ohlédl a zakroutil očima, jako kdyby se jen musel poddat nátlaku.

Ale Drizzt věděl své.

  

Drovovo potěení mělo krátké trvání. Jetě ne vykročil, volali na něho dva trpaslíci. “Jsme rádi, e jsme tě nali, elfe,” a Drizzt tuil, e přinesli zlé zprávy.

“Bruenor?”

Oba přikývli. “Umírá, moná je u po smrti. Chce tě vidět.”

Bez dalího slova ho vedli přes pole malému stanu nedaleko východu z tunelů a ukázali dovnitř.

Uvnitř měkce blikaly svíčky. U lehátka při opačné straně stály Wulfgar a Catti se svěenými hlavami.

Bruenor tie leel, hlavu a hruď ovázanou krví prosáklými obvazy. sípavě, mělce dýchal, jako by kadý dech mohl být tím posledním. Drizzt váně přistoupil k lůku a tvrdě polykal slzy deroucí se mu do levandulových očí. Bruenor by dal přednost síle a sebeovládání.

“Je to… elf?” zachroptěl raněný, kdy se nad ním sklonil tmavý stín.

“Přiel jsem, nejdraí příteli.”

“Doprovodí… mě na mé cestě?”

Drizzt na tak bezohledně otevřenou otázku nemohl poctivě odpovědět. “Na tvé cestě?” Ze staeného hrdla vynutil smích. “Ty jsi utrpěl horí rány! Nechci slyet ádné řeči o smrti - kdo by potom nael Síň mitrilu?”

“Ach, můj domov…” vydechl umírající a zdálo se, e se uklidnil, jako by si přál, aby ho ta vidina provázela cestou na věčnost. “Půjde tedy… se mnou?” chrčel namáhavě.

“Ano, příteli,” souhlasil Drizzt. “Na jaře. Na jaře půjdeme hledat tvůj domov!”

Bruenor pootevřel oči, skelný lesk smytý náznakem staré jiskry. Po tváři se mu rozestřel spokojený úsměv a Drizzt byl astný, e mohl umírajícího přítele utěit.

Drov zaslechl kytnutí a udiveně zvedl hlavu ke Catti a Barbarovi. Smáli se, zaznamenal uasle.

K jeho hrůze a údivu se Bruenor posadil a trhal ze sebe vechny obvazy.

“A je to!” zařval na smíchu vech přítomných. “Tys to řekl, a mám na to svědky!”

Drizzt se zprvu téměř skácel okem, potom se děsivě zamračil. Wulfgar a Catti se ze vech sil snaili smích zastavit.

Wulfgar trhl omluvně rameny a uniklo mu zachechtání. “Bruenor řekl, e mě oseká na výku trpaslíka, jestli ceknu jediné slovo.”

“A taky by to udělal!” dodala Catti a oba chvátali k východu. “Musím na poradu do Bryn Shanderu,” řekl Wulfgar na půl úst. Sotva vyli ven, vybuchli v hlasitý řehot.

“K čertu s tebou, Bruenore!” tekl drov. Potom se vak neudrel, objal trpaslíkovu sudovitou hruď a přitiskl ho k sobě.

“No tak!” zasténal Bruenor. “Pospě si! Přestaň! Máme moc práce, zima je na krku! Jaro tady bude, ne se naděje, a v prvním teplým dnu vyráíme do Síně mitrilu!”

“A je, kde chce,” smál se Drizzt, jemu se tak ulevilo, e se ani nezlobil, jak ho doběhli.

“My to dokáem, drove!” burácel Bruenor. “Vdycky jsme vecko dokázali!”

Doslov

Zima po bitvě byla těká pro Desetiměstí i jejich barbarské spojence. Museli nasadit vechny síly a vlohy, ale společným úsilím ji přeili. Během těch dlouhých měsíců bylo mnoho porad, v nich Cassius, Brent a Kemp zastupovali desetiměstské a Wulfgar s Revjakem mluvili za barbarské kmeny. Při prvním sezení bylo nutno oficiálně uznat a stvrdit alianci obou nároků, ač hodně muů na obou stranách silně protestovalo.

Během kruté zimy byla města, nedotčená Kessellovou armádou, přecpána uprchlíky. S přestavbou se začalo, sotva se trochu oteplilo. Kdy byla celá oblast na cestě k obnově a barbarská výprava se vrátila s drakovým pokladem, hlavním úkolem rady se stalo rozdělení měst mezi přeiví lid. Jednání mezi oběma národy několikrát takřka ztroskotalo, pohromadě je udrela jen rozhodná přítomnost Wulfgara a Cassiova klidná rozvaha.

Nakonec se vechno dohodlo - barbarům dali k přestavbě vypálený Bremen a Caer-Konig, bezdomovci se přestěhovali z Caer-Dinnevalu a lidé z Bremenu, kteří si nepřáli bydlet s barbary, mohli dostat domy v nově zbudovaném Targosu.

Byla to obtíná situace, kdy tradiční nepřátelé byli nuceni zbavit se svých předsudků a ít v blízkém sousedství.

Obyvatelé měst sice vyhráli boj, nebyli vak vítězi. Vichni utrpěli ztráty, nikdo bitvou nic nezískal.

Mimo Regise.

Oportunistický půlčík obdrel titul Prvního občana a nejlepí dům z celého Desetiměstí, nebo Cassius se pro vítěze nad čarodějem ochotně vzdal svého paláce. Regis jej rád přijal a stejně rád přijímal i dary, které se hrnuly ze vech měst. Sice si tu slávu, jí ho zahrnovali, nezaslouil, ale své těstí ospravedlňoval tím, e se pokládal za drovova partnera. A protoe Drizzt DoUrden nechystal přijít do Bryn Shanderu a vzít si svou odměnu, Regis tu povinnost převzal na sebe.

Toto byl luxusní ivot, po něm vdycky touil. Těilo ho být bohatý a váený, ač se později poučil, e za slávu se pokadé platí nejvyí cenou.

  

Drizzt a Bruenor se přes zimu připravovali na výpravu do Síně mitrilu. Drov chtěl dodret své slovo, i kdy byl oklamán, nebo jeho ivot se po boji nijak nezměnil. Ačkoli on byl v bitvě skutečným hrdinou, lidé ho stále sotva snáeli. A mimo Wulfgara a Revjak se mu barbaři otevřeně vyhýbali, mumlajíce strání modlitby k bohům, kdykoliv jim zkříil cestu.

Přijal to se svým obvyklým stoicismem.

  

“Po městě se eptá, e jsi v radě předal svůj hlas Revjakovi,” hlásila Catti Wulfgarovi při jedné z častých návtěv Bryn Shanderu.

“Ano. Je starí a v mnoha ohledech daleko moudřejí.”

Wulfgar se pod zkoumavým pohledem tmavých očí trochu oil.

Tuila, e za Wulfgarovým odstoupením z královského stolce byly jiné důvody.

“Ty chce jít s nimi,” prohlásila přímo.

“Dluím to drovovi,” znělo vysvětlení. Wulfgar se odvrátil, nebyl právě v náladě dostat se se vznětlivou dívkou do hádky.

“Vyhnul ses odpovědi,” smála se. “Nejde proto,a bys splatil nějaký dluh! Jde, protoe se ti chce!”

“Co ty o tom ví?” brumlal mladík, dotčený jejím přesným odhadem. “Co ty vý o dobrodruství!”

dívce zajiskřily oči. “Vím,” řekla věcně. “V kadém místě je jeden kadý den dobrodrustvím.Tohle ses jetě nenaučil. Take ty se musí prohánět po dalekých cestách s nadějí, e uspokojí tvůj hlad po napětí, které tě pálí v srdci. Jen si jdi, Wulfgare z Planiny ledového větru! Bě, kam tě srdce vede, a buď astný! Moná, e a se vrátí, dojde ti, jak je vzruující být vůbec iv.”

Dala mu pusu na tvář a vyklouzla ze dveří.

Wulfgara její neočekávaný polibek potěil a zavolal za ní: “Moná, e pak se nebudeme pořád hádat!”

“Nebude to tak zábavné!” byla odpověď na rozloučenou.

  

Brzo na jaře za slunečného dne přiel pro Drizzta a Bruenora čas k odchodu. Catti jim pomáhala balit přecpané batohy.

“A to tam vyčistíme, pude se tam podívat!” ujistil dívku jetě jednou Bruenor. “Uvidí, jak ti budou očka zářit, a spatří ty stříbrný řeky!”

Catti se povinně usmála.

“Jse si teda určitě jistá, e bude v pořádku!” zeptal se jí velice váně. Věděl, e bude, ale srdce mu zalily otcovské obavy.

Catti se rozesmála. Během zimy to probrali snad stokrát. Dívka byla ráda, e se konečně odhodlal jít, protoe bylo jasné, e nikdy nebude skutečně spokojený, dokud se alespoň nepokusí najít svůj domov. Věděla, e se jí bude po něm stýskat, stýskalo se jí u teď.

Bruenor se uspokojil. Byl čas k odchodu.

Rozloučili se s klanem a lapali k Bryn Shanderu dát sbohem dvěma nejdraím přátelům.

Dopoledne přili k Regisovu domu a nali Wulfgara sedět na schodech s batohem a Aegisovým tesákem po boku.

Jak se k němu blíili, Drizzt na barbarovy věci podezřívavě mrkl, uhodnuv mladíkův úmysl. “Chystá se do Bremenu nebo do Caer-Konihu, abys dohlédl na práci svých lidí?”

Wulfgar potřásl hlavou. “Nejsem ádný král,” přiznal se. “Schůze a projevy je lepí nechat starím muům. Já jich mám a po krk. U to nemohu snést. Revjak zaujal mé místo.”

“A co ty teda?” vyptával se Bruenor.

“Jdu s vámi. Splatím svůj poslední dluh.”

“Mně nic nedluí!” prohlásil trpaslík.

“Vám jsem zaplatil,” souhlasil Wulfgar. “A splatil jsem ve, co dluím Desetiměstí i mým lidem. Jeden dluh mne stále zavazuje.” Otočil se, hleděl Drizztovi do očí. “Tobě dluím, příteli elfe.”

Drizzt dojetím nevěděl, co říct. Plácl velikého mue po zádech a vřele se usmál.

  

“Pojď s náma, kručibřichu,” řekl Bruenor, kdy dojedli naprosto skvělý oběd v paláci. “Čtyři dobrodruzi na otevřený pláni. Udělá ti to dobře a trochu ti splaskne tvý panděro!”

Regis uchopil ducaté břicho oběma rukama a zatřásl jím. “Mám rád svůj pek a hodlám si jej udret, díky. Myslím, e bych k němu měl jetě trochu přidat. Pořád nechápu, proč na té výpravě tak trvá,” řekl náhle váněji. Během zimy věnoval mnoho hodin snaze,a by jim cestu rozmluvil. “ije se nám tu dobře, proč tedy chcete odejít?”

“V ivotě je víc věcí ne dobré jídlo a měkké poltáře, příteli,” nechal se slyet Wulfgar. “V krvi nám hoří váeň dobrodruství. Desetiměstí v mírové době nenabízí ani napětí z nebezpečí, ani uspokojení z vítězství.” Drizzt s Bruenorem přikývli, jen Regis zavrtěl hlavou.

“Ty myslí, e todle ubohý místo je bohatství?” uchechtl se Bruenor a luskl prsty. “A se vrátím ze Síně mitrilu, postavím ti dům dvakrát tak velkej a posázeném klenotama, jakýs nikdy v ivotě neviděl!”

V Regisovi zatvrdlo rozhodnutí, e u měl dobrodruství víc ne dost. Skončili oběd a Regis je vyprovodil ke dveřím. “Jestli se vrátíte…”

“Prvně se stavíme u tebe,” ujistil ho Drizzt.

Sotva vyli ven, potkali Kempa. Stál na druhé straně ulice a zřejmě je hledal.

“Čeká na mne,” řekl Wulfgar a zasmál se nápadu, e Kemp by udělal vechno moné, aby se ho zbavil.

“Mějte se dobře, mluvčí,” zvolal Wulfgar s hlubokou úklonou. “Prayne de crabug ahm rinedere be - togy iglo kes gron!”

Kemp na barbara udělal sprosté gesto, nesl se hrdě pryč a Regis se prohýbal smíchem.

Drizzt slova poznal, ale nechápal, proč je řekl právě Kempovi a co znamenal jeho posunek.

“Ty jsi kdysi řekl, e je to vá starý bitevní pokřik,” poznamenal zmateně. “Proč jej říká mui, kterého nenávidí!” Wulfgar koktal jakési vysvětlení, aby se vykroutil, ale Regis ho doběhl.

“Válečný pokřik?” pitěl půlčík rozjařeně. “Je to stará barbarská nadávka pro nevěrné manely!” Drovovi zúené oči se upřely na Wulfgara. Regis pokračoval: “Znamená to: Nech se ti na genitáliích usadí blechy z tisíce sobů!”

Bruenor řičel, Wulfgar se přidal a Drizzt se neudrel, aby se nesmál také.

“Pojďme, den je dlouhý,” pobízel drov. “Začněme s výpravou, měla by stát za to!”

“Kam máte namířeno!” zeptal se střízlivě Regis. Někde v koutku srdce přátelům záviděl a věděl, e mu budou hrozně chybět.

“Napřed do Bremenu,” řekl drov. “Tam doplníme zásoby a vyrazíme k jihovýchodu.”

“Do Luskanu?”

“Moná, jestli dá osud.”

“astnou cestu,” popřál jim Regis. Pozoroval je, jak mizí, a uvaoval, proč si vyvolil tak bláznivé přátele. Odbyl to pokrčením ramen a měl chu se vrátit do jídelny - zbylo tam hodně pochoutek.

“Hej, První občane,” zastavilo ho zvolání. Hlas patřil skladníkovi z niní části města, kde karavany obchodníků nakládaly a prodávaly zboí. Regis čekal, a k němu dojde.

“První občane,” skladník se hluboce uklonil v omluvě, e ruí význačnou osobnost. “Ptal se po vás jeden mu. Říká, e je zástupcem Společnosti hrdinů z Luskanu. Byl vyslán, aby si vyádal vai přítomnost na nejblií schůzi. Říká, e vám dobře zaplatí.”

“Jak se jmenuje?”

“Dal mi jen toto!” Mu otevřel malý váček zlata.

To bylo vechno, co potřeboval Regis vidět. Ihned se za zástupcem z Luskanu vypravil.

I tentokrát mu holé těstí zachránilo ivot, nebo cizince spatřil dřív ne on jeho. Neviděl toho mue několik let, ale okamitě ho poznal podle kameny posázeného jílce dýky, jen vyčníval z pochvy. Regis by byl rád tehdy tu krásnou zbraň ukradl, ale i jeho chtivost měla jisté mezi. Dýka patřila Artemisi Entrerovi.

Hlavnímu zabijákovi pai Pooka.

  

Tři přátelé opustili Bremen přítího dne před úsvitem. Dychtili dostat se co nejdál a urazili tundrou hodný kus cesty, kdy první paprsky slunce vykoukly nad obzorem.

Bruenora nijak neudivilo, kdy v dálce viděl Regise, jak kmitá nokami, aby je dohnal.

“Určitě je zas v nějakým průvihu, nebo to a jsem fousatej gnóm!” uklíbl se trpaslík.

“Nu, tak jsi tady,” řekl Drizzt. “Ale u jsme si přece dali sbohem!?”

“Rozhodl jsem se, e nemohu nechat Bruenora, aby se dostal do nesnází a já tam nebyl, abych ho z nich vytáhl,” oddychoval Regis, zrudlý během.

“Ty chce jít s náma?” kvílel Bruenor. “A kde má zásoby, pitomče?” vybafl.

“Já moc nejím,” kemral půlčík, z jeho hlasu zaznělo zoufalství.

“Ba jo! Ty sní víc ne my tři dohromady! No, nevadí. My tě necháme jít s námi.”

Regisovi se rozjasnila tvář a Drizzt si pomyslel, e trpaslíkův odhad nebyl daleko od pravdy.

“My jsme ale parta!” smál se Wulfgar. “Jeden zástupce kadé rasy - Bruenor za trpaslíky, Drizzt za elfy, Regis za půlčíky a já za lidi.”

“Já bych neřekl, e elfové by souhlasili, aby je zastupoval drov,” podotkl Drizzt.

Bruenor odfrkl. “A ty si myslí, e Půlčíci by si vybrali za ampiona tadyhle kručibřicha?”

“Ty jsi blázen, trpaslíku!” bránil se Regis.

Bruenor hodil tít na zem, skočil kolem Wulfgara a rozkročil se před půlčíkem. Zkřivil obličej v předstíraném vzteku, uchopil Regise za ramena a zvedl ho do vzduchu jako pírko.

“Správně, Kručibřichu!” burácel divoce. “Jsem blázen! Nikdy se neple do cesty větímu bláznovi, ne se ty sám!”

Drizzt s Wulfgarem se nevázaně smáli. Alespoň začátek sliboval, e to bude nějaká výprava!”

A tak se se sluncem za zády a dlouhými stíny před sebou vydali na svou nejistou pou.

Aby nali Síň mitrilu.

??

??

??

??

Planina ledového větru 1

- 1 -