Předmluva

V temném místě na temném stolci trůnil drak stínů - nebyl největí, zato nejkrutějí ze vech krutých. Jeho pouhá přítomnost nebyla nic ne tma. Jeho drápy - meče ooupané tisíce tisíců vrad. Jeho tlama horká krví obětí. Jeho černý dech - hrůza.

Mocné upiny byly jako havraní plá, tak hluboce černé, e se na nelítostném netvorovi třpytily a jiskřily vemi barvami. Jeho oblíbenci mu dali jméno Zlolesk, a dělal mu čest.

Po celá staletí shromaďoval svou sílu jako vichni draci, křídla drel sloená dozadu a nikdy se nehnul, mimo čas, kdy polykal oběti nebo trestal nějakého vzpurného poskoka.

Jak dobře se dnes drak nasytil! Kůe trpaslíků byla tuhá, maso samý sval a lacha, leč tlama s ostrými zuby byla k takovému jídlu dobře přizpůsobená.

Obskakovalo jej mnoství posluhů, plnily kadé jeho přání, krmili ho a pracovali pro něj. Jednou přijde den, kdy jeho sílu budou zase potřebovat a Zlolesk bude připraven. Obrovská hromada nakradených pokladů pod ním mu dodávala sílu a v tomto ohledu se mu nikdo z jeho rodu nevyrovnal - vlastnil lup, o něm by snil i ten nejbohatí král.

A měl houf věrných, oddaných otroků, kteří mu dobrovolně slouili.

  

Chladný vichr, jen Planině ledového větru dal jméno, jim hvízdal kolem uí, neustálé svitění vyloučilo hovor a přimělo čtyři přátele, aby lapali mlčky. Směřovali holou tundrou na západ, vítr jako vdycky vál od východu a pomáhal jim udrovat dobré tempo.

Jejich vzhled a rozhodný krok odráely vnitřní elán, ale výraz tváře kadého z nich vyjadřo-val rozdílné pocity. Trpaslík Bruenor Válečné Kladivo se od pasu mírně předkláněl, podsadité nohy pod ním mocně pumpovaly a pičatý nos nad změtí rudých vousů mířil vpřed. Mimo nohou a vlajícího vousu byl jako z kamene. V kloubnatých rukou před sebou pevně svíral zářezovitou sekeru, tít s odznakem zpěněného dbánku měl přivázaný na naditém batohu a jeho hlava v otlučené rohaté helmě se nikdy nehnula ani vlevo, ani vpravo. Oči se upíraly rovně dopředu. Dal k této výpravě podnět, chtěl najít svoji starodávnou klanovou domovinu, a ač věděl, e stříbrné sály jeho dětství jsou na sta mil vzdálené, vylapoval si s chutí osoby, její dlouho očekávaný cíl byl ji na dosah. Vedle Bruenora plynule kráčel vysoký rozloitý barbar, velké kroky dlouhých nohou se lehce srovnaly s valivým trpaslíkovým tempem. Budil dojem netrpělivosti jako plnokrevný kůň na krátké otěi. Bledé oči mu jasně plály touhou po dobrodruství jako Bruenorovi, ale nesledovaly cestu. Mladý mu měl poprvé monost vidět irý svět a neustále se rozhlíel, vstřebávaje kadou zvlátnost okolní krajiny.

Přidal se k výpravě, aby svým přátelům nejen pomohl, ale aby si také rozířil obzor vlastního světa. Celé mládí strávil v izolovaném prostředí Planiny ledového větru, omezeném staronovým způsobem ivota jeho soukmenovců a pionýrských obyvatelů Desetiměstí. Tam venku bylo mnoho nového a byl odhodlaný vidět ve, co bude moct.

Méně zaujatý byl Drizzt DoUrden, postava v pláti klusající vedle Wulfgara. Jeho hladký běh ukazoval, e je z rodu elfů, leč stín hluboko staené kapuce naznačoval něco víc. Drizzt byl drov, tmavý elf, potomek černého národa v podzemí. U několik roků il na povrchu, odpor ke slunečnímu světlu vak nedokázal překovat, byl mu vrozený.

A tak se zabořil do stínu své kapuce, jeho krok byl nonalantní, takřka odevzdaný, pro něho byla výprava jen dobrodrustvím v řadě minulých dobrodruství - pouhým pokračováním jeho existence. zavrhl svůj lid v temném Menzoberranzanu a z vlastní vůle si vyvolil ivot osamělého nomáda. Věděl, e lidé na povrchu ho nikdy nepřijmou do svého středu, zvěsti o krutosti jeho národa v lidech budil odpor - a právem - take ani ta nejtolerantnějí komunita ho mezi sebou nechtěla. Cesta se mu stala domovem, stále někam odcházel, aby si uetřil nevyhnutelný al, kdyby byl vypuzen z místa, které by mu přirostlo k srdci.

Desetiměstí se mu stalo dočasným útočitěm. V sídliti uprostřed nezkrocené divočiny ilo dost velijakých vyhnanců a ničemů, a ačkoli Drizzt nebyl právě vítán, jeho draze vyslouená pověst hraničáře mu u obyvatel zajistila trochu respektu a tolerance. Bruenora miloval, byl to jeho nejlepí přítel a vydal se s ním na výpravu i přes své obavy, e jakmile se hne za hranice své pověsti, bude s ním jednáno méně ne sluně.

Drizzt často zůstal pár yardů pozadu,a by přezkoumal stav čtvrtého člena jejich party. Těce funící půlčík Regis se táhl poslední - ne e by chtěl. Jeho břicho bylo pro cestu moc kulaté a jeho noky příli krátké, aby stačily statnému trpaslíkovi. Teď doplácel na měsíce luxusu v paláci v Bryn Shanderu a proklínal zvrat těstí, jen ho přinutil odejít. Nejvíc ze veho miloval pohodlí a zdokonaloval se v umění dobrého jídla a dlouhého spánku tak pilně, jako kdy mladý hoch v představě hrdinných činů mává svým prvním mečem. Jeho přátelé skutečně asli, e se k nim přidal, byli rádi, e jde s nimi. Dokonce i Bruenor přes svou nesmírnou touhu po domově nasadil krok, aby mu Regis stačil - stěí.

Regis tempo udroval jen s nasazením vech sil a ani si nestěoval. Nekoukal vak dopředu jako společníci, ale stále se přes rameno ohlíel k Desetiměstí a domovu, který tak záhadně opustil.

Drizzt si ho starostlivě prohlíel.

Regis před něčím utíkal.

Společníci se dreli několik dní západního kurzu. Na jihu se souběně s nimi táhly rozeklané velehory Páteře světa a jejich pásmo značilo jiní hranice Planiny ledového větru. hlídali jejich konec. A minou nejzápadnějí vrcholy, otočí to na jih k průsmyku mezi horami a mořem. Do přímořského Luskanu pak bude zbývat posledních sto mil.

Ráno vyráeli, ne jim slunce osvítilo záda, a pochodovali a do posledních červánků, aby nali tábořitě chráněné před nočním ledovým větrem. Za prvního era u byli zpátky na cestě. Kadý z nich kráčel v osamělosti svých nadějí a strachů.

Tichá cesta - mimo nekonečné hvízdání východního větru.

1

Dýka za zády

Přitáhl si plá těsněji, ač záclony na oknech propoutěly i tak málo světla, nebo to byla jeho existence - tajná a osamělá. ivot zabijáka.

Zatímco ostatní lidé se koupali ve slunečním svitu a vítali zájem sousedů, Artemis Entreri se drel stínu, rozířené zornice upjaté na úzkou stezku, jí se musí vydat, aby splnil svůj úkol.

V tomto temném povolání byl skutečným odborníkem, asi nejlepím v celých říích. Kdy natáhl pach stopy, obě nikdy neunikla, take prázdný dům v Bryn Shanderu, hlavním centru měst v pustinách Planiny ledového větru, ho nijak nevzruil. Entreri tuil, e půlčík z Desetiměstí nepozorovaně vyklouzl. To vůbec nevadilo, jestli tohle byl opravdu půlčík, kterého hledal celou dobu a z dalekého Calimport tisíc mil na jihu, postupoval lépe, ne kdy doufal. Jeho cíl měl nanejvý čtrnáctidenní náskok - stopa je čerstvá.

Entreri se tie a metodicky procházel po prázdném domě, pátraje po nějakých náznacích půlčíkova ivotního stylu, je by mu nějak jeho poslání usnadnily. Dům byl v nepořádku, neuklizený - půlčík jej opustil ve spěchu. Asi věděl, e zabiják je mu v patách. To bylo dobré znamení a jetě víc potvrdilo jeho podezření, e má co dělat s tím samým Regise, který u pai Pooka před pár roky slouil.

Při pomylení, e jeho obě ví, co ji čeká, se zlomyslně uklíbl, tvanice bude o to zajíma-vějí, e dojde k měření vynalézavosti prchající obě proti jeho profesionálním schopnostem. Koneční výsledek se dal snadno uhodnout, jak věděl, nebo postraená osoba se nevyhnutelně dopoutí fatálních chyb.

Entreri nael, co hledal, v zásuvce stolu v lonici. Regis ve chvatu opomněl skrýt svou pravou totonost. Před svítícíma očima drel malý prsten a lutil vrytý nápis, jen Regise jasně identifikoval coby člena paova zlodějského cechu v Calimport.

Sevřel jej v pěsti se zlým úsměvem.

“Nael jsem tě, zlodějíčku,” smál se do prázdnoty pokoje. “Tvůj osud je zpečetěn. Nemá kam utéct.”

Ve vstupní palácové hale zarachotilo otáčení klíče a zpozorněl. Prsten vloil do váčku u pasu a tie jako kočka se vtiskl do stínů zábradlí horního schoditě.

Křídla dveří se otevřela a dovnitř vstoupil postarí mu s dívkou a dvěma trpaslíky. Entreri mue znal, byl to Cassius, mluvčí Bryn Shanderu. Toto bývalo jeho sídlo, ne je před několika měsíci přenechal Regisovi za hrdinské činy v bitvě proti zlému čaroději, Akaru Kessellovi, a jeho skřetí armádě.

Zabiják u dříve viděl i tu druhou osobu, ač se mu nepodařilo vypátrat její spojení s Regisem. V tomto odlehlém regionu byly krásné eny vzácností a mladá ena mezi ně patřila. Kolem ramen jí tančili světle katanové kadeře a jiskrné tmavomodré oči by si dovedly získat svou hloubkou kadého mue.

Doslechl se, e její jméno je Catti. ila s trpaslíky v údolí severně od města. Prý ji adoptoval jejich vůdce Bruenor před dvanácti lety, kdy z ní skřetí nájezd učinil sirotka.

Tohle setkání by mohlo být velmi nápomocné, uvaoval a nastrail ui, aby mu nic z hovoru neuniklo.

“Je pryč jenom týden!” protestovala Catti.

“Týden a nenechal ani slovo vysvětlení,” odsekl Cassius hněvivě. “Stavil jsem se tu před pár dny a vstupní dveře nebyly ani zamčené!”

“Vy jste mu tento dům dal,” připomněla Catti.

“Půjčil!” bouřil Cassius, ač palác byl vskutku dar. Mluvčí brzo litoval, e dal Regisovi klíče od rezidenci, je byla nejkrásnějím sídlem na sever od Mirabaru. Cassius si později uvědomil, e se nechal strhnout radostí nad vítězstvím nad skřety, ale doel k přesvědčení, e Regis ho jetě vyhecoval o krok dál s pomocí hypnotických kouzel pověstného rubínového přívěsku.

Jako vichni, které výmluvný Regis obloudil, i on se nyní na svou velkomyslnost díval z jiné perspektivy, která půlčíkovi moc nelichotila.

“Nezáleí na tom, jak to nazvete,” podotkla Catti. “Neměl byste tak spěchat s názorem, e Regis dům vůbec nechce.”

Obličej mluvčího zrudl zlostí. “Dnes bude vechno pryč!” rozkázal.

“Dal jsem vám seznam! Chci, aby vechny jeho věci z mého domu zmizely. Co tady zítra najdu, stane se po právu mým majetkem! A varuji vás, e budu ádat náhradu, jestli zde bude něco chybět, nebo bude pokozené!” Otočil se na podpatku a vyrazil ze dveří.

“Kadém chlup se na něm jeí vztekem,” chechtal se Fender Palice, jeden z trpaslíků. “Nikdo nedokáe svý přátele tak dorat jako Regis a přátelství změnit v nenávist!”

Catti s ním musela souhlasit. Věděla, e Regis si pohrává s magickým armem, a spočítala si, e paradoxní vztah lidí kolem něho byl neastným důsledkem jeho zneuívání.

“Myslí, e odeel s Bruenorem a Drizztem?” otázal se Fender.

Entreri nahoře na schodech se vyčkávavě pohnul.

“Bezpochyby,” zněla odpověď. “Celou zimu ho přemlouvali, aby se přidal k jejich výpravě do Síně mitrilu, a ani Wulfgar jejich nátlaku neodolal.”

“No, pak je ten maličkej na půl cestě do Luskanu,” hloubal Fender. “A Cassius má pravdu, e chce ten dům zpátky.”

“Dáme se do balení,” řekla Catti. “Cassius má dost svého majetku, ne aby se potřeboval obohatit Regisovými věcmi.”

Entreri se opřel o zábradlí. Jméno Síň mitrilu slyel poprvé, cestu do Luskanu vak znal poměrně dobře. Uvaoval, jestli by je mohl dostihnout jetě před Luskanem,a tie se uklíbl.

V prvé řadě tu musí dostat vechny dosaitelné informace. Catti a trpaslíci přecházeli z jedné místnosti do druhé a skládali půlčíkovo bohatství a zabijákův stín se nad nimi vznáel jako hrozba smrti. O jeho přítomnosti neměli nejmení tuení, nikdy by je nenapadlo, e jemné zachvění závěsů bylo něčím víc ne závanem z otevřeného okna či e stín za křeslem je neúměrně dlouhý.

Byl dost blízko, aby vyslechl větinu hovoru. Ti tři nemluvili o ničem jiném ne o čtyřech odválivcích a jejich výpravě do Síně mitrilu. Moc nového se nedověděl. O půlčíkových slavných druzích si povídalo celé Desetiměstí: O Drizztu DoUrdenovi, odpadlickém drovím elfovi, co zavrhl svůj národ černé pleti v útrobách Říí a osaměle hlídal hranice Desetiměstí před vpádem divokých kmenů z Planiny ledového větru. O Bruenorovi Válečném Kladivu, bojovném vůdci trpasličího klanu, ijícího v údolí pod Kelvinovou mohylou. A předevím o Wulfgarovi, obrovitém barbarovi, jeho zajmul a do dospělosti vychoval Bruenor. S divokými soukmenovci pomohl ubránit Desetiměstí proti skřetí armádě, a nakonec sjednal mír mezi vemi národy Planiny. Čin, jím zachránil a pozvedl ivoty vech zúčastněných.

“Zdá se, e ses obklopil hrozivými spojenci, půlčíku,” dumal Entreri, opíraje se vzadu o křeslo, kdy Catti s trpaslíky se hnula do sousedního pokoje. “Stejně ti nebudou nic platní. Jsi můj!”

Catti a trpaslíci pracovali asi hodinu a naplnili dva veliké pytle převáně atstvem. Catti udivilo, kolik darů Regis během několika měsíců, je uplynuly od jeho hrdinských zásahů proti Kessellovi a jeho armádě nestvůr, dostal od vděčných občanů. Věděla, jak miluje své pohodlíčko, a nechápala, co ho to popadlo, e se rozběhl za svými přáteli. Nejvíce ji udivilo, e si nenajmul pár nosičů, aby s sebou vzal alespoň něco z cenností. Jak přecházela palácem a nalézala dalí poklady, tím víc ji tísnilo celé scenário neplánovaného chvatu - neodpovídalo Regisově povaze. Musel existovat dalí faktor, nějaká částice, jí zatím nepřila na kloub.

“No, máme toho tolik, e to sotva unesem, stejně je větina toho haraburdí!” prohlásil Fender a zvedl pytel na iroké rameno.

“A si ten zbytek roztřídí Cassius!”

“Nedám mu to potěení, aby si na věci dělal nárok,” opřela se Catti. “Můe tu být spousta drobných cenností. Vezměte pytle do naich pokojů v hostinci a já to u dodělám sama.”

“Jse ke Cassiovi zbytečně ohleduplná,” bručel Fender. “Bruenor ho správně odhadl. Říkal, e ten mu se příli raduje z počítání svýho majetku!”

“Buď fér, Fendere,” přeruila ho Catti, ač souhlasný úsměv prozradil, e to tak nemíní. “Ve válce Cassius městům pomáhal, seč mohl, a pro Bryn Shander je dobrým vůdcem. Ví stejně dobře jako já, e Regis má nadání hladit kočku proti srsti!”

Fender vyprskl smíchem. “Ten maličkej si dycky nael způsob, jak dostat vecko, co chtěl, jene za sebou nechal řadu nebo dvě natětěných obětí!” Plácl svého druha po pai a vydali se ke dveřím.

“Děvče, moc tady neokouněj,” zvolal jetě přes rameno. “Zítra se vracíme do dolů!”

“Moc se stará, Fendere!” smála se Catti.

Entreri rozebral posledních pár vět a smích mu přeal obličej. Dobře znal vlnu, co za sebou zanechávaly magické předměty. Ty najeené oběti, o nich se Fender zmínil, přesně odpoví-daly stavu lidí, které paa Pook obloudil rubínovým přívěskem v Calimport.

Dvojité dveře s třesknutím zabouchly a Catti byla v paláci sama - jak se domnívala.

Stále jí vrtalo hlavou Regisovo zmizení. Její podezření, e něco není v pořádku, e nějaký kus tajenky chybí, v ní začalo budit pocit, e i tady, v domě, není něco v pořádku.

Náhle si uvědomila vechny zvuky, vechny stíny, tikání kyvadla v hodinách. Papíry na stole pod oknem ustily. Závěsy se pohybovaly. Za stěnou utíkala my.

Oči jí přeskočily zpět k závěsům, jetě se chvěly. Mohl to být průvan z pootevřeného okna, ale zjitřená dívka zpozorněla. Pudově se přihrbila, poloila dlaň na dýku a vykročila k otevřeným dveřím.

Entreri se hnul. Chtěl se od dívky dozvědět víc. Vyuil odchodu jejích přátel, vklouzl na místo nejvhodnějí pro útok a teď lehce jako kočka balancoval na úzké římse za dveřmi. Poslouchal, jak se blíí, a v ruce zkueně obracel dýku.

Catti viděla nebezpečí, a kdy dosáhla dveří a vedle ní doskočil temný tvar. I přes rychlou reakci její vlastní zbraň byla jen napůl z pochvy, kdy jí tíhlé prsty zacpaly ústa a hrot ozdobné dýky jí na hrdle nakreslil lehkou čáru.

Ztuhla ohromením. Nikdy neviděla mue hnout se tak rychle a zlověstná přesnost jeho výpadu ji vynervovala. Napětí svalů ji ujistilo, e jestli bude trvat na vytaení své zbraně, bude dávno mrtvá, ne jí bude moct pouít. Pustila rukoje a nehnutě stála.

Útočníkova síla ji také překvapila, bez námahy ji zvedl do idle. Byl to mení mu, tíhlý jako elf, asi tak vysoký jako ona, ale kadý sval jeho postavy byl vypracovaný do vybrouené preciznosti. Vyzařoval sílu a neotřesitelnou sebedůvěru. Catti se polekala, nebo to nebyla hrubá nadutost sebevědomého mladíka, ale chladná aura nadřazenosti mue, který viděl tisíc bojů a nikdy nebyl poraen.

Catti z něho nespoutěla oči, kdy ji obratně přivazoval k idli. Kostnatý obličej, vysoké lícní kosti a silné čelisti zdůrazňoval hladký účes uhlově černých vlasů. Stín vousů na pokoce vypadal, jakoby jej nemohlo odstranit ádné holení. Byl upravený, ve na něm mluvilo o přísné kázni. Catti by dokonce soudila, e je hezký, nebýt jeho očí.

V té edi nebyla ani jiskřička. Neivotné, bez známky soucitu nebo lidskosti označovaly útočníka jako nástroj smrti a nic víc.

“Co ode mne chce!” otázala se, jen co se trochu vzpamatovala.

Entreri jí místo odpovědi dal silnou facku. “Ten rubínový přívěsek!” těkl. “Nosí půlčík stále rubínový přívěsek!”

Catti bojovala se slzami, je se jí draly do očí. Rána jí otřásla, nemohla okamitě uvolnit staené hrdlo.

Skvostná dýka jí bleskla před očima a zvolna objíděla její tváře.

“Nemám čas,” prohlásil Entreri sue. “Řekne mi, co chci vědět. Čím déle ti potrvá, abys odpověděla, tím víc to bude bolet.”

Jeho slova byla klidná, otevřeně přímá.

Catti byla přes vechnu tuhou výchovu zděená. Čelila a porazila skřety, jednou dokonce i příerného velikého trolla, ale tento chladný zabiják ji okoval. Snaila se promluvit, roztřesená brada odmítala zformovat slova.

Dýka se opět zableskla.

“Regis jej nosí!” vyhrkla a po tvářích jí stékala slza.

Entreri kývl a pozvedl koutky v mírném úsměvu. “Je s drovem, trpaslíkem a barbarem” konstatoval věcně. “Jsou na cestě do Luskanu. A odtud k místu nazvaném Síň mitrilu. Pověz mi o Síni mitrilu, děvče.” Pokrábal se dýkou na tváři a břitké ostří odstranilo malý prouek strnitě. “Kde se nachází?”

Catti si uvědomila, e její neschopnost na otázku odpovědět ji bude pravděpodobně stát ivot. “Já ne - nevím,” zakoktala a trochu se ovládla, jak ji Bruenor učil, ač její zrak stále sledoval smrtelné ostří.

“koda,” řekl mu. “Takový krásný obličej…”

“Prosím,” pronesl tak klidně, jak mohla, s dýkou blízko tváře. “Nikdo neví. Neví to ani Bruenor. Proto se vypravil, aby ji nalezl.”

Čepel se náhle zastavila, Entreri naklonil hlavu, zúil oči, svaly pozorně napjaté.

Catti neslyela zmáčknutí kliky, ale hluboký hlas Fendera dole v hale objasnil útočníkovo počínání.

“Hej, kde se, děvče?”

Catti chtěla křiknout: “Uteč!” a čert vem její ivot, ale mu jí zasadil takovou ránu, e ji napůl omráčila a z úst vyhrklo zachroptění.

S hlavou visící na stranu zahlédla Fendera a Grolla vtrhnout do pokoje, válečné sekery v rukou. Entreri na ně čekal s dýkou v jedné ruce a avlí v druhé.

Catti zalila pýcha. Desetiměsttí trpaslíci byli tvrdí, zkuení bojovníci, Fenderova bitevní zručnost se takřka vyrovnala Bruenorově, a to bylo co říct!

Vtom si uvědomila, kdo je jejich sokem, a naději odnesla vlna zoufalé beznaděje. Na vlastní oči viděla útočníkovu neuvěřitelnou rychlost, zlověstnou přesnost jeho pohybů.

Nitro jí sevřela křeč hrůzy, nebyla ve stavu ani vydechnout slovo varování.

I kdyby znali sílu protivníka, jen před nimi stál, oba válečníci by stejně neuhnuli.Oslepí-li trpasličího bojovníka zuřivost, nedbá pak vlastního bezpečí, a kdy spatřili milovanou Catti uvázanou k idli, instinktivně zaútočili.

Hnaní nezvladatelným vztekem, řítili se vpřed s kadou uncí síly. Entreri začínal pomalu, nael rytmus a nechal budovat svou rychlost úspornou plynulostí pohybů. Chvílemi se zdálo, e sotva stačí odráet, nebo uhýbat divým sekerám.

I kdy její přátelé tlačili útok, Catti cítila, e jsou v úzkých. Entreriho ruce byly v dokonalé souhře, přesně určovaly pozici dýky a avle. Synchronické posuny nohou ho v kadém zlomku vteřiny udrovaly v dokonalé rovnováze. Uhýbání, odráení a výpady byly jeho tancem.

Jeho tancem smrti.

Catti znala metody nejlepích ermířů z celého Desetiměstí a neuniklo jí přirovnání s Drizztem, jejich kontrola a půvab pohybů si byly podobné - kadá část těla pracovala v plynulé harmonii.

A přece jejich odlinost bila do očí, polarita rozdílné morálky auru tance jemně pozměnila.

Droví hraničář byl v bitvě nástrojem krásy, skvělým atletem, jen sledoval svůj vybraný kurs spravedlnosti s nepřekonatelným árem.

Entreri byl pouze děsivým studeným vrahem, bezohledně ničícím překáky, co se mu postavily do cesty.

Počáteční nápor jejích přátel nyní začínal ochabovat a oba, Fender i Grollo, se tvářili uasle, e podlaha dosud nezrudla sokovou krví. Zatímco jejich útoky se zpomalily, Entreri nabyl rychlost. Jeho čepele byli jak rozmazané křivky, kadý výpad následovaly dva dalí, a se trpaslíci sotva kolébali na patách.

Jeho pohyby byly lehké, energie nevyčerpatelná.

Fender i Grollo udrovali obranné postoje, ale přes vechno úporné blokování bylo vem jasné, e dřív či později smrtící čepel jimi pronikne.

Catti nepostřehla fatální sek, viděla vak rudou čáru krve, která se objevila na Grollově krku. Po nakolik okamiků pokračoval v boji, nejsa si vědom příčina, proč nemůe popadnout dech. Potom se vyjeveně svezl na kolena, uchopil se za hrdlo a propadl se do tmy smrti.

Běs přenáel Fendera přes vechnu únavu, zbraň mávala a divoce sekala v touze po pomstě.

Entreri si s ní pohrával, vedl ařádu tak daleko, e ho uhodil plochou stranou avle po spánku.

Fender byl rozzuřený, uraený, plně si uvědomoval, e na protivníka nestačí. Vrhl se do sebevraedného útoku s nadějí, e padnou oba naráz.

Entreri s pobaveným úsměvem výpadu uhnul stranou a souboj ukončil. Dýka vjela trpaslíkovi hluboko do prsou, a jak kolem něho klopýtal, hlavu mu rozal avlí.

Příli vyděená, aby plakala, příli vystraená, aby křičela, tupě r¨pozorovala, jak Entreri z mrtvého trpaslíka vytáhl dýku. Čepel se k ní přiblíila, cítila kov horký čerstvou krví, jeho plocha ji hřála na hrdle a byla si jistá, e teď zemře. A pak kádlivý krábanec ostří na měkké, zranitelné pleti, kdy Entreri dýku pozvolna otáčel v dlani.

Mučivý. Ten příslib, ten tanec smrti.

A pak to přestalo. Catti otevřela oči v okamiku, kdy úzká čepel mizela v pochvě na vrahově boku. O krok ustoupil.

“Vidí?” podal jí prosté vysvětlení jeho slitování. “Zabíjím pouze ty, co se mi postaví na odpor. Je tedy moné, e tři z tvých přátel na cestě do Luskanu uniknou mé zbrani. Chci jen půlčíka.”

Catti se ji obrnila proti hrůze, kterou v ní vyvolával. Nala znovu svůj hlas a chladně prohlásila: “Podceňuje je. Budou bojovat.”

S klidnou sebejistotou odvětil: “Pak tedy zemřou té.”

S tímto otrlým chladným zabijákem nemohla soutěi nervů obstát, jedinou odpovědí byl vzdor. Plivla po něm.

Utědřil jí bodavou facku. Oči se jí zamily bolestí a slzami a napůl v bezvědomí se zhroutila. Ale ne se propadla do temnot, slyela doznívání krutého smíchu. Vrah odcházel.

Mučivý. Ten příslib smrti.

2

Město plachet

Bruenor s Wulfgarem stáli několik mil od Luskanu na malém pahorku a dívali se dolů na město. “Vidí, tohle je město plachet,” řekl Bruenor.

Wulfgar obdivně vzdechl. Luskan měl přes padesát tisíc obyvatel, v poměru k jiní městům a svému nejbliímu sousedovi, Hlubině, byl malý. Mladému barbarovi, který strávil svých osmnáct roků mezi nomády a městečky Desetiměstí, připadal opevněný přístav vskutku obrovský.

Luskan obepínaly hradby přeruované strategicky umístěnými hlídacími věemi. I z té dálky viděl tmavé postavičky mnoha vojáků, přecházejících po parapetu, a odraz slunečního svitu na jejich otěpech.

“Nevypadá moc přátelsky,” podotkl.

“Luskan nemá rád návtěvníky,” řekl Drizzt a postavil se za ně. “Otevřou brány kupcům, ale obyčejné poutníky obvykle nevpustí.”

“Je tam ná první kontakt,” vrčel Bruenor. “A já se dovnitř dostanu!”

Drizzt jenom kývl, nechtěl rozdmýchat hádku. Městtí obyvatelé, převáně lidé, se na přísluníky jiných ras dívali s nedůvěrou, často odmítli vpustit i světlé elfy a trpaslíky. Drizzt choval podezření, e stráe by drovímu elfovi udělaly i něco víc, ne e by ho pouze vystrčily za bránu.

“Zapalte oheň pro snídani,” usekl Bruenor se zlostným odhodláním, e nic mu nezabrání v jeho úmyslu. “Vypravíme se na cestu brzo, k branám dojdem před polednem. Kde je ten hromskej Kručibřich!”

Drizzt se před rameno ohlédl k jejich tábořiti. “Spí,” odvětil, ač trpaslíkova otázka byla čistě řečnická. Regis první zalehl a poslední vstával - vdycky s něčí pomocí - ode dne, co opustili domov.

“No, tak ho kopni!” nařídil Bruenor. Obrátil se k tábořiti a Drizzt ho zadrel.

“Nech půlčíka spát,” navrhl. “Bylo by asi lepí, kdybychom tam přili pod plátíkem era.”

Bruenora ádost na chvilku zmátla, pokud si pečlivěji neprohlédl drovův zasmuilý obličej a neviml si jeho znepokojení. Během roků úzkého přátelství trpaslík nadobro zapomněl, e Drizzt byl vyhnancem. Čím víc se vzdalovali Desetiměstí, kde ho kadý znal, tím víc ho budou odsuzovat pro barvu pleti a pověst jeho lidu.

“Tak jo, necháme ho spát,” souhlasil. “Sám se rád jetě natáhnu!”

Před polednem posbírali své svrky a loudali se k městu, aby nakonec zjistili, e patně odhadli vzdálenost. Slunce dávno zapadlo, krajina tonula v prvních hodinách tmy, kdy dorazili k severní bráně.

Stavba byla stejně strohá jako pověst Luskanu: před nimi byla pevně zavřená elezná vrata, zasazená do kamenné zdi mezi dvěma nízkými čtvercovými věemi. Z parapetu nad bránou na ně vykukovaly hlavy v koeinových čepicích a společníci na sobě cítili mnoho párů očí a moná i namířených luků.

“Kdo to přichází k bráně Luskanu?” ozval se hlas shora.

“Cestující ze severu,” odpovídal Bruenor. “Jsme unavení, jdeme celou cestu a z Desetiměstí na Planině ledového větru.”

“Brána se zavírá při západu slunce,” hlásil stráný. “Odejděte!”

“Syn holého gnola,” brumlal si Bruenor do vousů. Vrazil si sekeru do dlaně, jako by se chtěl vraty prosekat. Drizzt mu na pai poloil tiící ruku, senzitivní ui neomylně zachytily vrzání hřídelí napínaných kuí.

Potom se situace nečekaně ujal Regis. Popotáhl si kalhoty, klouzající pod kulaté břicho, palce zahákl za opasek, aby vypadal co nejdůleitěji. Hodil ramena dozadu a předstoupil před své přátele.

“Vae jméno, dobrý pane!” volal na vojáka na zdi.

“Jsem Noční stráce Severní Brány. To je vechno, co vám řeknu!” zněla podráděná odpověď. “A kdo…”

“Regis, První Občan Bryn Shanderu. Nepochybuji, e jste slyel mé jméno, nebo viděl mé řezby.”

Seshora slyeli eptanou poradu. “Známe rytiny půlčíka z Desetiměstí. To jste vy?”

“Hrdina války se otky a mistr řezbář slonoviny,” prohlásil Regis a povinně se uklonil. “Mluvčího Bryn Shanderu moc nepotěí, a se dozví, e jste od bran odehnali oblíbeného obchodního partnera!”

Znovu se nahoře eptalo, pak bylo ticho. Za chvíli se ozvalo řinčení řetězů a rány odstrkovaných závor. Půlčík se ohlédl na své přátele se lstivým úsměvem.

“Chybí ti diplomacie, hrubane,” chechtal se trpaslíkovi. Půlka vrat se pootevřela a dva neozbrojení, ale opatrní mui se protáhli mezerou. Bylo k nevíře, kolik vojáků se na parapetu tísnilo a sledovalo kadý pohyb hledími kuí.

“Jsem Jierdan,” řekl statnějí z muů. Bylo nesnadné odhadnout jejich postavy zabalené v mnoha vrstvách koein.

“A já jsem Noční stráe,” řekl druhý. “Ukate mi, co máte na prodej.”

“Na prodej?” bafl podráděně Bruenor. “Kdo mluví o prodeji?”

Znovu plácl sekerou o dlaň a shora se doneslo nervózní oupání nohou. “Vypadá snad todle jako čepel smradlavého kramáře?”

Regis s drovem se hnuli, aby trpaslíka uklidnili. Wulfgar, stejně napjatý jako Bruenor, postával stranou, obrovské pae sloené na hrudi, váný zrak zavrtaný do drzého hlídače.

Oba vojáci obezřetně ustoupili a stráce se dopáleně zeptal. “První občane,” ádal ostře, “proč přicházíte do města?”

Regis si rozkročmo stoupl před Bruenora. “Ech… předběně prozkoumat trh,” vypotil ze sebe, vymýleje si honem historku, jak mluvil. “Tuto sezónu mám výjimečně krásné řezby a chtěl bych si tady dojednat prodej a podmínky placení, a je sem polu.”

Vojáci na sebe vědoucně mrkli. “To jste sem váil tak dlouhou cestu? Nebylo by příhodnějí přijít sem s karavanou se zboím?”

Regis se nejistě zavrtěl. Tito mui byli příli zkuení, ne aby se dali oblafnout. Potýkal se se svým rozumem, nakonec váhavě sáhl pod koili po rubínovém přívěsku. Jeho hypnotická moc mohla stráce přinutil, aby je vpustili, hrozil se vak ukázat kámen a zanechat stopu pro zabijáka, jen byl nepříjemně blízko.

Jierdan sebou náhle kubl, pohlíeje na postavu vedle Bruenora. Vítr poněkud odvanul jeho kapuci a odhalil černou barvu jeho obličeje.

Stránému to ovem neuniklo, rychle se podíval, co jeho druha vzruilo, a napjal se. Ti čtyři pomalu poloili dlaně na své zbraně, připravení na bitku, ji si nepřáli.

Jierdan přetrhl napětí stejně rychle, jak je vyvolal. Stráného zadrel rukou a drova přímo oslovil. “Jste Drizzt DoUrden?” otázal se klidně, aby dostal potvrzení totonosti, kterou ji uhodl.

Drov přikývl, udivený, jak mohl znát jeho jméno.

“I vae jméno figurovalo v tom, co se nám doneslo z Desetiměstí. Promiňte nám ná úas. U naich bran nevídáme mnoho přísluníků vaí rasy,” omlouval se s hlubokou úklonou.

Drizzt znovu přikývl, ale neodpověděl, nečekaná pozornost mu nebyla příjemná. Nikdy se mu nestalo, aby se stráce obtěoval zjiováním jeho jména nebo byznysu - prostě ho vyhnal. Drov se tedy branám vyhýbal, potmě tie hradby přelezl a zdroval se v oumělejích čtvrtích, kde mohl někde ve stínu postávat s místními otrhanci.

Zdálo se, e jeho jméno a hrdinství mu vydobylo respekt i daleko od Planiny.

Bruenor na Drizzta zamrkal a hněv roztál ve faktu, e jeho příteli se konečně dostalo zaslouené úcty od úplného cizince.

Drizzt nebyl nijak potěený. V takovou věc se neodvaoval ani doufat - otevíralo to jeho nitro pocitům, které s těkým přemáháním skrýval. Dal přednost své nedůvěře a tmavé kápi svého plátě.

Nastavil zvídavé ucho, nebo vojáci poodstoupili a tie se domlouvali.

“Je mi jedno, jak se jmenuje,” slyel nočního hlídače eptat Jierdanovi. “ádný drov neprojde mou bránou!”

“Mýlí se,” odporoval Jierdan. “Jsou to hrdinové Desetiměstí. Ten půlčík je opravdu Prvním Občanem Bryn Shanderu. Drov je hraničář se smrtelnou, ale nade ví pochybnost čestnou pověstí, a ten trpaslík - pohleď na znak na jeho títu - je Bruenor Válečné Kladivo, vůdce celého klanu.”

“A co ten barbarský obr?” ptal se hlídač posměně, aby vypadal, e to na něho neudělalo ádný dojem, ačkoli byl trochu nervózní. “Co je to za lotra?”

Jierdan pokrčil rameny. “Je veliký, mladý a ovládá se víc, ne odpovídá jeho věku. Zdá se skoro nemoné, aby byl právě teď tady, ale je to asi ten král barbarských kmenů, o něm kolují úplné báchorky. Neměli bychom je odmítnout, následky mohou být váné.”

“Čeho by se měl Luskan obávat od malých sídli v Planině ledového větru?” opřel se hlídač.

“Cesty obchodu jsou různé, ne vechno se získá mečem,” stál na svém Jierdan. “Ztráta slonoviny z Desetiměstí nae obchodníky nepotěí, nepotěí ani lodě, co ji kupují, kdy je sezóna.”

Noční hlídač si je opět prohlíel. Vůbec jim nevěřil a přes vechno ujiování jeho druha je ve svém městě nechtěl. Zároveň věděl, e je-li jeho podezření liché a jeho čin ohrozí obchod se slonovinou, jeho budoucnost nebude moc radostná. Vojáci Luskanu se zodpovídali obchodníkům, kteří jen tak lehce neprominuli omyl, který ztenčil jejich peněenky.

Noční hlídač rozhodil pae. “Tak jděte dovnitř,” děl nejistě. “Drte se podél zdi a dolů k přístavu. V poslední uličce je taverna Pala, tam budete v teple!”

Drizzt viděl pyné kroky svých přátel a dovtípil se, e hovor vojáků také slyeli. Kdy se vzdálili od hradebních věí, Bruenor mu to potvrdil.

“Vidí, elfe?” odfrkl a rozjařeně poďuchl Drizzta loktem. “Tak zvěst se vynesla z údolí a slyeli o nás i takhle daleko na jihu. Co na to říká?”

Drizzt jen potřásl ramenem a Bruenor se uchechtl. Soudil, e v příteli sláva budila rozpaky. Regis s Wulfgarem sdíleli trpaslíkovo veselí, veliký mu drova dobromyslně plácl po rameně a ujal se vedení.

Drovova tíseň vak nepramenila z rozpaků. Kdy li kolem Jierdan, viml si jeho úsměvu, který el za hranice obdivu. Nepochyboval, e zprávy o Kessellovi a skřetí armádě se donesly a sem, ale zdálo se mu divné, e obyčejný voják ví o nich víc ne stráce brány. Ten nesl odpovědnost za vpoutění cizinců, a přitom o nich vůbec nic nevěděl.

Na ulicích se domy tísnily těsně k sobě. Ty dvou - a třípatrové domy svědčily o touze lidí schovat se před neustálým nebezpečím divokého severu ve skrytu vysokých hradeb.

Nad jejich střechy se tu a tam tyčila vě, snad hlídací stanovitě, či palác nějakého významného občana nebo hrdého cechu. Luskan byl ostraité město, přeil, přes vechny nebezpečí dokonce i vzkvétal díky své bdělosti, která někdy hraničila s potrhlostí. Byl městem stínů a tu noc čtyři návtěvníci ostře vnímali zvědavé i číhavé oči, hledící na ně z kadé černé díry, kterou míjeli.

Přístav byl nejnebezpečnějí čtvrtí z celého města, temné uličky rejditěm zlodějů, zločinců a ebráků. Z moře se neustále táhla hustá přízemní mlha, která temné okolí tajemně rozmazávala. Do takové ulice se obrátili i čtyři přátelé. Byla vlastně poslední, za ní se rozkládala mola. Na tu díru měla honosné jméno - Půlměsíční ulice. Regis, Drizzt a Bruenor okamitě věděli, e vstoupili do shromáditě tuláků a rváčů, a poloili ruce na zbraně. Wulfgar kráčel beze strachu vpřed, ač i on vnímal hrozivou atmosféru. Nechápal, e tahle oblast byla atypicky prohnilá, chtěl se s civilizací seznámil s otevřenou myslí.

“Tamhle je to,” Bruenor kývl k malé skupině před dveřmi hostince. Oprýskaný nápis nad vchodem potvrdil, e je to Pala.

V Regisovi se zvedla vehochu pocitů a těce polkl. Znal takové prostředí ze své zlodějské kariéry v Calimport a to vědomí jen zvýilo jeho tíseň. Věděl, e obchody sjednávané ve stínech této taverny mohou být tak smrtelné jako noe muů u kadého stolu.

“Vy tam váně chcete jít?” zeptal se bázlivě.

“U ani slovo!” odsekl Bruenor. “Tys věděl, kam jdem, kdy ses k nám připojil, tak teď nekňuč!”

“Jsi dobře hlídaný,” utěoval ho Drizzt a hrdý, nezkuený Wulfgar jetě přihodil. “Proč by nám měli ubliovat? přede jsme jim nic neudělali.” Potom hlasitě řekl do tmy. “Nic se neboj, příteli. Mé kladivo smete kadého, kdo se proti nám postaví!”

“Pýcha mládí,” broukl Bruenor a vichni se po něm ohlédli.

V Palai to vypadalo stejně jako ta pína a rozpad venku. Výčep byl holá otevřená místnost s barovým pultem předvídavě umístěným v rohu proti dveřím. Odtud vedlo schoditě nahoru, uívané víc nalíčenými enami s příleitostnými společníky ne ubytovanými hosty. Námořníci z obchodních lodí obvykle vyli na břeh pro trochu vzruení a zábavy, a pokud se jim to podařilo, vraceli se do bezpečí lodí, ne se opili a nepředloeně usnuli..

Prostředí taverny na ně zaútočilo tisícem zvuků, výjevů a pachů. Aroma alkoholu ze silného piva a levného vína i tvrdích nápojů pronikalo kadým koutem a závoje kouře z exotických rostlin halily drsnou realitu do měkčích obrysů jako ta mlha venku.

Drizzt vybral stůl zastrčený u dveří, zatímco Bruenor el k pultu,a by jim sjednal nocleh. Wulfgar se chystal jít s ním, Drizzt ho vak zastavil. “Pro takový byznys je lepí, kdy tam jde sám. Umí se o sebe postarat.”

Mladík se začal vzpírat a Regis mu skočil do řeči.

“Pojď, sedne si vedle mne. Statného, tuhého trpaslíka nebude nikdo obtěovat, ale pohled na malého půlčíka a hubeného elfa by ty hrubany mohl vyprovokovat k nějaké ne právě příjemné zábavě. Potřebujeme tě, aby si na nás nikdo netroufl.”

Wulfgarovi to uznání velmi zalichotilo a hrdě kráčel ke stolu. Regis na drova spiklenecky zamrkal a vydal se za ním.

“Tahle cesta ti otevře oči, mladý příteli,” bručel Drizzt Wulfgarovi potichu, e ten ho neslyel. “Jsi daleko od domova.”

Bruenor se vrátil od baru se čtyřmi dbánky medoviny a cosi si mumlal. “Musíme nai záleitost rychle vyřídit, abychom odtud vypadli co nejdřív. Ceny v týhle orčí díře jsou nepokrytá zlodějna!”

“No nikdo tady nečeká, e najme pokoj na celou noc,” uklíbl se Regis.

Bruenor se nepřestal mračit. “Vypij to,” řekl drovovi. “Potkaní ulička je nedaleko vodsaď - podle toho, co říká barmanka. Třeba se nám to podaří vyřídit jetě dneska v noci.”

Drizzt přikývl a upil. Neměl medovinu rád, tak je polykal v naději, e společné popití trpaslíka uklidní. I on touil mít Luskan za sebou, obával se, aby jeho totonost jim nepřinesla nepříjemnosti, a ve světle hostinských pochodní si stáhl kapuci jetě hlouběji. Měl strach o Wulfgara, byl příli mladý a pyný a nadobro ze svého prostředí. Barbaři z Planiny ledového větru byli v bitvě nemilosrdní, ale jinak velice čestní, jejich společenská struktura zcela spočívala na přísných a neohebných pravidlech. Bál se, aby se Wulfgar nestal snadnou kořistí falených svodů a podvodů města. Na cestě divočinou mu kladivo zajistí jakousi bezpečnost, zde by se vak mohl ocitnout v oidné situaci se skrytými zbraněmi, kde by mu jeho bojová zručnost nebyla nic platná.

Wulfgar polkl nápoj jedním doukem, otřel si rty a vstal. “Pojďme,” vyzval Bruenora. “Koho máme vyhledat?”

“Hned si sedni a zavři pusu, chlapče,” bafl Bruenor a rozhlédl se kolem, jestli nevzbudili něčí pozornost. “Tato noční práce je pro mě a pro elfa, ne pro tak velikého chlapa, jako se ty! Ty tady zůstaň s Kručibřichem a dr se zády ke zdi.”

Wulfgar pokořeně usedl a Drizzta potěilo, e Bruenora o chlapce tíily stejné obavy, e dospěl ke stejnému názoru. Regis mu opět přiskočil na pomoc a zachránil jeho hrdost.

“Nepůjde s nimi!” řekl mu ostře. “Nemůe mne tu nechat samotného! Neodváil bych se zůstat tu sám. Nech je, a si jdou do nějaké smradlavé uličky. My zůstaneme tady a aspoň se pobavíme!”

Drizzt děkovně stiskl půlčíkovo koleno a vstal k odchodu. Bruenor dopil dbánek a vyskočil ze idle.

“Pojďme.” Wulfgarovi jetě řekl: “Dej na půlčíka pozor a chraň se enskejch! Jsou zlý jak hladový krysy a jediná věc, do který se chtějí zakousnout, jsou tvý mince!”

Za Palaem odbočili za první temný roh, trpaslík nervózně hlídal, zatímco Drizzt poodeel pár kroků do tmy. Přesvědčený, e je bezpečně sám, vyňal z váčku dokonalou onyxovou soku lovícího pardála a postavil ji na zem.

“Guenhwyvare, můj stíne, pojď ke mně,” zvolal tie. Jeho výzva sáhla daleko přes roviny k astrálnímu domovu bytí černého pantera. Nádherná kočka se probrala ze spánku. Od posledního pánova zavolání uplynulo mnoho měsíců a kočka touila mu poslouit.

Guenhwyvar skočil přes podstatu rovin k plamínku světla, je bylo drovovým voláním. Pak byla kočka vedle Drizzta a pozorně sledovala neznámé okolí.

“Jdeme do nebezpečné sítě,” objasnil jí Drizzt. “Potřebuji tvé oči, jak moje nedosáhnou.”

Beze zvuku a bez mekání panter vyskočil na hromadu suti k polorozbořené terase a vyhoupl se na střechy. Drizzt se cítil hned lépe. Spokojeně vyklouzl ze stínů a přistoupil k Bruenorovi.

“Kde je ta hromská kočka?” houkl trpaslík s úlevou, e Guenhwyvar není přímo u něho. Trpaslíci se magie obávají, i kdy na své zbraně vkládají mocné magické runy, a Bruenor neměl pantera v lásce.

“Tam, kde jej nejvíc potřebujeme,” dostal odpověď. “Neboj se, jeho oči jsou na nás, i kdy nae mu nemohou ochranný dohled oplatit!”

Trpaslík se neklidně rozhlédl kolem sebe, pod helmou na čele mu vyvstaly kapky potu. Znal Drizzta několik let, ale jeho kočce nikdy nepřivykl.

Drizzt se ve své kapuci usmál.

li kolem doků a vechny ulice byly plné smetí a odpadků a vypadaly naprosto stejně. Bruenor si pozorně prohlíel kadou temnou mezeru. Jeho oči v noci neviděly tak ostře jako drovovy, a kdyby ve tmě postřehl to, co Drizzt, svíral by svou sekeru jetě pevněji.

Kráčeli sebejistě, aby nevypadali jako typičtí opilci, kteří sem v noci zabloudili - byli by snadnou kořistí pro zloděje. Ty odradí zuby Bruenorovy zbraně a kývání dvou scimitarů na drovově opasku.

V bluditi propletených ulic a křiovatek trvalo dlouho, ne nali Potkaní uličku. Byla přímo u mola, táhla se podél pobřeí mezi skladiti s bednami a rumem, zuujícími u tak těsný průchod, e se jím člověk sotva protáhl.

“Dobrý místo na procházku v takovýhle noci,” řekl Bruenor sue.

“Ví jistě, e je to tady?” Drizztovi se okolí také nezamlouvalo.

“Ten kupec v Desetiměstí mě ujistil, e jestli mě někdo ivej můe mapu opatřit, je to jedině ept. A místo, kde ho najdu je Potkaní ulička - pokadé je jenom tady.”

“Tak jdeme,” pobídl ho Drizzt. “Pochybnou záleitost je nejlepí vyřídit rychle.”

Bruenor pomalu vykročil. Uli sotva deset stop, kdy trpaslík měl dojem, e slyel klapnutí kue. Zůstal stát a ohlédl se k Drizztovi. “Míří na nás,” eptl.

“Nahoře, v tom zabedněném okně kousek napravo,” vysvětlil drov. Jeho výjimečné noční vidění a sluch ji určily zdroj zvuku. “Doufám, e je to pouze opatrnost. Moná dobré znamení, e ná kontakt je blízko.”

“Nikdy mně neříkej, e kue namířená na mou hlavu je dobrý znamení,” najeil se trpaslík. “Musíme dopředu, ale buď připraveném, to místo nebezpečím přímo smrdí!” Opět vykročil mezi hromady.

oupnutí z levé strany jim prozradilo, e odtud je té někdo sleduje. Pokračovali v cestě, oba věděli, u kdy odcházeli z Palae, e nemohou očekávat nic jiného. Obeli poslední hromadu zlámaných prken a před sebou uviděli tíhlou postavu v pláti těsně utaeném proti chladu noční mlhy, obírající se o zeď.

Drizzt eptl Bruenorovi do ucha. “Myslí, e je to on?”

Trpaslík potřásl hlavou. “Kdo jinej?” Postoupil o krok, pevně se rozkročil a otázal se. “Hledám mue jménem ept. Jste to snad vy?”

“Ano a ne,” přila odpověď.

Postava se k nim obrátila, ale plá nic neprozrazoval.

“Co to hrajete za hru?” těkl Bruenor.

“Jsem ept,” odvětila postava a nechala plá trochu sklouznout. “Určitě vak nejsem mu!”

Nyní jasně viděli, e postava je skutečně ena - tmavá, tajuplná, s dlouhými černými vlasy a hluboce posazenýma neklidnýma očima, je prozrazovaly zkuenost a znalost umění, jak přeít na ulici.

3

Noční ivot

Noc pokračovala, hostinec se plnil. Přicházely skupinky námořníků a místní se na nich pohotově přiivovali. Regis s Wulfgarem seděli u bočního stolu, mladík s udiveně vykulenýma očima, Regis s nedůvěřivýma. Hned si řekl, e ta enská, co se k nim nese, znamená potíe.

Nebyla právě mladá, ve tváři měla obhroublé rysy a příli časté v přístavech, zato její at ukazoval hodně z toho, co by dáma zahalila, a svou nápadností skrýval fyzické nedostatky. Wulfgar se vyjeveně nakláněl přes stůl a potvrdil půlčíkovy obavy.

“Jak se bavíte, veliký mui,” předla a usadila se pohodlně v idli vedle mladíka.

Wulfgar se podíval na Regise a rozpaky div nevyprskl ve smích.

“Vy nejste odtud,” ena pokračovala. “Ani nevypadáte jako obchodníci z lodí v přístavu. Odkud jste?”

“Ze severu,” koktal Wulfgar. “Z údolí… z Planiny ledového větru.”

Regis neviděl tak vlezlou enu od dnů v Calimportu a cítil, e by měl zasáhnout. Měla v sobě cosi zvlátního, jakousi zvrácenou přitalivost. Snadné zakázané ovoce. Regisovi se v tu chvíli zastesklo po Calimport. Wulfgar pro ni byl příli nezkuený, musí něco udělat!

“Jsme chudí poutníci,” řekl s důrazem na chudí. “nemáme ani jednu minci a dlouhou cestu před sebou.”

Wulfgar se po něm ohlédl, nechápaje, proč vymýlí li.

ena si mladíka zálibně měřila, mlaskla rty. “Ani jednu?”

Regis bezmocně zavrtěl hlavou.

“koda,” utrousila a zvedla se k odchodu.

Wulfgar děsně zrudl, kdy mu dolo, o co vlastně jde.

I v Regisovi se cosi hnulo. Touha po starých dnech v Calimport mu cloumala srdcem, neměl sílu jí odolat. Kdy ho ena míjela, uchopil ji za loket. “Minci nemám,” odvětil tázavému pohledu, “ale tohle.” Zpod plátě vylovil přívěsek a nechal jej, aby se na řetízku svůdně kýval. Třpyt upoutal enin chtivý zrak a magický kámen ji vsál do své magické moci. Posadila se vedle Regise s očima upřenýma na úasný, točící se rubín.

Jen zmatek mladíkovi zabránil, aby nevybuchl odporem. Strnule hleděl před sebe, za prázdným pohledem vřely potlačené pocity a mylenky.

Regisovi to neulo, ale jako vdycky záporný pocit viny setřásl. A zítřek ukáe, co svým činem mínil - tím si přeci nepokazí potěení z dnení noci. “Noci v Luskanu jsou větrné,” řekl eně.

Poloila mu ruku na pai. “Nemějte obavy, najdeme vám teplé loe!”

Půlčíkův úsměv sahal pomalu a za ui.

Wulfgar se musel přemáhat, aby nespadl ze idle.

Bruenor se rychle ovládl. Nechtěl ept urazit nebo jí svým údivem dát nad sebou nějakou převahu. Ovem, e uhodla pravdu, konstatoval trpaslík nevrle. Prodej informací v prostředí tak nebezpečném jako luskanský přístav vyadoval neustálý styk s vrahy a zloději a i se sloitou podpůrnou sítí to byla práce pro osobu s hroí kůí. Málokterý, kdo vyhledal její sluby, byl schopen potlačit úas, kdy pak jednal s mladou a krásnou enou, která obchod vedla.

Ten fakt nijak neubral Bruenorovu respektu - přes vechen údiv - nebo ept si vybudovala pověst, která putovala stovky mil, nakonec i k němu. Byla stále naivu, to samo potvrzovalo, e byla výjimečně schopná.

Drizzta se to příli nedotklo. V temných městech drovích elfů zaujímaly eny normálně vyí statut ne mui, často byly daleko krutějí, ale chápal, e nad muskými zákazníky, kteří pocházeli ze společnosti, v ní dominovali sebevědomí, nebezpeční seveřané, jí její enskost přináela určité výhody.

Trpaslík chtěl jednání skončit a vyrazit na cestu a el přímo k jádru věci. “Potřebuju mapu a bylo mně řečeno, e vy jste jediná, kdo ji můe mít.”

“Mám mnoho map,” odvětila chladně.

“Mapu severu, od moře k pouti, se správnýma jménama míst a označením ras, který je obývají!”

ept přikývla. “Cena bude vysoká, váený trpaslíku.” Oči jí při zmínce o zlaácích zableskly.

Bruenor jí hodil váček drahých kamenů. “Todle by vám mělo vai ochotu zaplatit,” vrčel, loučení s penězi ho nikdy netěilo.

ept si obsah vysypala na dlaň a prohlíela neopracované kameny velmi pečlivě. Vrátila je do váčku a přikývla. Věděla, e mají velikou cenu.

“Počkejte!” těkl chraptivě, kdy se chystala si je připevnit k pasu.

“Z mých kamenů nedostanete ani jeden, dokud neuvidím tu mapu!”

“Dobře,” ena se usmála s odzbrojujícím půvabem. “Počkejte zde. Za chvilku se vrátím s mapou, kterou si ádáte.” Hodila míek zpět a prudce se otočila, a plá práskl jako bič a rozehnal mlhu. Zablesklo se a ena zmizela.

Bruenor uskočil a sáhl po rukojeti sekery. “Co je todle za čáry?” křikl.

Drizzt mu účastně poloil ruku na rameno. “Uklidni se, mocný trpaslíku, je to jenom trik, nic víc, skryla odchod v mlze a záblesku.” Ukázal k hromadě prken. “Je v kanálu!”

Bruenor sledoval směr nataené pae a uvolnil se. Víko otevřeného otvoru bylo sotva vidět, jeho mří se opírala o zeď skladu pár kroků od nich.

“Ty zná tendle druh líp ne já, elfe,” prohlásil uznale, zahanben nedostatkem zkueností, jak s těmito tvrdými lidmi vycházet. “Bude s náma jednat férově, nebo tady čučíme jako kořist pro její zlodějský psy?”

“Určitě ne,” prohlásil Drizzt. “ept by dlouho nepřeila, kdyby naháněla klienty zlodějům. Ale moc nevěřím, e nám za tvé klenoty dá férovou úhradu.”

Bruenorem to trhlo, kdy Drizzt tasil jeden scimitar. “Tak to není past, co?” vybafl s posunkem k obnaené zbrani.

“Ne, co se týká jí a jejích lidí. Ale stíny skrývají mnoho jiných očí.”

Moná ne tolik, kolik se jich upíralo na enu a půlčíka. Přístavní chátra se často bavila týráním fyzicky slabích a Půlčíci byli nejoblíbenějími terči. Tento večer taverně dominoval velký obtloustlý mu s najeeným obočím a vousy zalepenými pěnou věčně plného dbánku. U baru přehluil vechen hovor historkami o své síle a nemoných činech, ohrouje kadého, kdo mu nevěnoval pozornost. Vem sliboval výprask, jestli jeho dbánek nebude stále naplněn a po okraj.

Mui, co stáli kolem, ho znali, nebo znali jeho pověst, ze strachu přikyvovali ke kadému slovu a podněcovali ho jetě víc svými komplimenty. Tlustý náfuka vak potřeboval lepí zábavu, obě pro uráky, a jak jeho vypoulené oči pluly kolem výčepu, přistály přirozeně na Regisovi a velikém, ale zřejmě mladičkém společníkovi. Podívaná na půlčíka, svádějícího nejdraí dámu v Palai bylo pro tlustého mue příli svůdná, ne aby ji ignoroval.

“Nue, krásná paní,” brblal a pěna mu stříkala od úst. “Myslíte si, e něco jako půl - mu vás uspokojí?” Dav kolem baru si chtěl udret tlusochovu přízeň a vybuchl smíchem.

ena s muem jednala u dřív a viděla, jak zraňuje lidi kolem sebe. Úzkostně na něj pohlédla, ale rubínový přívěsek ji drel v kletích. Regisův zrak sklouzle z mue k Wulfgarovi s temným podezřením, e tam začnou první potíe.

Nebál se nadarmo. Mladý barbar svíral hranu stolu, klouby mu zbělely a vřící ár v oku mu řekl, e co nejdřív vybouchne.

“Nevímej si jeho keců!” přemlouval mladíka. “Nestojí za to ztrácet s ním čas!”

Wulfgar se neuvolnil, zrak nespoutěl ze svého protivníka. Mohl přehlédnout tlusochovy uráky, i kdy se týkaly Regise a té eny, ale chápal motivaci, je tkvěla za těmi vyzývavými řečmi. Ten mu svou zastraovací metodou týral vechny slabí. Kolik lidí padlo tomu nafouklému zlému neřádovi za obě? Asi byl právě vhodný čas, aby se naučil troe pokory.

Tlustý obr přistoupil blí.

“No tak uhni, půl - mui,” ádal a kývl na Regise, aby nestínil. Regis rychle obhlédl inventář patronů. Jistě jich tu bylo dost, kteří přiskočí na pomoc proti tomu násilníkovi a jeho přátelům. Byl zde dokonce člen městské gardy, které si vichni velmi váili.

Regis na něm ustál svůj pohled a říkal si, e jeho přítomnost v takové díře jako Pala je nevídaná. Jetě podivnějí bylo, kdy v něm poznal Jierdan, vojáka od brány, který věděl o Drizztovi a zařídil, e byli vputěni do města.

Tlusoch o krok postoupil a Regis neměl čas dumat nad souvislostmi.

Obrovský mu na něho čuměl s rukama na bocích. Regis cítil buení srdce, krev se mu hnala ilami, jako vdycky při podobných srákách v Calimportu. A teď jako tehdy měl v úmyslu co nejrychleji utéct.

Pak si uvědomil, e tu není sám, je zodpovědný za nezkueného, Regis by řekl méně moudrého Wulfgara. Ten na tu výzvu jistě odpoví. Ne se nadál, jeden skok dlouhých nohou přenesl Wulfgara přes stůl a umístil ho přímo mezi tlusocha a Regise. bez mrknutí mu vracel výhruný pohled.

Mu předvídal, e mladíkův zmatený pojem cti mu zabrání dát první ránu, a potměila mrkl na své přívrence u baru. “A hleďme,” chechtal se a stáhl uslintané rty v úsměku, “zdá se, e mladej nám má co říct.”

Zvolna se k němu obracel zády, pak vyrazil po barbarově hrdle, očekávaje, e úhybný pohyb chlapce překvapí.

Wulfgar ovem neznal způsob tavern, ale znal bitvu. Trénoval pod vedením Drizzta DoUrdena, nejrychlejího bojovníka, co kdy il, a jeho reflexy byly vybrouené do nejostřejí bojové pohotovosti. Ne se muovy ruce vůbec přiblíily k jeho krku, sevřel jednou ohromnou dlaní muův obličej, druhá vyrazila k rozkroku.

Ohromený sok zjistil, e je zvedán do vzduchu.

Přihlíející uasle civěli, reagoval pouze Regis. Přejel si rukou nevěřícné oči a nenápadně sklouzl pod stůl.

Tlusoch určitě váil víc jak tři mui, ale sedmistopový barbar ho lehce zvedl nad hlavu.

Tlustý výtrník vyl vztekem a křikl na své přátele, aby zaútočili. Wulfgar trpělivě vyčkával, kdo se hne.

Vypadalo to, jako by celý dav vyskočil naráz. Vytrénovaný klidný válečník si nael největí skupinku a odpálil lidskou nálo, vimnuv si zděeného výrazu, ne se přes ně převalily vlny tuku a odhodily je dozadu. Setrvačností vletěli a do baru, roztřítili podpěry a neastného majitele zarazili do police s nejlepím vínem.

Wulfgar se dlouho nesmál, nebo se na něho vrhali ze vech stran. Pevně se zapřel podpatky, vyrazil velkými pěstmi a jeho protivníci jeden po druhém přistávali kolem zdí.

Do rvačky se vmísila celá taverna. Mui, které by k činu neponoukla ádná vrada páchaná u jejich nohou, po sobě zuřivě skočili při hrozném pohledu na rozlité nápoje a rozbitý bar.

Příznivce tlustého mue vak veobecná pranice neodradila. Ve vlně za vlnou se hnali proti Wulfgarovi, který si drel své území, nebo je odrazil dřív, ne se k němu posily dostaly. Stejně vak schytal pomalu tolik ran, co jich rozdal, ale bral to se stoickým odhodlání, potlačuje bolest holou pýchou a vytrvalostí, která mu jednodue nedovolila prohrát.

Regis ze svého trůnu pod stolem rvačku pozoroval a klidně popíjel. Viděl, e i barmanky se nechaly bitkou strhnout, seděly na hřbetech některých neastníků a nehty jim drásaly obličej. Viml si, e jedinou osobou, co se nezúčastnila - mimo těch, co o sobě u nevěděli - byl Jierdan. Voják klidně seděl, rvačky si nevímal a zdálo se, e jediný, kdo ho zajímal, byl Wulfgar a jeho bojovnost.

Půlčíka to velice zneklidnilo, neměl vak čas vojákovo počínání promyslet. Od začátku věděl, e svého velkého přítele bude muset vytáhnout z kae, a teď jeho pozorné oči zahlédly záblesk oceli - dacan přímo za Wulfgarovým posledním sokem tasil zbraň.

“Hrome!” zahučel, poloil dbán a ze záhybu plátě vytáhl palcát. Taková věc mu vdycky v ústech zanechávala hořkou pachu. Wulfgar odhodil své dva protivníky stranou a otevřel cestu mui s noem. Skočil vpřed s očima na vysokém barbarovi. Nepostřehl Regise se zvednutým palcátem proběhnout Wulfgarovi mezi nohama. Třískl do muova kolena, rozdrtil mu čéku a ten se vztyčeným noem padal vpřed přímo na Wulfgara. Mladík před výpadem v poslední chvíli ukročil a dlaní sevřel útočníkovu ruku. Náraz ho hodil ke stolu, jen odletěl ke zdi. Jedním stiskem rozmačkal prsty na noi, druhou rukou uchopil muův obličej a zvedl ho ze země. Rozzuřený podlým útokem křikl k Temposovi, bohovi války, muovu hlavu zarazil do prkenné stěny a nechal ho viset s patami celou stopu nad podlahou.

Byl to skvělý čin, ale stál ho čas. Kdy se obrátil do místnosti, doráely na něho pěsti a kopance několika zběsilých rváčů.

  

“U jde,” utrousil Bruenor, kdy zahlédl ept. Drovovy ostré čivy mu oznámily její příchod u dávno předtím. Zdrela se asi půl hodiny a jim, v nevlídné uličce, to připadalo nekonečně dlouho. Vude kolem nich je hlídaly oči kuníků a velijakých lumpů.

ept se k nim sebevědomě nesla. “Zde je mapa, kterou jste si přál,” řekl trpaslíkovi a zvedla stočený pergamen.

“Podívám se,” řekl Bruenor a vykročil.

ena se stáhla a pustila rolku ke svým nohám. “Cena je vyí,” prohlásila sue. “Dvakrát vyí, ne co jste nabídl.”

Hrozivý pohled s ní nehnul. “Nemáte jinou volbu,” syčela. “Nikdo jiný vám ji nemůe dát. Zaplate cenu a skončeme to!”

“Jen okamik. Můj přítel do toho má taky co mluvit!” oba se kousek vzdálili.

“Přila na to, kdo jsme,” poznamenal drov. Bruenor se dobral ke stejnému závěru. “Kolik můeme zaplatit?”

“Jestli je to ta mapa?”

Drizzt kývl. “Nemá důvod, aby se tady cítila v nebezpečí. Má tolik peněz?”

“Mám, ale cesta bude dlouhá. Myslím, e to, co mám, budeme potřebovat - moná to ani nebude stačit.”

“Tím je rozhodnuto,” odvětil drov. Bruenor v jeho očích viděl havý lesk. “Kdy jsme s ní mluvili poprvé, dohodli jsme se na férové ceně. Úmluvu také dodríme.”

Bruenor souhlasil. Krev mu zavřela očekáváním. Obrátil se k eně a viděl, e místo pergamenu drí v pravé ruce dýku. Očividně správně pochopila jejich povahy.

Drizztovi záblesk neunikl. Ustoupil od svého druha, aby se ho ena neobávala, ač ve skutečnosti se chtěl dostat do lepí pozice k podezřelým kvírám ve stěně - kvírám, je mohly být tajnými dveřmi.

Bruenor k eně kráčel s rozpředenýma, prázdnýma rukama. “Je-li to cena, kterou ádáte, pak nám nezbývá, ne zaplatit. Ale napřed chci mapu vidět!”

Byla si jistá, e můe trpaslíkovi vrazit dýku do oka dřív, ne jeho ruka dosáhne zbraň u pasu. Uvolnila se levou rukou sáhla pod plá po pergamenu. Svého protivníka patně odhadla.

Bruenorovy statné nohy se napjaly a vynesly ho dost vysoko, aby jí do tváře vrazil svou helmu. Nos zapratěl a hlava uhodila do zdi. Sáhl po mapě, váček s drahokamy hodil na bezvládnou postavu a zabručel. “Tak jsme se dohodli.”

Drizzt také nelenil. Jakmile trpaslík vykročil, vzal na pomoc magii své rasy a před oknem s kuníky vytvořil kouli tmy. ádné střely nevyletěly, ač křik obou střelců zněl celou uličkou.

kvíra ve zdi se otevřela, jak Drizzt předvídal a nastoupila druhá obranná linie. Drov byl připravený se scimitary v rukou. Čepele blýskaly jen plochami, ale s takovou přesností, e stačily mue, který vyběhl, rychle odzbrojit. Potom znovu zavířily, sokův obličej prudkými údery zrudl a s tou samou plynulostí pohybů drov změnil úhel a do muova spánku tvrdě buchl jeden jílec a pak druhý. V okamiku, kdy se Bruenor otočil s mapou v dlani, ústupová cesta byla volná.

Bruenor výsledky drovovy práce náleitě ocenil.

Vtom mu kolem hlavy hvízdla střela a zadrnčela ve zdi.

“Je čas odejít,” podotkl Drizzt.

“Konec bude zablokovaném, nebo a je ze mne fousatej skřet!” řekl Bruenor, kdy kráčeli k východu z uličky. Hřímavé vrčení následované vyděeným křikem v nedalekém domě je poněkud uklidnilo.

“Guenhwyvar,” uchechtl se Drizzt, kdy dva mui vystřelili do ulice a bez ohlédnutí pádili pryč.

“Já jsem na kočku úplně zapomněl!” zvolal Bruenor.

“Buď rád, e její pamě je lepí ne tvoje,” smál se mu drov a Bruenor - city, necity - se smál s ním. Na konci se zastavili a pozorně si prohlíeli ulici. Nenali ádné známky potíí, ač hustá mlha byla pro přepad jako dělaná.

“Nechvátej,” navrhl Bruenor. “Přivábíme míň pozornosti.”

Drizzt by byl souhlasil, ale pak druhá střela, vyslaná odněkud z uličky, se zaala do dřevěného sloupu mezi nimi.

“Jdeme!” prohlásil rezolutněji. Bruenor nepotřeboval dalí pobídnutí, jeho krátké nohy divoce pumpovaly, jak běel mlhou.

Spěchali zákruty a křiovatkami luskanské přístavní čtvrti, plaili krysy, přelézali rumitě a konečně měli dojem, e se pronásledovatelů zbavili, a zmírnili tempo.

Rudnými vousy probleskla běloba, spokojené oko nahlédlo přes rameno. Kdy se vak trpaslík podíval na cestu před sebou, uskočil daleko stranou a lovil sekeru.

Stál tváří v tvář obrovské magické kočce.

Drizzt se ohýbal smíchem.

“Poli tu věc pryč!” bručel Bruenor.

“Kde jsou tvé způsoby, trpaslíku,” odsekl drov. “Nezapomeň, e Guenhwyvar nám vyčistil zpáteční cestu.”

“Poli to pryč!” ádal tvrdohlavě Bruenor, mávaje sekerou.

Drizzt nádherné zvíře polaskal. “Příteli, nevímej si jeho slov,” řekl mu něně. “Je trpaslík a nedovede vyí magii řádně ocenit!”

“Pcha!” prskl Bruenor, ale ulehčeně si oddechl, kdy Drizzt kočku propustil a opatrně soku uloil ve váčku.

Chvilku později doli k Půlměsíční ulici a zde se zastavili a opět zkoumali okolí. Viděli, e někde byla rvačka, nebo několik muů se plouilo nebo bylo odnáeno z uličky.

Doli k Palai a dvě známé postavy jim vyly vstříc.

“Proč čekáte venku?” chtěl vědět Bruenor.

“Nu, ná přítel odpověděl na uráky pěstmi,” odpovídal Regis, který na sobě neměl ani krábnutí. Zato Wulfgarův obličej byl samá oteklina a odřenina a jedno oko měl zavřené. Zaschlou krví měl zalepené ruce i aty.

Drizzt s Bruenorem na sebe pohlédli, ani se nepodivili.

“A nae pokoje?” zavrčel trpaslík.

Regis jenom potřásl hlavou.

“A moje mince?”

Opět potřesení.

“Pcha!” odfrkl Bruenor a dusal ke dveřím.

“Já bych ne…,” začal radit Regis, ale raději trpaslíka nechal, aby se přesvědčil sám.

Kdy otevřel dveře, strnul. Stoly, sklo, bezvědomí hosté, vechno to leelo zlomeně na zemi. Majitel leel přes část rozbitého baru, děvče mu ovazovalo zakrvácenou hlavu. Mu, kterého Wulfgar zarazil do stěny, tam pořád jetě visel a tie sténal. Bruenor se nepřemohla začal se té spouti, kterou tam mladík natropil, burácivě chechtat.

“Promarněné mince,” uznal a raději el ven, ne ho hostinský zočí a pole za ním barmanky.

“Pekelná rvačka, vecko je nadranc,” řekl Drizztovi. “To se porvala celá hospoda?”

“Vichni, mimo jednoho vojáka,” hlásil Regis.

“Luskanský voják, tady v té díře?” Drizzta podezřelá nesourodost udivila.

Regis dodal: “Byl to ten Jierdan, co nás pustil do města.”

“To je nadělení,” povzdechl Bruenor. “Za zády máme vrahy, před sebou roztřískanou hospodu a k tomu vojáka, kterej si nás vímá víc, ne je milo,” řekl Bruenor.

“Je čas odejít,” podotkl Drizzt potřetí.

Wulfgar se na něho nechápavě podíval.

“Kolik muů jsi dnes zmlátil?” řekl tázavě drov a rozloil mu celou nebezpečnou situaci. “Ví, jak teď slintají touhou vrazit ti kudlu do zad?”

“A kromě toho,” dodal Regis, ne se Wulfgar zmohl na odpověď, “nemám chu se dělit o postel s krysami!”

“Tak jdem k bráně,” řekl trpaslík.

Drizzt ho zadrel. “Raději ne. Tomu vojákovi se musíme vyhnout. Vezmeme to přes zeď, a nikdo nevidí, e odcházíme.”

Hodinu nato lehce klusali otevřenou loukou s větrem v zádech. Regis jim promluvil z due, kdy prohlásil: “Nae první noc v prvním městě, a oklamali jsme zabijáky, zmlátili řady darebáků a získali neádoucí zájem vojáka. Vynikající začátek naí výpravy!”

“Jo, ale máme tohle!” volal radostně Bruenor. Konečně najde svůj domov, kdy první překáka - mapa - byla úspěně zdolaná.

Málo vak věděli o tom, e mapa, kterou tak láskyplně drel, znázorňovala několik smrtonosných oblastí. Obzvlá jedna z nich bude čtyři přátele zkouet a ke hranici jejich sil - a za ni.

4

Kouzelnictví

Luskan se pynil podivuhodnou stavbou, označující přesný střed města, je vydávala mocnou auru magie. Nepodobala se ničemu jinému v celých Zapomenutých říích. Vě kouzelných věd připomínala kamenný strom s pěti vysokými věemi. Nejvyí byla uprostřed a ty čtyři vyrůstaly z hlavního kmene v půvabném prohnutém oblouku. Zdi nenesly ani stopu po práci zedníků a kadému vzdělanému obdivovateli napadlo, e toto umělecké dílo nebylo stvořeno fyzickou prací.

Arcimág - Mistr Věe - měl sídlo ve střední věi, ve čtyřech bydleli čarodějové, kteří byli nejblíe následné linii. Čtyři věe představovaly čtyři směry kompasu, dominovaly odliným s stranám její čaroděj byl zodpovědný za pozorování a ovlivňování dění ve směru, který přehlíel.

Take čaroděj západně od kmene trávil dny pozorováním moře, obchodních lodí a pirátů, podnikajících nájezdy na luskanský přístav.

Dnení rozhovor v severní věi by byl čtyři přátele z Desetiměstí zajímal. “Počínal jste si dobře, Jierdan,” řekla Sydney, mladí nií čarodějka Věe, ač měla dost nadání, aby se stala učnicí jednoho z nejmocnějích mágů cechu. Nabyla hezká, málo se starala o svůj vzhled, raději věnovala svou energii neustálému získávání větí moci. Větinu z pětadvaceti let pracovala na dosaení jednoho cíle - na získání titulu Čaroděje - a její odhodlání nenechávalo nikoho kolem ní na pochybách, e jej dosáhne.

Jierdan přijal pochvalu kývnutím, vycítil poniující způsob, jím mu byla udělena. “Udělal jsem jen to, co mi bylo nařízeno,” pronesl s výrazem pokory, vrhnuv kradný pohled na křehkého mue v hnědém skvrnitém hávu, který hleděl ven jediným oknem v místnosti.

“Proč sem asi přili?” eptl si čaroděj tie. Otočil se k ostatním a ti před jeho pohledem pudově uhnuli. Byl to Dendybar Poďobanec, Mistr Severní Věe, a ač zdálky vypadal slabý, blií prohlídka vyjevila muovy moci silnějí ne vyvinuté svalstvo. A jeho zaslouená pověst, e ivota si cení méně ne rozíření znalostí, děsilo kadého, kdo s ním přiel do styku. “Udali cestující důvod, proč sem přili?”

“ádný, jen by zněl věrohodně,” odvětil Jierdan tie. “Půlčík mluvil o prozkoumání trhu, ale já…”

“Nepravděpodobné,” přeruil ho zamyleně Dendybar. “Je v tom něco víc ne prostá obchodní výprava.”

Sydney se chtěla před Mistrem Severní Věe blýsknout a pokračovala ve výslechu. “Kde jsou teď?”

Jierdan se neodváil před Dendybarem vzdorovat. “Někde v přístavu,” řekl a pokrčil rameny.

“Vy nevíte kde?” sykla čarodějka.

“Měli zůstat v Palai,” opáčil. “Ale rvačka je vyhnala do ulic.”

“A vy jste je měl sledovat!” kárala ho Sydney.

“I městský voják by byl blázen, kdyby se v noci ukázal na molech,” střelil zpátky. “Nezáleí na tom, kde teď jsou. Mám přístav a brány pod dozorem. Bez mého vědomí nemohou město opustit.”

“Chci je najít!” rozkázala Sydney, ale Dendybar ji utiil.

“Udrujte dozor,” řekl stráci. “Bez mého vědomí nesmí odejít. Přijďte, a budete mít co hlásit.”

Jierdan se postavil do pozoru a otočil se k odchodu, vrhnuv poslední pohled na sokyni o čarodějovu náklonnost. Byl pouze vojákem, ne slibným učněm jako Sydney, ale v Luskanu Vě s její tajnou mocí stála za kadou vlivnou správou města a voják neprohloupil, kdy si zajistil přízeň některého z čarodějů. Kapitáni gardy dostali své jmenování a privilegia pouze po předchozím schválení Věe.

“Nemůeme dopustit, aby se tu volně potulovali,” namítla Sydney, sotva se za vojákem zavřely dveře.

“Nezpůsobí ádné kody. I jestli drov nocí artefakt s sebou, bude to trvat roky, ne porozumí jeho potenciálu. Buďte trpělivá, mám způsob, jak zjistit, co chceme vědět. Zanedlouho kousky té skládačky zapadnou na svá místa.”

“Uírá mě pomylení, e taková moc je takřka na dosah,” povzdechla dychtivě mladá kouzelnice. “A e ji má v rukou úplný nováček!”

“Trpělivost,” opakoval Mistr Severní Věe.

Sydney zapálila poslední svíčku na obvodu speciální místnosti a pomalu přistoupila k brazíru, který stál na trojnoce vně kouzelného kruhu vyznačeného na podlaze. Pokadé ji zamrzelo, e jakmile se brazír rozhoří, dostane příkaz k odchodu. Sydney mockrát prosila, aby mohla zůstat po ruce. Teď vychutnávala kadou vteřinu v tomto zřídkakdy otevřeném pokoji, jej mnozí pokládali za nejlepí čarodějnou komnatu na celém severu.

Dendybar ji tam nechtěl a měl dobrý důvod - její vyptávání by ho ruilo, a kdy jednal s cizími světy, vyruení obvykle znamenalo smrt.

Čaroděj seděl na zkříených nohou v magickém kruhu, jednotvárným zpěvem se přivedl do hlubokého meditativního tranzu a ani si neuvědomoval eniny úkony při dokončování příprav. Vechny smysly se zaměřily do nitra, zkoumajíce jeho vlastní bytí, aby měl jistotu, e je pro takový úkol připraven. Jen jedno okno v jeho mysli nechal otevřené vnějku, zlomek plného vědomí k jedinému zvuku: zapadnutí závory na těkých dveřích po Sydnině odchodu.

Těká víčka se pootevřela, úzká lina zraku se upřela na plameny v brazíru. Oheň bude ivotem přivolaného ducha, dá mu hmatatelný tvar po ten čas, co jej Dendybar podrí ve vězení materiální roviny.

“Ey vesus veneraie dimin dou,” čaroděj začal zvolna zpěvavě recitovat a dosáhl pevného rytmu. Byl zcela ve vleku vrhání magie, jako by zaříkání stačila jiskřička ivota, aby se pak vlastní mocí vedlo do úplného dokončení. Dendybar plynně klouzal variacemi modulací a kouzelných slabik a pot na jeho tváři znamenal víc nedočkavost ne nervy.

Čaroděj si liboval ve vyvolávání, rád ovládal vůli bytostí za smrtelným světem holým nátlakem značné mentální síly.

Tato místnost představovala vrchol jeho studií, nepopíratelnou evidenci ohromného rozsahu jeho mocí.

Tentokrát se zaměřil na svého oblíbeného informátora, ducha, který ho hořce nenáviděl, nemohl vak odmítnout jeho volání. Dendybar doel k rozhodnému bodu ve vrhání - ke jménu.

“Morkai,” zvolal měkce.

Plamen brazíru na okamik zazářil.

“Morkaii!” křikl, trhaje ducha z jeho vazby k jinému světu. Oheň se nafoukl do ohnivé koule, pak zčernal, jak se plameny přetvořily do podoby stojícího mue.

Tenké rty čaroděje se zvlnily. Jaká ironie, pomyslel si, e mu, kterého nechal zavradit, se stal nejcennějím zdrojem informací.

Zjev Morkaie Rudého před ním stál hrdý a pyný, odpovídající postavení bývalého mocného mága. On stvořil tuto komnatu v době, kdy Věi slouil v úloze Mistra Severní

Věe. Tehdy se Dendybar s jeho přívrenci proti němu spikli. Vyuili hlouposti jeho učně, ten mu vrazil do srdce dýku, a tak Dendybarovi otevřel cestu, aby ve Věi dosáhl svého vysokého titulu.

Tímto činem vak uvolnil lavinu dalích příhod, nebo tentý učeň, Akar Kessell, nějak nalezl a vlastnil Magický Krystal, zlomocnou relikvii, o ní se Dendybar domníval, e je v rukou Drizzta DoUrdena. Do Luskanu pronikly zvěsti o Kesselově konečné bitvě a o drovím válečníkovi, jen ho zahubil.

Dendybar nemohl vědě, e křiálová relikvie leela pohřbená pod stovkami tun kamení a ledu na hoře jménem Kelvinova mohyla, která se tyčila nad Planinou ledového větru. A e tatá lavina zabila i Kessella. Podařilo se mu vypátrat, e Kessell, ten přihlouplý učeň, s pomocí Krystalu téměř porazil Desetiměstí a e Drizzt DoUrden byl poslední, kdo ho viděl ivého.

Dendybar si chtivě mnul ruce, kdykoliv pomyslel na moc, která se v rukou vzdělaného mága rozvine do plného potenciálu. “Zdravím tě, Morkai,” zasmál se. “Jak zdvořilé, e jsi přijmul pozvání.”

“Vítám kadou příleitost, abych tě viděl, vrahu Dendybar,” odpověděl zjev. “Aspoň tě dobře pozná, a tě bárka Smrti poveze do eré říe. Pak budeme na stejné…”

“Zmlkni!” poručil Dendybar. Nechtěl ani sám sobě přiznat, e nejvíc ze veho se bojí dne, kdy bude muset mocnému Morkaiovi opět čelit. “Přivedl jsem tě sem za jistým účelem,” řekl zjevu. “Nemám čas na prázdné vyhrůky.”

“Pak řekni, co po mně chce,” syčel zjev, “a nech mě zmizet. Tvá přítomnost mě uráí.”

Dendybar vřel, ale v hádce nepokračoval. Ve vyvolávacím procesu čas pracoval proti čaroději, nebo udret ducha na materiální rovině ho vyčerpávalo a s kadou vteřinou slábl o troku víc. V tomto typu zaříkání tkvělo veliké nebezpečí, a to, e volající zdrí ducha příli dlouho, a zjistí, e mu na kontrolu předvolané bytosti nezbývají síly.

“Dneního dne od tebe ádám pouze prostou odpověď.” Dendybar opět volil kadé slovo. Morkai si toho viml a podezříval ho, e něco tají.

Dendybar nespěchal, pečlivě váil kadé slovo, ne je vypustil přes rty. Nechtěl dát Morkaiovi sebemení náznak, proč drova hledá, nebo zjev tu informaci po rovinách roznese. Mnoho mocných bytostí, moná i Morkaiův duch, by se pak snaily relikvii získat, kdyby věděly, kde se nachází.

“Dnes do Luskanu přili čtyři cestovatelé, mezi nimi jeden droví elf. Jsou z Planiny ledového větru,” vysvětloval. “Proč sem přili? Proč právě sem?”

Morkai zkoumavě pohlíel na svou Nemesis a pokouel se přijít na důvod otázky. “Bylo by lepí se zeptat stráí. Hosté museli ohlásit, za jakým účelem vstupují do brány.”

“Ptám se ale tebe!” křikl Dendybar v náhlém vzteku. Morkai ho schválně zdroval a kadá vteřina si brala svou daň. Morkaiova podstata smrti neztratila takřka nic ze své moci a vytrvale bojovala proti zavazujícímu poutu zaříkání.

Dendybar trhnutím narovnal pergamenový svitek.

“Mám jich tucty!” varoval.

Morkai se shrbil. Věděl, co ten pergamen značí - vyjevoval pravdivé jméno jeho vlastního bytí. Kdyby byl jednou přečten, strhl by ze jména závoj tajemství a odhalil soukromí jeho due. Dendybar by mohl vyzvat pravou moc svitku, uít falenou modulaci tónu, aby zkomolil Morkaiovo jméno a přeruil harmonii jeho ducha, a tak zranil nejvlastnějí nitro jeho duchovní podstaty.

“Za jak dlouho mám najít odpověď?” otázal se nevrle.

Dendybar se usmál, zvítězil, ač jeho vyčerpání se zvyovalo. “Do dvou hodin,” řekl bez váhání. Jetě ne ho zavolal, promyslel si, kolik času mu povolí, aby nael nějaké odpovědi, ale ne zase tolik, aby se dozvěděl víc, ne má.

Morkai uhodl motiv časového limitu a uchechtl se. Náhle sebou trhl a zmizel v obláčku dýmu, v brazíru vyskočily plameny udrující jeho tvar a čekaly na jeho návrat.

Čaroděj okamitě pocítil úlevu. Musel se stále koncentrovat, aby průchod do rovin udrel volný, ale tah proti jeho vůli a odtok jeho sil se duchovým zmizením podstatně sníil. Morkaiova silná vůle ho během setkání téměř zlomila a Dendybar závistí potřásl hlavou, e starý mistr můe i z hrobu mocně zasáhnout. Páteří mu projel záchvěv, kdy uvaoval, jak bylo moudré, e se spikli proti někomu tak hrozivě mocnému. Pokadé, kdy Morkaie povolal, si připomněl, e jednou určitě přijde den zúčtování.

Dostat informace o čtyřech poutnících netrvalo dlouho. Zjev o nich popravdě věděl předem. Během své vlády v Severní Věi se o Desetiměstí velice zajímal a zájem nezemřel s jeho tělem. I teď často sledoval, co se tam děje. Kadý, kdo byl v posledních měsících s Desetiměstí v nějakém spojení, ty čtyři hrdiny znal.

Morkaiův zájem o svět, jej nechal za sebou, nebyl v rovině duchů ničím neobvyklým. Smrt změnila touhy due, lásku k materiálním a společenským ziskům nahradila věčným hladem po vědění. Někteří duchové pozorovali Říe po dlouhá staletí, shromaďovali poznatky a dívali se, jak ijící ijí.

Moná v tom bylo i kus závisti, touhy po tělesných vjemech, které u nemohli cítit. A u byl důvod jakýkoli, bohatství vědomostí jediného ducha by daleko převáilo vědomosti vech knihoven Říí dohromady.

Morkai se během dvou přidělených hodin dozvěděl spoustu věcí. Teď byla řada na něm, aby svá slova volil pečlivě. Byl nucen uspokojit ádost volajícího, ale zamýlel odpovědět tak záhadně a mnohoznačně, jak bude moct.

Dendybarovi zasvitly oči, kdy viděl významný tanec plamenů. To ji uběhly dvě hodiny? podivil se - odpočinek mu připadal mnohem kratí a cítil, e se z prvního setkání dost nezotavil. Nemohl vak děj nijak ovlivnit. Narovnal se, zatáhl kotníky pod sebe, sevřel a zajistil svou meditativní pozici.

Koule ohně vyfoukla v konečném zápasu a Morkai se zhmotnil. Zjev posluně stál v pozadí, mlčel, dokud se Dendybar přímo neotázal. Záhada za návtěvou čtyř přátel v Luskanu byla nedořeená, nevypátral vechny podrobnosti, dozvěděl se vak dost o jejich výpravě a víc, ne chtěl Dendybarovi vyjevit. Nenael vysvětlení pravých úmyslů za čarodějovým výslechem, věděl jen, e a je to cokoliv, není to nic dobrého.

“Co je účelem návtěvy?” čaroděj hněvivě al, vzteklý nad Morkaiovou protahovací taktikou.

“Ty sám jsi mne povolal. Musím se dostavit,” odpověděl Morkai vyhýbavě.

“ádné hry!” zavrčel čaroděj. Měřil si zjev a pohrával si s pergamenovým svitkem v otevřené vyhrůce. Bytosti z jiných rovin často drádily své vyvolavače překroucením smyslu slov poloené otázky.

Dendybar se nad prostotou této logiky usmál a dotaz zpřesnil. “Za jakým účelem navtívili čtyři cestovatelé z Desetiměstí Luskan?”

“Z různých důvodů,” odvětil Morkai. “Jeden hledá domov svého otce a jeho otce před ním.”

“Ten drov?” Dendybar se snail najít nit ke svému podezření, e Drizzt měl v plánu vrátit se do podzemního světa s kouzelným Krystalem. Chtěl snad pomocí relikvie vyvolat povstání tmavých elfů? “Je to drov, co hledá svůj domov?”

“Ne,” řekl duch jízlivě, nebo Dendybar se daleko minul pravdy. Co nejvíc odkládal specifičtějí a nebezpečnějí linii výslechu. Ubíhající minuty brzo začnou Dendybarovu moc nad ním rozptylovat a Morkai doufal, e se od něho osvobodí dřív, ne mu vyjeví o těch čtyřech příli mnoho. “Drizzt DoUrden svoji domovinu nadobro zavrhl. Do útrob země se nikdy nevrátí a určitě tam nepovleče svého nejlepího přítele!”

“Tak kdo?”

“Jeden z těch čtyř prchá před nebezpečím,” pronesl, uhýbaje otázce.

“Kdo z nich hledá svůj domov?” důrazně naléhal Dendybar.

“Trpaslík Bruenor Válečné Kladivo,” poslechl zjev. “Hledá místo svého narození, Síň mitrilu. Přátelé se k němu připojili, aby mu pomohli. Proč tě to zajímá? Nemají s Luskanem ádnou spojitost a pro Vě nepředstavují ádnou hrozbu!”

“Nepovolal jsem tě sem, abych odpovídal na tvé dotazy!” vybuchl Dendybar. “Nyní mi řekni, kdo prchá před nebezpečím a kdo to nebezpečí představuje.”

“Pohleď!” Morkai mávnutím ruky přenesl podobu do čarodějovy mysli - obraz jezdce v černém pláti, uhánějícího tundrou. Z koňské tlamy odstřikovala pěna, jezdec zvíře hnal nelítostně vpřed.

“Půlčík utíká před tímto muem, ač jezdcův záměr je pro mne záhadou.” Zjev se zlobil, e musel Dendybarovi tolik říct, ale zatím se povelům své Nemesis nemohl vzepřít. Cítil vak, e pouta čarodějovy vůle povolují a doufal, e výslech se chýlí ke konci.

Dendybar mlčky zprávu zváil.

Nic, co se od Morkaie dozvěděl, nevedlo přímo ke Krystalu, ale dostalo se mu ujitění, e čtyři přátelé nemají v úmyslu se ve městě zdrovat. A nael potencionálního spojence, dalí pramen informací. Černě oděný jezdec musí být skutečně silný, kdy před ním prchala tak hrozivá tlupa.

Dendybar začínal formulovat dalí postup, kdy vtíravý tah Morkaiova zarytého odporu zlomil jeho koncentraci. Zuřivě po něm hodil výhruným okem a rozvíjel pergamen. “Drzoune!” zavrčel. Byl jetě dost silný, aby zjev u sebe podrel déle, musel by vak vekerou energii vloit do bitvy vůlí. Začal předčítat ze svitku.

Morkai se schoulil, ač ho k tomuto bodu vědomě vyprovokoval. Smířil se s utrpením, nebo tím také končil výslech. A utěovalo ho, e Dendybar z něho některé informace o příhodách v chladném Desetiměstí a za jeho hranicemi přece jen nevytáhl.

Jak Dendybarův přednes týral harmonii jeho due, Morkai své soustředění přenesl přes sta mil k obchodní karavaně, je včera opustila Bremen v Desetiměstí, a k mladé eně, která se odváně připojila k obchodníkům. Byl rád, e alespoň v této chvíli unikla čarodějovu průzkumu.

Ne e by Morkai byl ohleduplný, nesobecký - ty rysy vdycky postrádal. Jednodue se nesmírně radoval, e svému vrahovi mohl házet klacky pod nohy.

  

Vysoko na kozlíku vozu obchodní karavany trůnila Catti s očima na cestě, pátrajíc po nějakých stopách, je by potvrdily, e vrah tudy projel. Vyprávěla Cassiovi o svém přepadení, o Entreri, o smrti dvou jejích přátel v nerovném souboji a poádala ho, aby zprávu předal trpaslíkům v údolí. Dumala, jestli neměla s odjezdem vyčkat, dokud Bruenorův klan nezorganizuje na zločince honičku.

Jenome pouze ona sama byla svědkem jeho práce a věděla, e trpaslíci rozezlení smrtí Fendera a Grolla by zaútočili přímo a bez rozmyslu, vekerou opatrnost by přemohla vánivá touha po pomstě. Zemřelo by mnoho dalích.

Catti se rozhodla, moná dost sobecky, e vrah byl jejím problémem. Vynervoval ji, strhl roky tréninku a disciplíny, a roztřásl ji strachem, jako kdyby byla malé dítě. Byla u mladou enou, ádným děckem. Musela na emociální pokoření odpovědět, nebo ji ta jizva bude pronásledovat a do hrobu a navdy ochrne schopnost, aby mohla rozvinout svůj pravý ivotní potenciál.

V Luskanu vyhledá své přátele, bude je varovat před nebezpečím a společně se o Artemise Entreriho postarají.

“Cestujeme rychle,” ujistil ji vedoucí kočí, jen chápal její touhu po spěchu.

Catti se po něm ani neohlédla, její oči lpěly na horizontu. “Srdce mi říká, e to nestačí,” lamentovala.

Kočí na ní zíral s nepokrytým zájmem, ale poučil se, e nesmí být zvědavý. Hned zpočátku jim objasnila, e její cesta je soukromou záleitostí. Obchodníci byli rádi, e ji mají s sebou, nebo bylo známo, e adoptovaná dcera Bruenora ze Síně mitrilu byla sama skvělým bojovníkem, a respektovali její touhu po soukromí. A mimoto jeden z kočích vehementně při schůzce před odjezdem prohlásil, e “ne čučet tři sta mil na zadek vola, bude rozhodně příjemnějí koukat na hezkou holku.”

Kvůli ní dokonce posunuli datum odjezdu a vyrazili o den dříve.

“Nebojte se, Catti,” těil ji kočí, “dostaneme vás tam v pořádku.”

Catti si odtáhla vlající kučery z tváře, dívala se do zapadajícího slunce a tie se zeptala: “Ale budeme tam včas?” Ta rétorická otázka se rozptýlila ve větru hned, jak opustila její rty.

5

Skaliska

Drizzt se ujal vedení čtyř společníků, jak klusali podél řeky Mizer, vkládajíce mezi sebe a Luskan co největí vzdálenost. Nespali po mnoho hodin, jene příhody ve městě jim načerpaly do il tolik adrenalinu, e nikdo necítil únavu.

Tu noc viselo ve vzduchu něco kouzelného, svěří chvění, e i ten nejvyčerpanějí poutník by litoval, e má zavřít oči. Řeka pádila naplněna po okraj jarním táním, uměla a třpytila se v nočním jasu, zpěněné vlny zachycovaly záři hvězd a rozstřikovaly se do vzduchu ve sprkách stříbrných kapiček.

I obezřetní přátelé si oddechli, necítili ádné nebezpečí, pouze ostrý osvěující chlad jarní noci a tajuplnou přitalivost nebes.

Bruenor se ztrácel ve snech o své domovině. Regis ve vzpomínkách na Calimport. I Wulfgar zkruený první zkueností s civilizací cítil, e jeho duch se vznáí. Myslel na podobné noci v otevřené tundře, kdy snil o tom, co leí za obzorem jeho světa. A teď mu v těch obzorech chyběla jedna částice. Ke svému údivu a navzdory dobrodruným instinktům, je popíraly tak příjemné mylenky, si přál,a by tu s ním byla Catti, aby s ním sdílela nádheru této noci.

Kdyby nebyli tak zabraní sami do sebe a do potěení z večera, byli by si vimli, e i Drizzt běí lehčeji, e jeho půvabný běh ho nese, jako by letěl. Takové kouzelné noci, kdy nebeská klenba sahala a za horizont posilovaly jeho důvěru ve správnost nejdůleitějího a nejobtínějího rozhodnutí jeho ivota, e opustil svůj národ a domovinu. ádné hvězdy nezářily nad Menzoberranzanem - tmavým městem drovů. ádné nevysvětlitelné divy přírody nerozbuily srdce pod studeným kamenem černého stropu jeskyní.

“O kolik přichází můj lid ivotem ve tmě,” eptal si tichounce. Tajemství nekonečné oblohy ho unáelo, otevíralo jeho mysl nevysvětlitelným otázkám veobjímajícího světa. Byl elfem, a ačkoli jeho ple byla černá, v dui mu zůstala harmonická radost jeho pozemských bratranců. Uvaoval, kolik drovů asi cítí podobně. Jsou to pozůstatky v dui kadého drova? Nebo věky v podzemí uhasily ár ducha? Kdy jeho lid sestoupil do hlubin země, největí ztrátou byla neschopnost dumat nad duchovnem existence prostě jen pro radost z přemýlení.

Světlající svítání potlačilo hvězdy a postupně otupilo křiálový lesk hladiny Miraru. Přilo nevítaně.

Přátelé si nedaleko břehu nali chráněné místo pro tábor.

“Taková noc bejvá zřídkakdy,” vyjádřil Bruenor jejich pocity, kdy první paprsky se kradly nad východem. Oči mu zářily ohněm nočního fantazírování, jemu se praktický trpaslík obvykle nepoddával.

I Drizzt si viml zasněného pohledu a připomněl si noci, které spolu trávili na jejich speciálním místě v trpasličím údolí Desetiměstí.

“To má pravdu,” souhlasil.

S rezignovaným povzdechem se dali do práce, Drizzt s Wulfgarem chystali snídani a Bruenor s Regisem roztáhli mapu.

Přes vechny poznámky a kádlení byl Bruenor rád, e se k nim Regis přidal i z jiných důvodů, ne e byli přáteli. Trpaslík své pocity dobře skryl, kdy je utvaný Regis dohnal na cestě z Bremenu a kemral, aby se k nim mohl připojit.

Regis znal území na jih od Páteře Světa lépe, ne ostatní. Sám Bruenor neopustil Planinu Ledového větru po téměř dvě století a tehdy byl bezvousým dítětem, Wulfgar nic jiného nepoznal a Drizztova jediná cesta byla nočním dobrodrustvím,kdy přebíhal z jednoho stínu do druhého a zdaleka se vyhýbal místům, která teď museli prozkoumat, jestli kdy chtěli Síně mitrilu opět najít.

Regis jezdil prstem po mapě, vzrueně trpaslíkovi vykládal zkuenosti, je na těch místech posbíral, a nejvíc o Miraberu - důlním bohatém městě na severu a o Hlubině, je si vskutku zaslouilo název město Krás a leelo na jiním pobřeí.

Bruenor mapu zkoumal z hlediska terénu. “Raděj bych volil Mirabar,” prohlásil po dlouhé úvaze. “Síň mitrilu jsou hory, to vím přesně. Nejsou u moře.”

Regis chvilku rozvaoval a pak poloil prst na jiný bod, podle měřítka mapy víc ne sto mil od Luskanu směrem do vnitrozemí.

“Tady je Dlouhé Sedlo,” řekl. “Napůl mezi Mirabarem a Hlubinou. Dobré startovní místo kterýmkoli směrem.”

“Je to město!” na mapě je značil malý černý bod.

“Vesnice,” podotkl Regis. “Není tam moc obyvatel, ale u dlouho tam ije rodina čarodějů - Harpellovi. Území znají dobře a rádi nám pomohou.”

Bruenor se podrbal na bradě. “Není to daleko. S čím se cestou setkáme?”

“Se skalisky,” připustil půlčík sklíčeně. “Divokými pahorky a skalami, jsou plné orků. Přál byl si lepí cestu, ale mně Dlouhé Sedlo připadá jako nejlepí volba.”

“Na severu jsou vechny cesta nebezpečné,” připomněl mu Bruenor.

Pokračovali v prohlíení mapy a Regis se vybavoval dalí vzpomínky. Bruenora upoutaly zvlátní značky bez vysvětlivek - obzvlátě tři z nich. Běely takřka v přímé lince na východ od Luskanu ke spleti řek jině od Lurkwoodu.

“Starověké hrobky,” řekl Regis. “Posvátná místa Uthgarů.”

“Uthgarů?”

“Jsou to barbaři jako ti z planiny. Snad trochu víc zcivilizovaní, ale stejně bojovní. Jejich kmeny se toulají divočinou vude kolem severního pásma.”

Bruenor se stonem pochopil půlčíkovu beznaději, vdy se s barbary a jejich bojechtivostí dobře seznámil. Orkové nebudou tak hrozivými nepřáteli.

Končili poradu. Drizzt se uloil ve tmavém stínu stromu a Wulfgar dojídal třetí porci snídaně.

“Vidím, e ti chutná, čelisti ti slouí dobře!” zvolal Bruenor nad ubohými zbytky na pánvici.

“Noc plná dobrodruství,” odvětil mladík vesele a přátelé s potěením zjistili, e rvačka mu nepokazila náladu. “Dobré jídlo a dobrý spánek, a budu zase fit!”

“No, moc se netě!” bručel Bruenor. “Bude dnes dret třetí hlídku!”

Regis se překvapeně podíval kolem, vdy jako první hned poznal větí břemeno práce. “Třetí?” pitl. “Proč ne čtvrtou?”

“Elfovy oči jsou pro noc,” poznamenal Bruenor. “A si odpočne: bude nám hledat cestu, a se setmí.”

“A kam?” ozval se Drizzt z mechového lůka. “U jste se shodli kam půjdeme?”

“Dlouhé Sedlo,” vysvětlil Regis. “Asi dvě stě mil na východ a na jih od Zeleného lesa a přes vysočinu.”

“To jméno neznám.”

“Bydlí tam Harpellovi,” dodal půlčík. “Je to rodina čarodějů, proslulá pohostinností. Strávil jsem tam nějaký čas, kdy jsem mířil do Desetiměstí.”

Wulfgar se vzepřel. Barbaři z Planiny ledového větru čaroděje nenáviděli, kadého uivatele černé magie pokládali za zbabělce.

“Nechci to místo ani vidět,” prohlásil sue.

“A kdo se tě ptal?” houkl Bruenor a Wulfgar rychle ustoupil jako syn, který se nechce tvrdohlavě hádat s nazlobeným otcem.

“Bude se ti tam líbit,” ujistil ho Regis. “Harpellovi si svou pověst hostitelů skutečně zaslouí a divy Dlouhého Sedla ti ukáí tu stranu magie, jakou byl nikdy nečekal. Uvítají dokonce i…,” ruka mu bezděčně mávla k drovovi a rozpačitě se odmlčel.

Stoická Drizzt se smál. “Tvá slova zní pravdivě a já jsem se se svým postavením dávno vyrovnal.” Podíval se do kadé účastné tváře. “Přátele poznám a nepřátel si nevímám,” prohodil lehce a rozpráil jejich rozpaky.

“Jo, s mečem v ruce,” řekl trpaslík tie se smíchem.

“Jen kdy musím” uchechtl se drov. Schoulil se ke spánku s důvěrou, e přátelé se postarají o jeho bezpečí.

Ve stínu vedle řeky strávili lenoný den. Drizzt s Bruenorem jedli, prohovořili plán kurzu, a dokud se nenasytili, nechali Wulfgara a Regise spát.

“Budeme se dret řeky jetě jednu noc,” řekl Bruenor. “Potom se vydáme přes otevřený terén. Vyhneme se lesu, cesta bude přímějí.”

“Moná bude lepí, kdy pár dní budeme cestovat v noci. nevíme, čí oči nás mohou z Luskanu sledovat.”

“Dobře,” souhlasil Bruenor. “Tak vyrazíme. Máme přes sebou dlouhou cestu a po ní jetě delí.”

“Hromsky dlouhou,” mumlal Regis a otevřel líné oko.

Bruenor po něm jen zlobně mrskl pohledem. Výprava ho znervózňovala, vyčítal si, e své přátele vleče do nebezpečí a v přecitlivělé obraně se ho dotkla kadá poznámka.

“Abychom ji uli pěky,” Regis chvatně dodal. “Jsou tady farmy, určitě mají nějaké koně.”

“V této oblasti budou koně moc drahý,” odsekl trpaslík.

“Moná…,” začal půlčík lstivě, zamračené tváře kolem ho umlčely. Vichni věděli, na co pomýlí.

“Máme přes sebou skalnaté pásmo!” začal vysvětlovat. “Koně orkům utečou, ale bez nich se budeme muset prosekat kadou mílí! Vdy si je jenom půjčíme. A je nebudeme potřebovat, můeme je vrátit.”

Drizztovi a Bruenorovi se navrený trik moc nelíbil, ale nemohli popřít jeho logiku. V této části cesty by se jim koně vyplatili.”

“Vzbuď chlapce,” houkl Bruenor.

“A co můj plán?”

“Rozhodneme, a se naskytne příleitost!”

Regis se upokojil, byl přesvědčený, e přátelé budou hlasovat pro koně. Najedl se, sekrabal zbytky na hromádku a el vzbudit Wulfgara.

Zanedlouho vyrazili a po chvíli spatřili v dálce světla malého sídlitě.

“Zaveď nás tam,” poádal trpaslík Drizzta. “Třeba Kručibřichův nápad stojí za zkouku.”

Mladík nechápal, o co jde, celou debatu v táboře zaspal, ale neprotestoval, ani se neptal. Po té zkáze v Palai se drel zpátky a nechal rozhodovat ty tři. Bez reptání lapal za nimi a kladivo měl připravené, kdyby jej bylo zapotřebí.

Odbočili od řeky a po pár mílích narazili na několik farem, stěsnaných za mohutným dřevěným plotem.

“Jsou tam psi,” upozornil Drizzt, jeho varoval ostrý sluch.

“Tak Kručibřich půjde sám,” řekl trpaslík. Wulfgarův obličej byl samý otazník, zvlá kdy Půlčíkův výraz naznačoval, e ho nápad nijak netěí. “To nemohu připustit,” vyhrkl. “Jestli někdo z nás potřebuje ochranu, je to ten maličká. Nebudu se tady schovávat, zatímco on kráčí do nebezpečí!”

“Nejsme tady, abychom bojovali,” tiil ho Bruenor. “Kručibřich nám obstará koně. Půjde tam sám.”

Regis chycený v Bruenorově pasti se bezmocně usmál. Trpaslík ho nechá obstarat koně, jak on sám navrhl, ale s nevrlým povolením na něho uvalil také zodpovědnost a otázku odvahy. Byl to jeho způsob, jím se distancoval od jakéhokoliv triku.

Wulfgar stál na svém, ale Regis věděl, e v tak delikátním vyjednávání by mladík nepochybně způsobil problémy. “Zůstaň zde,” doporučil mu klidně. “Já si s tím poradím sám.” Zocelil nervy, povytáhl opasek a vykročil.

Kdy se blíil k plotu, uvítalo z hrozivé těkání několika psů. Uvaoval nad návratem - rubínový přívěsek mu proti zuřivým zvířatům nebyl nic platný - pak z jednoho domu vystoupil mu a vydal se jeho směrem.

“Co chcete?” Nepřívětivý farmář za plotem svíral starobylé kopí, které se asi dědilo z generace na generaci.

“Jsem jen unavený poutník,” knikal lítostivě Regis. Tuhle povídačku farmář slyel a moc často.

“Jděte pryč!” rozkázal.

“Ale…”

“U a jste pryč!”

Tři společníci z nedalekého úkrytu pozorovali děj,a č jen Drizzt jasně viděl, e farmář napjatě svírá halapartnu a ze zamračené tváře mohl uhodnout jeho nepřístupnost.

Regis sáhl pod kabátek a něco vyňal a farmář se téměř vzápětí uvolnil. V přítím okamiku se vrata otevřela a Regis veel.

Několik přítích hodin po Regisovi nebylo ani památky a vichni úzkostí sotva dýchali. Přemýleli, jestli by se neměli farmáře zeptat, báli se, zda půlčík nepodlehl nějakému zlému záměru. Měsíc u dávno překročil zenit, kdy se Regis nakonec objevil s dvěma koňmi a dvěma poníky. Farmáři a jejich rodiny mu mávali na rozloučenou a musel jim slíbit, e se u nich zastaví, a pojede někdy kolem.

“Úasné,” chichotal se Drizzt a ostatní jen nevěřícně potřásli hlavou.

Regisovi teď poprvé od vstupu do sídlitě napadlo, e jeho zdrení muselo vzbudit jisté obavy. Farmář trval na tom, aby s nimi povečeřel, ne usedli, aby probrali důvod jeho příchodu, a protoe půlčík musel být zdvořilý - a stejně dnes večeřel pouze jednou - tak pozvání přijmul. Snail se, aby se večeře neprotáhla, dokonce zdvořile odmítl přidat si čtvrtou porci. Koně dostal bez potíí. Stačil jim jeho slib, e je nechá u čarodějů v Dlouhém Sedle, kdy on a jeho přátelé se vydají na dalí cestu.

Byl si jistý, e ti tři se na něj nevydrí zlobit dlouho. Dopustil, aby čekali a strachovali se půl noci, ale jeho výkon jim uetří hodně času a nebezpečí. Věděl, e a pojedou a vítr jim bude fičet kolem uí, zapomenou na vechen hněv. A i kdyby mu tak snadno neprominuli, tak večeře stála za to.

Drizzt partu vedl víc k východu ne jihovýchodu. Na mapě nenael nic, co by mu pomohlo odhadnout přiblině přímý kurs k Dlouhému Sedlu. Kdyby zvolil přímou cestu a trochu se od ní odchýlil, narazili by na hlavní mirabarskou silnici a nevěděli by, jestli mají obrátit doleva, nebo doprava. Takhle si byl jistý, e na ni narazí severně od Dlouhého Sedla. Ujedou o pár mil víc, ale asi jim uetří o několik dní, co by se museli vracet.

Celý přítí cen a noc byla cesta čistá a Bruenor rozhodl, e jsou dost daleko od Luskanu, aby si trochu ulevili. “Můem teď jet ve dne,” oznámil odpoledne druhého dne jízdy.

“Jel bych raději v noci,” namítl Drizzt. Právě se vzbudil a kartáčoval svého tíhlého svalnatého hřebečka.

“Já ne,” ozval se Regis. “Noci jsou na spaní. Koně nevidí díry a kameny a mohli by zchromnout.”

“Vyberme to nejlepí z obojího,” protahoval se Wulfgar, vytřásaje spánek z kostí. “Můeme vyjet po poledni se sluncem za zády s ohledem na Drizzta a pak jet dlouho do noci.”

“Dobrej nápad, chlapče,” smál se Bruenor. “Teď je po poledni, tak nasedat a jedem!”

“Taky sis své mylenky mohl schovat a do večeře!” brblal Regis a mrzoutsky zvedla sedlo na hřbet svého poníka. Wulfgar mu s ním pomohl. “Byli bychom ztratili půl dne jízdy!” omlouval se.

“No to by bylo kody!” odsekl Regis.

Ten den, čtvrtý den, co opustili Luskan, dorazili ke skalám, úzkému pásu lomených valů a vrchů. Krajina překypovala drsnou nezkrocenou krásou, nádhernou divokostí, je kadému cestovateli dávala pocit, e je první, kdo ji obdivuje. A jako vdycky divočina s sebou přináela nejen vzruení, ale i určitý stupeň nebezpečí.

Sotva vjeli do prvního údolí kopcovitého terénu, Drizzt zahlédl důvěrně známé stopy - lápoty pochodujících orků.

“Kolik je jich?” zeptal se Bruenor.

Drizzt pohodil rameny. “Nejmíň tucet, moná dvakrát víc.”

“Budem se dret naeho směru,” navrhl trpaslík. “Jsou před námi, to je lepí, ne mít je za zadkem.”

Ne zapadlo slunce, značící polovinu denní jízdy, zastavili na malém palouku,a by se koně napásli.

Orky měli stále před sebou a Wulfgar jako poslední hlídal jejich záda. “Někdo je za námi.”

“Orkové?”

Barbar zavrtěl hlavou. “S takovými jsem se jetě nesetkal. Řekl bych, e ná pronásledovatel je mazaný a opatrný.”

“Moná e zdejí orkové jsou chytřejí ne ti z Planiny,” řekl Bruenor, ač podezříval, e je to něco jiného ne ty zrůdy. První hora, ji Regis označil na starobylou mohylu, nemohla být daleko odtud.

“Zpátky do sedel,” řekl Drizzt. “Rychlá jízda nám dá čas na přípravu.”

“Pojedem a do západu měsíce,” souhlasil Bruenor. “A najdem příhodný místo k odraení útoku, zastavíme. Mám dojem, e ne vyjde slunko, uvidíme nějakej boj!”

Přejeli téměř celé pásmo skalisek a nic neviděli. Orkové odbočili kamsi na sever a cesta před nimi byla zřejmě čistá. Wulfgar si byl jistý, e za sebou zaslechl zvuky a koutkem oka zachytil pohyb.

Drizzt by byl rád pokračoval, a by měli vrchy za sebou, ale koně dosáhli meze své vytrvalosti. zamířil k pahorku porostlému hájkem jedlí s pocitem, e nepřátelské oči je pozorují z několika stran.

Ne ostatní sesedli, Drizzt u byl nahoře na stromě. uvázali koně blízko u sebe a rozmístili se kolem. Ani Regis nemohl usnout - věřil sice drovovu nočnímu zraku, ale krev mu buila očekáváním přítích událostí.

Bruenor, veterán stovky bitev, se se svojí úasnou bojovou zručností cítil bezpečný. Klidně se opíral o strom se sekerou na prsou a dlaní na rukojeti.

Wulfgar se vak zaměstnal přípravami. Nashromádil ulámané větve a zaostřil je do hrotů. Vyuil kadé výhody a umístil je do strategických míst kolem svého vybraného místa tak, aby znemonil hromadný přístup. některé lstivě skryl ve skloněném úhlu, aby se na ně orkové nabodli, ne se k němu dostanou.

Regis byl nervózní, pozoroval je a vímal si jejich odliných taktik. On sám se nemohl chystat na nic, a tak se drel stranou, aby jim nepřekáel. Moná se mu povede překvapivý útok, ale v tuto chvíli o tom nepřemýlel. Půlčík byl chrabrý spontánně, určitě si nikdy nic neplánoval.

Vechny by přípravy sice sráely jejich nervózní očekávání, ale cítili takřka úlevu,kdy asi po hodině se čekání zhmotnilo.

Drizzt zaeptal, e dole pod hájkem je pohyb.

“Kolik?”

“Čtyři na jednoho, moná víc,” hlásil tie Drizzt.

Trpaslík se obrátil k Wulfgarovi. “Jsi připravený, chlapče?”

Wulfgar plácl do kladiva. “Čtyři na jednoho?” smál se.

Bruenor miloval jeho sebedůvěru, ač si byl vědom, e váky budou víc nahnuté, protoe Regis se otevřeného boje asi nezúčastní.

“Pustíme je sem, nebo na ně uhodíme dole?” ptal se Drizzta.

“Pusme je sem. Plíí se tie, věří, e nás překvapí.”

“A zvrat v překvapení je lepí ne první rána. Drove, ne to začne, dělej se svým lukem co nejrychleji. Počkáme na tebe!”

Wulfgar v duchu viděl oheň hnoucí v drovových levandulových očích, smrtelný lesk, jen pokadé prozradil jeho napětí přes vnějí klid. Barbara to ukonejilo, nebo Drizztova zběsilá touha po boji byla větí ne jeho vlastní. Jeho scimitarů neodolal ádný nepřítel. Dotkl se kladiva a skrčil se v díře vedle kořenů.

Bruenor vklouzl mezi těla dvou koní, vrazil nohy do třmenů z kadé strany. Regis stočil pokrývky, aby vypadaly jako spící těla, a zalezl pod větve jednoho hustého stromu.

Orkové se k táboru blíili v kruhu. Drizzt se nadějně usmál, kdy viděl, jako jsou mezi nimi mezery - tam budou zranitelní. Banda se chystala tábor přepadnout naráz a Wulfgarova vysunutá pozice mu dá první monost k úderu.

Zrůdy se tie přikradly. Pár jich zamířilo ke koním, druzí k pokrývkám. Čtyři minuli Wulfgara, čekal vak vteřinu déle, aby se dostali blí ke koním a Bruenorovi do rány.

Pak čas skrývání skončil.

Wulfgar vyskočil, Aegisův tesák, kouzelné válečné kladivo, u v mocném rozmachu. “Temposi!” křikl ke svému bohu války a první rána s řachnutím dopadla, srazivi dva orky k zemi.

Pár jich běelo ke koní, aby je osvobodili a odřízli přátelům monost úniku.

Přivítal je vrčící trpaslík a jeho zvonící sekera.

Kdy orkové skočili do sedel, Bruenor jednoho přeal odshora dolů a druhému vzal hlavu z ramen dřív, ne dva zbývající si uvědomili, e na ně útočí.

Drizzt si za cíl vybral nejblií netvory a odkládal svůj zásah, jak dlouho mohl. Tětiva luku zadrnčela jednou, dvakrát a potřetí a rovný počet obětí klesl k zemi, oči zavřené, tlapy bezmocně drící hůlky smrtících ípů.

Překvapivé údery hluboce řízly do řad nepřátel a teď drov seskočil z bidýlka s tasenými scimitary. Věřil, e se zbytkem budou brzo hotoví. Smích mu zamrzl na rtech, nebo dole na poli zahlédl jakési hemení.

Spustil se do středu tří tvorů, ostří se mihla, jetě ne se nohama dotkl země. Jeden z orků ho vak spatřil, ale Drizzt je vyvedl z rovnováhy a zbraně neměli nachystané k výpadu.

S drovovými bleskovými údery kadé zdrení znamenalo smrt a Drizzt ve zmatku těl byl jediný, kdo měl běh bitky pod kontrolou. Scimitary sekaly a bodaly do orčího masa s vraednou precizností.

Wulfgarovi těstěna té přála. Čelil dvěma netvorům, oba byli divými bojovníky, ale nikdo se nevyrovnal jeho obří síle. jeden stačil hrubě vyrobenou zbraní blokovat Wulfgarův rozmach, avak Aegisův tesák projel obranou, roztřítil zbraň a pak lebku, ani by vůbec zpomalil.

Bruenor byl v úzkých. Jeho prvotní útok mu perfektně vyel, zůstali mu dva stojící protivníci - a to měl rád. Koně se vak vzpínali a vyhazovali, nakonec provazy od větví urvaly a Bruenor spadl na zem. ne se vzpamatoval, jeho vlastní pony ho kopytem zasáhl do hlavy. Jeden ork skončil stejně, ale ten poslední ze zmatku uskočil, a jak koně odběhli, hnal se po omráčeném trpaslíkovi.

V přihlíejícím Regisovi vřela krev a dostal svůj spontánní záchvat odvahy. Vyklouzl z větví přímo za netvorem. Ten byl na orka vysoký, a i kdyby si stoupl na pičky, úhel k úderu do hlavy se mu nezdál. Rezignovaně hodil hlavou a změnil strategii.

Jetě ne ork mohl Bruenora udeřit, Půlčíkův palcát mu zezadu letěl vzhůru mezi koleny, vrazil do rozkroku a zvedl ho ze země. Zraněný vyl a drel své bolestivé místo, oči se skelně podívaly kolem, pak se svezl k zemi a vechny bojovnost z něj vyprchala.

Ve se odehrálo v okamiku, ale boj nebyl vyhraný. Do bitky vtrhlo est dalích orků, dva Drizztovi bránili v pokusu dostat se k Bruenorovi a tři li na pomoc osamělému druhovi, čelícímu obrovitému barbarovi.

A jeden se přikradl stejnou cestou jako Regis a vyčíhal si ho. Ve zlomku vteřiny, kdy Regis zachytil drovův varovný výkřik, kyj mu dopadl mezi lopatky, vyrazil mu dech a strhl ho k zemi.

Wulfgar se nestačil otáčet, odráet útoky ze čtyř stran a přes vechno naparování přes bitvou zjistil, e se mu situace moc nezamlouvá. Soustředil se na odráení a doufal, e drov se k němu dostane dřív, ne mu čtyři útočníci prolomí obranu.

Přesila byla příli početná.

Orkovo ostří ho vihlo přes ebra, jiné zasáhlo pai.

Drizzt věděl, e své dva protivníky porazí, pochyboval vak, e to bude vak,a by pomohl mladému příteli. Nebo půlčíkovi. A dole na poli byly dalí posily.

Regis se přetočil na záda, aby leel vedle Bruenora, a sténání mu řeklo, e pro ně dva boj skončil.

Vtom nad ním byl ork, kyj zdviený nad hlavou, tlamu rozklebenou v odporném úsměvu. Zavřel oči, neměl chu pozorovat ránu, je ho zabije.

Náhle zaslechl řachnutí… nad sebou.

“Polekaně otevřel oči. Z hrudi útočníka trčela sekera. Ork se na ni ohromeně podíval. Kyj padl nekodně za ním a i on se nahnul dozadu a padl.

Regis to nechápal. “Wulfgare?” chroptěl do prázdného vzduchu.

Obrovský tvor skoro stejně velký jako Wulfgar ho přeskočil a jedním trhem sekeru vyrval. Byl to člověk oděný do koein jako barbar, ale na rozdíl od kmenů z Planiny ledového větru měl černé vlasy.

“Och ne,” zasténal, připomenuv si, jak Bruenora varoval před uthgardskými barbary. Ten mu mu zachránil ivot. Zvedal se, chtěl mu poděkovat a rozptýlit jakékoli nepřátelské pochyby. Dokonce si připomněl, e by tu mohl pomoct rubín.

Ale velký mu za sebou postřehl pohyb, bleskově se otočila kopl ho do obličeje.

A Regis upadl do bezvědomí.

6

Nebetí koně

Černovlasí barbaři s válečným řevem pádili k hájku. Drizzt pochopil, e pohyb, co viděl dole na poli, byli tito svalnatí válečníci. Nevěděl, jak se k nim zachovají.

Kadopádně jejich příchod zbývající orky naplnil děsem. Drizztovi sokové ztratili pro bitvu srdce, prudká změna jejich postojů prozradila touhu vymanit se ze souboje a utéct. Drov jim vyhověl, bylo zřejmé, e neuniknout daleko, a usoudil, e bude moudré, kdy se také ztratí.

Orkové prchali, útočníci je vak přinutili k dalí bitce za hájkem. Drizzt se nepozorovaně vyplhal zpátky na strom, kde nechal svůj luk.

Wulfgar v sobě rozváněnou krev nedokázal jen tak utiit. Dva přátelé leeli na zemi - ízeň po krvi orků neuhaená, mui, co se k bitvě přidali, vzývali Tempose - jeho vlastního boha války s náruivostí, které mladý válečník neodolal. Orky kolem něho nečekaný vývoj vyruil, ohlédli se a Wulfgarovi to stačilo, aby tvrdě udeřil.

Aegisův tesák jednomu sokovi urval obličej, ne se jeho oči stačily vrátit k souboji. Wulfgar vyrazil mezerou ven a strčil přitom do druhého orka. Ten v pokusu se znovu postavit k obraně klopýtl a mocný barbar ho skolil. Dva zbylí se dali na útěk, leč Wulfgar jim byl v patách. Hodil kladivem a jeden vypustil dui. Skočil na druhého, strhl ho k zemi a rozdrtil ho holýma rukama.

Kdy byl hotov, kdy zaslechl rupnutí krčních obratlů, připomněl si své přátele. Vyskočil a postavil se zády ke stromům.

Černovlasí barbaři se díky jeho úasné síle dreli v uctivé vzdálenosti, neměl tuení, co zamýlí. Rozhlédl se po přátelích - Regis a Bruenor leeli vedle sebe tam, kde dřív byli uvázaní koně. Nemohl říct, jestli byli iví, nebo mrtví. Drizzta nikde neviděl, ale boj pokračoval na druhé straně lesíku.

Válečníci se kolem něj vějířovitě rozvinuli, aby mu znemonili únik. Prudce se zastavili, kdy se mu Aegisův tesák magicky vrátil do dlaní.

Proti takové přesile nemohl zvítězit, ale to ho nijak nezkruilo. Zemře v boji jako pravý válečník a na jeho smrt se bude dlouho vzpomínat. Jestli ho napadnou, věděl, e mnoho se jich nevrátí ke svým rodinám. Pevně se podpatky zaklínil a sevřel zbraň. “Tak to skončeme,” zavrčel do noci.

“Počkej!” dolehl k němu tichý naléhavý epot seshora. Poznal Drizztův hlas a uvolnil se. “Zachovej si svou čest, ale nezapomeň, e je v sázce víc ivotů ne jen tvůj!”

Pochopil, e Bruenor a Regis jsou pravděpodobně iví. Pustil kladivo na zem.

Jeden z muů, skoro stejně vysoký a rozloitý, vystoupil z řady a postavil se před něj. Cizinec měl vlasy spletené do copu, jen mu splýval na rameno. Na kadé tváři měl namalované bílé křídlo. Tuhé svalstvo a ukázněný výraz obličeje svědčily o ivotě v drsné divočině, a nebýt havraní černi jeho vlasů, Wulfgar by ho klidně mohl pokládat za soukmenovce z Pláně ledového větru.

Mu podobně odhadl Wulfgara, znal vak rozdělení národů severních končin a nebyl jejich vzájemnou podobou překvapen. “Ty jsi z tundry,” řekl lámaně obecnou řečí. “Za horami, kde vanou studené vichřice.”

Wulfgar přikývl. “Ano, jsem Wulfgar, syn Beornegara z kmene Losa. Máme společného boha, nebo já také volám k Temposovi pro sílu a odvahu.”

Mu se podíval po mrtvých netvorech. “Bůh odpověděl na tvé vzývání, válečníku z tundry.”

Wulfgar pyně zvedl bradu. “Sdílíme také nenávist k orkům, jak je vidět. Jinak o tvém lidu nic nevím.”

“Ten pozná.” Vztáhl ruku s posunkem k válečnému kladivu. Wulfgar se pevně vytáhl, neměl v úmyslu se jej vzdát, bez ohledu na to, co je v sázce. Cizinec otočil hlavu stranou a kdy mladík sledoval jeho pohled viděl, e dva válečníci hodili Bruenora a Regise přes ramena, zatímco ostatní přiváděli pochytané koně.

“Tu zbraň!” ádal mu. “Jste v naí zemi bez dovolení, Wulfgare, synu Beornegara. Za takový zločin se platí smrtí.

Chce vidět, jak odsoudíme tvé malé přátele?”

Mladičký Wulfgar by byl v tu chvíli zaútočil, proklínaje vechny v áru slavné zuřivosti. Ale dospěl a hodně se naučil, obzvlátě od Drizzta. Věděl, e Aegisův tesák se k němu vrátí, a jej zavolá, a věděl, e Drizzt je neopustí. Teď nebyl vhodný čas k boji.

Dovolil, aby mu svázali ruce, čin, jen u válečníků kmene Losa znamenal ztrátu cti a jemu by se ádný z nich nepodvolil. Wulfgar vak spoléhal na drova. Jeho ruce budou zase volné a pak bude on mít poslední slovo.

Ne doli do barbarského tábořitě, Regis a Bruenor byli při vědomí, spoutaní, a pochodovali vedle svého velikého přítele. Bruenorovy vlasy byly slepené zaschlou krví, ale jeho trpasličí tuhost ho přenesla přes dalí příhodu, která ho mohla stát ivot.

Přeli vyvýeninu a byli na okraji kruhu stanů a planoucích pochodní ohňů. Válečníci hulákali, vzývali Tempose, rozjařeně vyli a vzbudili celý tábor. Do kruhu vhodili useknuté orčí hlavy, aby oznámili svůj vítězný příchod, postrčili tam tři vězně a v tu chvíli se nadení tábora rovnalo řevu příchozích.

“Co asi jí?” otázal se Bruenor posměně.

“A je to cokoliv, nakrmte je rychle,” odvětil Regis a dostal zezadu pohlavek jako varování, aby byl zticha.

Vězně nahnali do středu tábora a kmen kolem nich vítězně tančil, kopal v oblaku prachu do orčích hlav a zpíval v jazyce, jemu společníci nerozuměli. Oslavovali Tempose a Uthgara, jejich pravěkého hrdinu, a děkovali jim za úspěch v nočním lovu.

Vydreli to celou hodinu a pak to najednou skončilo a kadý obličej se obrátil k velkému ozdobenému stanu.

Ticho se protáhlo, ne se závěs otevřel. Vyskočil z něj stařec tenký jako hůlka, ač měl rozhodně víc energie, ne naznačoval jeho věk. Obličej nesl stejné znaky jako měli válečníci, jen trochu sloitějí, a přes jedno oko měl pásku s obrovským zeleným drahokamem. Byl oděný v bělostném hávu se irokými rukávy z peří, je vlálo, kdykoliv zvedl pae. Tančil a otáčel se řadami válečníkůa kadý se schoulil, dokud ho neminul.

“Náčelník?” eptl Bruenor.

“aman,” opravil ho Wulfgar. Úcta, ji mu mui prokazovali, byl ve skutečnosti strach, děs, který jinak neznali.

aman poskakoval kolem, pak se zastavil přímo před třemi vězni. Přejel očima Regise a Bruenora, na Wulfgara se plně soustředil.

“Jsem Valric Vysoké Oko,” zaječel náhle. “Kněz následovníků Nebeských Koní! Dětí Uthgara!”

“Uthgar!” křičeli mui a buili sekerami o dřevěné títy.

Wulfgar čekal, a hluk ustane, pak se představil. “Jsem Wulfgar, syn Beornegara z kmene Losa.”

“Já jsem Bruenor…” začal trpaslík.

“Ticho!” křičel Valric, třesa se vztekem. “K tobě nemluvím!” Bruenor zavřel pusu a snil o své sekeře a Valricově hlavě.

“Nemínili jsme vám kodit…” řekl Wulfgara, ale aman ho zvednutím ruky přeruil.

“Vae záleitosti mě nezajímají,” pronesl chladně - v přítím okamiku ho zase unáelo vzruení. “Tempos vás nám doručil. jsi dobrý válečník? Kolik jsi jich skolil?” Podíval se po svých muích a viděl jejich dychtivost.

“Padlo jich sedm,” odvětil mladý barbar hrdě.

Valric pochvalně přikývl. “Vysoký a silný!” pronesl významně. “Podíváme se, jestli ti Tempos přeje. Posoudíme, jestli jsi hoden pádit s Nebeskými Koňmi!”

Dav vzrueně hučel a dva válečníci přiběhli, aby Wulfgarovi rozvázali pouta. A třetí, vůdce válečné výpravy, jen mladíka oslovil u jedlového lesíka, odhodil sekeru a tít a vstoupil do kruhu.

Drizzt seděl na stromě, dokud poslední z houfů nevzali hledání jezdce čtvrtého koně a neodeli. Pak spěně posbíral poztrácené věci: trpaslíkovu sekeru a Půlčíkův palcát. Zaraeně se zastavil, kdy nael Bruenorovu helmu pokrytou vevnitř krví a s čerstvou promáčklinou. Jeden roh bal uraený. Přeil?

Naházel vechno do vaku a zdálky se opatrně vydal za válečníky.

Zalil ho pocit úlevy, kdy doel k tábořiti a viděl tři přátele stát klidně uprostřed kruhu. Uspokojen potlačil své city, vypudil vechny mylenky a zúil svůj zrak na obraz před sebou, formuje plán útoku, jím osvobodí své přátele.

Černooký mu k Wulfgarovi vztáhl otevřené ruce, vyzývaje světlovlasého protivníka, aby je uchopil. Wulfgar tento druh souboje neznal, ale nebyl tak odliný od zkouek síly, kterými se bavili jeho soukmenovci.

“Vae nohy se nehnou z místa!” volal Valric. “Toto je souboj síly! A Tempos rozhodne, kdo z vás je silnějí!”

Wulfgarův pevný pohled ničím neprozrazoval sebedůvěru, e v takové zkouce můe porazit kteréhokoliv mue. Zvedl ruce stejně jako jeho sok.

Mu po nich hmátl s hněvivým vrčením. Téměř okamitě, jetě ne Wulfgar usadil nohy a srovnal svůj hmat, aman zaječel povel, aby začali, a mu vyrazil paemi vpřed, ohýbaje Wulfgarova záda přes svá zápěstí. Vichni diváci křičeli, co jim hlasivky stačily. Mu zařval a tlačil ze vech sil, ale jak minul moment překvapení, Wulfgar se vzepřel. elezné provazy svalů mladíkova krku a ramen se pevně napjaly a obrovské pae zrudly přívalem krve. Tempos ho vskutku poehnal. I jeho mocný oponent mohl jen uasle zírat na takovou ukázku síly. Wulfgar mu hleděl přímo do očí a zuřivému vrčení nastavil rozhodný pohled, který předpovídal, komu připadne vítězství. Pak jeho pae vyrazily vpřed, zastavily prvotní muův náskok a zápěstími tlačil své pae od normálního úhlu. Teď byli naprosto vyrovnaní. Wulfgar věděl, e jedním prudkým trhem dostane svého soka do stejně nevýhodné pozice, z jaké právě unikl. Pak by následovala u jen jeho poráka.

Ale nijak s ukončením zápasu nespěchal. Nechtěl protivníka pokořit - to by jen vyvolalo nepřátelství - co bylo důleitějí, bylo vědomí, e Drizzt je nedaleko. Čím déle zkouku protáhne a udrí vechny oči celého kmene, tím víc času dá Drizztovi k provedení nějakého plánu.

Po dlouhé vteřiny se mui dreli jako sochy a Wulfgar se musel usmát, kdy postřehl tmavý stín vklouznout mezi koně na druhém konci tábora. Nikdo je nehlídal, vichni byli plně zaujati zápasem. Nemohl říct, jestli to byla jeho představivost, ale měl dojem, e ze tmy na něho zíraly dva body levandulových plamínků. Rozhodl se, e to protáhne jetě o pár vteřin, ač věděl, e aman můe vyhlásit rovnost sil, budou-li se takto dret déle.

Ale pak to skončilo. íly a lachy Wulfgarových paí naběhly, ramena se zvedla vý. “Temposi!” zavrčel bohovi dík za dalí vítězství a s prudkým výbuchem síly stlačil mue na kolena. Celý tábor ztichl, i aman ohromeně oněměl.

Dva stráci opatrně postoupili Wulfgarovi po bok.

Poraený válečník se namáhavě zvedl a stál proti mladíkovi. Tvář mu nehyzdila ádná zá, zračil se v ní upřímný obdiv, nebo Nebetí Koně byli čestnými mui.

“Uvítali bychom tě,” ozval se Valric konečně. “Porazil jsi Torlina, syna Jereka - bijce vlků a náčelníka Nebeských Koní. Torlin dosud nebyl nikdy přemoen!”

“Co mí přátelé?”

“O ty se nestarám!” odsek aman. “Trpaslíka vyvedeme na stezku z naeho území. Nemáme nic proti němu ani proti jeho lidu, nechceme se s nimi dostat do rozepře!”

aman lstivě Wulfgara pozoroval. “Ten druhý je slaboch,” prohlásil. “Při přijímání do kmene ho můe obětovat Okřídlenému Koni.”

Wulfgar nespěchal s odpovědí. Zkoueli jeho sílu, teď podrobili zkouce jeho věrnost. Kmen mu nabídkou projevil tu nejvyí poctu, ale s podmínkou, e svou věrnost nad vechny pochyby prokáe. Mladík myslel na svůj národ, na způsob, jakým ili v tundře po dlouhá staletí. I teď by mnohý barbar z Planiny ledového větru podmínku splnil a Regise zabil, Půlčíkův ivot by pokládal za malou cenu za takovou čest. Právě tyto stránky jejich morálního kódu mladíka odpuzovaly, pro něho byly naprosto nepřijatelné.

“Ne,” odpověděl Valricovi bez mrknutí.

“Je slabý!” argumentoval aman. “Jenom silní mají nárok na ivot!”

“Nemám právo rozhodovat o jeho osudu. Nikdo je nemá!”

Valric pokynul dvěma strácům a ti Wulfgara spoutali.

“Pro ná lid je to ztráta!” ozval se Torlin. “Byl bys mezi námi zaujal čestné místo.”

Wulfgar mlčky hleděl do jeho očí, sdíleli vzájemný respekt a také porozumění, e jejich kódy byly pro takové spojení příli odliné. Byla to krásná fantazie, kdy si představili, jak spolu pobíjí orky po dvacítkách - byli by inspirací pro nové legendy. Fantazie vak není skutečnost.

Drizzt se nachystal k výpadu. Stál mezi koňmi, aby viděl výsledek zápasu a aby si nepřítele lépe odhadl. Plánoval svou akci tak, aby dosáhl účelu, ne aby ničil - chtěl válečníky omráčit svým výstupem na tak dlouho, aby se jeho přátelé mohli dostat ven z kruhu diváků.

Barbaři bezpochyby slyeli o temných elfech a ty věci, co se o nich doslechli, byly bezpochyby hrůzostrané.

Drizzt potichu uvázal oba poníky za koně, stoupl si mezi nimi do třmenů, vytáhl se do výe a shodil kapuci na záda.

Levandulové oči jiskřily nebezpečným árem, kdy se vřítil mezi davy, je mu uasle uskočily z cesty.

Překvapení barbaři ječeli vztekem, změ výkřiků se vak při spatření černé kůe změnila v děs. Jedině Torlin s Varlicem chtěli čelit hrozivému zjevení, ale ani oni nevěděli, jak se se zosobněnou legendou vypořádat.

A Drizzt měl pro ně připravený trik. S mávnutím černé ruky z Torlinovy a Valricovy postavy vybuchly plameny, nepálily, ale uvrhly oba mue do ílené paniky. Torlin klesl na kolena a zoufale se plácal po paích. Sebevědomý aman se vrhl na zem a válel se v prachu.

Wulfgar se rychle chopil příleitosti. Napjal mohutné svaly a koené řemínky pout praskly. Vyuil setrvačnosti paí, máchl jimi vzhůru do stran, udeřiv oba stráce přímo do tváře, a srazil je na zem.

Bruenor si také věděl rady, Ví silou dupl holínkou na chodidlo mue, co stál mezi ním a Regisem, a kdy se mu bolestí sehnul, pratil ho sepnutýma rukama do hlavy. Mu klesl tak lehce jako ept v temné uličce Luskanu.

“Ha, jde to dobře i bez helmy!” divil se pobaveně.

Wulfgar je oba uchopil za límce a lehce je vysadil na poníky.

Hupl do sedla a vyrazili z tábora. Vechno se událo tak neočekávaně, e nikdo neměl čas připravit si braň nebo se zmoct k nějakému činu.

Drizzt stočil koně za poníky, aby kryl záda. “Jeďte!” ječel a bičoval koně přátel plochými scimitary. Tři zachránění radostně výskali, drov vak věděl, e tohle byla pouze ta snadná část. Úsvit se blíil a v kopcovitém, neznámém terénu by je barbaři mohli dostihnout.

Uháněli předjitřní tiinou, volili tu nejpřímějí a nejschůdnějí stezku, aby se vzdálili co nejdál. Drizzt stále drel oči vzadu, nebo čekal, e barbaři se za nimi rychle vydají. Halas v táboře se po jejich odjezdu téměř ihned ztiil a za sebou neviděl ádné známky pronásledování.

Teď se ozýval jediný hlas, rytmický zpěv Valrica v řeči, jí nikdo z prchajících nerozuměl. Úzkostná tvář Wulfgara je přiměla k zastavení. “aman volá své moci,” vysvětlil krátce.

Nemýlil se. Torlin stál uprostřed kruhu svého kmene a Valric kolem něho tančil v nejmocnějím rituálu, dovolávaje se pomoci jejich Duchovní Bestie. Drovův zjev amana nadobro vynervoval. Zarazil kadý pokus o pronásledování a běel si do stanu pro posvátný váleček, jej při obřadu potřeboval. Jen Pegas, duch Okřídleného Koně, byl schopen se s těmito hrozivými vetřelci vypořádat.

Valric si za příjemce duchovy moci zvolil Torlina a syn Jereka důstojně čekal, ač tento akt nenáviděl, protoe ho zbavoval jeho vlastní osobnosti. Rezignovaně vak amana poslechl.

Hned co to začalo, Valric věděl, e v divém rozčilení překročil hraniční mez své kontroly.

Torlin se svíjel bolestí, křičel a klesl k zemi. Obklopil ho edý mrak, vířící výpary tvarovaly jeho postavu, přetvářely jeho rysy. Obličej se nadul a kroutil, najednou se protáhl do tvaru koňské hlavy. I jeho torzo se proměnilo v cosi nelidského. Valric chtěl do Torlina vloit jen něco z duchových sil, Pegas se vak dostavil sám - zmocnil se celého mue a tělo mu zlomil do své vlastní podoby.

Torlin byl pohlcen.

místo mue před lidmi vyvstal nejasný tvar okřídleného koně. Celý kmen před ním padl na kolena - i Valric se bál na něj jen pohlédnout. a skrýval tvář v prachu. Pegas mu rozuměl, znal jeho mylenky. Kouř vyrazil z mocných chřípí a vznesl se do vzduchu a do bitvy s prchajícími zajatci.

Přátelé koně přitáhli do mírnějího cvalu. Před nimi se otevíralo svítání, osvobodili se z pout, za sebou zřejmě neměli ádný houf pronásledovatelů, trochu pookřáli. Bruenor se zabýval helmou, snail se promáčklinu vytlačit aspoň tak, aby si tu věc mohl zase narazit na hlavu. I Wulfgar setřásl ok ze amanova kouzlení a začínal dýchat volněji. Jen vdycky obezřetný drov nebyl zcela přesvědčený, e unikli. A on první cítil blíící se pohromu.

Ve svých tmavých městech se černí elfové často setkávali s bytostmi z jiných světů a během dlouhých staletí ve své rase vypěstovali citlivost na magické fluidum, je tito tvorové vyzařovali. Drizzt prudce koně zastavil a na místě jej otočil.

“Slyí něco?” zeptal se Bruenor.

“Ne, neslyím nic,” Drizztovy oči hledaly nějaké znamení. “Ale něco tam je!”

Ne se stačili vzpamatovat, z oblohy na ně padal edý mrak. Koně se vzpínaly, zděeně řičeli, v tom zmatku nikdo nemohl určit, co se vlastně děje. Pegas se objevil přímo před Regisem a půlčík cítil smrtelný chlad, pronikající a do kostí. Vykřikl a spadl z koně.

Bruenor se po duchovitém tvaru udatně vrhl, ale padající sekera namísto zjevu nala jen opar dýmu. Ve vteřině byl duch zpět a teď i Bruenor cítil ledový chlad jeho doteku. Byl tvrdí ne půlčík a stačil se udret v sedle.

“Co?” křikl sebevědomě k Drizztovi.

Aegisův tesák hvízdal vzduchem k cíli, ale Pegas byl zase edivým oblakem a kouzelné kladivo prolétlo vířící mlhou.

v tom okamiku byl duch zpět, jako dravý pták se snáel na Bruenora, jeho pony lezl takřka po břichu ve snaze se dostat z jeho dosahu. Trpaslíka napůl zalehl.

“Nemůe ho skolit!” volal Drizzt na Wulfgara, který spěchal trpaslíkovi na pomoc. “Na této rovině neexistuje v celé bytosti!”

Wulfgarovy mocné nohy sevřely boky splaeného koně a uhodil znovu hned, jak se mu kladivo octlo v ruce.

Opět projelo prázdným dýmem.

“Co teď!” řval na Drizzta a očima divě pátral po první známce formujícího se okřídleného koně.

Drov freneticky prohledával pamě. Regis leel bledý a nehybný na poli a Bruenor, ač se při pádu poníka moc nezranil, vypadal omámeně a chvěl se zimou. Drizzt se chopil zoufalého nápadu. Z váčku vyňal onyxovou soku pantera a přivolal Guenhwyvara.

Duch se objevil - s obnovenou zuřivostí zaútočil opět na Bruenora a zahalil ho svými studenými křídly. “Čert a tě vezme rovnou do Abysu!” hřímal nezlomný válečník.

Wulfgar ho skoro neviděl, čouhala mu ven jen ruka se sekerou mávající marně edivým závojem.

Wulfgarův kůň se na místě zapřel a přes vechnu snahu odmítl hnout se k nepřirozené bestii blí. Wulfgar skočil ze sedla, prorazil mrakem, ne se duch zformoval, a jeho rychlost je oba vynesla na druhou stranu mlnaté pokrývky. Odkulili se stranou a ohlédli se, jen aby zjistili, e duch opět zmizel.

Bruenorovi těce padala víčka, kůi měl zsinale promodralou a poprvé v ivotě jeho neporazitelný duch nenael ádné bojové východisko. I Wulfgar pocítil smrtelný dotek v běhu duchem, ale byl stále víc ne havý pustit se s tou věcí do druhého kola.

“Nemůem s tím bojovat!” jektal Bruenor sevřenými zuby.

“Je tady pro úder, ale kdy udeříme, zmizí!”

Wulfgar zavrtěl hlavou. “Musí být nějaký způsob! Ale kladivo nemůe zničit kouř!”

Guenhwyvar byl po boku svého pána, hledaje Nemesis, která ho ohroovala.

Drizzt chápal, co se kočka chystá provést. “Ne!” rozkázal. “Ne zde!” Drovovi blesklo myslí, co pardál provedl před několika měsíci.: aby zachránil Regise z padající věe, vzal ho na cestu skrz roviny existence. Drizzt se chytil panterova černého koichu.

“Vezmi mě do sídla duchů,” ádal jej. “Na jeho vlastní rovinu, kde mé zbraně mohou hluboce seknout do jeho hmotného bytí.”

Duch se zjevil, jak Drizzt s kočkou mizeli v jejich vlastním oblaku.

“Pořád ho mla!” radil Bruenor mladíkovi. “Dr jej v kouřovým stavu, take tě nedostane!”

“Drizzt a kočka jsou pryč!” vyjekl Wulfgar.

“Jsou na rovině duchů,” řekl trpaslík.

Drizztovi to chvilku trvalo, aby nael, kde se nachází. Ocitl se v oblasti odliných realit, v rozměrech, kde vechno, i jeho černá kůe, zeedlo. Předměty se daly rozeznat jen tenoučkým nádechem černi, je je rámovala. Vnímání hloubky bylo k ničemu, nebo zde nebyly ádné odstíny a ádný zdroj světla, který by ho vedl. Pod sebou necítil nic, nic hmatatelného - ani nepoznal, kde je nahoře a dole. Tyto pojmy zde zřejmě neplatily.

Rozeznal pohyblivý obrys Pegase, jak skákal mezi rovinami, nikdy nebyl na tom místě či na onom. Zkusil se k němu přiblíit a shledal, e pohyb je činem mysli - jeho tělo automaticky následovalo povely vůle. Před proměnlivým obrysem se zastavil s magickým scimitarem zvednutým k seku, jakmile se cíl zplna objeví.

Vtom se Pegasův obrys ucelil a Drizzt vnořil čepel do černého rámce jeho tvaru. Linie se posunula, prohnula, obrys scimitaru se chvěl, nebo tady i ocel měla jiné vlastnosti. Ocel se ukázala být silnějí - scimitaru se vrátilo zahnuté ostří a probodlo duchovu linii. Celá eď kolem zazněla,jako by drovův sek poruil rovnováhu roviny. Obrys Pegase se otřásl bolestí.

Wulfgar spatřil nadýmání mraku, jen se téměř zformoval do duchova zjevu. “Drizzt se s ním utkal na jeho vlastním území!” křikl k Bruenorovi.

“Tak se nachystej!” odpověděl trpaslík dychtivě, ač jeho podíl na bitvě u skončil. “Moná se mu povede přenést ti ho sem aspoň na chvilku, abys ho mohl bácnout!” Bruenor si tiskl zkříené ruce do podpadí, snail se vytlačit smrtelný chlad z kostí a odklopýtal k nehybnému půlčíkovi.

Duch se obrátil na Drizzta a scimitary vystřelily vpřed. Guenhwyvar skočil a obrovské drápy se zaaly do černého obrysu jeho nepřítele. Pegas se obrátil - na své rovině neměl proti sokovi ádnou výhodu, jediné útočitě bylo v materiálním světě.

Kde čekal Wulfgar.

Sotva mrak nabyl svůj tvar, buil do něj Aegisův tesák. Na zlomek vteřiny bylo cítit, e uhodil do pevné masy, a Wulfgar věděl, e ho zasáhl. Mlnatý oblak se před ním vypařil.

Duch byl opět s Drizztem a panterem, opět čelil neúnavným bodancům a tlapám. Přesunul se zpátky a Wulfgar jej napadl. Bez monosti jakéhokoliv úniku byl mezi nimi v pasti, byt na obou rovinách. Pokadé, kdy se před Drizztem zhmotnil, jeho obrys byl tenčí, méně odolný. A pokadé, kdy se objevil před Wulfgarem, byl hmatatelnějí. Přátelé vyhráli a Drizzt s uspokojením viděl, e Pegasova podstata vyklouzla z materiálního tvaru a zmizela v edi.

“Vezmi mě domů,” poádal utahaný drov Guenhwyvara a v přítím okamiku byl na poli vedle Bruenora a Regise.

“Přeije to,” prohlásil sue trpaslík na tázavý pohled. “Hádám, e upadl do bezvědomí. Neumírá.”

Nedaleko dřepěl Wulfgar nad zlomeným, pokrouceným tvarem, chyceným někde v půli proměny mezi muem a zvířetem. “Je to Torlin, syn Jereka.” Mladík zvedl hlavu k barbarskému táboru. “Způsobil to Valric. Má na rukou Torlinovu krev!”

“Co kdy to Torlin sám chtěl?” namítl Drizzt.

“Nikdy!” prohlásil Wulfgar s jistotou. “Při zápasu mé oči zíraly na čest. Byl to válečník. Nikdy by tohle nedovolil!”

Zohavené pozůstatky ukazovaly hrůzy zaklínání. Ve zmrzlé póze smrti si Torlinův obličej uchoval polovinu muských rysů a polovinu koňského ducha.

“Byl synem náčelníka,” dodal mladík. “Nemohl odmítnout amanův rozkaz.”

“Musel mít velkou kurá, e přijal rakových osud,” řekl Drizzt.

“Syn náčelníka?” bručel trpaslík. “Vypadá to, e za sebou necháváme samý nepřátele! Budou se snait, aby nám to obpaliti.”

“A já taky!” zvolal Wulfgar. “Ty mě dluí jeho krev, Valric Vysoké Oko!” Jeho hlas se vracel ozvěnou ze skal. Podíval se na své přátele s tvářemi planoucími hněvem a zachmuřeně prohlásil: “Pomstím se za Torlinovo zneuctění!”

Bruenor souhlasně kývl, byl rád, e tak lpěl na morálních principech.

“Je to čestný úkol,” Drizzt mávl mečem k východu, k Dlouhému Sedlu, jejich přítí zastávce. “Musí počkat na jindy.”

7

Dýka a kurýr

Entreri stál zády k nízkému ohni na kopci několik mil od Luskanu. Regis s přáteli odpočívali právě na tomto místě, ne odeli do Města Plachet a zabijákův oheň vskutku plál v tomté ohniti. Nebyla to ádná náhoda. Entreri přesně napodobil kadý pohyb malé skupiny od chvíle, kdy za Páteří světa zachytil její stopu. Postupoval jako oni a sledoval jejich pochod, aby lépe rozuměl jejich činům.

Nyní nepohlíel k městu jako parta před ním, nezkoumal hradby a brány. Několik ohňů vyskočilo v noci na severu, na zpáteční cestě k Desetiměstí. Neobjevily se za ním poprvé a zabiják měl dojem, e i on je sledován. Zmírnil tempo rychlé jízdy. Ne si přátelé vyřídí v Luskanu své záleitosti, snadno je doene. A ne se soustředí na polapení půlčíka, chtěl mít zajitěná záda - dokonce po sobě zanechával známky svého průchodu, jen aby pronásledovatele přilákal blí.

Rozkopal uhlíky a vyhoupl se zpátky do sedla s rozhodnutím e je lepí postavit se tváří v tvář meči ne skončit s dýkou v zádech.

Sebejistě vyjel do noci. toto byl jeho čas, kdy kadý stín mu skýtal výhodu, jemu, který ve stínech il.

Půlnoc nebyla daleko, kdy koně uvázal nedaleko ohňů, a zbytek doel pěky. Zjistil,e je to obchodní karavana - v tuto dobu jich bylo na luskanské silnici hodně. Ponoukal ho vak pocit nebezpečí. jeho instinkt vybrousily dlouhé roky zkueností a přeil, protoe jej nikdy nepřehlíel.

Hledal nejsnadnějí přístup do kruhu vozů.Obchodníci na obvody tábora rozestavovali hodně hlídek a i taní koně byli problémem, nebo byli uvázaní blízko svých vozků.

Nechtěl promarnit jízdu - kdy u je tady, zjistí, kdo a proč za ním jede. Po břichu se proplazil k okraji a začal tábor zkoumat. Tak tie se protáhl kolem dvou stráných hrajících kostky, e by ho neslyelo ani bystré ucho. Proklouzl pod dvěma koňmi, sklopili sice ui dozadu, ale nevydali ani hlásku.

Obeel u půl tábora. Byl takřka přesvědčený, e je to obyčejná obchodní karavana, a chystal se k odchodu, kdy zaslechl povědomý enský hlas.

Entreri ztuhl, jeho majitelku znal.

“Jo, tamhle,” odpověděl mu.

Entreri se protáhl mezi dvěma vozy a vykoukl. Oba stáli nedaleko za sousedním vozem a dívali se směrem k jeho ohniti. Byli vystrojení na boj, eně se po boku houpal meč.

Podcenil jsem tě, přemýlel Entreri s očima na Catti. Sáhl po dýce. Ten omyl se nebude opakovat. Nízko přidřepl a hledal cestu k cíli.

“Jste hodný. Dopravil jste mne sem opravdu rychle. Jsem vaí dlunicí, stejně jako Bruenor a Regis.”

“Řekněte mi tedy,” naléhal mu, “proč ten chvat?”

Catti zápasila se vzpomínkami na zabijáka. Dosud se s tím hrůzným setkáním nevyrovnala - a nevyrovná, dokud nepomstí vradu svých dvou trpasličích přátel. Sevřela rty a mlčela.

“Jak si přejete,” ustoupil mu. “Nepochybujeme, e máte ke spěchu důvod. Jestli to vypadá, e strkáme nos do vaich záleitostí, je to jen proto, e vám chceme pomoct.”)

Catti se na něj vděčně usmála. Řekl jí, co chtěl, a teď oba stáli a tie hleděli do tmy.

Tichý byl také příchod smrti.

Entreri proklouzl pod vozem a náhle se mezi nimi vztyčil, pae nataené k oběma. Stiskl dívce hrdlo, aby nemohla vykřiknout, a mue utiil dýkou navdy.

Catti pohlédla přes ířku jeho ramen na strnulou tvář svého společníka a nechápala, proč nekřičí, kdy má ústa volná.

Zabiják se pohnul trochu dozadu a pochopila. Pouze zdobná rukoje dýky byla viditelná, kří zábrany leel přímo pod muovou bradou. Tenké ostří si nalo cestu do jeho mozku, ani si vůbec uvědomil nebezpečí.

Entreri uchopil rukoje zbraně, sloil jím svou obě nehlučně na zem, pak ji vytrhl.

A hrůza z Entreriho enu zase ochrnula. Měla by se vyprostit a zalarmovat tábor, i kdy by ji určitě zabil. Nebo sáhnout po meči a alespoň se pokusit o obranu. Bezmocně vak pozorovala, jak jí z pasu vytáhl její vlastní dýku a vrazil ji do muovy rány. Vzal jí meč a postrčil ji dolů pod vůz a za obvod tábora.

Proč něco neudělám? ptala se sama sebe znovu a znovu, nebo zabiják si byl tak jistý jejím okem, e ji ani nedrel, kdy odcházeli hlouběji do noci. Musela si připustit - a on to věděl té - e se svého ivota nevzdá tak snadno.

Konečně byli v bezpečné vzdálenosti. Otočil ji tváří k sobě - a dýce. “Sleduje mě,” smál se. “Co tím chce docílit?”

Neodpověděla, ale cítila, e se jí síla pomalu vrací.

Entrerimu to neulo. “Jestli začne křičet, zabiju tě,” prohlásil sue. “Dávám ti své slovo, e pak se vrátím k obchodníkům a zabiju je také.”

Věřila mu.

“Jezdívám s obchodníky často,” lhala mu rozechvěle. “Jsem ve slubách Desetiměstí, je to jedna z mých povinností.

Entreri se dobře bavil. Potom zamyleně hleděl do dálky, rysy mu zváněly.

“Moná mi hraje do ruky.” V mysle se mu utvářel plán.

Catti ho napjatě pozorovala, obávala se, e její výpravy vyuije, aby jejím přátelům ublíil.

“Nezabiju tě - zatím. A najdeme půlčíka, jeho přátelé ho nebudou moct bránit. Kvůli tobě.”

“Nebudu ti pomáhat!” odsekla. “Nikdy!”

“Přesně tak,” syčel Entreri. “Nebude dělat nic. Ne s ostřím na hrdle,” zvedl dýku k jejímu krku v morbidním potěení, “krábajícím tvou hladkou kůi. Ví, statečné děvče, a svůj byznys skončím, zmizím, a ty zůstane se svou vinou a hanbou. Bude se zodpovídat obchodníkům - budou věřit, e ty jsi zabila svého společníka!”

Entreri popravdě nevěřil, e jeho prostý trik s dívčiným noem by obchodníky oklamal. Byla to pouze psychologická taktika, kterou jí chtěl do zmatku pocitů naočkovat strach a pochyby.

Catti na sobě nedala znát ádné pohnutí. Ne, řekla si, nebude to tak, jak si myslí.

Hluboko v nitru uvaovala, jestli její rozhodnutí není jen zástěrkou děsu - úzkostné jistoty, e ji opět spoutá hrůzou jeho přítomnosti, e děj se odehraje přesně tak, jak předpověděl.

Jierdan nael tábořitě bez obtíí. Dendybar s pomocí kouzla záhadného jezdce sledoval, co vyjel z hor, a navedl vojáka do správného směru.

Napjatý, s taseným mečem, se rozhlíel kolem. Místo bylo oputěné před velice krátkou dobou, stále cítil teplo havého popela. Nízko se skrčil, aby jeho silueta nebyla vidět proti obzoru a plíil se k věcem leícím pár kroků od ohnitě.

Entreri se vracel k tábořiti opatrně, jeho skromný majetek mohl přivábit návtěvníky. Svázanou dívku s roubíkem měl v sedle před sebou. Hnusila se sama sobě, e její děs ji poutal silněji ne jeho provazy.

Obezřetný zabiják ani nepotřeboval vstoupit do tábora, aby poznal, e tam někdo je. Sklouzl ze sedla, stáhl Catti dolů a přivázal konec provazu koni k zadní noze. “Hřebec je nervózní,” varoval ji s chmurným potěením. “Jestli sebou bude házet, ukope tě k smrti.”

Potom zmizel, rozplynul se v noci, jako kdyby byl její součástí.

Jierdan pustil batoh na zem. Byl rozmrzelý, obsah byl jen obvyklou cestovní výbavou, o majiteli nic neprozradil. Voják byl veterán, prodělal mnoho taení a stokrát přemohl orka i mue, ale teď byl nervózní - ten jezdec v sobě skrýval smrtelné nebezpečí. Mu, který měl takovou kurá, e se sám pustil na brutální cestu z Planiny ledového větru do Luskanu, nebyl v boji ádným zelenáčem.

Jierdan se lekl, ale nijak ho nepřekvapilo, kdy ho vzadu na íji ve zranitelném důlku pod lebkou zastudil hrot zbraně.

Nehnul se, ani nepromluvil ve víře, e se jezdec zeptá po nějakém vysvětlení, ne nalehne na ostří.

Entreri si viml, e jeho zavazadlo prolo prohlídkou a e mu nosí koeinovou uniformu - není tedy zlodějem. “Jsme za hranicemi města,” dýka se nehnula, “co tedy luskanský voják pohledává v mém tábořiti?”

“Jsem Jierdan ze severní brány. Přiel jsem, abych se setkal s jezdcem z Desetiměstí.”

“Kterým jezdcem?”

“S vámi.”

Entreriho odpověď nepříjemně zaskočila. Kdo vojáka poslal? A jak mohl vědět, kde ho hledat? Prvně myslel na půlčíka a jeho kamarády. Moná e Regis poádal někoho z gardy o pomoc. Entreri dýku uloil, vdycky ji mohl včas tasit a odrazit jakýkoli útok.

I Jierdan pochopil sebedůvěru, je se skrývala za tímto klidným gestem, a ani ho nenapadlo, e by tohoto mue mohl ohrozit. “Můj pán si ádá vai přítomnost,” řekl s mylenkou, e bude moudřejí mu podat vysvětlení. “Schůzka by měla být prospěná oběma stranám.”

“Vá pán?”

“Má vysoké postavení,” dodával voják. “Doslechl se o vaem příchodu a věří, e by vám mohl pomoct.”

“Co ví o mých záleitostech?” těkl Entreri hněvivě, e si někdo troufl ho sledovat. Na druhé straně se mu ulevilo - zájem mocností města mnohé naznačil a vyloučil předpoklad, e za tím vězí Regis.

Jierdan pokrčil rameny. “Jsem pouze jeho kurýr. I já bych vám mohl pomoci. U brány.”

“Čert vem bránu,” zavrčel Entreri. “Dostanu se snadno přes zdi. Stejně je to přímějí cesta k místům, která hledám.”

“Znám ta místa i lidi, co je kontrolují.”

Nů se opět objevil, zastavil se před vojákovým hrdlem. “Moc toho víte, ale málo vysvětlujete. Hrajete nebezpečnou hru, vojáku z Luskanu.”

Jierdan ani nemrkl. “Před pěti dny přili do města čtyři Hrdinové z Desetiměstí: trpaslík, půlčík, barbar a tmavý elf.” Ani Artemis Entreri neovládl své vzruení, e jeho předpoklad je správný, a Jierdan si jej povimnul. “Nevím přesně, ale znám čtvr, kde se skrývají. Máte zájem?”

Nů zmizel v pochvě. “Počkejte tady. Přivedu někoho kdo půjde s námi.”

“Můj pán tvrdil, e jedete sám,” namítl Jierdan.

Muův zlý úklebek prolehl vojákovou páteří. “Získal jsem ji,” odvětil studeně. “Je moje a to je ve, co potřebujete vědět.”

Jierdan u nenaléhal. Slyitelně si oddechl, kdy mu zmizel z dohledu.

Catti vjíděla do Luskanu volná, Entreri ji ovládal pevněji ne jakákoli pouta. Na poli ji vyzvedl s jasným varováním. “Jeden hloupý pohyb, a jsi mrtvá. Bude umírat s vědomím, e si to Bruenor karedě odskáče.”

Zabiják o ní vojákovi nic neřekla ten se neptal, ač její krása vzbudila jeho zájem. Dendybar se odpovědi stejně dozví.

Během dopoledne proli branou pod podezřívavým okem Denního stráce Severní Brány. Úplatek stál Jierdan týdenní mzdu a tvalo ho, e večer bude muset klopit jetě za průchod děvčete, co nebylo ve společné úmluvě. Získá-li si Dendybarovu přízeň, ztráta peněz se mu i tak vyplatí.

Jak nařizoval městský řád, koně nechali ve stájích přímo v hradební zdi a Jierdan je vedl spletí ulic kolem ospalých stánkařů, kteří tu byli u před úsvitem, a čilých obchodníků.

Po hodinové chůzi zabijáka nepřekvapilo, kdy veli do dlouhého jedlového lesíka a vynořili se z jeho stínu před Věí kouzelných věd. Tuil, e Jierdan je s tímto místem ve spojení.

“Kdo je vá pán?” otázal se hrubě.

Voják se uchechtl, blízkost Věe mu posílila nervy. “Brzo se s ním setkáte.”

“Chci to vědět hned,” zavrčel Entreri, “nebo nae setkání zruím. Jsem ve městě, vojáku, a vai asistenci u nepotřebuji.”

“Mohu stráím poručit,a by vás vyhodily,” střelil zpátky. “I něco horího!”

Jene Entreri měl poslední slovo. “Nikdy nenajdou zbytky vaeho těla,” slíbil mu sue. Při chladné jistotě jeho hlasu voják zesinal.

Catti výměnu slov pozorně sledovala, viděla vojákovu reakci a uvaovala, jestli by nějak nemohla vyuít nedůvěřivých povah svých věznitelů.

“Slouím Dendybarovi Poďobanci, Mistrovi Severní Věe,” prohlásil Jierdan, čerpaje sílu z pánova jména.

Entreri to jméno znal. O Věi se ukalo po celém městě i okolí a Dendybarovo jméno se často opakovalo, říkalo se o něm, e ve Věi usiluje o získání vlivu, a eptalo se o temné, záhadné stránce mue, který ho nechal dělat, co si usmyslel. Byl to nebezpečný, ale moná i mocný spojenec. “Tak mě k němu zaveď,” řekl Jierdanovi. “A zjistíme, máme-li byznys, či nikoli.”

Sydney čekala, aby je provedla bluditěm Věe. Nepředstavila se, ani od nich neádala jména a vedla je točitými průchody, chodbami a tajnými dveřmi do přijímací haly Dendybarova sídla. Čaroděj je očekával ve velkém stylu oděn v krásném hávu a se skvěle prostřeným stolem.

“Buďte zdráv, jezdče,” řekl Dendybar po krátké nepříjemné pauze, kdy se obě strany odhadovaly. “Jsem Dendybar Poďobanec, jak u jistě víte. Budete vy a vae krásná společnice sdílet můj stůl?”

Jeho skřípavý hlas drásal Cattiny nervy, a ačkoliv od večeře nic nejedla, neměla chu přijmout jeho pohostinnost.

Entreri ji postrčil dopředu. “Jez,” poručil.

Věděla, e vrah zkouí ji i čaroděje. Chtěla ho sama trochu ozkouet. “Ne!” řekla, hledíc mu přímo do očí.

Hřbetem ruky ji srazil na podlahu. Jierdan a Sydney se reflexivně pohnuli, Dendybar vak nereagoval, a tak zůstali stát u dveří. Catti od vraha odstoupila a bojovně se přikrčila.

Dendybar se usmál. “Tím jste odpověděl na mé otázky týkající se dívky,” řekl s pobaveným úsměvem. “Slouí nějakému účelu?”

“Mám své důvody,” bylo ve, co Entreri odpověděl.

“Ovem. Mohl bych slyet vae jméno?”

Výraz zabijákova obličeje se nezměnil.

“Vím, e hledáte čtyři osoby z Desetiměstí,” pokračoval čaroděj. Nijak se svým zájmem netajil. “Hledám je také, ovem z jiných důvodů.”

“O mých úmyslech nic nevíte,” odsekl vrah.

“Ani nechci,” smál se křehký mu. “Můeme si navzájem pomoct, abychom oba dosáhli svého. Ostatní mne nezajímá.”

“Neádám o vai pomoc.”

Dendybar se srdečně smál. “Víte, jezdče, ti čtyři představují mocnou sílu. Podceňujete je.”

“Snad. Ptal jste se mne na mé úmysly a neprozradil jste nic z vaich. Proč se Vě stará o čtyři chlapíky z Desetiměstí?”

“Správná otázka. Ale s odpovědí počkám, a se dohodneme.”

“Napětím nebudu moct spát,” al Enrteri.

Čaroděj se dobře bavil. “Ne tohle skončí, moná změníte názor.Zatím vám nabídnu znamení dobré vůle. Ti čtyři jsou ve městě, v přístavní čtvrti. měli se ubytovat v Palai. Znáte to tam?”

Entreri se zájmem přikývl.

“Ztratili se někde tady, v okolní čtvrti,” vysvětlil Dendybar a střelil pohledem po vojákovi, který stísněně přelápl.

“Kolik za tuto informaci ádáte?”

“Nic,” řekl krátce čaroděj. “Pomáhám sám sobě. Vy dostanete, co chcete, a mně zůstane, po čem touím.”

Entreriho rty se zvlnily, pochopil, e Dendybar ho chce pouít jako honicího psa, aby vyčenichal kořist.

“Moje asistentka vás doprovodí ke dveřím.” Dendybar pokynul Sydney.

Entreri se obrátil k odchodu a stanul s očima na Jierdanovi.

“Neple se mi do cesty, vojáku,” varoval ho. “Supi erou, a se kočka nasytí!”

Kdy odeli, Jierdan vybouchl. “A mne dovede k drovovi, dostanu jeho hlavu.”

“Od tohohle se drte dál,” doporučil mu čaroděj.

Voják na něho nechápavě hleděl. “Jistě chcete, aby byl pod dozorem.”

“Jistě. To obstará Sydney, ne vy. Přestaňte se rozčilovat. Zachraňuji vám ivot. Jste hrdý a právem. Ale tento je daleko nad vae monosti, příteli. Neznám člověka, který by se mu vyrovnal - jeho ostří vás dostane dřív, ne si uvědomíte, e je u vás.”

Entreri vedl mlčky Catti od Věe, potichu si přehrával a zkoumal kadé slovo rozmluvy, nebo věděl, e to nebylo naposled, co viděl Dendybar a jeho kohortu.

Catti byla za ticho vděčná, byla ponořená do svých úvah.Proč se tak mocný čaroděj zajímá o Bruenora a jeho doprovod? Mstí se za Akara Kessella, íleného kouzelníka, kterého její přátelé vloni na podzim pomáhali porazit? Ohlédla se po rozvětvené budově a po zabijákovi po jejím boku, uaslá a poděená pozorností, kterou k sobě přilákali.

Nahlíela do vlastního srdce, oivovala svého ducha a odvahu. Její přátelé ji budou potřebovat, ne tahle záhada skončí. Nesmí je zklamat.

8

Zkáza nízko letících ptáků

Pozdě odpoledne se společníci vymotali ze zákrutů a proláklin skalisek a vydechli úlevou. Po boji s Pegasem ztratili spoustu času chytáním koní a nejvíc je potrápil půlčíkův poník, který se splail hned na začátku a Regise shodil. Zatím se na něm nedalo jet, byl příli poplaený a půlčík stejně nebyl ve stavu, aby se udrel v sedle. Drizzt trval na svém, e musí najít oba koně i poníky, připomínaje přátelům odpovědnost vůči farmářům a neférové podmínky, za jakých je získali.

Regis teď seděl před Wulfgarem na hřebci. Jeli v čele s poníkem na provazu a Drizzt s Bruenorem hlídal záda. Wulfgarovy mocné pae půlčíka něně přidrovaly, aby se mohl zotavit spánkem.

“Dr zapadající slunce v zádech,” křikl drov dopředu.

Wulfgar zvolal, e rozuměl, a podíval se za sebe, aby si ověřil směr.

“Kručibřich by v celých Říích nenael bezpečnějí místo,” bručel trpaslík.

Drizzt se rozzářil. “Ten chlapec je ohromný.”

“Jo,” souhlasil radostně Bruenor. “Někdy přemejlím, jak dlouho mu tak budu moct říkat! Elfe, tos měl vidět tu palubu, ten Pala,” řehnil se. “Ani náklad pirátů, který neviděli rok a den nic ne moře, by ji nedokázali tak roztřískat!”

“Kdy jsme opoutěli tvé údolí, bál jsem se, jestli je Wulfgar připravený pro společnost irého světa. Teď se bojím, e svět není připravený na něho. Můe být na něho hrdý.”

“Tys do něj vloil stejně tolik, co já,” podotkl Bruenor měkce. “Elfe, je to můj chlapec tak jistě, jako kdybych ho zplodil já sám. Tam na tom poli vzadu ani nepomyslil na strach. Nikdy jsem v člověku neviděl tolik odvahy, jako kdys zmizel do jiný roviny. Řeknu ti! Von čekal - von doufal, e se ta zatracená potvora vrátí, aby se po ním moh pořádně rozmáchnout a pomstít utrpení, který způsobila půlčíkovi a mně.”

Drizzta potěila ta krátká chvilka trpaslíkova dojetí. Neodhodil svou tvrdou skořápku často, snad jen několikrát, kdy spolu seděli na jeho výstupku na Kelvinově mohyle a vzpomínal na Síň mitrilu a na své mládí.

“Jo, jsem na něho pynej,” dodal po chvíli. “A s překvapením zjiuju, e věřím jeho úsudku a jsem ochotnej se jím řídit.”

Drizzt s ním souhlasil. Dospěl ke stejnému závěru vloni na podzim, kdy Wulfgar sjednotil národy Planiny ledového větru - lidi stejně jako barbary - ke společné obraně proti tuhé, nelítostné zimě.

Obával se jen jedné věci, aby se mladý válečník nezapletl do situací, jako byla ta v Luskanu, nebo mnoho z nejlepích lidí v Říích těce doplatilo na své první setkání s cechy a sítěmi městských podsvětí. Tam by chlapcův soucit a pevný kód cti mohly být vyuity proti němu.

Ale při cestování divočinou by nenael spolehlivějího, věrnějího kamaráda.

Toho dne se ani v noci nesetkali s ádnými problémy a přítí ráno dojeli k hlavní silnici, obchodní cestě z Hlubiny do Mirabaru, je míjela Dlouhé Sedlo. Jak Drizzt předpokládal, krajina byla jednotvárná, ale protoe se řídili jeho plánem, zamířili s jistotou na jih.

Regis vypadal mnohem lépe a těil se, a dojedou do Dlouhého Sedla. On jediný z nich se seznámil s kouzelnickou rodinou Harpellů a touil zase vidět jejich prazvlátní a často pobuřující místo.

Jeho vzruené drmolení jen zvyovalo Wulfgarův neklid, nebo barbaři temné umění z due nenávidí. Čaroději pohrdají, pokládají je za zbabělce a ďábelské podvodníky.

“Jak dlouho u nich zůstaneme?” zeptal se Bruenora a Drizzta, kteří teď jeli na iroké cestě vedle sebe.

“A dostaneme nějaké odpovědi,” řekl trpaslík. “Nebo a vymyslíme lepí místo, odkud začít.” Wulfgara tím moc neupokojil.

Zanedlouho míjeli osamělé statky. Sledovaly je zvědavé zraky muů na polích, kteří se opřeli o hrábě a motyky, aby si partu řádně prohlédli. Později je na silnici zastavili hraničáři, představující venkovské hlídky městské oblasti.

“Buďte zdrávi, cestovatelé,” oslovil je jeden z nich zdvořile.

“Můete nám říct, kam máte namířeno?”

“To můeme…,“začal Bruenor. Drizzt zvedl ruku a zavčas ho přeruil.

“Jedeme navtívit Harpellovy,” řekl Regis. “Ná cíl není ve vaem městě, potřebujeme vak moudrou radu jejich rodiny.”

“Dobře,” odvětil hraničář. “Jejich zámek je na kopci pár mil odtud před územím Dlouhého Sedla.” Viml si drova a zarazil se. “Jestli si přejete, můeme vás tam doprovodit,” nabídl jim a odkalal si, aby zakryl své vejrání na černého elfa.

“Není třeba,” ozval se Drizzt. “Ujiuji vás, e si najdeme cestu sami. Přicházíme v dobrém, nemíníme nikomu kodit.”

“Nu dobrá.” Hlídka jim ustoupila z cesty a nechala je projet.

“Neopoutějte vak silnici,” volal jetě za nimi. “Farmáře to zneklidňuje, kdy se jim někdo toulá kolem jejich polí.”

“ijí tu hodní lidé,” vykládal Regis cestou, “a věří svým čarodějům.”

“Hodní, ale obezřetní,” podotkl Drizzt a mávl ke vzdálenému poli, kde se na pozadí lesa nejasně rýsovala silueta mue na koni. ““Jsme pod dohledem.”

“Ale nevotravujou nás,” řekl Bruenor. “A to je víc, ne co můu říct vo jinejch místech!”

Zámek Tivy zabíral úzký pahorek a pynil se třemi stavbami. Dvě z nich připomínaly hospodářská stavení. Ale ta třetí! Bylo to něco, co nikdy v ivotě neviděli a asi ani neuvidí. Zdi se v ostrých úhlech lomily kadých pár stop, tvoříce niky uvnitř nik a z mnohoúhelných střech vyrůstaly tucty a tucty věí a věiček a ani dvě nebyly stejné. Z této strany mohli obdivovat tisíce oken, některá velká, jiná úzká jako íp.

Nedal se tu najít ádný jednotící architektonický plán nebo sty. Zámek Harpellů byl výtvor nezávislých pokusů a nápadů kouzelnické tvořivosti. Ale v celém tom chaosu byla vskutku krása a smysl pro svobodu vyjádření. Popírala význam slova budova budila pocit pohody a uvítání.

Pahorek byl obehnán plotem a čtyři přátelé se k němu zvědavě blíili. Nebyla v něm ádná brána, jen otevřený prostor a za ním cesta pokračovala. Uvnitř plotu seděl na nízké stolici tlustý vousatý mu v karmínovém hávu a tupě zíral do nebes.

Jejich příjezd ho vylekal. “Kdo jste a co tu chcete?” bafl hrubě rozhněván, e ho vyruili z meditace.

“Jsme unavení poutníci,” řekl mu Regis. “Hledáme moudrost proslulých Harpellů.”

Na mue to neučinilo ádný dojem. “A?” pobízel.

Regis se bezmocně ohlédl po Bruenorovi a Drizztovi - odpovědí bylo pokrčení ramen. Nerozuměli, co po nich ádá. Bruenor netrpělivě pobídl poníka, kdy se k nim přioural dalí ohávovaný mu.

Prohodil k tlustému mágovi pár tichých slov a obrátil se ke čtveřici. “Buďte pozdraveni. Omluvte chudáčka Regwelda…” poklepal sedícího mága po ramene - “pustil se do řady pokusů a nemá s nimi těstí - no, ne, e by nakonec nevyly. Ale bude to chvilku trvat.

Regweld je dobrý kouzelník,” pokračoval a opět poklepal rameno. “Jeho nápad zkříení koně a áby má určitě budoucnost. I kdy to vybuchlo. Nu co, alchymická dílna se dá obnovit!”

Přátelé mlčky seděli na koních a uasle naslouchali nesouvislé samomluvě. “Jen pomyslete na ty nesmírné výhody při překračování hlubokých řek!” volal mu nadeně. “To vak počká. Jsem Harkle. Jak vám mohu být nápomocen?”

“Harkle Harpell?” pitl Regis. Mu se uklonil.

“Jsem Bruenor z Desetiměstí,” představil se trpaslík, a mu konečně slouil hlas. “Mí přátelé a já jsme urazili stovky mil, abychom se poradili s čaroději Dlouhého Sedla…” Viděl, e Harkle ho vůbec neposlouchá, zcela upoután drovem. Drizzt schválně shodil kapuci, aby mohl posoudit reakci pověstně vzdělaných zdejích lidí. Hraničář vzadu na silnici byl překvapený, ale klidný, nepobouřený a Drizzt se chtěl dozvědět, jestli město se k němu zachová tolerantně.

“Fantastické,” mumlal si Harkle. “Zcela neuvěřitelné!” I Regweld si teď viml černého elfa a poprvé od jejich příjezdu projevil zájem.

“Bude nám dovoleno vstoupit?” otázal se drov svým jemným hlasem.

“Och ano, jistě, vstupte, prosím,” drmolil Harkle, pokoueje se neúspěně zamaskovat své vzruení a dodret etiketu.

Wulfgar pobídl koně.

“Ne takhle,” vyhrkl hostitel. “Ne po cestě. Ovem, ona to ani není ve skutečnosti cesta. Či snad je, ale nedá se projet.”

Wulfgar podráděně strhl otěe. “Tak dost té blázniviny, čaroději!” hněvně odsekával. Roky nedůvěry v kouzelnické praktiky vyvřely na povrch. “Tak můeme vstoupit, nebo ne?”

“Ujiuji vás, e nemíním ádné bláznovství,” omlouval se kvapně Harkle, chtěje udret přátelské ovzduí. Regweld se vloil. “Je to jeden z těch…,” pronesl obviňovacím tónem, vstávaje ze stolice.

Wulfgar po něm lehl okem.

“Barbarský válečník,” Regweld dodal, “vycvičený, aby nenáviděl vechno, čemu nerozumí. No, válečníku,jen sundej to velké kladivo.”

Wulfgar si uvědomil svůj nesmyslný výbuch a váhavě se ohlíel po přátelské podpoře. Za nic nechtěl zkazit Bruenorovy plány svou úzkoprsostí.

“Tak začni!” trval na svém tlustý mág a postavil se doprostřed cesty. “Uchop to kladivo a hoď je po mně. A se tvé srdce uspokojí, e odkrylo čarodějovo bláznovství! A přitom jednoho srazilo!” Ukázal si na bradu. “Akorát semhle!”

“Regwelde!” vzdychl Harkle káravě. “Prosím vás, válečníku, vyhovte mu! Přineste úsměv do jeho chmur.”

Wulfgar se znovu podíval po přátelích, ale ani teď mu nedokázali poradit. Regweld mu to vyřeil sám.

“Bastardský sinu pitomého soba!”

Aegisův tesák byl venku a vířil vzduchem, ne mág dokončil čtvrtinu uráky a mířil přímo na bradu. Regweld neuhnul, a právě ne kladivo mohlo překříit čáru plotu, narazilo do něčeho neviditelného, hmotného jako kámen. Průhledná stěna zazvonila jako obřadní gong, otřásala se, vlny se valily podél a ohromeným divákům se vyjevila pouze ve zkreslení tvarů v pozadí. Teprve teď postřehli, e plot nebyl vlastně plotem, e to byla jen malba na průhledné stěně. Aegisův tesák spadl do prachu, jako by se vyčerpal ze vech sil, a trvalu dlouho, ne se objevil v maldíkově dlani.

Regweldův smích zněl víc vítězstvím ne humorem a Harkle bezmocně zvedl rameno. “Za tvou zábavu vdycky platí druzí,” nadával. “Neměl jsi právo to udělat.”

“Ta lekce mu pomohla,” bránil se Regweld. “Pro bojovníka je pokora také cenným přínosem.”

Regis tiskl zuby k sobě, jak dlouho to dokázal vydret. Celou tu dobu o neviditelné zdi věděl a teď jeho řehot vybuchl. Ani Drizzt s Bruenorem se neudreli, a nakonec se rozesmál i Wulfgar, kdy se probral z ohromení.

Harkle přestal nadávat a přidal se k nim také. “Prosím vás, pojďte konečně dovnitř. Ten třetí sloup je skutečný, tam najdete vchod. Napřed sesedněte a odsedlejte vae koně.”

Wulfgarovi podezření znovu zúilo oči. “Prosím o vysvětlení,” ádal Harkla.

“Udělej to!” pitl Regis, “nebo se dočká větího překvapení, ne bylo to poslední.”

Drizzt a Bruenor zvědavě sklouzli ze sedel, jim pohostinný Harkle nenaháněl strach. Wulfgar rozhodil rozpačitě pae a poslechl. hřebce odstrojil a s Regisovým poníkem vedl zvířata za ostatními. Regis bránu nael a otevřel ji dokořán. Veli a byli náhle oslepeni záblesky prudkého světla.

Kdy se jim zrak vyjasnil, zjistili, e koně a poníci se zmenili do velikosti koček!

“Co je to?” vyhrkl Bruenor, ale Regis se opět chichotal a Harkle dělal, jako by se nestalo nic nezvyklého.

“Zvedněte je a pojďme. Je skoro čas k večeři a dnes bude ve Střapaté Holi hostina!”

Kráčeli kolem strany podivného zámku k mostu, jen kříil střed pahorku. Bruenor a Wulfgar se cítili trapně, nesouce své koně, ale Drizzt se usmíval a Regis celé to ílené divadlo proíval. U při své první návtěvě ho toto místo nesmírně bavilo, bral je lehce a radoval se z unikátních věcí, které si Harpellové vymysleli,a by se nenudili.

Regis věděl, e vysoký oblouk mostu bude dalím příkladem. Ač oblouk přes malou říčku nebyl dlouhý, nic jej nepodpíralo a úzká prostá prkna neměla ani zábradlí.

Dalí Harpell v hávu - vypadal neuvěřitelně starý - tu seděl na stolici s bradou v dlani, mumlal si a příchozích si vůbec neviml.

Wulfgar el vpředu s Harklem, a ne doel k říčce, s výkřikem uskočil. Regis se chechtal, věděl, co vysokého mue polekalo, a Drizzt s Bruenorem brzo pochopili.

Proud tekl VZHŮRU do svahu kopce, právě před vrcholem se ztratil, ač vichni slyeli, e voda před nimi skutečně bublá a syčí. Proud se znovu vynořil za vrcholem, kde stékal normálně dolů.

Stařec zničeho nic vyskočil a přiběhl k Wulfgarovi. “Co to můe znamenat?” volal zoufale. “Jak se to můe stát?” Ve svém vzruení mlátil do barbarových rozloitých prsou.

Mladík hledal, kudy by utekl, bál se staříka i jen dotknout, aby mu nepraskla nějaká křehká kostička. Stejně náhle, jak přiel, stařík odchvátal ke své stolici a zaujal svou tichou pózu.

“Chudinka Chabdin,” řekl Harkle lítostivě. “Býval velice moudrý. On obrátil proud vzhůru do kopce. Teď u pomalu dvacet let je posedlý touhou najít tajemství neviditelnosti pod mostem.”

“Čím se říčka lií od stěny!” divil se Drizzt. “Kouzelnické komunitě ten úkaz musí být známý!”

“Ach, ale je v tom rozdíl,” reagoval radostně Harkle. Nesmírně ho potěilo, kdy shledal, e jejich práce zaujala i někoho, kdo nepatřil do rodiny. “Neviditelný předmět není tak neobvyklý, ale pole neviditelnosti…” Mávl rukou k toku. “Ve, co tam do říčky vstoupí, přebere její vlastnosti. Ale jen na tak dlouho, pokud zůstane v poli. Osobě v okouzlené oblasti - já to vím, protoe jsem si to sám vyzkouel - ve za polem zmizí z dohledu, ačkoli voda a ryby se zdají být přirozené. To popírá nae znalosti o vlastnostech neviditelnosti a můe ve skutečnosti znamenat vniknutí do materie naprosto neznámé roviny existence!” Viděl, e se vzruením nechal unést za hranice porozumění drovových společníků, e ho u dávno neposlouchají, a zdvořile zaměřil hovor jinam.

“Ustájení pro vae koně je v této budově,” ukázal k nízkému dřevěnému stavení. Dostanete se tam po podmostí. Musím se jít postarat o jinou věc. Moná se setkáme později v hostinci.”

Wulfgar zcela nepochopil Harklovy instrukce, lehce vykročil na první prkna a hned ho nějaká neviditelná síla hodila nazpět.

“Řekl jsem podmostí,” volal Harkle a ukázal pod most. “Takhle se přes říčku nedostanete, horní strana mostu je pro zpáteční cestu. Zamezí to vem hádkám při přecházení.”

Mladík měl o mostu, který neviděl, své pochyby, nechtěl se vak jevit jako strapytel. Vykročil vedle oblouku a opatrně natáhl nohu pod dřevěnou konstrukci, hledaje lapkou neviditelný přechod. Byl tam jen vzduch a bublání neviděné vody. Zaváhal.

“Jen jděte,” chlácholil ho harkle.

Vrhl se tedy vpřed připravený pro pád do vody. K jeho totálnímu údivu nespadl dolů.

Spadl nahoru!

“Au!” vyjekl, jak pratil do spodku mostu hlavou napřed. Chvilku tak leel, nebyl v stavu se orientovat, kde je. Zády spočíval na prknech a hleděl dolů místo nahoru.

“Vidíte?!” křikl čaroděj. “Podmostí!”

Rizot ho následoval. Skočil do okouzleného místa, ve vzduchu se přetočil a lehce dopadl na nohy vedle zoufalého přítele.

“Jsi v pořádku?” zeptal se starostlivě.

“Cesta, příteli,” sténal Wulfgar. “Touím po cestě, po orcích. Je to bezpečnějí.”

Drizzt mu pomohl postavit se obtíně na nohy, nebo barbarovy smysly se urputně vzpíraly proti postoji hlavou dolů pod mostem a neviditelné říčce ubíhající nad jeho hlavou.

Bruenor měl také výhrady, ale půlčíkova poznámka ho přiměla, aby to zkusil, a zanedlouho se skulili do trávy na druhém břehu. Před sebou měli dvě stavení a vydali se k tomu, je jim Harkle ukázal.

U dveří narazili na enu v modrém hávu. “Čtyři?” zeptala se zbytečně. “Také jste mi mohli dát vědět předem.”

“Posílá nás Harkle,” vysvětlil jí Regis. “Nejsme odtud. Promiňte, neznáme nae zvyky.”

“No dobře,” vybafla. “Pojďte dovnitř. Nemáme plně obsazeno, ač je sezóna. Určitě pro vae koně něco najdu.” Vedla je do hlavní čtvercové místnosti. Vechny čtyři zdi od země po strop lemovaly zlaté klece, dost velké, aby si v nich koníci velkosti kočky mohli protáhnout nohy. Hodně jich mělo nájemníky a títky na dvířkách naznačovaly, e jsou rezervovaní pro jmenovité členy Harpellovic klanu. ena nala čtyři prázdné klece vedle sebe a strčila koníčky dovnitř.

“Můete si je kdykoliv vyzvednout,” vysvětlila a kadý dostal klíč od své klece. Přila řada na Drizzta a zvídavě pohlíela do jeho černé sličné tváře. “Koho to tu máme?” zeptala se nevzrueně. “Neslyela jsem zatím o vaem příchodu, ale vím, e mnozí si s vámi budou přát promluvit, ne odejdete! Nikdy jsme tu neměli návtěvníka vaeho druhu.”

Drizzt mlčky přikývl, vzrůstající pozornost mu nebyla příjemná. Připadalo mu, e ho poniuje jetě víc ne vyhrůky nevzdělaných venkovanů. Chápal jejich zvědavost a usoudil, e čarodějům dluí přinejmením pár hodin konverzace.

Taverna Střapatá Hůl byla na zadní straně zámku. Uprostřed okrouhlé místnosti seděl bar jako osa kola a uvnitř jejího kruhu byla uzavřená kuchyně. Zarostlý mu s obrovitými paemi a holou hlavou neúnavně poháněl čistou utěrku po třpytném povrchu, snad aby zabil čas, ne e by potřeboval otřít.

Na podiu v pozadí místnosti hrály hudební nástroje samy od sebe, řízeny trhavými pohyby bělovlasého kouzelníka s taktovkou, oděného v černých kalhotách a vestě. Kdykoliv nástroje narazily na crescendo, ukázal taktovkou a luskl prsty druhé ruky a ze čtyř koutů jevitě vybuchly sprky barevných jisker.

Přátelé si vybrali stůl blízko zábavného čaroděje. Mohli si vybrat, byli prvními návtěvníky. I stoly z ulechtilého dřeva byly kulaté a uprostřed na stříbrném podstavci se třpytil velký zelený, skvěle vybrouený vzácný kámen.

“Níkdá jsem neslyel vo podivnějím místě,” brumlal trpaslík, jeho podmostí přivedlo z míry, ale musel rezignovaně vyčkat porady s Harpelly.

“Ani já ne,” přihodil barbar. “Snad brzo odjedeme.”

“Vy oba jste uvázli v tom, jak jste si rozkatulkovali svět,” vyčítal jim Regis. “Z tohoto místa byste se měli těit, ne si stěovat. Vdy víte, e vám tu nehrozí ádné nebezpečí.” Mrkl na Wulfgara. “No, aspoň ádné skutečné.”

“Dlouhé Sedlo nám nabízí potřebný odpočinek,” přisolil si Drizzt. “Máme čas si rozmyslet řádně dalí směr a vyrazit na cestu osvěení. Z údolí do Luskanu to trvalo čtrnáct dví a sem dalích čtrnáct bez nějaké přestávky. Únava otupí válečníkovu pozornost a ostrost.”

Dokončil úvahu s očima na Wulfgarovi. “Unavený mu dělá chyby. A ty ho v divočině mohou stát ivot.”

“Tak si uívejme pohostinnost Harpellových a odpočiňme si.”

“Tak jo,” souhlasil Bruenor s pohledem do sálu, “ale jenom nakrátko. A kde je, ke vem ďasům, barmanka s jídlem a pitím? Nebo si to musíme přinést sami?”

“Jestli něco chcete, stačí jen říct,” ozval se hlas ze středu stolu.

Wulfgar s Bruenorem odskočili od stolu v bojové pozici. Drizzt postřehl blesk světla v zeleném kamenu, prohlédl si jej a hned uhodl jeho účel. Přes rameno se podíval k barmanovi, který stál u stejného drahokamu.

“Dálková sluba,” prohodil. Jim u to také dolo a cítili se nadmíru trapně, jak tak stáli v prázdné místnosti se zbraněmi v rukou.

Regis sklonil hluboko hlavu, ale ramena se mu třásla potlačovaným smíchem.

“Ha!” těkl trpaslík a Regis vybuchl naplno.

“Tys to celou dobu věděl a nic nám neřekl?” Kručibřich, ty se baví trochu moc na ná účet!” vrčel Bruenor varovně. “Přemejlím, jak dlouho tě etě snesu!”

Regis vzhlédl do jeho planoucích očí a náhle mu čelil pevným zrakem. “Uli jsme spolu a ujeli víc ne čtyři sta mil!” odsekával. “Přes studený vítr, přepad orků a bitvu s duchy. Dej mi pokoj a nech mne, a se chvilku raduju. Kdybyste ty a Wulfgar otevřeli svou mysl a brali tohle místo takové, jaké je, nali byste stejnou chu se mu smát!”

Wulfgar se skutečně usmíval. Pak náhle pohodil hlavou nazad a rozeřval se srdečným, hřmotným smíchem, jen odplavil vechny předsudky a hněvy. I čaroděj - hudebník přestal vyhrávat a s porozuměním hleděl na barbarův očistný řehot.

“Pivo!” křikl Bruenor do drahokamu. Nad barem klouzalo plující kolo modrého světla a za okamik jim přineslo dost silného nápoje, aby jim vydrel do rána. Za pár minut odplavil vechny tísně a napětí cestování a čile si připili na zdraví.

Pouze Drizzt se drel zpátky, sem tam piva usrkl a zůstával bdělý a pozorný. Necítil ádné přímé nebezpečí, ale nechtěl nad sebou ztratit kontrolu, a ho čarodějové začnou zpovídat.

Místnost se brzy naplnila Harpellovými a jejich přáteli. Tuto noc nepřili mimo společníků ádní jiní cizinci, a tak srazili vechny stoly dohromady, vyměňovali si příběhy z cest a přípitky dlouhého přátelství, těili se z výborných jídel a pak se sesedli kolem teplého krbu. Harkle a jeho přátelé zahrnuli Drizzta různými otázkami o jeho národu a temných městech a ten jim celkem ochotně odpovídal.

Pak přiel na řadu výslech o cestě, která je zavedla daleko od domova. Začal s tím vlastně Bruenor, který vyskočil na stůl a hulákal. “Síň mitrilu, domove mých otců, bude zase patřit mně!”

Drizzt se oil. Podle zvídavé reakce shromáděných usoudil, e jméno trpaslíkova starobylého domova znali přinejmením z legend. Neobával se nějakého zla od Harpellů, ale nechtěl, aby někdo věděl, kam směřují, aby je sledoval, či dokonce předeel na posledním úseku cesty. I jiní lidé by měli zájem se dozvědět místo bývalé trpasličí pevnosti, o ní se v legendách říkalo, e to jsou “doly, kde stříbro teče proudem.”

Drizzt vzal Harkla stranou. “Noc pokročila. Najde se pro nás ve vesnici nocleh?”

“Nesmysl,” vybafnul Harkle. “Jste mými hosty, zůstanete tady. Vae pokoje jsou připravené.”

“Kolik vám budeme dluni?”

Mág odsunul drovovu peněenku. “Cena za nocleh v zámku je pár drobných příběhů, které přinesou něco nového, zajímavého. Vy a vae přátelé máte předplaceno na rok dopředu!”

“Och, vřelé díky. Myslím, e je nejvyí čas dostat je na loe. Máme za sebou dlouhou jízdu a dalí na nás čeká.”

“Co se týká vaí cesty,” řekl Harkle, “zařídil jsem vám schůzku s DelRoyem. Je nejstarím muem naí rodiny. On vám můe poradit lépe ne kdo jiný.”

“Výborně,” výskl Regis, který se nakláněl, aby mu nic neulo.

“Tato schůzka vás bude něco stát,” objasnil Harkle drovovi. “On si ádá soukromý pohovor jedině s vámi. Po mnoho let se zabývá pátráním po vědomostech drovů, ale nikdy neuspěl.”

“Souhlasím. Ale teď je čas jít do postele.”

“Zavedu vás tam.”

“Kdy je schůzka s DerRoyem?” otázal se Regis.

“Ráno.”

Regis se uklíbl a naklonil se na druhou stranu k Bruenorovi, který bez mrknutí nehybně seděl a v ztuhlých prstech svíral ucho dbánku. Trochu do něj strčila Bruenor se nahnula uchl na podlahu bez jediného zvuku protestu. “Večer bude příhodnějí,” poznamenal půlčíka ukázal přes sám k jinému stolu.

Leel pod ním Wulfgar.

Harkle se usmál. “Tak dobře, večer. Vyřídím to DelRoyovi.”

Přítí den přátelé strávili odpočinkem a objevováním divů zámku a jeho zahrady. Drova odvolali k audienci a Harkle je prováděl nádhernou budovou s tuctem alchymických dílen, pokojů s dálkovými zrcadly, meditačními místnostmi a několika zajitěnými, které byly speciálně postavené pro vyvolávání bytostí z jiných světů. Nesmírně je zaujala socha Mathera Harpella, nebo socha byla ve skutečnosti samotným čarodějem. Neúspěná směs kouzelných roztoků ho doslova zkameněla.

Pak tam byl Bidderdoo, pes rodiny. Kdysi býval Haklovým druhým bratrancem - opět patná směs roztoků.

Harkle hostům nic nezatajil, vykládal historii klanu, popisoval úspěchy i zklamání, provázené často katastrofálními následky. Vyprávěl o území kolem Dlouhého Sedla, o Uthgarových barbarech, Nebeských Koních, s nimi se setkali, i o jiných kmenech, s nimi se mohou setkat, a opět vyrazí.

Bruenor byl rád, e během odpočinku posbíral i dost cenných informací. Jeho touha na něho doléhala kadou minutu, a kdy utíkal čas a nic nového se nedozvěděl, bodala ho vina, i kdy věděl, e si musí odpočinout. “Musí to chtít celým svým srdcem,” napomínal se často.

Harkle mu vak poskytl spoustu informací, které mu v přítích dnech pomohou, take se spokojeně usadil v taverně k bohatému stolu. Drizzt tam za nimi přiel, tichý a zamlklý, a o svém pohovoru s DelRoyem jim toho moc neřekl.

“Přemýlej raději nad vaí schůzkou,” odpověděl na Bruenorovo vyptávání. “DelRoy je velmi starý a vzdělaný. Mohl by být naí nejlepí nadějí, jestli kdy máme tvůj domov najít.”

Drizzt seděl mlčky, přemýlel nad věcmi, je DelRoyovi vyprávěl, a vzpomínal na krásu Menzoberranzanu.

A zlá srdce, která ji zkazila.

Zanedlouho je přiel vyzvednout Harkle a Regis se omluvil, e má dohodnutou schůzku v taverně. DelRoy je přijal v malé, temně osvětlené komnatě a poskakující plamen pochodně stínovité tajemno stařičkého čaroděje jetě zvyoval.

Drizzt ho posoudil správně, nebo do jeho vrásčité kůe se vepsala desetiletí zkueností a neznámých příhod. Viděli, e tělo mu u dobře neslouí, ale jiskra v bledých očích hovořila o vnitřním ivotě a ujistila je o bdělé, ostré mysli.

Bruenor rozestřel svou mapu na stole vedl knih a svitků, je tam stařec nanosil. Starý mág ji chvilku pečlivě studoval a sledoval čáru, je společníky přivedla k Dlouhému Sedlu. “Trpaslíku, pamatujete si něco z těch starých míst? Krajinu nebo sousední národy?”

Bruenor zavrtěl hlavou. “Obrazy v hlavě mi ukazují hluboké sály v horách, to je vechno, co vím.”

“Severní země zahrnují mnoho hor a pohoří,” podotkl Harkle. “Jejich dlouhá pásma by mohla skrývat takovou pevnost.”

“Proto nebyl vá domov nikdy nalezen - přes vechny pověsti o jeho bohatství,” namítl DelRoy.

“To je nae dilema,” řekl Drizzt. “Nevíme, kde začít hledat.”

“Ach, ale vdy jste u začli. Je dobře, e jste se obrátili do vnitrozemí. Nejvíc legend o Síni mitrilu pochází ze zemí leících odtud na východ - jetě dál od pobřeí. Zdá se, e vá cíl je někde mezi Dlouhým Sedlem a velkou poutí. Nemohu ovem říct, jestli na severu nebo na jihu. Zatím jste si počínali dobře.”

Starý mág se vrátil k tichému prohlíení mapy, označoval strategické body a často nahlíel do připravených knih.

Bruenor se skláněl vedle něho, dychtivý dozvědět se jakoukoli maličkost. Trpaslíci jsou trpělivý národ - povahový rys, který jejich výrobky zvedá vysoko nad práce jiných ras, a Bruenor se ovládal, jak mohl, nechtěje na čaroděje naléhat.

Trvalo dlouho, ne byl DelRoy spokojen s tříděním vech vztaných informací a zeptal se: “Kdybyste tu nenali potřebné informace, kam byste zamířili?”

Bruenor se sklonil nad mapou a Drizzt mu nakukoval přes rameno. Kloubnatý prst jel směrem na východ. Podíval se na Drizzta, zda souhlasí, nebo toto místo probrali ji dřív během cesty. Drov kývl. “Citadela Adbar,” řekl a poklepal prstem na mapu.

“Pevnost trpaslíků,” pronesl DelRoy bez velkého podivu. “Skvělá volba. Král Harbromm a jeho trpaslíci by vám mohli hodně pomoct. ijí v Mitrilových horách od dávnověku. Adbar musel být starý u tehdy, kdy kladiva zvonila v Síních mitrilu.”

“Radíte nám tedy Citadelu Adbar?”

“Je to vae vlastní volba, ale já sám nemám lepí radu,” odvětil DelRoy. “Cesta bude dlouhá, nejméně pět týdnů, jestli ve půjde dobře. Na východní cestě za Sundabarem to asi nebude tak snadné. Mohly byste to stihnout, jetě ne přijdou mrazy, ač pochybuji, e budete moct posbírat Harbrommovy informace a vydat se na cestu před jarem.”

“Tak přítí cíl je jasnej,” prohlásil spokojeně Bruenor. “Vpřed do Adbaru.”

“Je toho víc, co byste měl vědět,” pronesl váně stařec. “Je to snad moje nejlepí rada: nedívejte se pouze na svůj cíl. Nebuďte slepí k monostem, je se vám vyskytnou po cestě. Zatím jste se dreli přímého kurzu do Luskanu a potom sem. Nikde nebylo nic, co by stálo za zdrení, mimo nějakých nestvůr. Avak na cestě k Adbaru pojedete kolem Stříbrolunní. Je to město moudrosti, vzdělání a dějinných odkazů, sídlí tam dáma Alustriel, nachází se tam Pokladnice Mudrců - nejlepí knihovna, jaká existuje na celém severu. Mnozí v tom městě vám pomohou poskytnout víc rad ne já nebo i král Harbromm.

Za Stříbroluním najdete Sundabar. Je to té pravěké sídlo trpaslíků, kde nyní vládne Helm - jejich proslulý přítel. Jeho svazek s vaí rasou se datuje zpět po mnoho generací. Moná vede a k vaemu vlastnímu lidu.”

“Je to docela moné!” zářil Harkle.

“Budeme se řídit vaí moudrou radou, DelRoyi,” slíbil Drizzt.

“Jo,” souhlasil trpaslík, plný naděje. “Kdy jsme odcházeli z údolí, neměl jsem ádnej nápad, co po Luskanu. Věřil jsem, e se budem řídit tím, co se naskytne. Chytrej půlčík nás zavedl sem a tady jsme nali nit k prvnímu rozlutění. A jedno vede k druhýmu!” Podíval se na vzruenou skupinku u stolu a jeho zrak padl na Wulfgara, tie sedícího se skříenýma rukama na své idli a pozorujícího celé dění bez nějaké známky pohnutí. “Co ty, chlapče,” ptal se Bruenor, “má k tomu co dodat?”

Wulfgar se sehnul a opřel se lokty o kolena. “Není to moje výprava. Jdu s vámi, a si vyberete kteroukoli cestu.” A tie dodal. “Jsem rád, e jste astný a veselý.”

Bruenora vysvětlení uspokojilo a obrátil se na oba čaroděje, aby mu dali specifické informace. Drizzt Wulfgarovu prohláení jaksi nevěřil a viml si výrazu jeho očí upřených na trpaslíka.

Lítost? Smutek?

Strávili v zámku jetě dva klidné dny, ač Drizzta věčně pronásledovali zvědaví Harpellové, touící dozvědět se o jeho legendární rase co nejvíc. Choval se zdvořile, chápal, e to nemyslí nijak zle, a odpovídal nejlépe, jak mohl.

Pátý den ráno je Harkle vyzvedl odpočaté a připravené vyrazit. Slíbil jim, e se postará o vrácení koní s tím, e to je to nejmení, co můe učinit pro cizince, kteří s sebou přinesli tolik vzruchu. Přátelé popravdě získali pobytem víc ne odpočinek. Dostali spoustu důleitých informací, a co bylo moná nejdůleitějí, obnovili své naděje na úspěch. Bruenor byl vzhůru dávno před svíráním, adrenalin mu proudil tepnami při pomylení, e ví, kam půjdou. Odcházeli ze zámku v křiku loučení a lítostivě se ohlíeli přes rameno - i Wulfgar, který sem přiel se zatvrzelým odporem.

Přeli přes most, volajíce sbohem Chardinovi, který hluboce meditoval o říčce a ani je neslyel, a dozvěděli se, e stavení vedle stájí slouilo výzkumnému chovu domácího zvířectva. “Změní to tvář celého světa!” ujioval je Harkle a odbočil, aby se mohli sami přesvědčit. Jetě ne veli, Drizzt uhodl, co míní, kdy slyel písklavé bečení a vitoření. Jako stáj i farma měla jednu místnost, ač část nebyla zastřeená a byla vlastně oplocenou pastvinou. Motaly se tam krávy a ovce velikosti koček a kolem jejich drobných kopýtek se míhala kuřata jako myky.

“To je teprve první sezóna a zatím jsme neviděli výsledky,” mlel Harkle nadeně, “ale náklady jsou velmi malé, uváíme-li konečnou produkci.”

“Úsporné,” smál se Regis. “Méně krmení, méně práce, méně prostoru, a a je budete chtít porazit, nafouknete je do normální velikosti.”

“Jistě!”

Přeli do stáje, kde jim Harkle vybral dva poníky a dva koně. Řekl jim, e to jsou dary, a jestli je nebudou chtít, mohou je vrátit, a se jim to bude hodit. “To je to nejmení, čím můeme přispět k tak ulechtilé výpravě.” Harkle se hluboce uklonil, aby zastavil jejich protesty.

Cesta se meandrovitě stáčela po zadním svahu pahorku. Harkle chvilku stál a celý popletený se krábal na bradě. “Ten estý sloup - ale nalevo, nebo napravo?”

Mu stojící na ebři, jen se opíral, jak se zdálo o vzduch, ale spočíval bezpečně proti neviditelné stěně, mu přiel na pomoc. “Zase jste to zapomněl?” smál se. “Je to estý nalevo!”

S koníky v náručí společníci kráčeli ze svahu a zvědavě pozorovali, co ten mu dělá. Měl kbelík a pár hader, jimi smýval s neviditelné zdi rudohnědé skvrny.

Harkle jim to omluvně vysvětlil. “Je to netěstí pro nízko letící ptáky, ale zatím, co mluvíme, Regweld ji na tom pracuje. Vechno má svůj čas lituji, e se přiblíil konec naeho setkání. Uplyne mnoho roků, ne na vás zapomeneme. Cesta vás zavede přímo do Dlouhého Sedla. Zařídil jsem vám tam doplnění vaich zásob.”

“Nejhlubí díky vám a vaim příbuzným,” ukláněl se Bruenor. “Dlouhý Sedlo bylo jasným bodem naí drsný cesty!” I ostatní vřele děkovali za krásný pobyt.

“astnou cestu, společníci Síně mitrilu,” vzdychal Harkle. “A ji konečně najdete a znovu zapálíte staré pece, přineste nám něco na památku!”

“Královskej poklad!” ujistil ho Bruenor.

Ji před polednem byli na cestě za Dlouhým Sedlem a koně s chutí klusali s plnými vaky.

“No, elfe, čemu dá přednost?” zeptal se později trpaslík. “Bodancům otěpu bláznivého vojáka, nebo zvědavýmu čaroději, kterej strká pidlatej nos do tvejch věcí?”

Drizzt se v obraně usmál. Dlouhé Sedlo bylo tak jiné ne ostatní místa, kde kdy byl, a přece tak stejné. V obou případech ho jeho barva odliovala. Nevadila mu tolik bojácná nenávist, se kterou se obvykle setkával, jako spí vědomí, e se bude vdycky liit.

Pouze Wulfgar vedle něj zachytil mumlavou odpověď.

“Cestě.”

9

ádná čest

“Proč přicházíte k městu před rozedněním?” volal Noční stráce Severní Brány na vyslance obchodní karavany, která táhla k hradbám.

Jierdan ze svého stanovitě vedle Nočního stráce zaujatě poslouchal, nebo měl dojem, e přili z Desetiměstí.

“neruili bychom předpisy města, kdyby nae záleitost nebyla naléhavá,” odpovídal mluvčí. “Jeli jsme dva dny a dvě noci bez zastávky.” Jiný mu vystoupil ze shluku vozů s bezvládným tělem na rameni.

“Byl na té cestě zavraděn,” zavolal nahoru mluvčí. “A unesli Catti, dceru samotného Bruenora!”

“Trpasličí dítě?” vyhrkl Jierdan, chovající určité obavy, ale skrývající své rozčilení ze strachu, aby na něj nepadlo podezření.

“Ne, ádná trpaslice. ena,” lamentoval mu. “Nejkrásnějí dívka z celého Desetiměstí, snad i celého severu. Trpaslík ji k sobě vzal jako malého sirotka a přijmul ji za dceru.”

“Orkové?” tázal se stráce víc zaujat hazardem podél cesty ne osudem jedné dívky.

“To nebyla práce orků,” odpovídal mluvčí. “Někdo se přikradl do tábora, zabil kočího a unesl Catti. Přili jsme na to a ráno.”

Jierdan víc nepotřeboval, aby si případ sloil dohromady. Její svazek s Bruenorem vysvětlil Entreriho zájem. Pohlédl k východnímu obzoru a prvním paprskům svítání. chtěl se co nejrychleji zbavit sluby na hradbách, aby to mohl ohlásit Dendybarovi. Touto novinkou by si mohl čaroděje usmířit za ztrátu drovovy stopy v přístavu.

“On je nenael?” syčel mág.

“Nael vychladlou stopu,” řekla Sydney. “Jsou-li jetě v přístavu, musí být dobře ukryti.”

Dendybar váil její hláení. Něco na té věci nesedělo. Čtyři nápadné charaktery nemohly jednodue zmizet. “Co jsi vypátrala o zabijákovi a o tom děvčeti?”

“Vichni vagabundi se ho bojí. I ti největí lotři se mu zdaleka vyhýbají.”

“Take podsvětí nae přítele zná.”

“Řekla bych, e je to najatý vrah,” uvaovala Sydney. “Asi odněkud z jihu - snad z Hlubiny, ačkoliv v tom případě bychom se o něm dávno něco doslechli. Asi je z dalekého jihu, kam nae vize nesahá.”

“Zajímavé.” Dendybar sestavoval teorii, je by spojila vechny nitky. “A ta dívka?”

Sydney pokrčila rameny. “Nevěřím, e by s ním la dobrovolně, a zatím nepodnikla nic, aby se ho zbavila. V Morkaiově vizi byl ale sám.”

“Unesl ji,” ozvalo se neočekávaně ode dveří. Jierdan vstoupil do pokoje.

“Coe? Bez ohláení?” sykl Dendybar.

“Mám zprávy - jsou naléhavé,” ozval se příchozí omluvně.

“Opustili město?” přispíila si podezřívavě Sydney, aby podnítila hněv, jej vyčetla z čarodějovy bledé tváře. Dobře znala obtíe a nebezpečí přístavní čtvrti, téměř litovala vojáka, který by situaci, nad ní neměl absolutně ádnou kontrolu, vzbudil hněv nelítostného čaroděje. Jierdan s ní vak soutěil o Dendybarovu přízeň, nemohla si dovolit, aby jí soucit stál v cestě.

“Ne,” odsekl jí voják. “Moje zpráva se netýká drovovy party.”

Obrátil se k čarodějovi. “Dnes do Luskanu dorazila karavana, hledají unesenou enu.”

“Kdo je to?” Dendybar zapomněl na hněv, tohle bylo zajímavé.

“Je to adoptovaná dcera Bruenora Válečného Kladiva. Cat…”

“Ovem! Catti!” skřípal Dendybar, věděl o vech prominentních lidech v Desetiměstí. “To mě mohlo napadnout!”

Sydney poručil: “Najdi ho a přiveď mi ho! Musím uznat, e můj respekt k záhadnému jezdci den co den roste.”

Sydney přikývla. měla strach, e čarodějův poadavek bude obtínějí, ne se domníval, moná byl vůbec za hranicí její síly.

Celou noc a do časného rána prohledávala uličky, vyptávala se svých pehů, a ač uila vech magických triků, nenala po Catti a Entrerim ani stopu a nikdo jí nemohl, nebo nechtěl dát vodítko, je by jí hledání usnadnilo.

Unavená a zklamaná se vrátila do Věe, minula chodbu k Dendybarovu pokoji, přestoe jí nařídil, aby se mu hned po příchodu ohlásila. Sydney neměla náladu poslouchat jeho nekonečné výtky.

Vela do svého bytu přímo pod Dendybarovým, zahákla zástrčku a jetě dveře zajistila zaklínadlem.

Sotva padla do postele, viděla, e dálkové zrcadlo se zamlilo a rozsvětlilo. “Ďas tě vem, Dendybar,” zavrčela v domnění, e ji volá pán. Utahaně se dovlekla k zrcadlu, hluboce se do něj zahleděla a přizpůsobila svou mysl víru oparu, aby se podoba upřesnila. K velké úlevě to nebyl Dendybar, ale zamilovaný čaroděj ze vzdáleného města, jeho si uchovávala na vlásku naděje, aby jím mohla manipulovat, jak se jí zachtělo.

“Buď zdráva, krasavice,” povídal. “Omlouvám se, e jsem tě vyruil ze spánku, ale mám pro tebe novinku!”

Normálně by mu byla zdvořile naslouchala, přidala sem tam nějakou poznámku a pak se nějak ze setkání vymluvila. Nyní s břemenem pánových nesplnitelných poadavků s ním neměla trpělivost.

“Teď není čas na povídání,” odsekla.

Mág byl tak zaníceně zaujat svými zprávami, e její odmítavý tón snad ani nepostřehl. “Stala se tu ohromná událost,” drmolil. “Harkle!” vykřikla, aby ho zastavila, ne se rozběhne.

Mág se sklíčeně zarazil. “Ale Sydney…”

“Ozvi se někdy jindy.”

“Ale jak často se dnes setká a mluví s temným elfem?!”

“Já nemohu…” teď jí dola poslední slova. “Temný elf?”

“Ano, ano,” zářil hrdě Harkle, celý uneený, e novinka učinila na jeho milovanou dojem. “Jmenuje se Drizzt DoUrden. Odjel odtud před dvěma dny. Byl bych tě zavolal dřív, ale celý zámek byl vzhůru nohama.”

“Tak mluv, můj milý,” vrkala sladce. “Řekni mi ve.”

  

“Potřebuji něco zjistit.”

ept ztuhla při zvuku náhlého hlasu. Tuila, kdo to mluví. Věděla, e je ve městě, e jedině on mohl proklouznout obrannou sítí do jejích tajných pokojů.

“Potřebuji informace,” opakoval Entreri a vystoupil ze stínu paravanu.

ept si do kapsy vsunula kelímek hojivé masti a mlčky ho oceňovala. Zvěsti říkaly, e je nejnebezpečnějí ze vech zabijáků - i ona jich znala dost - a usoudila, e tentokrát byly pravdivé. Vyzařoval sílu a viděla hladkou souhru jeho pohybů. “Mui do mých pokojů nevstupují bez pozvání,” varovala ho odváně.

Entreri se pohnul, aby ji měl v lepím osvětlení. On o ní také mnoho slyel - prý je ta udatná příivnice drsných ulic velice krásná a stejně smrtonosná. Tentokrát jí asi vyjednávání nevylo - její nos byl zlomený, rozpláclý po tváři.

ept chápala prohlídku. Zvedla ramena a pohodila pyně hlavou. “Neastné zranění,” utrousila.

“To se mne netýká,” probral se ze zamylení. “Přiel jsem pro informace.”

ept se odvrátila, snaila se vypadat nevzrueně. “Moje ceny jsou vysoké,” řekla chladně.

Ohlédla se po něm a soustředěný, hrozivě studený výraz jeho obličeje ji nade ví pochybnost ujistil, e jedinou platbou za spolupráci bude její vlastní ivot.

“Hledám čtyři přátele. Trpaslíka, drova, mladého mue a půlčíka.”

ept na takovouhle situaci nebyla zvyklá. Nepodporovaly ji ádné kue, ádní stráci nečekali za dveřmi na její znamení. Tvářila se klidně, ale Entreri vycítil pach jejího děsu. Zvedla koutky a ukázala na roztřítěný nos. “Potkala jsem vaeho trpaslíka a drova, Artemisi Entreri.” Jeho jméno zdůraznila, doufala, e jej přiměje k obraně fakt, e ho poznala.

“Kde jsou?” Entreri měl nad ní stále vrch. “Co po vás chtěli?”

ept pohodila rameny. “Jsou-li v Luskanu, nevím, kde by mohli bít. Nejspí u dávno odeli. Trpaslík chtěl mapu severního území.”

Zabiják její slova pečlivě váil. “Vae pověst vás přecenila,” procedil výsměně. “Takhle vás zranili, a vy jste je nechala vyklouznout bez trestu?”

eniny oči se vztekle zúily. “Vybírám si boj opatrně,” vřela. “Pro frivolní pomstu jsou ti čtyři příli nebezpeční. A táhnou, kam chtějí. V ivotě je u nechci vidět.”

Entreriho chladný výhled trochu povadl. U byl v Palai a slyel o Wulfgarově řádění. A teď tohle. ept se nevylekala snadno. Moná by měl své protivníky vskutku přehodnotit.

“Ten trpaslík nezná strach,” povídala nápomocně, astná, e můe prohloubit jeho tíseň. “A varujte se drova,” syčela důrazně. “Kráčí ve stínech, je my nevidíme, a útočí ze tmy. Vyvolává démona v podobě velkého černého pardála a…” Entreri se otočil k odchodu, neměl v úmyslu,a by nad ním získala výhodu svými vásty.

ept se vítězně usmála a neodolala, aby za ním nekřikla poslední bodanec. “Mui sem bez pozvání nesmí vstoupit!”

“Vybírám si boj opatrně,” zaeptala prázdnému pokoji a tou výhrůkou se v ní opět zvedla vlna hrdosti.

Usedla k toaletnímu zrcadlu, vyňala kelímek masti, potěená svým úspěchem. Prohlíela si nos. Bude zase v pořádku. Mast jej dokonale vyhojí, jako vyhojila u mnoho jizev.

Svou nepředloenost pochopila, kdy se v zrcadle mihl stín a na zádech pocítila závan vzduchu. Její obchod netoleroval omyl, nenabízel druhou anci. ept poprvé a naposled nechala pýchu zvítězit nad rozumem.

“Já si také vybírám svůj boj opatrně,” eptl jí zabiják do ucha.

  

Přítí ráno zastihlo Entreriho před místem, do něho se mu nechtělo vstoupit - před Věí kouzelných věd. Vyčerpal své monosti. Byl přesvědčen, e ti čtyři dávno z města odeli,a potřeboval kouzelnou pomoc, aby stopu ohřála. Trvalo mu takřka dva roky, ne Regise vyčenichal v Desetiměstí, a docházela mu trpělivost.

S váhavě poslunou Catti po boku vstoupil a byl okamitě uveden do Dendybarova audienčního sálu, kde ho čekal čaroděj se Sydney.

“Odjeli z města,” řekl Entreri bez úvodu a bez pozdravu.

Dendybar se vědoucně usmál. “Před týdnem,” řekl klidně.

“A vy víte, kde jsou.”

Dendybar kývl, úsměv mu stále roztahoval propadlé tváře.

Zabijáka hra netěila. Dlouho si měřil toho hubeného střízlíka, pátraje po nějakém náznaku jeho úmyslů. Dendybar dělal toté - stále se zajímal o spojenectví se zlověstným vrahem - ale za příhodných podmínek.

“A cena za informaci?”

“Neznám ani vae jméno,” dostal odpověď.

To je dost fér, myslel si zabiják. Hluboce se uklonil. “Artemis Entreri.”

“Proč ty čtyři hledáte a vlečete s sebou trpaslíkovu dceru?” tlačil ho čaroděj do kouta, aby sebevědomému mui dal podnět k obavám.

“To se vás netýká,” syčel Entreri. Zúené oči byly jedinou známkou, e Dendybarova taktika ho drádila.

“Ale týká, máme-li se stát spojenci!” zaskřípal Dendybar. Vstal a hrozivě se vytáhl, aby mue zastrail.

Zabiják mágovo počínání přeel bez povimnutí, hluboce ponořen do úvah, má-li pro něj spojenectví nějakou cenu. “Neptám se vás, proč se o ně zajímáte,” pronesl po chvíli. “Povězte mi jen, který z těch čtyř vzbudil vai pozornost.”

Byla řada na Dendybarovi, aby uvaoval. Chtěl mít vraha na své straně, kdy pro nic jiného, tak ze strachu, aby nestál proti němu.

A líbil se mu nápad, e tomuto nebezpečnému mui nebude muset prozradit nic o relikvii, po ní touil. “Drov má něco, co patří mně, nebo ví, kde bych to mohl najít. Chci to zpět.”

“A půlčík je můj,” vymínil si Entreri. “Kde jsou?”

Čaroděj pokynul Sydney. “Projeli Dlouhým Sedlem,” řekla. “Míří do Stříbrolunní, víc ne čtrnáct dní cesty na východ.”

Catti jména míst neznala, ale byla ráda, e její přátelé si vedou zřejmě dobře. Potřebovala čas, aby si nala nějaký plán, a rozmýlela, jak jej provede pod dozorem tak mocných věznitelů.

“Co tedy navrhujete?” otázal se zabiják.

“Spojenectví.”

Entreri se zasmál. “Dal jste mi potřebnou informaci. Co získám vaím spojenectvím?”

“Moje moci vás k nim dostanou a pomohou vám je porazit. Jsou to silní protivníci. Oba jen získáme.”

“Vy a na cestě? Čaroději, vy se hodíte tak k vysedávání u knih.”

Dendybar upřel na arogantního mue pronikavé oči. “Ujiuji vás, e vdycky dostanu, co chci, účelněji, ne si dovedete představit,” zavrčel. Rychle se ovládl, chtěje jednání úspěně ukončit. “Já zůstanu zde. Sydney půjde místo mne a bude ji provázet Jierdan.”

Entrerimu se nápad s vojákem nezamlouval, ale nechal to být. Moná s pomočí Věe to bude zajímavá a poučná tvanice, a tak s podmínkami souhlasil.

“Co bude s ní?” Sydney pokynula ke Catti.

“Půjde se mnou,” zněla okamitá odpověď.

“Ovem,” souhlasil čaroděj. “Bylo by koda zbavit se cenného rukojmí.”

“Jsme tři proti pěti,” uváila Sydney. “Jestli se věci nevyvinou tak snadno, jak si oba představujete, můe dívka způsobit nai poráku.”

“Jde se mnou!” prohlásil neoblomný Entreri.

Dendybar u měl řeení. S liáckým úsměvem se obrátil k Sydney. “Vezmi s sebou Boka,” chechtal se.

Sydney se zachmuřila, jako by jí Dendybarův rozkaz ukradl z honu vechnu radost.

Ani Entreri nevěděl, co si myslet.

Dendybar poznal jeho váhání a pokynul Sydney k zastřené nice. “Boku,” zvolala tie a hlas se jí sotva slyitelně zachvěl.

Vystoupil ven. Plných osm stop vysoké monstrum měřilo přes ramena nejméně tři stopy a prkenně postoupilo po bok eny. Vypadalo jako veliký mu a mnoho částí jeho těla bylo skutečně z kusů lidí. Bok byl větí a hranatějí ne kterýkoli ivý člověk a magie do něj vloila sílu převyující jakéhokoli přírodního tvora.

“Golem je můj výtvor,” prohlásil pyný Dendybar. “Bok by nás mohl vechny okamitě zabít. Ani vae ostrá čepel by vám nebyla nic platná.”

Zabiják o tom nebyl tak zcela přesvědčený, nepodařilo se mu vak zcela zamaskovat svůj úlek. Dendybar sklonil váhy jejich partnerství na jeho stranu, Entreri nicméně věděl, e kdyby teď od dohody odstoupil, bude mít v soutěi o partu proti sobě čaroděje s řadou poskoků.

A k tomu by mu trvalo týdny, ne-li měsíce, aby je dostihl, a nepochyboval, e Dendybar by se tam dostal rychleji.

Catti měla tyté obavy. Nijak netouila cestovat s tímhle monstrem a zároveň ji děsila představa, jaké najde krveprolití, a doene Bruenora a jeho přátele, rozhodne-li se Entreri odstoupit.

“ádný strach, utěoval ho Dendybar. “Bok je nekodný, nemá schopnost myslet. Víte, on ádnou mysl nemá. Poslouchá moje a Sydneyiny příkazy a vkráčí i do ohně, kdy ho o to prostě poádáme.”

“Musím si ve městě vyřídit spoustu věcí,” řekl Entreri. Nepochyboval, e čaroděj říká pravdu, ale u nechtěl o golemovi slyet ani slovo. “Kdy odjídíme?”

“Nejlépe v noci,” usoudil Dendybar. “Přijďte k Věi těsně po setmění. Počkám tam na vás a vypravím vás na cestu.”

Čaroděj zůstal v komnatě sám s Bokem a láskyplně pohladil jeho svalnatá ramena. Bok byl jeho trumf, ochrana proti odporu čtyř společníků i proti zradě Artemise Entreriho.Loučil se s ním nerad, nebo hrál mocnou roli i v ochraně proti jeho rádoby - následovníkům ve Věi. Rozířil kolem sebe jemné, ale rozhodné varování, e kdokoliv ho nějak napadne, bude se muset vypořádat s golemem, a to i v případě, e by byl mrtev.

to vak byla budoucnost. Mistr Severní V2e nemohl zanedbávat své povinnosti a očekávat, e si udrí titul - obzvlá, kdy Arcimág hledal záminku, aby se ho mohl zbavit, nebo dobře znal nebezpečí Dendybarovy neskrývané aspirace na ústřední vět.

“Nic tě nemůe zastavit, můj milý,” eptal golemovi. Popravdě se ujioval, e neučinil chybný tah, kdy místo sebe posílá nezkuenou kouzelnici. Byl si jistý její i Jierdanovou věrností, ale hrdiny z Pláně ledového větru nelze brát na lehkou váhu.

“Dal jsem ti teď moc honce,” říkal mu čaroděj a odhodil vyprázdněný pergamen na podlahu. “Tvým cílem je drov a teď vycítí jeho přítomnost z jakékoliv vzdálenosti. Najdi ho! Nevracej se bez Drizzta DoUrdena!”

Z modrých rtů zazněl hrdelní řev - jediný zvuk, jej nemyslící monstrum mohlo vydat.

Čarodějova skupina ji čekala, kdy se Entreri a Catti s večerem dostavili k Věi.

Jierdan sám stál stranou, nebyl příli nadený svou účastí v neznámém dobrodruství, jene neměl na vybranou. Golema se bál a Entreriho nesnáel, ani mu nevěřil. Čaroděje se vak děsil - tíseň z potenciálního nebezpečí se nevyrovnala hrůze z pomsty bezohledného pána Věe, kdyby se vzepřel.

Sydney jim vyla vstříc se srdečným pozdravem - teď bylo v jejím zájmu vycházet s hrozivým partnerem co moná v míru. “Dendybar nám připravuje koně. Jízda do Stříbrolunní bude vskutku rychlá!”

Pozorovali čaroděje. bok mu přidroval narovnaný svitek pergamenu a Dendybar z flakonu odkapával kalnou tekutinu na bílé pírko a zpěvavě recitoval runy zaříkání.

U nohou se mu objevila mlha, vířila, rostla a houstla do čehosi, co nabývalo určitý tvar. Čaroděj to nechal vyvíjet, postoupil o kousek dál a rituál opakoval. V době, kdy se objevil první kouzelný kůň, tvořil ji čtvrtého, posledního.

Entreri zvedl obočí. “Čtyři?” tázal se Sydney. Je nás pět.”

“Bok nemůe jet,” odvětila pobaveně. “Bude běet.” Odcházela k Dendybarovi, nechávajíc Entreriho jeho mylenkám.

“Nu ovem,” broukl si tie, jetě méně nadený tím nepřirozeným pomocníkem.

Catti viděla celou věc z jiného hlediska. Čaroděj to monstrum posílal s sebou, spí aby udrel Entreriho na otěi, ne aby zajistil vítězství nad přáteli, a zabiják to jistě věděl také.

Ani si to uvědomil, čaroděj vytvořil právě takový ovzduí nervozity, v jaké doufala - napjatou situaci plnou nedůvěry, ne se dala vyuít.

10

Břímě pověsti

Slunce jasně zářilo na první den odjezdu z Dlouhého Sedla. Přátelé se pobytem u Harpellů osvěili, jeli rychle a těili se z krásného počasí a čistého vzduchu. Okolní krajina byla plochá, beze stromu či kopečku.

“Tři dny do Nesme, moná čtyři,” ozval se Regis.

“Jestli vydrí počasí, jsme tam za tři,” řekl Wulfgar.

Drizzt se pod kapucí hnul. A se jim ráno zdálo jakkoliv příjemné, byli stále v divočině, kde tři dny se mohou obratem změnit v dlouhou cestu.

“Co ví o Nesme?” zeptal se Bruenor půlčíka.

“Jen co vyprávěl Harkle. Středně velké město, hodně obchodníků. Obezřetné místo. Nikdy jsem tam nebyl, ale zvěsti o statečných lidech, ijících na okraji Velkých Blat, jsou známé po celém severu.”

“Velká Blata mě zaujala,” řekl Wulfgar. “Harkle o nich moc neřekl. Kdykoli jsem se zeptal, zavrtěl hlavou a otřásl se.”

“No jo, ale co můe být horí ne tundra?” smál se Bruenor, na něho pověstí neudělaly ádný dojem.

Regise trpaslíkův argument moc neuklidnil. “Příběhy o Blatech Trolů, jak je tu nazývají, mohou trochu přehánět, ale vdy varují. Vechna severská města salutují lidem z Nesme, e tváří v tvář takovým potíím udreli obchodní cestu podél Surbrinu v provozu.”

Bruenor se uklíbl. “Můe bejt, e pověsti přicházej z Nesme, aby je vymalovaly odvánějí, ne jsou.”

Regis se nepřel.

V době, kdy sesedli k obědu, se slunce potáhlo závojem. Na severu se vynořila hradba černých mraků a valila se jejich směrem. Drizzt to očekával. V divočině bylo i počasí nepřítelem.

Odpoledne je bouře dostihla, bila do nich záplavou detě s kroupami, je se tvrdě odráely od Bruenorovy pomačkané helmy. Prudké lehy blesků řezaly ztemnělé okolí, třesk hromu je takřka sráel ze sedel. Vlekli se vak vpřed mazlavým blátem.

“Tohle je pravá zkouka cestování!” ječel Drizzt přes vyjící vítr. “Ani orkové neporazí tolik poutníků jako bouře, protoe ne se vydají na cestu, nepředvídají její nástrahy!”

“Pchá! Je to jenom letní bouřka!” odfrkl Bruenor.

Jako v odpověď na zpupnou hláku kousek od nich udeřil blesk. Koně poskočili a plaili se. Bruenorův kůň v blátě uklouzl a upadl a jenom zázrakem trpaslíka nerozmačkal, jak sebou házel.

Bruenor se vykrábal na kolena a za neustálého klení si vytíral bláto z očí. “K ďasu! Ten pitomec je chromej!” uplivl, pozoruje odchod vyděeného poníka.

Wulfgar svého koně stiskl, chtěl se vydat za pádícím zvířetem, ale silné krupobití hnané vichrem ho oslepovalo, bičovalo jeho koně a měl co dělat,a by se udrel v sedle.

Zahřímal dalí blesk. A dalí.

Drizzt svému hřebci zakryl hlavu vlastním plátěm, uklidnil ho hlasem a popojel k trpa-slíkovi.

“Je chromej!” hulákal Bruenor, ač Drizzt ho sotva slyel.

S vlnou smrti se opět zablesklo a Drizzt se hluboce sklonil. Cítil, jak se kůň celý chvěje.

Kroupy se jen sypaly, byly větí a buily do nich jak střely z praků. Kůň shodil drova na zem, řičel a vyhazoval, nakonec zmizel v divé bouři.

Drizzt byl u Bruenora rychle, ale ne mohli začít vymýlet nějaký plán, museli to odloit, nebo k nim kulhal Wulfgar. Sotva el, opíral se proti tahu větru, aby se udrel zpříma. Oči se mu zavíraly, brada se cukala, dé mu z tváře smýval krev. Tupě zíral před sebe skelnýma očima, jako by nechápal, kde je.

Pak padl obličejem do bláta přímo u jejich nohou.

Zuřivým vichrem pronikl vysoký hvizd, jediný bod naděje proti ílení mohutnějícího řádění ivlů. Drizztovy ostré ui jej zachytly, jak zvedli mladíkův obličej z marastu. Zdál se přicházet z dálky, ale Drizzt věděl, jak bouře můe zkreslit vnímání.

“Co je?” vyjekl Bruenor do hřmotu, nebo hvízdání neslyel a divil se obrově reakci.

“Regis!” houkl mu elf do ucha a začal Wulfgara vláčet po nánosu ledových krup ve směru hvízdání. Neměli čas zjiovat, jestli je mladý mu vůbec iv.

Bystrý půlčík je zachránil. Dobře znal vraednou sílu přívalů valících se vrcholů Páteře světa. Narazil na otvor v malém hřebenu, snad to bylo oputěné vlčí doupě.

Sledujíce zdroj hvízdání, oba ho brzo nali.

“Naplní se vodou a my se utopíme!” hulákal Bruenor, ale pomohl Wulfgara zatáhnout dovnitř a opřít o zadní stranu jeskyně. Potom se dali do budování návalu, na něj naházeli zbylé batohy, aby se dovnitř nenahrnula obávaná záplava.

Wulfgar zasténal a Regis k němu přiskočil. “Je ivý!” hlásil. “Jeho rána nevypadá moc váně!”

“Je tuhej jak jezevec zahnaném do kouta,” komentoval trpaslík.

Trochu to uvnitř uklidili, a nakonec i Bruenor přestal huhlat.

“Tohle je teda zkouka!” snail se potěit nadobro skleslého Regise. Seděli potmě v blátě, neustávající hřmění a buení krup jim připomínalo, jak nevalné je bezpečí jejich úkrytu.

Regis si z holínek vyléval vodu a Bruenor zabručel: “Kolik mil jsme asi ujeli?”

“Snad deset.”

“Tímhle tempem to do nesme vezme dva tejdny!” zamumlal a sloil si ruce na prsou.

“Bouřka taky jednou přejde,” pitl Regis nechápavě, ale trpaslík u neposlouchal.

Druhý den začínal bez detě, ač těké olověné mraky se sunuly nízko nad zemí. Wulfgar se ráno cítil dobře, ač stále nechápal, co se mu přihodilo. Bruenor chtěl ihned vyrazit, Regis by byl raději zůstal v jejich díře, a se trochu vyčasí.

“Přili jsme o větinu zásob,” připomněl mu drov. “Mimo suchého chleba nemáme nic k jídlu, dokud nedojdeme do Nesme.”

Regis byl první venku.

Nesnesitelná vlhkost a rozblácený povrch je zdroval, zanedlouho je bolely na nohách vechny klouby od přilnavého kluzkého jílu. Mokré atstvo se jim lepilo na tělo a ztěovalo kadý krok.

Nali Wulfgarova koně - ohořelý, dýmající tvar napůl pohřbený v blátě. “Úder blesku,” řekl Regis.

Vichni se divili, jak to mohl přeít, a Wulfgar si ohromeně uvědomil, co ho v noci srazilo z koně.

“Tuhej jak ten jezevec!” opakoval Bruenor obdivně.

Slunko jen sem tam drádivě proniklo malou skulinou v mracích, kolem poledne se zase setmělo a v dálce dunělo hřmění.

Bouře strávila svou vraednou sílu, jene tu noc nenali ádný úkryt mimo promočené oděvy, a kdykoli kraj osvítil bleskl, bylo vidět čtyři skrčené postavy sedící v kalui, hlavy svěené v bezmocné rezignaci.

Dalí dva dny li detěm a větrem, nezbývalo nic jiného, ne jí vpřed. V tomto neútěném čase jim Wulfgar zvedla morálku. Sebral Regise z promočené země a hodil si ho lehce na ramena s tím, e pro udrení rovnováhy potřebuje extra zátě. Uetřil tak půlčíkovu hrdost a nakonec přemluvil i zpupného trpaslíka, aby se chvilku svezl. Byl, jako vdycky, neporazitelný. “Řeknu vám, je to poehnání. Bouřka drí hmyz a orky v úkrytu!” Hulákal k edému nebi. “Moná ze pár měsíců budeme po vodě touit!”

Usilovně se snail, aby jim pozvedl ducha. V jedné chvíli se soustředil na blesk a odpočítal si čas do zahřmění. Jak přicházeli ke zčernalé kostře mrtvého stromu, zablesklo se a Wulfgar jim předvedl svůj trik. Křikl k Temposovi a vrhl kladivo tak, e porazilo strom k zemi přesně v okamiku, kdy je ohluilo zahřmění. A pak je rozesmál, nebo se pyně postavil s rukama a očima zvednutýma k bohům, jako kdyby osobně vyhověli jeho volání.

Drizzt bral nepřízeň počasí s navyklým stoicismem. V duchu mladému příteli tleskal a uvědomoval si víc ne kdy dřív, jak bylo moudré, e ho přibrali do party. On sám zastával povinnost hlídky, nic nedal na barbarovo prohláení o jejich bezpečnosti.

Bouřkové mraky konečně rozehnal ostrý vítr, který je přinesl. Sluneční svit a jasně modrá obloha jim zvedla náladu, a tak ráno opět začali přemýlet o tom, co je čeká.

A nejvíc Bruenor. Opět uháněl v předklonu jako ten první den, kdy vyrazili z Planiny ledového větru.

rudý vous se kymácel v tempu pumpujících nohou - zase nael své zúené soustředění a snil o domovu. Viděl mihotavé stíny pochodní, odráející stříbrný svit pramenů na stěnách a obdivuhodné předměty, vyrobené pečlivou prací jeho lidu. V posledních měsících se tak koncentroval na Síň mitrilu, e vzpomínky se jasnily, a teď na cestě si po víc jak stu letech připomněl Dumathoinův sál.

Trpaslíci z jeho klanu si prodejem výrobků bohatě vydělávali, ale nejlepí věci a vzácné dary, je dostali, si nechávali pro sebe. Ve veliké, vyzdobené komnatě, nad kterou kulili oči vichni návtěvníci, leely odkazy Bruenorových předků vem na odiv, aby mladým generacím slouily jako zdroj inspirace.

Bruenor se tie uchechtl při vzpomínce na nádherný sál a skvostné předměty - větinou zbraně a brnění. Mrkl na Wulfgara po svém boku a na mocné válečné kladivo, které před rokem vyrobil. Aegisův tesák by mohl viset v Dumathoinově komnatě, kdyby tam vládl jeho lid, a tím odkazem by stvrdil svou nesmrtelnost.

Viděl Wulfgara mávat kladivem tak lehce, jako by bylo prodlouením jeho pae, a byl astný, ničeho nelitoval.

Přítí den přinesl víc dobrých novinek. Krátce po sloení tábora zjistili, e urazili delí kus cesty, ne odhadli, nebo jak pochodovali, krajina kolem nich se nepozorovaně měnila. Kde dřív se táhly pustiny zarostlé býlím, utopeným v moři marastu, tam teď nacházeli svěí trávníky a jilmové hájky. Přeli poslední hřeben a jejich naděje se potvrdily - pod nimi se rozkládala Dessarinské údolí.

Pár mil vepředu, jasně viditelné z vysokého vrcholu, se prudce valilo rameno velké řeky, vzduté jarním táním a nedávnou bouří.

V tomto kraji vládly dlouhé zimy, ale kdy konečně rozkvetl, rostliny si vynahradily krátkou sezónu ivotností, jí se nic na světě nevyrovnalo. Celý svah dolů k řece zářil záplavou vonících barevných květů. Travnatý koberec byl tak hustý, e si zuli holínky a bosky lapali v jeho hedvábné měkkosti. Vechno tu nakalivě bujelo vitalitou a svěestí.

“Měli byste vidět ty jeskyně,” řekl Bruenor impulzivně. “íly čistého mitrilu irí ne pae! Stříbrný prameny, kterejm se v kráse vyrovná jen to, co z nich vytvoří trpasličí ruce!”

“To je jediné, za čím přímo letíme přes vechny útrapy!” uchechtl se Drizzt.

“To jistě!” odsekl Bruenor s liáckým úklebkem. “Elfe, ty jse tady, protoe jsem tě sem dostal podfukem, a u ti taky doly důvody, kterejma si mě vod mý cesty furt zdroval!”

Wulfgar vyprskl. On byl do triku, který měl drova přimět k výpravě, předem zasvěcený. Po velkém boji v Desetiměstí Bruenor předstíral smrtelné zranění a před skonem prosil elfa, aby ho doprovázel na temné cestě do jeho domoviny. Drizzt v domnění, e trpaslík je v posledním taení, nemohl přítele odmítnout.

“A ty se moc nesměj!” hřímal na mladíka. “Já vám, pročs s náma el, i kdy to tvá tupá lebka neví!”

“Prosím, tak mi to řekněte,” smál se mladý obr.

“Utíká, ale nemůe se dostat pryč!”

Wulfgarovo veselí se změnilo v nechápavost.

“To děvče ho postrailo, elfe,” řekl Drizztovi tajemně. “Catti ho chytila do sítí, který ani jeho svaly nemůou roztrhat!” ječel vítězně.

Wulfgar se neurazil, Bruenorovu závěru se také smál, jene ta veselá poznámka probudila vzpomínky, jak s dívkou sedávali na Kelvinově mohyle a co hodin tam strávili hovorem a hádkami. V trpaslíkových slovech byl zneklidňující kus pravdy.

“A co Regis?” popichoval Drizzt. “I u něho jsi odhalil motiv, proč jde s tebou? Není to snad z lásky k blátu, které vsává jeho krátké noky a po kolena?”

Bruenor náhle zváněl, oči soustředěné na Regisovi reakci. “Ne. Neodhalil,” odvětil po chvíli se staeným obočím. “Vím jenom jedno! Jestli si Kručibřich vyvolil cestu, to jenom značí, e bláto a orkové jsou přijatelnějí ne to, co nechal za sebou.” Upíral zrak na malého přítele, hledaje v jeho výrazu nějakou odezvu. Vůbec ádné se nedočkal.

Táhli vlnami zeleně a Regis se skloněnou hlavou hleděl na své chlupaté nohy, které poprvé po dlouhé době zase viděl pod splaskávajícím břichem. Entreri byl daleko, říkal si a nechtělo se mu přemýlet o nebezpečí, jemu o vlásek unikl.

Po několika mílích přili k soutoku řek, kde se Surbrin vlévala do hlavního proudu severního ramene rozvětveného povodí. Hledali způsob, jak překročit větí řeku Dessarin, aby se dostali do údolí mezi ní a Surbrinem. Nesme, jejich poslední zastávka před Stříbroluním, bylo výe proti toku Surbrinu, a ačkoliv město bylo usazeno na východním břehu řeky, chtěli se řídit Harpellovou radou a jít po západním břehu,a by se vyhnuli nebezpečí, číhajícímu ve Velkých Blatech.

Díky drovově neuvěřitelné hbitosti, díky ní vyběhl na větev nad řekou a přeskočil na podobnou větev stromu na druhé straně, překříili Dessarin celkem bez obtíí. li podél Surbrinu, těili se ze slunečního jasu, teplého vánku a neustávající písně vody. Drizztovi se podařilo lukem skolit srnku - budou mít skvělou večeři a doplní si zásoby.

Poprvé po čtyřech nocích tábořili pod hvězdami přímo u vody, seděli kolem ohně a poslouchali Bruenorovo vyprávění o stříbrných sálech a divech, které je čekají na konci jejich strastiplné poutě.

Pohoda noci vak nevydrela do rána - přátele vzbudil křik bitvy. Wulfgar vyplhal rychle na strom, aby zjistil, kdo se to bije.

“Jezdci!” ječel, sjíděl se stromu a vytáhl kladivo, jetě ne dopadl na zem. “Někteří jsou dole! Bojují s netvory, které neznám!” Vyrazil na sever s Bruenorem v patách a Drizzt běel bokem podél řeky. Regis sáhl po svém malém palcátu a vydal se za nimi, ale neměl moc chuti zasáhnout do otevřeného boje.

Wulfgar byl na dějiti první. Sedm jezdců bylo jetě v sedlech a marně se snaili seřadit koně do nějaké obranné linie. Tvorové, s nimi se byli, se nebáli rychle vběhnout pod zvednuté nohy,a by koně přes ně klopýtali. Stvůry byly vysoké nějaké tři stopy, ale jejich pae byly dvakrát tak dlouhé. Připomínaly malé oivlé stromy. Divoce pádily kolem, mlátily kyjovitými paemi a Wulfgar viděl, e jedna obtočila vláčnými údy neastného jezdce, aby ho strhla z koně.

Wulfgar se mezi ně vřítil, odrazil je stranou a vrhl se na tu, co napadla jezdce. Barbar netvory patně odhadl, nebo jejich kořenovité rozvětvené prsty na nohách rychle chytly rovnováhu a dlouhé liánovité pae ho zezadu uchopily, ne učinil dva kroky, zahákly ho z obou stran a na místě ho zastavily.

Bruenor útočil hned za ním. Jeho sekera jednoho rozala jako palek dřeva a zasekla se do dalího, a z něj odlétlo kus torza.

Drizzt byl jako vdycky dychtivý, ale převládala v něm obezřetnost, je ho udrela naivu přes stovky bitev. Plíil se z boku pod převislým břehem a narazil na ubohý most z polen a větví. Dovtípil se, e jej postavili netvoři, zřejmě to byli myslící tvorové.

Vykoukl nahoru nad břeh. Jezdci se shlukli kolem nenadálé posily, jen jednoho z nich právě před ním obtočila nestvůrná chapadla a byl taen z koně. Odhadoval jejich stromovitý, příerný tvar a chápal, proč se jezdci oháněli sekerami. Nebyl si jistý, co pořídí se tíhlými scimitary.

Musel jednat. Vyskočil nahoru a vyrazil oběma zbraněmi. Bylo to, jako kdyby je vrazil do stromu, nic víc.

I tak drovův zásah zachránil jezdci ivot. Netvor svou obě pratil, aby ji zbavil vědomí, pustil ji a čelil Drizztovi. Ten rychle změnil taktiku, odráeje ostřím dotírající pae. Potom jak netvor na něho vyrazil, vrhl se mu po nohách, povalil jej a přehodil jej pes sebe ke břehu. Zapřel scimitary do kůrovité kůe a zatlačil, sráeje netvora k řece. Ne padl do vody, zachytil se nějaké trávy a Drizzt ho dobře mířenou sérií kopanců srazil do proudu a řeka jej odnesla.

To u se jezdec vzpamatoval, vyhoupl se do sedla a pobídl koně ke břehu, aby svému zachránci poděkoval.

Pak uviděl černou ple.

“Drov!” vyjekl a al po něm sekerou.

Drizzt to nečekal. Ostré reflexy zvedly jednu čepel dost vysoko, aby odrazila ostří, ale plochý bok zbraně mu zasáhl hlavu a otočil ho. Vyuil setrvačnosti, padl k zemi a kulil se, aby mezi sebou a jezdcem získal co nejvíc území. Byl si vědom, e mu ho zabije, ne se vzpamatuje.

“Wulfgare!” zaječel Regis z úkrytu kousek vý na břehu. Barbar končil s jedním netvorem, jeho tělem se po celé délce klikatily praskliny, a otočil se právě v okamiku, kdy jezdec naváděl koně, aby dostal Drizzta.

Zařval vztekem, dvěma skoky byl u koně a ví silou trhl uzdou. Kůň a jezdec se převalili na zem. Kůň se zvedl, házel hlavou a nervózně klusal kolem jezdec vak zůstal dole, nebo kůň mu v pádu rozmačkal nohu.

Pět zbylých jezdců teď pracovalo současně, najíděli do netvorů a rozháněli je. Bruenorova sekera se míhala a celou dobu zpíval dřevařovu písničku, kterou se jako kluk naučil.

“Posekej dřevo, synu můj, jdi!

Den ohřát vodu, začni s večeří!”

hulákal a metodicky sráel jednoho netvora za druhým.

Wulfgar stál rozkročený nad Drizztem a jednou ranou mocného válečného kladiva roztřítil kadého netvora, který se odváil příli blízko.

Ústup začal a ve vteřině pár zbylých netvorů uhánělo v hrůze přes most.

Tři jezdci leeli na trávě mrtví, čtvrtý se těce opíral o koně, těce zraněný, a ten, jeho srazil Wulfgar, bolestí omdlel. Těch zbylých pět nelo svým druhům na pomoc. Shromádili se kolem Wulfgara a Drizzta, který se stavěl na nohy, a se zvednutými sekerami je tiskli proti břehu.

“Takhle vítáte svý zachránce?” těkl Bruenora odstrčil jednoho koně, aby se přidal ke svým přátelům.

“Vsadím se, e podruhý vám u nikdo nepomůe!”

“Drí se patných kumpánů, trpaslíku!” ozval se kdosi z jezdců.

“nebýt těch patných kumpánů, vá přítel by byl mrtví!” zvolal Wulfgar, ukazuje prstem na leícího mue. “Za záchranu ivota mu chtěl oplatit smrtí!”

“Jsme jezdci z Nesme,” odvětil jiný. “Chráníme ná lid a umíráme na bitevním poli. Zvolili jsme si svůj osud sami.”

“Pobídni koně jetě vo krok, a tvý přání se ti splní,” varoval vztekle Bruenor.

“Vá soud není spravedlivý,” odporoval Wulfgar. “Nesme je naím cílem a přicházíme v míru.”

“Nedostanete se dovnitř - ne s ním!” uplivl jezdec. “Vichni vědí, jak jsou zlí a nebezpeční. To chcete, abychom ho snad vítali?”

“Jse blázen a tvá matka taky,” zavrčel Bruenor.

“Dej si pozor na slova, trpaslíku,” křikl jezdec. “Je nás pět na tři a sedíme v sedle!”

“Tak jen to zkus,” střelil Bruenor. “Supi nenajdou dost rádla na těch tancujících potvo-rách.” přejel prstem ostří sekery. “Dejme jim na zob něco lepčího.”

Wulfgar nonalantně mávl obrovským Aegisovým tesákem, s ním by si ani jeden z jezdců nevěděl rady. Drizzt neučinil jediný pohyb ke svým zbraním a jeho vyrovnaný klid jezdce nejvíc znervózňoval.

Jejich mluvčí ztratil trochu nadutého sebevědomí, kdy výhrůka neúčinkovala, ale stále si drel fasádu. “Nechceme být nevděční za vai pomoc. Necháme vás odejít. Jděte a nikdy se na nae území nevracejte!”

“Půjdem, kam budem chtít,” syčel Bruenor.

“A nechceme boj,” dodal Drizzt. “Nemáme v úmyslu vám či vaemu městu ublíit, jezdci z Nesme. Pouze projdeme, necháme na pokoji vás a vy nechte nás.”

“Ty se k mému městu ani nepřiblíí, černý elfe!” ječel jiný jezdec. “Můete nás tady rozsekat, ale za námi je stovka dalích a za nimi třikrát tolik! Teď zmizte!” Jeho druhům odváná slova dodala kurá, i koně cítili napětí v uzdách a nervózně přelapovali.

“Máme svůj kurs,” tvrdě se opřel Wulfgar.

“Čert je vem!” zařval Bruenor. “U jich mám a po krk! Čert je vem a čert vem i jejich proklatý město! Ké by je smetla řeka!” Obrátil se k přátelům. “Prokazujou nám slubu. Půjdem přímo do Stříbrolunní místo kolem řeky a jetě tak uetříme nejmíň celej den.”

“Přímo?” otázal se Rizot. “Přes Velká Blata?”

“Můou bej horí ne tundra?” Oslovil jezdce. “Nechte si svý město i hlavy,” řekl. “Přejdem tady přes ten most a aspoň se zbavíme vás i vaeho pitomého Nesme!”

“Po bainách se prohání horí věci ne ti bahenní muíci, bláznivý trpaslíku,” uklíbl se jezdec. “Přili jsme zničit tento most. Jak přejdete, shoří.”

Bruenor kývl a úklebek vrátil.

“Drte se směru na východ,” varoval jezdec. “Vichni nai jezdci dostanou varování, a jestli vás najdou blízko nesme, zabijí vás.”

“Vezmi svého divého přítele a jděte,” drádil jiný, “ne se má sekera vykoupe v drovově krvi! Pak bych ale musel popiněnou zbraň zahodit!” Vichni se pobaveně chechtali.

Drizzt je neposlouchal, upjatý na jezdce v pozadí, tichého mue, který hovoru vyuíval ke svému účelu. Stáhl si z ramene luk a ruka se mu nepozorovaně sunula k toulci.

Bruenor domluvil a s Wulfgarem se otočili k mostu. “Jdem, elfe,” utrousil k Drizztovi, kdy ho míjel.

Ale drov měl k odeslání jetě jednu zprávu, ne svá záda vystaví jezdcům. V jednom bleskovém pohybu si ze zad strhl luk, vytáhl z toulce íp a spustil tětivu. íp hvízdl vzduchem, projel muovou kořenou čapkou, rozčísl mu vlasy a zarazil se do kmene za ním a varo-vně se chvěl.

“Očekával jsem vae neomalené uráky, dokonce je i přijal,” řekl vyděeným jezdcům s chladným klidem. “Ale neprominu ádný pokus zranit mé přátele nebo mne. Jen jednou vás varuji: jestli to zkusíte podruhé, zemřete.” Prudce se otočil a vkročil bez ohlédnutí na most.

okovaným jezdcům přela chu jeho partu jetě ohroovat. Ten rádobystřelec se na svou čapku ani nepodíval.

Drizzt se tie usmál. Jak ironické, e se nemůe zbavit pověsti svého původu. Ač se mu na jedné straně vyhýbali a vyhroovali mu, tajuplná aura halící temné elfy mu pomáhala zastrait i ty nejmocnějí nepřátele.

Regis se k nim na mostě připojil, pohazuje si oblým kamenem. “Měl jsem je na muce,” prohlásil o své zbrani a hodil ji do vody.

“Kdyby byli začali, měl bych první ránu.”

“Kdyby to bylo začalo,” opravil ho Bruenor, “byl by sis nadělal do gatí.”

Wulfgar rozmýlel nad tím, co je čeká. Harkle je varoval před spálenou zemí a bezednými bainami, před troly a jinými hrůzami, které neměly jména.

“Uetříme nejmíň jeden den!” opakoval Bruenor zatvrzele.

Nikdo si tím nebyl moc jistý.

  

“Můe jít,” řekl Dendybar zjevu.

Plameny v brazíru se rozhořely, zbavujíce ho materiálního tvaru, a Morkai rozvaoval nad druhým setkáním. Jak často ho bude Dendybar povolávat? Čaroděj se jetě ani nevzpamatoval z posledního, a měl odvahu vyvolat ho znovu. Dendybarova záleitost s trpaslíkovou partou musí být vskutku naléhavá! Tenhle závěr Morkaie přiměl, aby svou roli čarodějova zvěda nenáviděl jetě víc.

Dendybar se protáhl po meditativní póze a zle se usmál, uvauje nad představou, ji mu Morkai právě ukázal. Ti čtyři přili o koně a pochodovali do nejnebezpečnějí oblasti celého severu. Přítí den je jeho skupina letící na kopytech zázračných ořů doene, ač se bude dret víc na sever.

Sydney dorazí do Stříbrolunní dávno před drovem.

11

Stříbrolunní

Jízda z Luskanu byla opravdu rychlá. Zvědavému divákovi by se Entreri s jeho průvodci jevil jen jako rozmazaná mouha v nočním větru. Kouzelní koně za sebou nezanechávali ádné stopy, ádní ivoucí tvor by je nepředehnal. Jako vdycky, golem za nimi běel dlouhými ztuhlými kroky.

Na hladkých sedlech Dendybarových ořů se sedělo tak pohodlně, e byli schopni jet přes úsvit a přes dalí den pouze s krátkými přestávkami, aby se najedli, take kdy po západu plného dne jízdy rozbili tábor, měli za sebou i skaliska.

Catti celou dobu bojovala vnitřní bitvu. Nepochybovala, e Entreri předhoní Bruenora. Jak teď situace vypadala, Catti bude svým přátelům na kodu, figurkou, jí Entreri bude manipulovat, jak bude chtít.

Ten problém nemohla odstranit, pokud nenajde nějaký způsob, jím by aspoň trochu zmenila nebo zdolala sevření děsu, kterým ji zabiják drel v pasti. První den se plně věnovala soustředění, zablokovala okolní vjemy a hledala v sobě vnitřního ducha pro sílu a odvahu, ji bude potřebovat.

Bruenor ji během roků naučil, jak se taková bitva hraje, dal jí sebeovládání a sebedůvěru, které ji přenesly přes mnohé obtíné situace. Druhý den se cítila jistějí, smířenějí se svou situací. Mohla se upřít na své věznitele. Nejzajímavějí byly pestré pohledy, jimi po sobě stříleli Entreri s Jierdanem. Hrdý voják se zřejmě nevyrovnal s pokořením prvního nočního setkání před Luskanem. Entreri o záti věděl, dokonce ji přikrmoval, aby ji dovedl a ke konfrontaci, a sledoval mue nedůvěřivým okem.

Dřímající svár by mohl být nejslibnějím, moná snad jediným řeením úniku. Usoudila, e Bok je nezničitelným nástrojem nemyslící zkázy, s ním nemůe nijak manipulovat, a zanedlouho se poučila, e Sydney nenabízí vůbec nic.

Druhý den se ji Catti pokouela vtáhnout do hovoru, Sydney se vak nedala vyruit, příli úzce upřená na svůj úkol. Nedá se k ničemu svést, ani přemluvit. Neodpověděla Catti ani na pozdrav, kdy usedali k polednímu jídlu. Kdy ji Catti nepřestávala otravovat, poádala Entreriho, aby “tu lehkou holku drel stranou”.

Přestoe pokus selhal, lhostejná čarodějka Catti pomohla víc, ne mohla předvídat. To otevřené opovrení a uráky byly pro dívku jako palčivá facka a vnukly jí dalí pomůcku, jak překonat paralýzu děsu: hněv.

Druhý den minuli poloviční bod jejich cesty. Krajina se kolem nich v té rychlosti neskutečně odvíjela, a nakonec se utábořili v pahorcích severně od Nesme. Luskan byl za nimi plných dvě stě mil. V dálce blikaly ohně a Sydney předpokládala, e to jsou hlídky.

“Měli bychom tam zajet a poslechnout si, co se dá,” navrhl jí Entreri, dychtící po novinkách o své oběti.

“Dobře, pojedeme my dva. Před půlnocí můeme být zpět.”

Entreri se ohlédl po Catti. “Co s ní? Nechtěl bych ji nechat samotnou s Jierdanem.”

“Myslíte, e by ji voják vyuil? Ujiuji vás, e je čestný.”

“Toho se nebojím,” řekl Entreri. “O Bruenorovu dceru nemám strach. Zbavila by se vaeho čestného vojáka a zmizela by, ne se vrátíme.”

Catti jeho poklona nepotěila. Poznámka měla spí urazit vojáka, který sbíral dříví na oheň, ne e by byla uznáním jejích schopností, ale jestli jí zabiják skutečně respektoval, pak by její úkol byl mnohem těí. Entreri se nesmí domnívat, e je vynalézavá či nebezpečná, nebo by hlídal kadý její pohyb.

Sydney pohlédla na Boka. “Odcházím,” řekla nahlas, aby ji Catti nepřeslechla. “Jestli se to děvče pokusí utéct, doeň ji a zabij!” Po Entrerim střelila zlým úklebkem. “Spokojen!” Usmál se na ni.

Jierdan se právě vrátil a Sydney mu oznámila jejich plán. Nezdálo se, e ho společná výprava těch dvou těí, ač neřekl ani slovo,a by jí to rozmluvil. Catti ho pozorovala a poznala pravdu. nevadilo mu, e zůstal sám s ní a golemem - obával se, aby mezi oběma nevypučelo přátelství. Catti to očekávala, nebo Jierdan mezi nimi zaujímal nejslabí postavení - byl podřízený Sydney a z Entreriho měl strach. Spojenectví mezi nimy, nebo dokonce pakt s vyloučením Dendybar a věe, by pro něho nejspí znamenalo smrt.

“Povaha jejich temných úmyslů pracuje určitě proti nim,” zaeptala, kdy Sydney s Entrerim odjeli, a jetě si to zopakovala, aby se vnitřně posílila.

“Můu vám pomoct,” nabídla vojákovi, jen stavěl tábor.

“Vztekle se na ni podíval. “Pomoct? Měl bych vás přinutit, abyste to udělala vy sama.”

“Vím, proč se zlobíte,” pronesla soucitně. “Mně Entreri také působí utrpení.”

Lítost hrdého vojáka urazila. Výhruně se k ní rozehnal, ale ona se ani nehla. “Tato práce je pod vai úroveň.”

Jeirdanův hněv odvála její lichotka, zřejmě záměrná, ale poníenému mui pozvedla pora-mocené sebevědomí.

“Mou úroveň?” odsedkl.

“Jste luskanským gardistou, vaí jednotky se obává celý sever. Neměl byste dělat takovouhle práci, zatímco si čarodějka a ten lovec stínů jedou na výlet.”

“Vymýlíte si!ů zavrčel a zarazil se. “Postavte tábor,” poručil po chvilce, aby jí dokázal sovu nadřazenost. Po očku na něj pohlédla a beze slova se dala do práce. v mysli se jí utvářel plán - měla by si v této fázi získat spojence, nebo alespoň zaset sémě árlivosti.

Voják přecházel kolem a s uspokojením slyela jeho mumlání.

Entreri se Sydney u zdálky slyeli rituální zpěvy, take tohle nebyl tábor obchodní karavany z Nesme. Opatrně se kradli vpřed, aby si to ověřili.

Vysocí, tmaví barbaři v obřadních péřových ozdobách tančili v kruhu kolem kmenového totemu.

“Urhgardové,” eptla Sydney. “Nedaleko je jejich pohřební mohyla.” Pomalu ustupovala z dosahu záře ohně. “Pojďte! Tady se nich nedozvíme.”

Vraceli se ke svému tábořiti. “Neměli bychom se přesunout někam dál, z dohledu těch divochů?” otázal se později.

“Není třeba. Budou tančit celou noc. Celý kmen se slavnosti musí zúčastnit, snad ani nero-zestavěli ádné hlídky.”

“Zdá se, e toho o nich hodně znáte,” zabiják podotkl tónem, jako by naznačoval, e je tu nějaký záměr, který kontroluje vekeré dění kolem nich.

“Připravila jsem se na tuto cestu,” opáčila Sydney. “Uthgardové neskrývají ádná tajemství - způsob jejich ivota je veobecně známý a dokumentovaný. Kdo se sem vydá, měl by se o nich poučit.”

“Mám těstí, e mám tak vzdělanou průvodkyni,” uklonil se Entreri v sarkastické omluvě.

Sydney s očima na obzoru neodpověděla.

Entreri vak nenechal hovor tak lehce zaniknout. Metodicky sledoval nit podezření. Úmyslně si k jejímu odhalení vybral právě tuto chvíli. Poprvé měli příleitost být sami bez Catti a Jierdan, kteří by hovor ztěovali, a Entreri mínil skončit s obavami a skončit i s čaro-dějkou.

“Kdy mám zemřít?” otázal se přímo.

Sydney nevypadla z role. “A vá osud rozhodne, jako to určí nám vem.”

“Dovolte mi poloit otázku jinak.” Entreri ji uchopil za pai a otočil ji k sobě. “Jaké jsou vae instrukce, kdy mne máte zbít? Proč by jinak Dendybar s námi poslal golema?” rozvíjel své úvahy. “Čaroděj se neřídí ádnou čestností, ádnými dohodami. Musí dosáhnout cíle nejúčelnějím způsobem a potom eliminuje ty, které u nepotřebuje. A pro vás ztratím cenu, mám být zabit - úkol, který bude poněkud obtínějí, ne předpokládáte.”

“Jste vnímavý,” odpověděla chladně Sydney. “Dendybarův charakter jste odhadl dobře. Zabil by vás prostě proto, aby se vyhnul moným komplikacím. Nedomyslel jste vak moji vlastní úlohu. Na můj nátlak vloil vá osud do mých rukou.” Odmlčela se, aby Entreri mohl zváit její slova. Snadno by ji mohl na místě usmrtit, oba to věděli, take otevřený klid, s jakým mu záměr vyjevila, ho zadrel a přinutil, aby ji vyslechl.

“Jsem přesvědčená, e v konfrontaci s trpaslíkovou partou oba sledujeme rozdílné cíle,” vysvětlovala. “Na ádný pád nezamýlím zničit nynějího - a moná budoucího spojence.”

I přes podezřívavou povahu rozuměl linii, kterou se ubírala její logika. Rozeznal v Sydney mnoho z vlastních charakterových rysů. Bezohledná - nedopustila, aby se jí něco postavilo do cesty, ale také se z ní nenechala svést bez ohledu na své pocity. Pustil její pai. “A co ten golem,” pronesl nepřítomně do tiché noci. “Dendybar věří, e jej potřebujeme, abychom partu porazili?”

“Můj pán nenechává nic náhodě. Poslal Boka, aby se pojistil, e dostane to, po čem touí. A jako ochranu proti neočekávaným obtíím se společníky - a proti vám.”

Entreri vedl linii její úvahy o krok dál. “Ten předmět, který chce, musí být opravdu mocný.”

Sydney přikývla.

“Svůdný moná i pro mladího čaroděje?”

“Co se tu pokouíte naznačit?” vybuchla, e Entreri vzal v potaz její oddanost k Dendybarovi.

Zabijákův vědoucí úsměv ji přiměl, e se nepříjemně oila.

Dodal. “Golemův účel je chránit Dendybar proti nečekaným potíím - z vaí strany.”

Sydney namáhavě polkla, nenala ádnou odpověď. Tato monost ji nikdy nenapadla. Snaila se rozumně setřást muův nesmyslná názor, ale jeho dalí poznámka jí vyrazila dech.

“Prostě aby se pojistil proti moným komplikacím,” řekl zachmuřeně, opakujíce její vlastní slova.

Ta logika ji uhodila do tváře jako facka. Proč si myslela, e Dendybar vynechá z jeho zlovolných úkladů a intrik právě ji? Ten objev jí otřásl, ale neměla chu hledat odpovědi s Entrerim po svém boku. “Musíme si důvěřovat. Musíme oba uznat, e spojenectví nám prospěje a nic nás to nestojí.”

“Polete golema zpět do Luskanu,” navrhl váně.

V Sydneyině mysli bodl poplach. Vkládal jí do due pochyby, jen aby v jejich svazku získal výhody?

“Nic nepotřebujeme,” objasňoval. “Máme to děvče. A i kdyby trpaslíkova parta nae poadavky odmítla, jsme dost silní, abychom si vzali, co chceme.” Vrátil čarodějčin podezřívavý pohled. “A vy mluvíte o důvěře?!”

Sydney mlčela a vyjela k táboru. Snad by měla Boka poslat pryč. Tím činem by sice uklidnila zabijákovy pochybnosti, ale kdyby nastaly potíe, získal by nad ní vrch. Proputění golema by vak mohlo zodpovědět i na tíhu zneklidňujících otázek, je se týkaly Dendybara.

Přítí den byl nejklidnějí a nejúspěnějí z celé jízdy. Sydney se potýkala s problémem golemovi přítomnosti a dospěla k názoru, e má pánovu důvěru.

Entreri se zájmem pozoroval, jak se s tím vyrovnává, a doufal, e pouto mezi Sydney a Dendybarem oslabil a jejich posílil. Nyní musel čekat, a přijde dalí chvilka, kdy své společníky bude moci ovlivnit.

I Catti hlídla příleitost, aby povzbudila sémě, je Jierdanovi nasadila do hlavy. Nenávistné skryté pohledy na ty dva jí prozradily, e její plán se skvěle daří.

Krátce po poledni přítího dne byli u Stříbrolunní. Měl-li Entreri nějaké pochyby týkající se jeho spojení s Věí, setřásl je, kdy váil ohromující výsledek, nebo neúnavní kouzelní koně urazili ve čtyřech dnech takřka pět set mil. A jízda byla tak snadná, e byli celkem svěí, kdy zastavili u úpatí hor blízko kouzelného města.

“Před námi je řeka Rauvin,” volal zepředu Jierdan. “A hlídka.”

“Objedeme ji,” odvětil Entreri.

“Ne,” řekla Sydney. “Jsou to průvodci přes Měsíční most. Nechají nás projet a usnadní nám cestu do města.”

Entreri se ohlédl po Bokovi, jen za nimi pádil po stezce. “To nechají projít i jeho?” zeptal se nevěřícně.

Golem je zatím dohnal. “Boku,” poručila mu, “u tě není třeba. Vra se k Dendybarovi a vyřiď mu, e ve jde dobře.”

Catti se zableskly oči, ale Jierdan se lekl a hleděl k nim s rostoucí úzkostí. A Catti v jeho reakci viděla dalí výhodu. Proputěním golema Sydney podpořila jeho strachy, e ti dva se mezi sebou dohodli.

Golem se nehnul.

“Řekla jsem ti, abys el!” řekla Sydney ostřeji. Koutkem oka zachytila Entreriho vědoucí pohled. Čert tě vem, pomyslela si. Ale Bok stál dál a nehýbal se.

“Jste dobrý prorok,” zavrčela na Entreriho.

“Tak zůstaň tady,” syčela na golema. “Zdríme se ve městě několik dní.” Sklouzla ze sedla a lapala pryč, pokořená zabijákovým úsměvem.

“Co koně?” ozval se Jierdan.

“Byli stvořeni, aby nás dostali do Stříbrolunní, ne dále.”

U kdy vykročili dolů stezkou, chvějivá světla koní bledla do měkké modři a pak zmizela.

Stanovitěm hlídky proli hladce, obzvlá, kdy se Sydney představila jako zástupce Věe kouzelných věd. Stříbrolunní nebylo jako větina nepřátelských severských měst, jejich strach z cizinců hraničil s duevní úchylkou, nezavřelo se za odpudivými hradbami a řadami obezřetných vojáků. Lidé tohoto města návtěvníky vítali jako zpestření kultury, nebáli se, e ohrozí způsob jejich ivota.

Jeden z Rytířstva Stříbra, stráný na stanoviti u Rauvinu, vedl čtyři cestující ke vchodu měsíčního mostu, jeho neviditelný oblouk kříil řeku před hlavní bránou. Kráčeli po něm opatrně, neviditelný materiál pod nohama je lekal. Zanedlouho procházeli meandrem ulic okouzleného města. Bezděky zpomalili pod dojmem nakalivé lenosti, uvolněné snivé atmosféry, která rozpráila i Entreriho napětí.

Na kadém rohu je zdravily vysoké, pokroucené věe a podivně tvarované stavby. Ve Stříbrolunní nepřevládl ádný architektonický styl, kadý si tu svobodně postavil svůj výtvor beze strachu, e jej někdo odsoudí, nebo se mu vysměje. Výsledkem bylo město nekonečné velkoleposti, ne bohaté poklady jako sousední Hlubina nebo Mirabar, ale nepřekonatelné v estetické nádheře. Ji v nejranějích časech Říí, kdy trpaslíci, elfové a lidé měli dost místa, aby se proháněli pod sluncem a hvězdami bez obav, e překročí neviditelné hranice nějakého nepřátelského království, Stříbrolunní existovalo v otevřeném vzdoru proti dobyvatelům a tyranům světa - místo, kde nikdo nikoho neovládal.

Lidé vech moných ras tu kráčeli svobodně kadou ulicí a uličkou i v nejtemnějí noci, a jestli cestující někdo přeel bez pozdravu, bylo to proto, e byl hluboce ponořený do meditativního přemýlení.

“Trpaslíkova parta odjela z Dlouhého Sedla ani ne před týdnem” poznamenala Sydney při procházce městem. “Budeme asi několik dní čekat.”

“Kam jdeme?” Entreri měl pocit, e sem nepatří. Hodnoty, které tu očividně převládaly, byly jiné ne v kterémkoli městě, je znal, naprosto cizí jeho vlastnímu pojetí chtivého, zkaeného světa.

“Ulice lemují hostince. Návtěvníků je tu plno a jsou vítaní.”

“To bude dost těké najít tu partu, a sem dorazí,” bručel voják.

“Ani ne. Trpaslík sem přijde shánět informace. Určitě nejdřív zajdou do Pokladnice Mudrců, nejslavnějí knihovny na celém severu,” odvětila Sydney sue.

Entreri přivřel oči. “A by tam budeme, abychom je pozdravili.”

12

Blata Trolů

Toto bylo území zčernalé půdy a mlnatých bainatých slatin, kde i to nejslunnějí nebe kalil rozpad a neodbytný pocit zmaru. Krajina se neustále zvedala a klesala, s kadým vrcholem budila naději konce, přináela vak jen beznaděj a stále ten stejný chmurný, neměnný obraz.

Na jaře se udatní Jezdci z Nesme vydávali do blat a zakládali dlouhé linie ohňů, aby netvory nepřátelského území zahnali daleko od hranic svého města. Sezóna pokročila, od posledního vypálení uběhlo několik týdnů, ale nízká údolí i teď leela pod hustou pokrývkou kouře a vlny horka z velkých ohňů stále rozechvívaly vzduch kolem velkých hromad ohořelého dřeva.

A ze vzdoru k jezdcům sem Bruenor vedl své přátele, tvrdohlavě odhodlaný se protlouct ke Stříbrolunní. Po prvním dnu i on začal pochybovat o moudrosti svého rozhodnutí. Okolí vyadovalo neochabující stav pohotovosti a kadá skupina opálených stromů je nutila zastavit - černé, bezlisté pařezy a polena se nepříjemně podobaly bahenním muíkům.Víc ne jednou se houpavá půda pod nohama stala hlubokou bainou a jen rychlá pomoc ostatních je zachránila před zjitěním, jak je hluboká.

Přes blata bez ustání vál vítr, ivený pásy horké půdy a chladných bain, a přináel s sebou hnusnějí zápach ne dým a saze poárů. Drizzt DoUrden ten odporně nasládlý pach znal - pach trolů.

Toto byla jejich doména. Vechny zvěsti o blatech, co slyeli v pohodlí Střapaté Hole a kterým se smáli, je nemohly připravit na skutečnosti, kdy do nich veli.

Bruenor odhadl, e by je mohli přejít za pět dní, půjdou-li rychle. První den skutečně nutnou vzdálenost urazili, trpaslík vak nepočítal s tím, e se budou muset stále vracet kvůli nepřekročitelným bahniskům. Ten den uli dvacet mil a byli sotva deset mil od místa, kde začali svůj pochod do blat.

ádné troly nepotkali, neviděli ani nic jiného, a tak večer docela optimisticky rozloili tábor.

“Bude dret hlídku?” ptal se Bruenor Drizzta s vědomím, e potřebují jeho ostré droví smysly, aby noc přeili.

Drizzt přikývl. “Celou noc.” Trpaslík ani neodporoval, tuil, e ádný z nich se v noci nevy-spí - a na hlídce či ne.

Tma padla náhle a dokonale. Ti tři by neviděli ani své vlastní ruce pár palců od obličeje. S tmo přily zvuky budící se noční můry. Kolem nich se ozývaly savé, mlaskavé kroky. Dým se mísil s noční mlhou a valil se kolem oehlých stromů. Vítr nezesílil, ale zápach ano, a vzduchem se ozývaly stony týraných duchů ubohých obyvatel.

“Seberte si věci,” zaeptal Drizzt.

“Viděls něco?”

“Nic přímo, ale cítím je kolem. Vy tady. Nemůeme tu sedět. Musíme jimi projít, ne nás obklopí.”

“Bolí mě nohy,” kvílel Regis tie. “lapky mám oteklé. Nevím, jestli je vůbec dostanu do holínek.”

“Pomo mu, chlapče, elf má pravdu. Budeme-li muset, tak tě ponesem, Kručibřichu, ale musíme se hnout.”

Drizzt se postavil do čela a čas od času napřáhl ruku dozadu a vedl Bruenora a ten ostatní,a by neseli z vybrané cesty.

Vichni cítili kolem temné tvary, nos jim zahlcoval trolí pach.

Drizzt jediný je viděl a táhl své přátele tak rychle, jak mohl.

těstí stálo při nich, měsíc vyel a proměnil opar v duchově stříbrnou pokrývku a vyjevil jim hrozící nebezpečí. Vechno kolem nich se hýbalo - dali se do běhu.

Vytáhlé tvary se zvedaly z okolní mlhy, drápovité prsty po nich chňapaly, jak utíkali kolem. Wulfgar se připojil k Drizztovi, rozháněje troly mocnými rozmachy Aegisova tesáku a drov se mohl upřít na cestu, aby neztratil správný směr.

Běeli u hodiny a stále měli troly kolem sebe. Pádili za meze vyčerpání a bolesti a znecitlivělých údů, běeli s vědomím jisté stralivé smrti, jestli se o vteřinu opozdí, a jejich děs převládal na zmučenými těly. I Regis, příli otylý, s příli krátkýma nohama, drel tempo a poháněl je k větí rychlosti.

Drizzt chápal marnost jejich námahy. Wulfgarovo kladivo nevyhnutelně zpomalilo, zakopávali čím dál častěji. Noc měla v zásobě jetě mnoho hodina a ani rozbřesk nezaručoval konec pronásledování. Kolik mil mohou takhle utíkat? Kdy se vydají stezkou, je skončí u bezedné bainy se stovkou trolů v patách?

Drizzt změnil strategii, hledal místo, kde by se mohli ubránit. Zočil malý výstupek asi deset stop vysoký, se strmými, téměř kolmými svahy na třech stranách. Na svahu rostl jediný mladý strom. Namířil ruku a Wulfgar ihned plán pochopil a zabočil tam. Dva trolové jim číhavě blokovali cestu a vztekem vrčící Wulfgar na ně vyrazil. Válečné kladivo znovu a znovu dopadalo, tři přátelé za něho vklouzli, a dorazili k výstupku.

Wulfgar se otočila spěchal se k nim připojit a neodbytné troly měl přímo za zády i s dlouhou řadou jejich odporných druhů.

Přes kulaté břicho se Regis čile vyplhal po stromě na vrcholek. Podsaditý Bruenor nebyl stavěný pro plh a bojoval o kadý palec.

“Pomoz mu!” Drizzt se zády ke stromu a scimitary v rukou křikl k barbarovi. “Vyhoupni pak nahoru, já je zadrím!”

Wulfgar namáhavě lapal po dechu, přes čelo se mu táhl krvavý rám. Doběhl ke stromu a lezl za trpaslíkem. Kořeny pod jejich váhou pratěly a zdálo se, e ztrácí jeden palec za kadý, co získali. Regis konečně dosáhl na Bruenorovu ruku a pomohl mu přes okraj. Wulfgar plhal hned za ním, ale teď se vichni dívali s hrůzou na svého přítele.

Drizzt se potýkal se třemi netvory a víc se jich hromadilo kolem. Wulfgar pomýlel, e se spustí dolů a zemře drovovi po boku. Drizzt se chvilkami mrknul, jak jsou se plháním daleko, viděl barbarovo váhání a četl jeho mylenky. “Jdi!” křikl. “Zdruje!”

Wulfgar chvilku pátral po zdroji povelu. Důvěra a úcta k drovovi překonala jeho přání vrhnout se zpět do bitvy a vzdorovitě se vytáhl nahoru na malou ploinu.

Trolové drova obklopili z boků, hnusné pařáty po něm sahaly ze vech strany. Slyel křik svých přátel, kteří ho pobízeli,a by se odtrhl a přidal se k nim, ale monstra se u dostala i za něho a odřízla mu ústup.

Obličej se mu roztáhl úsměvem. Oči zahořely.

Vrhl se do nejhustího klubka trolů, pryč od nedosaitelného výstupku a hrozících se přátel.

Těm třem nezbýval čas, aby dumali nad jeho osudem, byli obklíčeni a trolové se neúnavně drali nahoru.

Kadý z nich bránil svou stranu. Čtvrtá stěna byla natěstí strmá, místy převislá, a netvoři se jim nemohli natlačit do zad.

Wulfgar byl nejsmrtonosnějí, kadou ranou srazil jednu stvůru, ale ne se mohl nadech-nout, dalí zabrala její místo.

Regis s malým palcátem toho moc nenadělal. Ví silou mlátil po prstech, loktech i hlavách, jak se trolové cpali blí, ale srazit dolů je nedokázal. Pak se Wulfgar nebo Bruenor museli stočit z vlastního zápasu a odseknout tu bestii sami.

Věděli, e s prvním chybným zásahem bude nějaký trol nahoře na ploině.

Netěstí dopadlo za pár minut. Bruenor se otočil na pomoc Regisovi, kdy jeden netvor přetáhl své torzo přes okraj. Trpaslíkova sekera sekla čistě.

A moc. Zajela do trolova krku, projela skrz a usekla mu hlavu.

Hlava sice odletěla pryč, tělo vak lezlo nahoru. Regis ustoupil, ztrnulý děsem.

“Wulfgare!” vyjekl Bruenor.

Barbar se spěně stočil, bezhlavý nepřítel ho nevyvedl z tempa a ranou kladiva do hrudi ho shodil z ploiny.

Dva dalí pařáty se drely okraje. Na Wulfgarově straně jiný trol vylezl nahoru víc ne polovinou těla. A za nimi se třetí rozkročil nad bezmocným půlčíkem.

Nevěděli, kde dřív začít. Vrek byl ztracen. Wulfgar dokonce zamýlel skočit dolů do chumlu a zemřít jako pravý válečník, zabíjející tolik nestvůr, kolik mohl. Nechtěl vidět, jak jeho dva přátelé jsou trháni na kusy.

Trol nad půlčíkem náhle ztratil rovnováhu, jako by ho něco táhlo dozadu. Jedna noha se mu podlomila a pak pozpátku spadl do tmy.

Drizzt DoUrden vytrhl ostří z jeho lýtka, jak přes něho padal, čile se skulil na vrek a vyskočil na nohy přímo vedle půlčíka, kterého děsně vylekal. Kabát na něm vlál v cárech a skvrny krve se černaly na mnoha místech oděvu.

Ale stále se jetě smál a oheň v očích jim řekl, e jetě zdaleka neskončil. Přiskočil k ohromenému trpaslíkovi a Wulfgarovi a sekl po dalím trolovi, rychle ho sraziv ze svahu.

“Jak?” Bruenorovi spadla brada, ač věděl, u jak spěchal zpátky k Regisovi, e se odpovědi nedočká - drov neměl čas.

Drizzt se svým výpadem dole dostal vůči nepřátelům do výhodné pozice. Trolové byli dvakrát vyí ne on a ani netuili, e se mezi nimi proplétá a seká na vechny strany. Věděl, e ádná rána jim na dlouho neublíí - bodance se rychle vyhojí, uaté údy znovu narostou - ale odváný manévr mu získal čas, aby se z jejich hord vymanil a ztratil se ve tmě. Jak byl v černé noci volný, zvolil si stezku k pahorku a prosekal se nic netuícími zrůdami s tou stejnou havou vání. Kdy se dostal k úpatí, zachránila ho jeho mrtnost, nebo popravdě vyběhl po svahu i přes záda plhajícího trola. Byl pro překvapené stvůry příli rychlý.

Obrana vrcholku se teď upevnila. Kadý drel jednu stranu - Bruenor s hrozivou sekerou, mladík s mocným kladivem a Drizzt se dvěma bleskurychlými scimitary. Trolové to teď neměli lehké. Regis se drel uprostřed a čile přiskočil na pomoc, kdykoliv se některý netvor dostal moc vysoko.

Stále vak přicházeli dalí, dav dole rostl s kadou minutou. Přátelé jasně viděli, jak toto utkání dopadne. Kdyby se jim podařilo nějak zlomit to příerné shromádění, aby si otevřeli cestu k úniku…, obranný boj jim vak nenechal čas na hledání řeení.

Mimo Regise.

Stalo se to takřka náhodou. Zmítající se pae odseknutá jednou z Drizztových čepelí se plazila do středu jejich obrany. Regisovi se obracel aludek, kdy do této věci mlátil svým palcátem. “Nechce to chcípnout!” zaječel, jak chňapala po jeho zbrani. “Nemůu to zabít! Rozsekejte to! Někdo to spalte!”

Vichni byli příli zaměstnaní, aby reagovali na půlčíkovy zoufalé prosby, ale ten poslední výkřik mu vnukl nápad. Skočil na tu děsivou věc, přitiskl ji k zemi a mátral po křesadle.

Ruce se mu tak třásly, e byl sotva schopen krtnout o kámen, stačila vak maličká jiskra a trolí pae se vzňala a praskala do křehké koule. Regis pochodeň sebral a pádil k Bruenorovi. Zadrel mu ruku se sekerou s tím, aby nechal stvůru vylézt přes okraj.

Jakmile se trol vytáhl, Regis mu vrazil oheň do obličeje. Hlava vpravdě vybuchla plameny a trol se s bolestným řevem zřítil dolů a přenesl vraedný oheň na své druhy.

Troly nepolekala čepel nebo kladivo. Rány po těchto zbraních se téměř okamitě vyhojily, i odseknutá hlava narostla znovu. Boj jim vlastně pomáhal v mnoení, nebo trolovi naroste zpět useknutá pae a useklé pai naroste nový trol! Nejedna hladová kočka či vlk hodovali na trolí mrtvole a přivodili se vlastní hrůzný zánik, kdy jim v břie rostla nová nestvůra.

Ani trolové vak nebyli docela beze strachu. Oheň byl jejich zkázou a nestvůry z Velkých Blat jej znaly a moc dobře. Spáleniny se nemohly zregenerovat a trol zabitý ohněm byl mrtvý navěky. Bylo to téměř jako boí kletba, oheň lnul k jejich suché kůi stejně hladově jako k vysuenému troudu.

Monstra na Bruenorově straně prchala nebo klesala v ohořelých zbytcích. Bruenor mu uznale poklepal na rameno a naděje se mu vracela do zarudlých očí, kdy viděl dole tu spou.

“Dřevo!” uvaoval Regis. “Potřebujeme dřevo!”

Bruenor si ze zad shodil batoh. “Kručibřichu, počkej, za chvilku dostane svý dřevo,” zasmál se a ukázal na mladý strom. “V lahvích je olej!” Přeběhl k Wulfgarovi. “Ten strom, chlapče!” Pomoz rychle půlčíkovi!” vykřikl a zaujal jeho místo.

Mladík se otočil, viděl Regise chystat nádobu s olejem a pochopil, co se od něho čeká. K té straně se dosud nevrátil jediný trol, ale zápach spáleného masa u paty svahu ho takřka porazil. V jediném zapření vyrval kořeny a vynesl strom nahoru. Pak el zpět na své místo, aby Bruenor mohl dřevo rozsekat.

Zanedlouho oblohu a okolí osvětlily planoucí střely a létaly do trolí hordy ve sprkách vradících jisker. Regis běel kolem okraje ploinky, plíchal na nejblií troly olej a ti se v íleném děsu rozprchli. Začal zběsilý ústup, mezi splaenými netvory a rychle se ířícím poárem se oblast kolem vrcholku v minutě vyprázdnila. Po zbytek noci neviděli ádný pohyb vyjma politováníhodné zmítání masy údů a kubání oehlých těl. Drizzt fascinovaně dumal, jak dlouho by věci dole přeijí se spáleninami, které se nezregenerují, ani nevyhojí.

Byli do dna vyčerpaní,a přesto se jim nepodařilo usnout. Sotva se začalo eřit a kolem nich nebylo po trolech ani známky, jen příerný zápach, visící nehybně ve vzduchu, rozhodli, e se hnou.

Opustili svou pevnost a li, protoe neměli jinou volbu a protoe odmítli vzdát, kde jiní by ochabli. S ničím se zatím nesetkali, cítili vak na sobě upřené oči blat a ztichlé mlčení, je prorokovalo zkázu.

Právě se plouili po drnovitém raeliniti, kdy se Wulfgar náhle zastavil a vrhl Aegisův tesák do malého shluku zčernalých pařezů. Bahenní muík, nebo to byl barbarův terč, před sebou polekaně zkříil ruce, ale kouzelné válečné kladivo uhodilo s takovou silou, e se v půli roztípl. Téměř tucet postraených druhů vyskočilo ze svých pozic a zmizelo ve slatinách.

“Jak jsi to poznal?” zeptal se Regis, nebo on sám je pokládal za upálené stromy.

Wulfgar potřásl hlavou, opravdu nevěděl, co ho k tomu přimělo. Drizzt a Bruenor mu rozuměli. Vichni se teď řídili pudem, vyčerpání jim u dávno znemonilo, aby mysleli racionálně. Wulfgarovy reflexy si udrely vybrouenou preciznost. Snad koutkem oka postřehl nepatrný pohyb, který jeho mysl ani nezaznamenala, ale instinkt přeití reagoval. Trpaslík s drovem na sebe vědoucně pohlédli. Tentokrát je ukázka barbarovy válečnické zralosti ani moc nepřekvapila.

Den byl nesnesitelně horký, přidával dalí břímě k jejich únavě. Touili po jediném - natáhnout se a odpočívat. Drizzt je naléhavě hnal vpřed, pátraje po nějakém obranyschopném místě, ač bylo pochybné, e najdou něco tak příhodného jako minulou noc. Měli jetě dost oleje, aby je přenesl přes dalí noc, kdyby nali místo, kde by se dalo ohně vyuít. Nějaký kopeček nebo i hájek stromů.

Co vak nali, byla baina, a tato se táhla na míle vemi směry. “Mohli bychom se vydat na sever,” navrhl drov Bruenorovi. “Moná jsme se u dostali dost daleko na východ, abychom vyli z Blat mimo území hlídané Jezdci z Nesme.”

“Noc nás dostihne na břehu,” podotkl trpaslík zamračeně.

“Mohli bychom se dostat přes,” navrhl Wulfgar.

“Lezou troli do vody?” Bruenora nápad zaujal. Drov pokrčil rameny.

“Za zkouku to stojí!” rozhodl.

“Najdeme nějaká nosný dřeva. Nebudem je zatím svazovat. Jestli budem muset, uděláme to na vodě.”

Dreli se polen jako bójí a vklouzli do studených, tichých vod bainatého jezera.

Drizzt i Wulfgar zjistili, e na mnoha místech mohou jít, ač sání bahnitého dna jim tíilo nohy při kadém kroku a moc je to nenadchlo. Regis a Bruenor byli pro hloubku malí a lehli si přes dřeva. Po chvilce si na duchovitou tiinu zvykli a přijali plavbu jako odpočinek.

Návrat do skutečnosti byl vskutku hrubý.

Voda kolem nich vybuchla a vrhly se po nich tři trolům podobné zrůdy. Regis na svém plavidle skoro dřímal a byl shozen do vody. Wulfgar dostal ránu do prsou, ne zvedl Aegisův tesák, ale nebyl ádný půlčík a ani síla zrůdy s ním nehnula. Ten, co se vynořil před vdy pozorným drovem shledal, e mu obličej hyzdí dva scimitary, jetě ne zvedl hlavu z vody.

Sráka skončila tak rychle a zuřivě, jako začala. Přátele věčné úklady neúnavných blat rozvzteklily a na útok reagovali protiútokem zběsilé zuřivosti. Drovův trol byl rozřezaný na kusy, jetě ne se vzpřímil, a Bruenor měl dost času, aby se připravil na stvůru, která shodila Regise.

Netvorovi, co napadl mladíka, se podařilo zasadit jetě druhou ránu, teď dostal zpátky víc, ne čekal. Nebyl nijak inteligentní, omezená mysl a bojová zkuenost ho vedla, aby věřil, e nepřítel po dvou silných ranách nemůe zůstat stát, nato aby zaútočil.

Poučení o omylu mu příli nepomohlo, kdy ho Aegisův tesák srazil pod hladinu.

Regis se vynořil a hodil ruku přes kládu. Jedna strana obličeje zářila otokem a bolestivým krábancem.

“Co to bylo?” ptal se Wulfgar.

“Asi nějaký druh trola,” uvaoval Drizzt a stále bodal do nehybného tvaru pod vodou.

Oběma bojovníkům doel důvod jeho neustálých útoků. V náhlém strachu řezali do těl v naději, e je natolik zohaví, aby byli na míle daleko, ne opět oivnou.

Hluboko pod hladinou, v nehybné samotě černých vod, stálé buení sekery a kladiva vzbudilo ze spánku jiné obyvatele. Obzvlá jeden z nich, bezpečný ve vědomí vlastní svrcho-vanosti, prospal víc ne desetiletí bez obav z potenciálních nástrah, je číhaly vude kolem.

Regise rána omámila, vysála mu vechnu sílu a teď bezmocně leel přes kládu, jako by mu nečekaný útok nadobro zlomil ducha, a sklíčeně dumal, jestli má v sobě jetě aspoň jiskru bojovnosti. Ani si neviml, e horký vánek plavidlo lehce unáí. Zakleslo se v kořenech malé řady stromů v klidné zátoce pokryté lekníny.

Líně se protáhl, změnu ani nevnímal. V pozadí stále slyel hovor svých přátel. Proklel svou neopatrnost a bojoval se svou letargií, kdy voda před ním zavířila.

Hladinu prorazil narudlý, konatý tvar a pak zíral do obrovité kulaté tlamy s krutými řadami avlovitých zubů.

Regis nevykřikl, ani se nehnul, fascinován pohledem na zjev své vlastní smrti.

Obrovský červ.

“Myslel jsem, e voda nás ochrání před těmi příerami,” zasténal Wulfgar a trolí mrtvole pod hladinou zasadil poslední úder.

“Je to aspoň snadnějí,” přeruil ho Bruenor. “Tak na klády a jedem. Kdo ví, kolik tako-vejch potvor číhá kolem.”

“Nu, určitě netouím tady trčet, abych je spočítal,” ozval se mladík. Zmateně se rozhlíel. “Kde je Regis?”

Teď si poprvé vimli, e půlčík odplul. Bruenor otevřel ústa v pokřiku, ale Drizzt mu na ně připlácl dlaň.

“Poslouchej,” eptl.

Trpaslík a Wulfgar napnuli ui směrem, kam zíral drov. Za moment zaslechli půlčíkův třaslavý hlásek.

“… opravdu nádherný kámen.” Věděli, e Regis pouívá přívěsek, aby se dostal z maléru.

Okamitě pochopili vánost situace, nebo Drizzt určil nejasnou věc za čárou stromů snad třicet yardů daleko. “Červ!” eptal. “Větí ne cokoliv, co jsem kdy viděl!” Ukázal Wulfgar-rovi na vysoký strom, v úhybném manévru se vydal k jihu, a jak el, z váčku vytáhl onyxovou soku a povolal Guenhwyvara. S touhle příerou budou potřebovat vechnu pomoc.

Wulfgar se ponořil hluboko do vody, nehlučně se dostal ke stromům a začal lézt nahoru. Měl teď dějitě jasně pod sebou. Bruenor el za ním, ale vklouzl mezi stromy hlouběji v bai-ně a zaujal pozici na druhé straně.

“Mám jich víc,” domlouval se Regis hlasitěji, doufaje, e přátelé ho uslyí a zachrání. roztočil hypnotický rubín na řetízku. Ani na vteřinu nevěřil, e mu primitivní příera rozumí, ale zatím se zdálo, e ji záblesky klenotu matou natolik, e ho zatím nespolkla. Magický rubín na tvora neměl ádný vliv. Gigantičtí červi byli slabomyslní, kouzla na ně vůbec neúčinkovala. Červ nebyl opravdu hladový, hra blýskavých odrazů světla ho vak zaujala.

Drizzt čekal s připraveným lukem, zatímco Guenhwyvar se neslyně přikradl za červova záda. Drizzt viděl ve větvích napjatého Wulfgara, připraveného skočit do akce. Bruenora neviděl, vynalézavý trpaslík si najde způsob, jak zasáhnout.

Červa hra s klenotem a půlčíkem přestala bavit. Prudké sání vzduchu syčelo kyselinovými slinami.

Drizzt nebezpečí znal a jednal. Kolem Regise se objevila ohromná koule tmy. Chudák Regis si nejprve myslel, e černota znamená jeho konec, ale kdy se otřeseně pustil klády a studená voda mu zalila hlavu a pohltila ho, pochopil.

Temná koule červa na okamik zmátla, ale stejně vyplivl proud smrtící kyseliny. Hrůzná tekutina vřela a bublala, jak dopadla na hladinu, z klády vyrazily plameny.

S výkřikem k Temposovi Wulfgar chrabře skočil, nohy se mu iroce rozlétly, ale napřa-enou pai s válečným kladivem měl plně pod kontrolou, připravenou k úderu.

Červ uhýbal hlavou,a bys e barbar k němu nedostal, nebyl vak dost pohotový. Aegisův tesák proletěl narudlou kůí, prorval se bokem hlavy, přerazil vnějí okraj tlamy, drtil kost a zuby. Mladík do jednoho jediného mocného úderu vloil vechno, co měl, a kdy pod drovovou clonou tmy tvrdě plácl břichem do studené vody, netuil, jak skvěle uspěl.

Červ rozzuřený bolestí, zraněný víc ne kdy za celý ivot, vyrazil řev, který roztípl stromy a rozpráil do úkrytu vechno ivé v okruhu mnoha mil. Padesát stop jeho těla se v obloucích vlnilo nahoru a dolů, bez ustání bičovalo vodu a v proudech stříkala vysoko do vzduchu.

Drizzt zahájil střelbu, čtvrtý íp byl napjatý v tětivě, jetě ne první zasáhl cíl. Červ opět bolestně zařval a napadl drova druhou salvou kyseliny.

Mrtný elf u byl dávno jinde, ne kyselina zasyčela ve vodě, kde prve stál.

Bruenor se načisto ponořil pod hladinu a poslepu klopýtal k bestii. Její frenetické zmítání ho takřka zarazilo do bahna. ířka té příery byla dvakrát větí ne on sám, ale nezaváhal a zatnul sekeru do tuhé kůe.

Guenhwyvar skočil na monstrózní hřbet, přidruje se ostrými drápy, jej přeběhl a usadil se mu na hlavě. Roztaené tlapy s děsivými drápy se zaryly do červových očí, ne měl čas na nový útok reagovat.

Drizzt nepřestával odpalovat jeden íp za druhým - toulec byl téměř prázdný, a z tlamy a hlavy příery trčely jejich opeřené hůlky.

Bestie se teď upřela na Bruenora, jeho seky ji nejvíc zraňovaly, ale ne se k němu převalila, ze tmy se vyhoupl Wulfgar s rozmáchnutým kladivem. Aegisův tesák opět bouchl do tlamy a zesláblou kost přerazil. Do bainy vyvřely chuchvalce kyselin, krve a kostí a červ v agonii zařval potřetí.

Boj neochaboval. Drovovy ípy bodaly příeru v nepřetrité čáře. DRápy kočky rvaly hlouběji a hlouběji do masa. Trpaslíkova sekera řezala a odsekávala kusy odplavované proudem. A Wulfgar vytrvale buil.

Gigantický červ se stočil. Nemohl útočit. Ve vlně temné závrati sotva drel rovnováhu. Roztřítěná tlama visela ochable dolů, jedno oko chybělo. Neustávající rány sekery a kladiva prorazily ochrannou kůi a otevřely hluboké rány. Bruenor bručel divoskou radostí, kdy si sekera nala cestu do útrob.

Náhlá křeč odmrtila Guenhwyvara do vody a odrazila stranou Bruenora i mladého válečníka. U se ani nepokoueli jít zpět, viděli, e jejich boj skončil. Červ se chvěl a kroutil v posledních zákubech ivota.

Potom se překulil do bainy, do spánku, který bude trvat déle ne ten minulý - do věčného spánku smrti.

13

Poslední útěk

Řídnoucí oblak drovovy tmy odhalil Regise, drícího se křečovitě své klády, je teď byla sotva něčím víc ne ohořelým kusem dřeva. Potřásl hlavou. “Přehnali jsme to,” vzdychal. “Nikdy se odtud nedostaneme.”

“Chybí ti víra, Kručibřich,” utěoval ho Bruenor a brodil se k němu. “Aspoň budem mít dost příběhů pro nae děti a ty pro jejich potomky i ostatní, a u tu nebudem!”

“To myslí jako dneek?” lehl půlčík. “Nebo moná budeme ít dnes a zítřek u nebude.”

Bruenor se uchechtl a chopil se klády. “Jetě ne, příteli. Ne, dokud neskončíme s naím úkolem.” Divě se uklíbl.

Drizzt se vydal posbírat své ípy a viml si, jak těce se Wulfgar opírá o červovu zdechlinu. Napřed se domníval, e je to vyčerpání, ale kdy přiel blí, začal se obávat, e je to něco horího. Wulfgar viditelně ulevoval jedné noze, jako by byla zraněná, nebo se mu stalo něco s páteří.

Neuel mu drovův zkoumavý pohled a stoicky se vzpřímil. “Musíme se hnout odtud,” utrousil a odcházel k Bruenorovi, skrývaje své kulhání, jak to lo.

Drizzt se ho nevyptával. Mladý mu byl tuhý jako tundra v zimě a příli nesobecký a hrdý, aby se přiznal ke zranění, kdy mu stejně nikdo nemohl pomoct a nic by tím nezískal. Nemohl čekat, a se uzdraví, a určitě by ho nemohli nést, tak svou bolest skryje a potáhne dál.

Wulfgar byl skutečně zraněný. Kdy skočil se stromu a plácl do vody, stočil si nějak páteř. V zápalu bitvy pod vlivem adrenalinu tu křečovitou bolest necítil. Teď mu byl zatěko kadý krok.

Drizzt to viděl jasně, tak jako viděl beznaděj v půlčíkově obvykle radostné tváři, tak jasně jako únavu v zrudlých očích trpaslíka přes vechno optimistické naparování. Rozhlíel se po blatech, je se zdála táhnout donekonečna do vech stran, a poprvé ho napadlo, jestli se opravdu nepřecenili.

Guenhwyvar neutrpěl ádné zranění, byl jen poněkud otřesený a Drizzt ho poslal zpátky do jeho roviny, nebo kočka by se v bainách nemohla volně pohybovat. V tomto okamiku by si byl rád ponechal ostraitého pantera po svém boku, voda vak byla pro něj moc hluboká a ve skutečnosti by musel skákat ze stromu na strom. To by nelo. Budou muset pokračovat sami.

Sahajíce pro posilu hluboko do svých niter, rozeli se do práce. Drov prohledával hlavu červa, aby zachránil své ípy, nebo si byl jistý, e ne se vymotají z tohoto prokletého území, bude je potřebovat. Ostatní shledávali své věci a vázali klády do voru.

Zanedlouho opět pluli bainami, etřili silami a kadou minutu se přemáhali, aby nebezpečnému okolí věnovali celou pozornost. V tom vedru a mírném pohupování klád na tiché hladině vak jeden po druhém usínali. Mimo Drizzta.

Drov vor poháněl a zůstal bdělý - nemohli si dovolit ani zdrení, ani zastávky. Za lagunou se hladina vody natěstí otevřela, v cestě neměl takřka ádné překáky. Po chvíli vnímal vodu jako zamleným závojem, unavené oči nesledovaly ádné detaily, pouze obecné obrysy a pohyby v rákosí.

Byl vak válečníkem s bleskovými reflexy a neuvěřitelnou disciplínou. Vodní trolové udeřili znovu a drobounká jiskra vědomí ho ihned probrala do plné skutečnosti a netvory zbavila výhod překvapení.

Na jeho zvolání Wulfgar s Bruenorem vyskočili se zbraněmi v rukou. Tentokrát je napadly jen dvě nestvůry a vyřídili je v několika vteřinách.

Regis to zaspal.

Chladná noc milostivě rozehnala vlny horka. Bruenor rozhodl, e budou pokračovat, dva budou odpočívat a dva budou vést vor vpřed.

“Regis nám nepomůe, je příli malý,” podotkl Drizzt.

“Tak a sedí, a drí hlídku,” nabídl Wulfgar stoicky. “Já nepotřebuji, aby mi pomáhal.”

“Vy dva teď převezmete první směnu,” řekl Bruenor. “Kručibřich prospal celý den. Měl by to hodinu či dvě vydret!”

Drizzt se natáhl poprvé za celý den, hlavu poloil ha batoh.

Oči vak nezavřel. Bruenorův plán, aby pracovali ve směnách, zněl dobře, ale byl nepraktický. Ve tmě noci je mohl vést jen on a jen on mohl spatřit blíící se nebezpečí. Během směny mnohokrát zvedl hlavu, upozornil půlčíka na okolí a opravil směr.

Stejně nemohl usnout. zařekl se, e ráno si odpočine, ale kdy se rozjasnilo, měli kolem sebe zase dlouhé porosty rákosí a stromů. Hrozba slatin se kolem nich sevřela jako číhající bytost, je je hlídala a chystala úklady, aby jí neunikli.

iroká voda jim hodně pomohla. Plavba po zrcadlové hladině byla snadnějí ne chůze a přes vechny obavy se mimo ty dva troly nesetkali s ádným nepřítelem. Po dnech a nocích plavby se jejich cesta konečně vrátila ke zčernalé zemi a měli dojem, e u pokryli větinu vzdálenosti ke druhé straně Velkých Blat. Poslali Regise na nejvyí strom, co nali, nebo jedině on byl dost lehký, aby se vyplhal a do nejvyích větví (cesta se postarala, aby mu břicho splasklo) a jejich naděje se potvrdily. Daleko na východním obzoru, asi den či dva pochodu, viděl mohutné stromy - ne trsy břízek nebo splývajícím mechem pokryté bahenní stromy, ale hustý les dubů a jilmů.

Přes vechnu únavu vykročili vpřed s obnovenou chutí. Kráčeli po pevné zemi, věděli, e mohou narazit na hordy toulavých trolů, ale před sebou měli vidinu brzkého konce vech útrap. Na posledním úseku divokých slatin se přece nenechají porazit smradlavými netvory.

“Měli bychom u zastavit,” navrhl Drizzt, ač do západu slunce chyběla nejméně hodina. Drov ji vycítil, e probouzející se trolové se shromaďují, e zachytili cizí pach návtěvníků. “Musíme si najít vhodné tábořitě. Blata nás jetě nepustila z drápů.”

“Ztratíme hodinu či víc,” prohlásil Bruenor mírně. Měl v dobré paměti hroznou bitku na skalním výstupku a neměl chu si tu kolosální dřinu zopakovat.

“Ten čas doeneme zítra, teď se musíme postarat, abychom zůstali naivu,” zdůraznil drov.

Wulfgar s ním plně souhlasil. “Jejich zápach sílí kadým krokem a přichází odevad. Utéct jim nemůeme, tak budeme bojovat.”

“Za naich podmínek,” dodal Drizzt.

“Co tamhle,” Regis ukázal doleva k hustě zarostlému hřebenu.

“Moc votevřenej,” řekl Bruenor. “Vylezou tam stejně snadno jako my a bude jich tolik, e je nezastavíme!”

“Ne, pokud bude hořet,” opáčil půlčík se lstivým úklebkem, a nakonec s jeho prostou logikou museli souhlasit.

Zbytek denního světla věnovali přípravám na obranu. Wulfgar s Bruenorem přinesli vechno suché dřevo, co nali, naskládali je do strategických linií, aby prodlouili okruh zvolené oblasti, a Regis zatím čistil vrch hřebene od porostu. Drizzt drel hlídku. Obranný plán byl jednoduchý: nechají troly přijít a k nim, pak perimetr hřebene podpálí.

Drizzt viděl v plánu slabiny, jene ádný lepí nevymyslel. Bojoval s troly mnohokrát a věděl, jak jsou ty bestie zarytě vytrvalé. Plameny uhasnou dávno před úsvitem a budou vystaveni trolímu náporu. Zbývalo jen doufat, e v ohni jich zahyne tolik, e ostatní to zastraí.

Wulfgar s Bruenorem by byli rádi udělali víc, vzpomínky na poslední bojitě byly příli ivé, ne aby se spokojili s tím, co stačili nachystat. Ale s erem se na ně upřely hladové oči. Přikrčili se tedy vedle Regise a Drizzta a stísněně čekali.

Minula hodina, přátelům se zdála jako deset, a noc se prohloubila.

“Kde vězí?” zeptal se Bruenor a sekera nervózně plácala do mozolnaté dlaně. Veteránský bojovní byl netrpělivý.

“Co je zdruje?” pípl Regis v úzkostné panice.

“Buďte rádi,” eptal Drizzt. “Čím později bitva začne, tím větí naděje, e uvidíme ráno. Snad nás jetě nenali.”

“Spí se shromaďujou, aby se na nás vrhli naráz,” utrousil sue trpaslík.

“To je dobře.” Wulfgar pohodlně dřepěl a vejral do tmy. “Tím víc jim bude chutnat ná oheň!”

Drov si poviml, jak odhodlaná síla velikého mladíka Bruenora a Regise uklidnila. Trpaslík přestal nervózně plácat sekerou a poloil ji klidně vedle sebe. I váhavý válečník Regis s vrčením sevřel palcát, a mu klouby zbělely.

Uplynula dalí dlouhá hodina.

Odklad nijak neovlivnil jejich připravenost. Věděli, e teď je nebezpečí velice blízko - z mlhy a tmy, kam nedohlédli, cítili známý zápach.

“Zapal pochodně,” Drizzt řekl Regisovi.

“Přivedou k nám bestie z celého okolí!” opřel se trpaslík.

“U nás objevili,” Drizzt ukázal dolů, ač jeho přátelé s omezeným nočním viděním nemohli ourání trolů ve tmě zahlédnout. “Budou vidět pochodně, to je můe na chvilku zadret a získáme čas.”

Jetě jak mluvil, první trol se odváil nahoru. Bruenor s Wulfgarem čekali, a byl blízko, a pak na něj dopadlo krupobití dobře mířených úderů a sloil se.

Regis zapálenou pochodeň hodil Wulfgarovi a barbar ji přiloil k padlému trolovi. V plamenech jeho těla viděli, e pár stvůr opoutí patu svahu a mizí v mlze. Nenáviděného ohně se hrozily.

“Och, začal si s tím trikem moc brzo!” bručel trpaslík. “Teď jsme kvůli jedný potvoře v plným dohledu!”

“Jestli je pochodeň zdrí, splnily svůj účel,” oponoval Drizzt, ač v takové těstí nedoufal.

“Najednou, jako kdyby sama blata po nich vyplivla svůj jed, celé úpatí bylo obklíčené ohromným srocením zrůd.

Blíili se zdráhavě, přítomnost ohně je nepovzbudila, ale stejně přicházeli, lezli do svahu a slintali touhou.

“Trpělivost,” připomněl drov přátelům, vida jejich napětí. “Drme je mimo holou zem, ale nechme jich co nejvíc projít kruhem rotí.”

Wulfgar vyběhl k okraji a výhruně mával pochodní.

Bruenor drel dvě poslední láhve oleje, z hrdla jim visely olejem nasáklé hadry. iroce se usmíval. “Sezóna je pro pořádnej oheň trochu moc zelená,” potěeně zamrkal. “Bude asi potřebovat, abych mu pomoh!”

Trolové se rojili kolem nich, hordy rozhodně stoupaly, řady houstly s kadým krokem.

Drizzt se hnul první. S pochodní v ruce se rozběhl k linii suchého dříví a podpálil ji. Wulfgar s Regisem pádili za ním, vkládajíce mezi sebe a postupující netvory co nejvíc ohňů. Bruenor svou pochodeň hodil přes první řady v naději, e je dostane mezi dvě řady poáru, a pak své láhve vrhl do nejhustích skupin.

Plameny vyrazily k noční obloze, osvítily celý hřeben, a krajina za dosahem jejich záře jetě víc zčernala. Natlačený dav se nemohl najednou obrátit a utéct a oheň, jako kdyby to pochopil, na ně metodicky zaútočil.

Jak začal jeden hořet, jeho frenetický tanec ířil poár stále ní po svahu.

Na míle daleko se noční tvorové zastavili, hleděli na rostoucí sloup plamenů, a vlny vánku k nim slabě donáely jek umírajících nestvůr.

Přátelé se krčili na vrcholku, sami děsivému áru stěí odolávali. Oheň lehal vysoko k obloze, hodoval na hořlavé mase stvůr a potom se nasytil. Vzduch odporně čpěl, nedal se vůbec dýchat.

Na Velkých Blatech se černala dalí krutá jizva masakru.

Byl nevyí čas, aby prchali. Připravili si zásobu pochodní na útěch, nebo i po tom poáru se dav trolů chystal k útoku a nebyla naděje, e bez dalího paliva udrí svou pozici. Na Drizztovo naléhání čekali, a se jim uvolní úniková cesta na východním svahu, a kdy se otevřela, vyrazili do noci. Náhlý výpad nic netuící stvůry tak překvapil, e jimi proletěli a pár jich zapálili.

Pádili do noci, slepě se řítili podrostem a blátem s nadějí, e těstěna bude stát při nich neskončí v nějakém bezedném bahniti. Nestvůry útěkem tak ohromili, e po mnoho minut za sebou nezaslechli ádné zvuky pronásledování.

Blatům vak netrvalo dlouho, aby reagovala. Vude kolem nich se ozývaly stony a skřeky.

Drizzt je vedl. Spoléhal se na zrak i na pud, odbočoval doleva a doprava cestami nejmeního odporu, ale stále směřoval východním směrem. V naději, e monstra zastraí, zapalovali v běhu vechno, co mohlo hořet. Jak noc pokračovala, nic se jim nestavělo přímo do cesty, ale hrozivé zvuky a mlaskavé kroky za nimi neustávaly. Zanedlouho nabyli dojmu, e proti nim pracuje sjednocená inteligence, nebo předbíhali troly, které měli za sebou i po bocích, a někde ve tmě číhali dalí, aby hon přebrali. Slatiny prostoupilo cosi ďábelský hrozivého, jako by se velká Blata stala jejich úhlavním nepřítelem.

Trolové byli vude kolem, v nich vězelo přímé nebezpečí, ale přátelé byli přesvědčeni, e i kdyby vechny stvůry byly vybity či vypuzeny, blata sama by zůstala ďábelskou pastí.

Bez přemýlení, bez naděje prchali, a protoe neměli jiné východisko, nutili se za fyzické a citové hranice vytrvalosti.

okovaný Regis zakopl a spadl. Ani si neuvědomil, e pochodeň se kutálela pryč - nevěděl ani, e vůbec spadl, nato aby se postavil. Odevad se k němu hnaly hladové tlamy.

Vyly naprázdno - Wulfgar přiskočila mocné pae půlčíka sebraly. Obrovský barbar do trola vrazil, odhodil ho stranou a pádil dál.

Drizzt se vzdal vekerých taktik, situace za nimi se vyvinula příli rychle. Víc ne jednou musel zvolnit, nebo Bruenor zakopával, a měl obavy, jak dlouho to Wulfgar s půlčíkovým břemenem bude schopen vydret. Vyčerpaný mladík snad ani neuzvedne své kladivo, aby se bránil. Jediná ance byla v úprku přímo ke hranici. iroká baina by je porazila, str by je chytla do pasti, a i kdyby jim cestu nezablokovaly ádné přírodní překáky, nezdálo se, e trolům nadlouho uniknou. Drizzt se hrozil děsivého dilematu: buď mohl sám uprchnout do bezpečí, určitě by to dokázal - či stát a bojovat po boku přátel, odsouzených k jisté záhubě.

Za hodinu hodně postoupili, ale sám čas na ně začal doléhat. Slyel Bruenora, jak si mumlá cosi z dětských vzpomínek jeho domoviny, Wulfgar s půlčíkem běel za ním, drmolil modlitbu ke svému bohu, uívaje její rytmus, aby poháněl dopadající nohy.

Potom Bruenor spadl, poraen trolem, který se k němu neohroeně přitočil.

Drizzt osudové rozhodnutí nezaskočilo. Stočil se zpět, scimitary v dlaních. Podsaditého trpaslíka by neunesl, ani nemohl porazit hordy trolů, kteří je doháněli. “A tak ná příběh končí, Bruenore!” vykřikl. “V boji, tak, jak má!”

Napůl omámený, těce oddechující Wulfgar si následující čin nezvolil vědomě. Byla to pouze reakce na okolnosti, manévr vyvolaný odhodlaným instinktem mue, který se nevzdává. Sehnul se nad trpaslíkem, který se u vykrábal na ruce a kolena a volnou rukou ho zvedl. Dva trolové ho obstoupili.

Drova barbarův hrdinský čin nesmírně povzbudil, v očích mu opět zatančily havé plamínky a jeho čepele zavířily v tanci smrti.

Trolové natáhli hnusné pařáty k bezmocné oběti a po jediném drovově bleskovém výpadu neměli pae, jimi by ji uchopili.

“Bě!” křikl, hlídaje záda party a poháněje Wulfgara proudem povzbudivých výkřiků. Ve vánivé výzvě bitvy z něho spadla vechna únava, vyzýval troly, a kdo z nich se odváil blí, setkal se s jeho meči.

Wulfgar při kadém bolestném kroku hekl, oči ho pálily potem a slepě uháněl vpřed. Nepřemýlel, jak dlouho s tou zátěí udrí tempo běhu. Nepřemýlel o jisté hrozivé smrti na obou stranách, která mu pravděpodobně odřízne cestu. Nemyslel na bolest ve zraněných zádech nebo bodání, které teď ostře cítil pod svým kolenem. Soustředil se pouze na to, aby poloil jednu těkou holínku před druhou.

Prodrali se nějakým křovím, seběhli z kopce a dalí oběhli. Jejich srdce poskočila a padla, nebo před nimi se tyčil čistý les, jej Regis zahlédl - konec Velkých Blat. Avak mezi nimi a lesem čekala ve třech řadách pevná linie trolů.

Pouta bain se nezlomí tak snadno.

“Bě!” eptal drov mladíkovi do ucha. “Mám v zásobě jetě jeden trik.”

Wulfgar před sebou viděl čekající řady, ale i přes svůj stav jeho důvěra v Drizzta převládla nad vemi námitkami soudného rozumu. Nadhodil si Bruenora a Regise do pohodlnějí pozice, přitiskl je pevně k sobě, sklonil hlavu a s íleným řevem vyrazil proti bestiím.

Byl téměř u nich, Drizzt pár kroků za ním a slintající trolové se shlukli, aby ho zastavili. Drov vyhodil poslední kartu.

Z barbara vybuchly magické plameny. Neměly moc, aby pálily mladíka či stvůry, ale těm podívaná na divého ohnivého mue, který se na ně řítil, střelila do jinak nebojácných srdcí záleh děsu.

Drizzt kouzlo skvěle načasoval, na reakci na hrozivého nepřítele jim nechal sotva vteřinu. Rozdělili se jak voda před přídí uhánějící lodě a Wulfgar, připravený na náraz prokolísal skrz ně s drovem tančícím mu za patami.

V době, kdy se netvoři seskupili k pronásledování, jejich kořist zdolávala poslední yardy z Velkých Blat a do lesa, chráněného bedlivým okem Dámy Alustriel a galantními Rytíři Stříbra.

Za prvním stromem se Drizzt obrátil, aby viděl, co se děje.

Nad bainou se zatočila hustá mlha, jak oby ta prokletá zem za nimi zabouchla dveře. ádný trol z ní nevyel.

Drov sklouzl po kmenu k zemi, příli vyčerpaný, aby se usmál.

14

Jasná jako hvězda

Wulfgar zael hlouběji do lesa, uloil Regise a Bruenora na mechové loe a padl bolestí. Drizzt ho tak nael po pár minutách.

“Musíme se zde utábořit,” řekl, “ač bych si přál být dál…”

Zmlkl, kdy viděl, e mladík si drí nohu a syká bolestí. Drizzt k němu přiběhl, aby mu koleno prohlédl a vytřetil oči okem a odporem.

Trolí ruka, asi jedna z těch, co usekl, kdy Wulfgar zvedl Bruenora, se chlapci zahákla za nohu a nala si skrý vzadu pod kolenem. Jeden prst s drápem se mu hluboko zaryl do nohy dva dalí se teď zavrtávaly do svalu.

“Nedívej se,” doporučil Wulfgarovi. Sáhl do vaku pro křesadlo, zapálil malou větvičku a přidrel ji u té příerné věci. Jak se zmítala a začala dýmat, vykubl ji a hodil na zem. Snaila se odplazit, drov ji k zemi připíchl mečem a plně ji zapálil.

Hleděl na Wulfgara a asl nad holým odhodláním, s jakým mladý válečník pokračoval v běhu s tak děsným zraněním. Teď jejich úprk skončil a Wulfgar podlehl bolesti a vyčerpání. Leel vedle Regise a Bruenora v hlubokém bezvědomí.

“Spěte dobře,” zaeptal drov vem třem, “zaslouíte si to.” Prohlíel jednoho po druhém, aby se ujistil, e nebyli váně zraněni. upokojil se, spánkem se určitě zotaví, a usadil se k bdělé hlídce.

I chrabrý drov vak přetáhl meze své vytrvalosti, hlava mu chvilku klimbala a potom upadl do spánku.

Pozdě ráno je vzbudilo Bruenorovo hřímání. “Zapomněli jste mou sekeru!” hulákal vztekle. “Čím teď budu ty potvory pobíjet!”

Drizzt se pohodlně protáhl. Trochu se osvěil, ale stále nenabral síly. “Říkal jsem ti, abys nezapomněl sekeru,” prohodil k Wulfgarovi, který se probíral ze spánku.

“Řekl jsem ti to naprosto jasně: vezmi sekeru a nevděčného trpaslíka nech leet!”

“To mě popletl ten nos,” odvětil Wulfgar. “Podobá se sekeře víc ne jakýkoli nos, co jsem kdy viděl!”

Bruenor nevědomky zavidral na svůj přeraený rypák. “Pcha!” zavrčel. “Najdu si nějakej kyj!” a oddusal do lesa.

“Buďte, prosím vás, potichu!” těkl Regis, jak mu unikla poslední vidina krásného snu. Byl natvaný, e ho vzbudili tak časně, hodil si přes hlavu kabát as točil se ke spánku.

Do Stříbrolunní by byli mohli dorazit tentý den, ale krátký zbytek noci nevypudil únavu dní v bainách a tvrdé cesty před tím.

Wulfgar se zraněnou nohou a zády se plouil o holi a drovův spánek předelé noci byl prvním odpočinkem po takřka celém týdnu. Po blatech jim les připadal nádherný. Byli sice stále jetě v divočině, cítili se vak v bezpečí a poprvé od doby, co vyrazili z Desetiměstí, se těili z pomalé procházky.

Z lesa vyli kolem poledne a posledních pár mil k Stříbrolunní se loudali, take při západu slunce přeli poslední pahorek a pod sebou měli třpytivou stuhu Rauvinu a nespočetné věe kouzelného města.

Vichni si oddechli úlevou i obdivem nad nádherným pohledem, ale nikdo z nich necítil to, co Drizzt DoUrden. U od počátku plánované výpravy doufal, e cesta je povede přes Stříbrolunní, nikdy se vak Bruenorovi nezmínil, nechtěje ovlivnit jeho volbu. Brzo po příchodu do Desetiměstí se o Stříbroluní doslechl, a nebýt faktu, e byl v pionýrské komunitě přijímán dost tolerantně, byl by se sem bez váhání vydal. Stříbrolunní proslulo otevřeným uvítáním kadého, kdo touil po vzdělání bez ohledu na rasu, a temnému elfovi by poskytlo monost najít pravý domov.

Mnohokrát uvaoval, e se tam vydá, ale něco v něm, snad strach z falených nadějí a nesplněných očekávání, ho drelo v jistotě, jí dosáhl na Planině ledového větru. V Dlouhém Sedle bylo rozhodnuto, e Stříbrolunní bude dalím cílem, a Drizzt teď musel čelit fantazii, o ní se neodváil ani snít. Hleděl dolů na jedinou naději splynutí se světem na povrchu a kuráně vytlačil z mysli vechnu tíseň.

“Měsíční most,” podotkl Bruenor, kdy vůz kříil řeku zdánlivě vzduchem. U jako dítě o neviditelné struktuře slyel, ale nikdy ji nespatřil.

Wulfgar a Regis pozorovali vzduchem plující povoz se zatajeným dechem. Divy Dlouhého Sedla rozpráily barbarovy předsudky vůči magii a opravdu se těil, jak si toto legendární město prohlédne. Regis tu ji kdysi byl, ale to nijak neubralo na jeho vzruení.

Navzdory únavě dychtivě kráčeli k tému stanoviti, jím před čtyřmi dny prola společnost Entreriho, mluvili se stejným stráným, který je nechal vstoupit do města.

“Zdravím vás,” oslovil ho Bruenor tónem, jen se u nevrlého trpaslíka dal pokládat za oviální. “Musím říct, e pohled na vae město vlil do mýho unaveného srdce novej ivot!”

Strání ho stěí slyeli, upřeně zírali na drova, který shodil kapuci na záda. Byli zvědaví, nikdy tmavého elfa neviděli, ale zdálo se, e je jeho příchod moc nepřekvapil.

“Můete nás teď doprovodit k Měsíčnímu mostu?” otázal se Regis, kdy se u mlčení velmi nepříjemně prodluovalo. “Ani nevíte, jak se těíme. Tolik jsme o městě slyeli.”

Drizzt měl tuení, co přijde, hrdlo se mu stáhlo hněvem.

“Odejděte,” řekl stráný klidně. “Nemůete vstoupit.”

Bruenor zrudl vztekem, výbuch zarazil Regis. “Neprovedli jsme vůbec nic, co by mohlo zapříčinit vae drsné odmítnutí,” protestoval chladně. “Jsme obyčejní cestující, nehledáme potíe.” Ruku zvedla ke kabátku, k hypnotickému rubínu, ale drovovo lehké zavrtění hlavou ho zastavilo.

“Vae pověst zřejmě převauje nad činy,” ozval se mladík.

“Lituji, mám svou povinnost a musím ji plnit.”

“Jde vám o drova, nebo o nás?” zahučel Bruenor.

“O drova,” zněla odpověď. “Ostatní mohou vejít, ale drova nesmíme vpustit.”

Kolem Drizzta se řítily vechny naděje. Ruce se mu chvěly. Nikdy nezail takový bol, protoe nikdy nečekal, e ho odmítnou právě tady. Ovládl hněv, připomínal si, e toto je Bruenorova výprava, ne jeho.

“Vy psi!” ječel Bruenor. “Ani tucet z vás nevyváí jeho cenu. Stokrát mu dluím za vlastní ivot a vy mně říkáte, e pro vae smradlavý město není dost dobrej?! Kolikpak trolů jste mečem porazili vy?!”

“Uklidni se, příteli,” drov přeruil výbuch. U se ovládal. “Nic jiného se nedalo čekat. Nemohou znát Drizzta DoUrdena - znají pouze pověst mého národa. Nelze jim dávat vinu. Ty jdi. Počkám, a se vrátí.”

“Ne!” hřímal Bruenor tónem, jen nesnesl ádný odpor. “Kdy ty nesmí dovnitř, nepůjde nikdo!”

“Mysli na svůj plán, tvrdohlavče,” káral ho Drizzt. “Pokladnice mudrců je tam. Moná nae jediná naděje.”

“Fuj!” odplivl si trpaslík. “Do pekla s touhle dírou a veckýma, co v ní ijou! Sundabar nás čeká jen tejden vodsaď!

Helm je přítelem trpaslíků, ten nás přivítá srdečněji!”

“Měl byste jít dovnitř,” radil Wulfgar. “Nedopusme, aby nám výpravu pokazil hněv. Ale já zůstanu s Drizztem. Kam nemůe jít on, tam nepůjde ani Wulfgar, syn Beornegara!”

Ale rozhodnutý dupot trpaslíkových svalnatých nohou ho ji nesl na cestu ven z města. Regis k ostatním dvěma pokrčil rameny a loajálně vykročil za ním.

“Bez obav si vyberte místo k táboru, kde chcete,” řekl stráný, jako by se omlouval. “Nevyruí vás Rytíři Stříbra, ani ádní netvoři. Neodváí se překročil nae hranice.”

Drizzt přikývl. Hrot odmítnutí ho stále pálil, ale nebylo v moci stráného neastnou situaci změnit. Pomalu odcházel a v hlavě mu vrtala mylenka, které se po léta vyhýbal.

Wulfgar se stěí ovládl. “Ukřivdili jste mu,” řekl, kdy se drov vzdálil. “Nikdy nezvedl zbraň proti nikomu, kdo si to nezaslouil, a můj i vá svět je lepí proto, e existuje!”

Mu hleděl stranou, na tato slova neměl odpověď.

“A pochybuji o čestnosti toho, kdo vydal tak nespravedlivý rozkaz,” dodal hněvivě.

Stráný po něm vztekle hodil okem. “Důvody Dámy nikdo nebude brát v potaz,” řekl ostře s rukou na jílci. Soucítil s hněvem cestovatelů, ale nikdo nebude kritizovat jeho milovanou vůdkyni, Dámu Alustriel. “Její rozkazy jsou vdy spravedlivé a přesahují vai i moji moudrost!” vrčel podráděně.

Wulfgar výhruku přeel. Obrátil se a vykročil za přáteli.

Bruenor schválně umístil tábor dole u řeky v přímém dohledu stráe. Vycítil, e stráci bylo obtíné je odmítnou, a chtěl ho pocitem viny pořádně potrápit.

“Sundabar nám ukáe cestu,” opakoval několikrát po večeři. Přesvědčoval ostatní, ale i sebe, e zklamání ve Stříbrolunní neohrozí jejich výpravu. “A za ním máme jetě Citadelu Adbar. Jestli v Říích někdo ví, kde jsou Síně mitrilu, je to Harbromm a trpaslíci v Adbaru!”

“Je to dlouhá pou,” podotkl Regis. “Ne dojdeme ke králi Harbrommovi, létu bude pryč.”

“Sundabar,” opáčil zarytě Bruenor. “A Adbar, kdy bude třeba!” Ti dva se dohadovali pořád dokola. Wulfgar se mezi ně raději nepletl, zaujat drovem, který se sotva dotknul večeře, a el si sednout kus od tábora a hleděl nahoru k městu.

Rozhádaný Bruenor s Regise se zanedlouho uloili ke spánku, cítili se tu v bezpečí a poddali se únavě. Wulfgar si přisedl k Drizztovi.

“Určitě Síň mitrilu najdeme,” řekl útělivě, ač věděl, e drovův al měl jiné příčiny.

Ten kývl, ale neodpověděl.

“Jejich odmítnutí tě zranilo,” řekl mladík po chvíli. “Domníval jsem se, e jsi se se svým osudem vyrovnal. Proč je to tentokrát jiné?”

Ani pak se drov neměl k odpovědi.

Wulfgar respektoval jeho soukromí. “Vzmu se Drizzte, udatný hraničáři a věrný příteli. Ví, e ti, co tě znají, rádi zemřou pro tebe nebo tobě po boku.” Poloil ruku na přítelovo rameno a zvedl se k odchodu, aby neruil.

Drizzt přijmul barbarova slova mlčky. V jejich vztahu nebylo třeba vyjádřit dík nahlas a Wulfgar pouze doufal, e ho trochu utěil.

Hvězdy vyly, osvítily i drova, stojícího sklíčeně vedle řeky. Drizzt se nechal takhle hluboce ranit poprvé od dnů, kdy vyel na povrch, a smutek dal vznik stejným pochybám, o kterých si myslel, e je má vyřeené, jetě ne opustil Menzoberranzan, město temných elfů. Jak kdy mohl věřit, e ve slunném světě světlých elfů nalezne nějakou normálnost? I v Desetiměstí, kde bývalí vrahové a zloději se často domohli vysokého postavení, byl sotva tolerován. V Dlouhém Sedle neodbytní Harpellovi neměli předsudky, protoe byli fanaticky zvídaví a vystavovali ho na odiv jako nějaké zvlátní zvíře. Strkali nos do jeho mylenek, pomalu a do aludku. Čarodějové tím nemysleli noc zlého, jen nadobro postrádali cit - nerespektovali ho jako mue, ale jako kuriozitu, kterou je třeba prozkoumat.

A teď se ho stranilo i Stříbrolunní, město zaloené a řízené úctou k individualitě a férovosti, kde byli vítání lidé vech ras, pokud přicházeli s dobrou vůlí. Jak to vypadalo, vítalo vechny rasy kromě temných elfů.

Nikdy mu tak jasně nedolo, e navdy a nevyhnutelně zůstane vyhnancem. V ádném městě či zastrčené vesnici v celých Říích nikde nenajde domov nebo existenci, bude stále muset ít na krajní hranici civilizace Váně omezené monosti a nulové vyhlídky na změnu ho děsily.

Stál pod zářícími hvězdami a díval se na ně se stejně hlubokou láskou a obdivem jako jeho světlí bratranci, ale teď znovu promýlel své rozhodnutí ít na povrchu.

Jednal proti nějakému boímu plánu, překročil meze nějakého zákona přírody? Moná se měl se svým údělem smířit a zůstat v temném městě mezi svými.

Bliknutí na nebi ho vyruilo ze zamylení. Hvězda přímo nad ním pulsovala zvětila se nad normální velikost. Její světlo koupalo okolí v měkké záři, tepalo jako lidské srdce.

Vtom kouzelný jas pohasl a stála před ním ena. Vlasy se jí stříbrně třpytily, jiskřivé oči svítily z věčně mladé tváře plné moudrosti a zkuenosti. Byla vysoká, vyí ne Drizzt, ze vzpřímených ramen splýval jemný hedvábný háv a na hlavě seděla koruna posázená klenoty.

Pohlíela na něho s opravdovou sympatií, jako kdyby četla kadou jeho mylenku a hluboce chápala zmatek citů, které nebyl v stavu roztřídit.

“Klid, Drizzte DoUrdene,” pronesla hlasem, jen hladil jako sladká hudba. “Jsem Alustriel, vládkyně Stříbrolunní.”

Drizzt si ji zkoumavě prohlíel, ač její vystupování a krása ho ujistili, e je to vskutku ona. “Vy o mně víte,”

“O společnících ze Síní se hodně mluví - tak vás pojmenoval Harkle Harpell. Trpaslík hledající svou domovinu není v Říích ničím neobvyklým, ale společnost drovího elfa budí pozornost vude, kde se ukáí.”

Stísněně polkla a upřeně hleděla do levandulových očí. “To jsem byla já, kdo vám odmítl vstup do města,” připustila váhavě.

“Čemu tedy vděčím za návtěvu?” otázal se víc ze zvědavosti ne hněvu. Nebyl schopen spojit ten čin s osobou, je tu stála před ním. její spravedlnost a tolerance byly vyhláené po celém Severu, jene Drizzt po zkuenosti se stráemi soudil, e ty zvěsti přeháněly. Teď, kdy viděl její čestnou otevřenost, jim začínal věřit.

“Cítím, e to musím vysvětlit,” odvětila.

“Své rozhodnutí nemusíte ospravedlňovat.”

“A přece musím,” pronesla váně. “Kvůli sobě a mému domovu a kvůli vám. Odmítnutí vás jistě ranilo.” Přistoupila blí.

“Bolí i mne,” dodala tie.

“Tak proč?” naléhal Drizzt a hněv proklouzl fasádou klidu. “Kdy o mně víte, pak jste si vědoma faktu, e vá lid nijak neohrouji!”

Chladná ruka se dotkla jeho tváře. “Předvídavost,” vysvětlovala. “Na severu pracuje hnutí, je z předvídavosti činí ivotní nutnost, a ta má někdy vrch i nad spravedlností. Vy jste její obětí.”

“Tím jsem proel u mockrát.”

“Já vím,” zaeptala Alustriel. “Z Nesme jsme dostali zprávu, e vás poslali pryč, čin, kterému musíte často čelit.”

“Nic jiného nečekám,” pronesl chladně.

“Ale ne zde,” opáčila Alustriel. “V Stříbrolunní jste to nečekal, nemělo k tomu dojít.”

Její citlivost se Drizzta dotkla. Hněv v něm utichl, byl si jistý, e k svému jednání měla dobrý důvod.

“Sráí se tu mnoho sil, je se vás netýkají. Hrozby války, tajná spojenectví. Řeči i podezřívání, je vpravdě nemají podklad a spravedlivým lidem nedávají ádný smysl. Nemám v oblibě obchodníky, ač Stříbroluním volně procházejí - ti se obávají naich ideí a zásad, pokládají je - a právem - za hrozbu sítě jejich moci. Jsou vlivní, mocní a rádi by viděli, kdyby se Stříbrolunní přizpůsobilo jejich názorům.

Leč o tom nemluvme, jak jsem řekla, není to vae starost. ádám vás, abyste pochopil, e jako vedoucí města jsem někdy nucena jednat v zájmu veobecného dobra - bez ohledu na jednotlivce.”

“Obáváte se, e by na vás padlo podezření, kdyby se temný elf procházel po ulici?” vydechl nevěřícně drov. “Prostě jen fakt, e se mezi vaimi lidmi objeví drov, by na vás uvalil podezření, e máte nějakou ďábelskou dohodu s podsvětím”

“Vy nejste jen tak nějaký droví elf!” zdůraznila vládkyně. “Vy jste Drizzt DoUrden, jméno, je je osudem určeno, aby je znaly celé Říe. V nynějí době jste drovem, kterého si severní vládci začínají nějak moc vímat. Zpočátku určitě nepochopí, e jste svůj národ zavrhl.

Navíc se vechno jetě víc komplikuje. Víte, e mám dvě sestry?”

Drizzt zavrtěl mlčky hlavou.

“Storm je slavnou bardkou - říkají jí Bouře. Dove je hraničářem jako vy, nazvali ji Holubicí Sokolkou. Obě se o vás zajímají. Bouře kvůli námětu pro své písně a Holubice… zatím jsem její motiv nevypátrala. Jste jejím hrdinou, představitelem těch vlastností a kvapit, kterých se snaí dosáhnout. Právě dnes ráno přila do města a věděla, e sem máte brzo dorazit.

Holubice je mnohem mladí ne já, politice světa příli nerozumí.”

“Byla by mě mohla vyhledat,” uvaoval Drizzt, chápaje zápletku, jí se Alustriel obávala.

“Někdy k tomu dojde, ale teď to nemohu dovolit, ne ve Stříbrolunní.” Alustriel na něho zaujatě hleděla, upřené oči naznačovaly hlubí, osobnějí cit. “A navíc bych si i já přála s vámi hovořit, činím to tedy teď a tady.”

Ve světle politických třenic, o nich se letmo zmínila, bylo zřejmé, jaké důsledky by takové setkání vyvolalo. “Tak snad jindy, na jiném místě. To byste přijala?”

Odvětila s úsměvem. “Určitě.”

Drizztem prochvělo uspokojení. Podíval se na hvězdy a přemýlel, jestli se vůbec někdy dopátrá, zda měl pravdu, kdy se rozhodl pro svět na povrchu, nebo jestli jeho ivot bude stále zmatkem mezi nadějemi a roztřítěnými sny.

Stáli vedle sebe, oba ponořeni v mylenkách, a Alustriel promluvila. “Přili jste sem kvůli Pokladnici Mudrců, abyste objevili něco o Síni mitrilu.”

“Naléhal jsem na trpaslíka, aby el do města, ale je umíněný.”

“Také mě to napadlo,” smála se Alustriel. “Nechtěla jsem, aby vám moje potíe zavinily překáky, la jsem tam tedy sama. Nedovedete si představit, jak je rozsáhlá. S tisíci svazků podél stěn byste nevěděli, kde s výzkumem začít. Znám knihovnu tak dobře, jako nikdo jiný. a nala jsem záznamy, které byste hledali týdny. O Síni mitrilu jsem toho opravdu objevila velmi málo a nikde jsem nenala nic víc, ne jen letmý náznak, kde by se mohl nacházet.”

“Take to odmítnutí u bran nám vlastně velice prospělo.”

ena se rozpaky zarděla, ač Drizzt nemínil být ironický. “Mí strání mi řekli, e plánujete pokračovat do Sundabaru.”

“To je pravda, a bude-li nutné, vydáme se a do Adbaru.”

“Radím vám, nechoďte tam. Ze veho, co jsem v knihovně nala, i z legend časů, kdy se ze Síně mitrilu hrnuly poklady, vyplývá, e leí na západě - ne na východě.”

“My jsme ze západu přili. informace, co jsme dostali, nás stále vedou na východ,” odporoval Drizzt. “Po Stříbrolunní naí jedinou nadějí zůstává Helm a Harbromm - oba jsou na východě.”

“Helm vám můe něco říct,” souhlasila. “Od krále Harbromma a adbarských trpaslíků se dozvíte jen málo. Právě před pár lety uspořádali výpravu, aby nali sídlitě Bruenorova lidu, a li tudy, přes Stříbrolunní a k západu. Nikdy to místo nenali. Vrátili se domů s přesvědčením, e buď bylo zničeno a pohřbeno hluboko v některé neoznačené hoře, nebo e prostě nikdy neexistovalo byly to pouhé lsti jianských obchodníků, kteří dodávali zboí na sever.”

“Nedáváte nám moc nadějí,” poznamenal drov.

“Ale ano, jetě jsem neskončila. Odtud na západ, asi tak den pochodu podél neoznačené stezky, která se od Rauvinu odklání na sever, leí Heroldova Tvrz - prastará bata souhrnného poznání a věd. Herald Starý Noc vám dá vodítko spí ne kdo jiný.

Vyrozuměla jsem ho o vaem příchodu a je ochoten s vámi posedět, ačkoliv mimo mne a několika vybraných vzdělanců se u po desetiletí s nikým nestýká.”

“Jsme vaimi dluníky,” řekl Drizzt s hlubokou úklonou.

“Nečekejte zázraky,” varovala ho. “Síň mitrilu v povědomí světa přily a zanikaly jako záblesk oka. Dolovaly tam pouhé tři generace trpaslíků - jejich generace je vak pěkně dlouhé údobí - a nikdy neobchodovali veřejně. Jestli jsou ty zvěsti pravdivé, do dolů pozvali málokoho. Své výrobky potají vynáeli jen v noci a předávali je tajnému, sloitému řetězu trpasličích agentů, kteří je rozprodávali.”

“Chránili se proti chamtivosti okolního světa,” podotkl Drizzt.

“Jejich záhuba vak vznikla v dolech, nepřila zvenčí. Měl byste si uvědomit, e to neznámé nebezpečí tam můe číhat i dnes.”

Drizzt souhlasil. “A jste stále rozhodnutý tam jít?” Tázavě hleděla do jeho sličné tváře.

“Nestarám se o poklady, ačkoli jestli jsou tak nádherné, jak je Bruenor popisuje, rád bych se na ně podíval. Ale toto je trpaslíkovo hledání a jeho výprava a byl bych vskutku mizerným přítelem, kdybych mu nepomohl a do konce.”

“Takovou vizitku by vám nikdo nedal, Drizzte DoUrdene.” Vládkyně ze záhybu hávu vyňala malý flakon. “Tohle si vezměte s sebou.”

“Co je to?”

“Přípravek na rozpomenutí,” vysvětlovala. “A budete mít odpovědi na vae hledání na dosah, a jej trpaslík vypije. Dejte pozor, jeho moc je velice silná. Na čas bude ít ve vzpomínkách na vzdálené dětství, ale zároveň bude vnímat přítomný děj.”

“A tyto,” vyňala malý váček a podala jej Drizztovi, “jsou na osvěení unaveného poutníka.”

“Přijměte prosím, mé vřelé díky a díky mých přátel,” řekl drov s úklonou.

“Za tu děsnou nespravedlnost, které jsem se na vás musela dopustit, je to vskutku mizivá náhrada.”

“Ale starost dárce je sama o sobe velikým darem.” Hleděl jí přímo do očí, drel ji svým vzrueným napětím. “Obnovila jste mé naděje, vládkyně Stříbrolunní. Připomněla jste mi, e odměna opravdu nemine ty, co následují cestu svědomí - poklad daleko větí ne materiální bohatství, které často padne do rukou těch nečestných.”

“Máte pravdu,” souhlasila. “A budoucnost vám jich ukáe mnohem víc, hrdý bojovníku. Ale teď uplynulo půl noci a vy musíte odpočívat. Nemějte strach, tuto noc vás ochrání stráe. nech je vae cesta rychlá a bezpečná.”

“Má paní,” setrval drov v úklonu.

S mávnutím ruky mizela v měsíčním jasu a Drizzt měl dojem, e snad snil. A pak mu vánek přinesl poslední slova. “Sbohem a nesmutni. Tvá čestnost a odvaha nezůstanou bez povimnutí.”

Drizzt stál bez hnutí dlouhou dobu. Sehnul se a z břehu utrhl divoký kvítek, točil jej v prstech a dumal, jestli se s ním Dáma ze Stříbrolunní skutečně sejde, a bude vhodný čas. A k čemu ta schůzka povede. Hodil květinu do Rauvinu.

“A u se děje, co chce,” říkal si rezolutně, s pohledem na tábořitě a větné přátele. “Nepotřebuji ádné fantazie, aby mě ujistily o pokladech, které u mám.” Zhluboka nabral dech, aby odvál zbytky sebelítosti.

S obnovenou vírou v sebe se hrdý elf uloil ke spánku.

15

Golemovy oči

Drizzt neměl potíe přesvědčit Bruenora, aby se obrátili zpátky a vydali se opět na západ. Trpaslík sice touil dostat se do Sundabaru a vyzpovídat Helma, ale vidina cenné informace, vzdálené necelý den cesty, ho náramně potěila.

Drov se moc neířil o tom, jak ji získal, řekl jen, e se v noci setkal s osamělým cestujícím. neznělo to moc věrohodně, ale přátelé respektovali jeho soukromí, plně mu důvěřovali a nevyptávali se. Regis ovem neodolal, aby suenky hned neochutnal. Byly nejen dobré, ale i neuvěřitelně osvěující. Po prvních soustech měl pocit, jako kdyby odpočíval celý týden. A kouzelná mast ihned vyhojila zranění Wulfgarových zad a nohy a poprvé, co vyli z Velkých Blat, kráčel bez hole.

Jetě ne jim Drizzt podal báječné dary, mladík tuil, e se drov setkal s někým velice důleitým. Elf zářil optimismem, lesk v očích odráel neporazitelného ducha, jen vytrval přes vechny zkouky, které by porazily větinu muů, a nakazil svou náladou i ostatní. Barbar nepotřeboval znát identitu té osoby, byl astný, e se přítel zbavil deprese.

Vyrazili hned po ránu a vyhlíeli spí jako parta, která začíná dobrodruství, ne jako cestou utahaní poutníci.

Pozpěvovali si a hovořili, sledujíce tok Rauvinu na západ. I přes pár těsných utkání prodělali krutý pochod relativně bez těkých jizev a zdálo se, e postupují úspěně k cíli. Letní slunce na ně svítilo a připadalo jim, e vechny části tajenky Síně mitrilu mají na dosah.

Netuili, e je sledují vraedné oči.

Golem čekal u pahorků vysoko nad řekou a cítil drovovu přítomnost. Sledoval magický tah, jím ho Dendybar vybavil, a zanedlouho spatřil partu, pochodující po stezce. Bez váhání poslechl své instrukce a el hledat Sydney.

Bok odhodil balvan, co mu leel v cestě, pak plhal na dalí, který byl moc velký, aby jím pohnul. Nevěděl, e jej můe prostě obejít. Cesta byla jasně vytyčená a monstrum z ní neuhnulo ani o píď.

“Ten je ale velkej!” uchechtl se jeden ze stráců na Rauvinu, kdy Boka zahlédl na druhém konci louky. Jetě jak mu slova plynula ze rtů, si uvědomil hrozivé nebezpečí - to nebyl obyčejný cestující!

Kuráně vyběhl, aby se s golemem setkal tváří v tvář, tasil meč a jeho druh se vydal za ním.

Bok upřený na svůj úkol si ho přes vechna varování nevímal.

“Stůj, kde jsi!” naposledy křikl voják, kdy Bok přeel těch pár kroků, co je dělily.

Bok byl golem, neměl city, a kdy ho napadli, nechoval vůči nim ádnou zá. Stáli mu v cestě, tak je bezmylenkovitě odstrčil stranou. Neuvěřitelná síla magických paí prorazila jejich obranu a vyhodila je do vzduchu. Bez zastavení pokračoval k řece a zmyzel pod tekoucí vodou.

Městem proběhl poplach, nebo vojáci u mostu celý děj sledovali. Brány se těsně uzavřely a teď Rytíři Stříbra napjatě čekali, kdy se monstrum objeví.

Bok el přímo přes dno řeky, táhl se nánosy bahna a navzdory silnému proudu bez námahy udroval svůj směr. Kdy se monstrum objevilo napříč stránice, rytíři rozestavení kole brány nevěřícně třetili oči, ale neuhnuli a zamračeně tasili zbraně.

Brána byla kus dál od úhlu Bokova vyvoleného směru. Pokračoval dál k městu, k jeho zdi, ale nezměnil kurs, jen by ho k bráně navedl.

Vyrazil do zdi díru a přímo jí proel.

Nedaleko středu města byl hostinec U Mudrců a tam Entreri nervózně přecházel po pokoji. “U tu měli být,” řekl ostře Sydney, která seděla na posteli a utahovala Cattina pouta.

Ne mohla odpovědět, ve středu místnosti se objevila koule plamenů, ne skutečného ohně, ale jeho iluzivní podoba, jako by na tom místě hořelo cosi na jiné rovině. Plamen se zhmotnil, změnil se ve zjev mue v rudém hábitu.

“Morkai!” vydechla Sydney.

“Zdravím vás,” řekl zjev, “a přináím pozdrav od Dendybara.”

Polekaný Entreri ustoupil do kouta, spoutaná Catti seděla velmi tie.

Jedině Sydney znala jemná úskalí vyvolávání, věděla, e bytost z jiného světa je pod Dendybarovou kontrolou, a nebála se jí. “Proč tě sem můj pán posílá?” zeptala se přímo.

“Přináím zprávu,” odpověděl zjev. “Parta, kterou hledáte, byla před týdnem nucena vstoupit do Velkých Blat jině od Nesme.”

Sydney si skousla ret v očekávání dalích novinek, ale Morkai mlčel a čekal.

“A kde jsou nyní?” naléhala netrpělivě.

Morkai se smál. “Na to jsem byl tázán dvakrát, ale zatím mi nikdo nedal rozkaz!” Plameny vylehly a zjev zmizel.

“Velká Blata,” ozval se Entreri. “To vysvětluje zdrení.”

Sydney nepřítomně přikývla, v hlavě jí vrtalo - “nikdo mi nadal rozkaz,” opakovala si tie, co zjev řekl místo rozloučení. Ruily ji starosti. Proč Dendybar čekal celý týden, ne poslal Morkaie se zprávou? A proč nemohl zjev přinutit, aby vyjevil, kde se parta nachází? Sydney znala nebezpečí a meze vyvolávání, věděla, e se jím čarodějova síla nesmírně odčerpává. V poslední době vyvolal čaroděj Morkaie nejméně třikrát - poprvé, kdy drovova parta vstoupila do Luskanu, a potom jetě dvakrát, kdy se s Entrerim dali do pronásledování. Neodhodil ve své posedlosti po kouzelné relikvii vechnu opatrnost stranou? Rostlo v ní podezření, e čarodějova moc nad Morkaie se velice uvolnila, a doufala, e Dendybar si bude počínat moudře a s dalím vyvoláním počká, a si odpočine a načerpá plné síly.

“Ne přijdou, mohou uplynout týdny!” těkl Entreri. “Jestli vůbec přijdou!”

“Můete mít pravdu, mohli v bainách zahynout,” souhlasila.

“A jestli ano?”

“Pak se vydáme za nimi,” řekla bez váhání.

Entreri ji chvíli pozoroval. “To, co hledáte, musí mít opravdu velkou cenu.”

“Mám úkol a svého pána rozhodně nezklamu,” odsekla stroze. “Bok je najde, i kdyby leeli na dně té nejhlubí bainy!”

“Musíme se brzo rozhodnout, co podnikneme,” trval na svém Entreri se zlým ohlédnutím po Catti. “U mě unavuje pořád ji hlídat.”

“Já jí také nevěřím,” souhlasila Sydney, “ačkoliv nám pomůe, a se s nimi setkáme. Počkáme tři dny. Pak půjdeme zpět do Nesme a do Velkých Blat, jestli to bude třeba.”

Entreri s plánem váhavě souhlasila. “Slyela jsi?” syčel na Catti. “Jestli tví přátelé nepřijdou, zbývají ti jen tři dny ivota. Jestli v blatech zahynuli, nebudeme tě potřebovat.”

Catti po celou dobu hovoru nehnula ani brvou, rozhodně nechtěla, aby Entreri poznal její slabiny či sílu. Věřila, e její přátelé nejsou mrtví. Takoví, jako Bruenor Válečné Kladivo a Drizzt DoUrden, nebyli předurčeni, aby leeli v neoznačených hrobech nějaké pustiny. Nikdy by si ani nepřipustila mylenku, e by byl Wulfgar mrtvý, ani by se jí dostalo nezvratitelného důkazu. Lpěla k té víře a její povinností k přátelům bylo udret si nepohnutý výraz. Vítězila i ve své osobní bitvě, nebo v ní den co den ten ochromující děs ze zabijáckého Entreriho opadával, a a přijde čas, bude schopná jednat. Potřebovala pouze jistotu, e to ti dva nepoznají.

Nemohlo jí ujít, e námaha cesty a noví společníci Entreriho znervózňují, byl zvyklý být svým vlastním pánem, rozhodovat se podle svého. Teď kadý den vybuchl, zoufale si přál, aby u měl tuto záleitost za sebou. Bylo moné, e se dopustil omylu?

“U je tady!” ozval se výkřik z chodby a vichni tři sebou trhli. Pak poznali Jierdanův hlas, který hlídal Pokladnici Mudrců, a voják, lapaje po dechu, vtrhl do pokoje.

“Trpaslík?” Sydney uchopila Jierdan, aby ho uklidnila.

“Ne!” vyjekl. “Golem! Bok se vlámal zdí do města! Chytli ho u západní brány a přivolali čaroděje.”

“K ďasu!” zaklela Sydney a vyběhla ze dveří. Entreri se hnul, sevřel Jierdanovu pai a trhnutím ho k sobě stočil. “Zůstanete tu s děvčetem,” poručil mu.

Jierdanovi bleskly oči. “To je vá problém.”

Entreri by ho byl mohl na místě zabít a Catti doufala, e voják to ze zabijákova zlověstného pohledu vyčetl stejně jasně jako ona.

“Dělejte, co se vám řekne!” křikla na něj Sydney, ukončila dalí hádku a oba odeli s prásknutím dveří.

“Byl by vás zabil,” poznamenala Catti. “A vy to víte!”

“Ticho,” vrčel Jierdan. “Mám vaich řečí a po krk!” Výhruně se na ni podíval, ruce sevřené v pěsti.

“No tak mě uhoďte,” vyzývavě popíchla. Věděla, e i kdyby to udělal, jeho vojenský kód by mu zabránil, aby bezmocného nepřítele zbil. “Vdy na téhle proklaté cestě máte ve mně jediného přítele!”

Jierdana to zarazilo. “Přítele?”

Na jistě. Jste vězněm stejně jako já,” odvětila. Vyznala se ve zraněném nitru hrdého mue, jeho ta arogantní dvojice poníila do role sluebníka, a ponoukala ho dál. “Víte přece, e vás má v úmyslu zabít, a i kdybyste dýce unikl, nemáte kam jít. Svou slubu v Luskanu jste opustil, a kdybyste se tam vrátil, čaroděj ve věi by se u o vás postaral.”

Jierdan zlostí bublal, ale neuhodil.

“Mí přátelé jsou nedaleko,” pokračovala i přes varovná znamení. “Určitě jsou naivu a mohou tu být kadým dnem. Vojáku, to bude ná čas - buď budeme ít, nebo zemřeme. Já budu ve výhodě - a u mí přátelé zvítězí, nebo mne vymění, budu ivá. Pro vás to vak vypadá pěkně černě! Jestli mí přátelé zvítězí, zabijí vás a zvítězí-li vai dva spojenci…” Několik okamiků nechala chmurné vyhlídky trčet ve vzduchu, aby je Jierdan zváil.

“A budou mít, po čem se tak pídí, nebudou vás potřebovat,” řekl truchlivě. Viděla, e se chvěje vztekem, ne strachem, a postrčila ho za hranici sebeovládání. “Moná vás nechají naivu,” dodala lstivě. “Moná budou potřebovat lokaje!”

Catti ani nevykřikla, kdy rána dopadla, bolesti se usmála a pečlivě skryla svou spokojenost. Vojákova ztráta sebekontroly jí potvrdila, e neustálé poniování od Sydney a obzvlátě od Entreriho v něm ivilo plameny nenávisti k pokraji výbuchu. A a se Entreri vrátí a uvidí tu modřinu, ty ohně vzplanou vý.

Sydney s Entrerim chvátali ulicemi Stříbrolunní ve směru povyku. Doběhli ke zdi a nali Boka uzavřeného v kouli zářivých zelených světel. Kolem přelapovali koně bez jezdců za stonů tuctu poraněných vojáků a starý mu, čaroděj, stál před světelnou koulí, zamyleně si probíral vous a s velkým zájmem si prohlíel svou kořist. Vysoce postavený Rytíř Stříbra netrpělivě postával vedle, nervózně sebou trhal a těsně svíral jílec meče v pochvě.

“Zničte konečně tu věc a skončeme to tady,” vybízel čaroděje.

“Och, ne!” vykřikl stařec. “Je nádherný!”

“To ho tu chcete dret napořád?” odsekl rytíř. “Jen se podívejte kolem…”

“Promiňte, pánové,” přeruila ho Sydney. “Jsem Sydney z Věe kouzelných věd v Luskanu. Snad bych mohla pomoct.”

“Těí mne,” představil se čaroděj. “Jsem Mizzen z Druhé koly Věd. Neznáte vlastníka tohoto skvělého výtvoru?”

“Bok je můj,” přiznala. Rytíř na ni uasle zíral, nemohl pochopit, e ena, či vůbec někdo ovládal monstrum, které srazilo několik z jeho vybraných válečníků a zbořilo kus městské zdi. “Ta cena bude zatraceně vysoká, Sydney z Luskanu,” vybuchl.

“Vě se o to postará,” souhlasila. “Propustíte teď golema do mé péče? Poslechne mne.”

“To ne!” al rytíř. “Nedovolím, aby byl zase volný.”

“Klid, Gabine,” ozval se Mizzen. Dychtivě se obrátil na Sydney. “Kdybyste dovolila, rád bych si golema prostudoval. Nikdy jsem neviděl tak skvělý výtvor, má sílu nad vechna data v knihách tvoření.”

“Lituji,” odvětila čarodějka, “jsem v časové tísni. Čeká mě velmi dlouhé cestování. Udejte mi cenu kod a sdělím ji svému pánovi ve Věi. Zavazuji se slovem coby členka Věe.”

“Uhradíte ji hned!” protestoval stráce.

Mizzen ho opět utiil. “Omlouvám se za Gaminův hněv.” Rozhlédl se kolem. “Třeba se dohodneme. Zdá se, e nikdo nebyl váně zraněn.”

“Tři mue odnesli!” vrčel Gavin. “Jeden kůň zchroml a musí být utracen!”

Mizzen mávnul rukou, jako by to ani nestálo za řeč. “Mui se uzdraví. Jistě se uzdraví. A zeď u tak jak tak potřebovala opravit.”

Podíval se poočku na Sydney a pohladil si vous. “Zde je moje nabídka, nikdy nedostanete férovějí. Půjčte mi golema na jednu noc, jen na jednu, a já se postarám o kody. Jenom na jedinou noc.”

“Ale nebudete ho rozebírat,” prohlásila Sydney.

“Ani hlavu?” prosil Mizzen.

“Ani hlavu,” trvala na svém. “Přijdu si pro něj za prvního ranního světla.”

Mizzen se opět hrabal ve vousech. “Nádherná práce,” mumlal, nahlíeje do kouzelného vězení. “Souhlasím!”

“Jestli to monstrum…” začal Gavin zuřivě.

“Och, kde je vá smysl pro dobrodruství, Gavine?” odbyl ho čaroděj, ne rytíř mohl varování dokončit. “Nezapomínejte na pravidla naeho města. Jsme zde, abychom se učili. Kdybyste jen pochopil iroké monosti tohoto výtvoru!” Odcházeli a Entreri vystoupil ze stínu.

“Proč Bok přiel?”

Potřásla hlavou. “Na to je jediná odpověď.”

“Ten drov?”

“Ano. Bok je musel sledovat do města.”

“To je velmi nepravděpodobné,” soudil Entreri. “Golem je viděl. Kdyby je byl sledoval, neboural by se dovnitř zdí.”

“Jsou tedy někde blízko v okolí.”

“Nebo moná odcházeli z města,” dodal Entreri. “Vyzpovídám stráe. Nebojte se, kořist je blízko.”

Do pokoje se vrátili za pár hodin. U brány se dozvěděli, e parta nesměla vejít do města, a teď by si nejraději vyzvedli Boka a vyrazili.

Sydney zasypala Jierdan proudem instrukcí k rannímu odchodu a Entreri si hned poviml modřiny na Cattině oku. Prohlédl si její pouta, zjistil, e jsou nedotčená, a stočil se k vojákovi s dýkou v rude.

Sydney rychle odhadla situaci a zastavila ho. “Ne teď!” těkla. “Máme nai odměnu takřka v hrsti! Tohle se nemůeme dovolit!”

Entreri se ďábelsky uklíbl a dýku vsunul do pochvy. “O tom si jetě promluvíme,” slíbil Jierdanovi výhruně. “Neopovate se jí jetě dotknout!”

Perfektní, pomyslela si Catti. zabiják mu mohl přímo říct, e ho míní zabít.

Více oleje do ohně.

Kdy si Sydney ráno Boka vyzvedla, její podezření se potvrdilo - Bok drovovu partu viděl. Bez mekání vyrazili ze Stříbrolunní a golem je vedl touté stezku, kterou el minulé ráno Bruenor s přáteli.

A byli také pod dohledem.

Alustriel si z obličeje odhrnula rozevláté vlasy a v zelených očích se odrazilo ranní slunce, jak na ně hleděla s rostoucí zvědavostí. Od stráných se doslechla, e se kdosi na temného elfa vyptával.

Neodhalila zatím, jakou roli hráli v Bruenorově výpravě, ale byla téměř přesvědčena, e neměli v úmyslu nic dobrého. Ji před mnoha lety ji přela touha po dobrodruství, nyní si vak přála, aby partě mohla v jejím ulechtilém úsilí nějak pomoct. Doléhaly na ni vak státní záleitosti a neměla čas na nic jiného. Pomýlela vystat za těmi lidmi hlídku, aby je zajala a přivedla k výslechu.

Připomněla si, e v hledání Síně mitrilu hrála jen malou úlohu, a obrátila se zpět ke svému městu. Mohla pouze věřit ve schopnosti Drizzta DoUrdena a jeho přátel.

16

Dny starých časů

Při stěně strmého kopce na dně údolí stála přisedlá kamenná vě. Byla tak porostlá popí-navým vínem, e příleitostný chodec by si ani neviml, e není dílem přírody. Společníci ze Síní nebyli náhodnými chodci a usoudili, e je to Heroldova Tvrz a snad i vyřeení jejich hle-dání.

“Ví jistě, e je to tady?” zeptal se Regis Drizzta, kdy na ni hleděli z malého kopce. stařičká vě připomínala spí ruinu. Kolem se nic nehnulo, ani ptáček nezapípal, jako by to místo obklopilo duchovité uctivé mlčení.

“Nu ano. Cítí věk té věe? Stojí tu po staletí. Mnohá staletí.”

“A jak dlouho je prázdná?” otázal se Bruenor zklamaně. Myslel, e tady najde nejslibnějí cestu k cíli.

“Jestli informace nebyla mylná, není prázdná.”

“Má pravdu.” Bruenor se rozběhl dolů. “Pozoruje nás vodsaď nejspí nějakej trol nebo zavivenej yetti. Vsadím se, e u slintá, jen abychom u byli uvnitř. Tak a to máme za sebou! Sundabar je teďka o den dál, ne kdy jsme vodcházeli!”

lapali po zarostlé cestičce zapleveleným chodníčkem ke dveřím a pro jistotu si připravili zbraně.

Místy byly porostlé mechem, ohlazené věky, zřejmě nebyly otevřené po mnoho let.

“Potřebujou tvý svaly, chlapče. Jestli je můe otevřít nějakej mu, jse to ty?”

Wulfgar opřel Aegisův Tesák pečlivě o zeď a hnul se před obrovské dveře. Zapřel se rázně podpatky a přejel kámen dlaněmi, aby si nael výstupek na zatlačení.

Jakmile se lehce opřel, kamenný portál se hladce a tie otočil dovnitř.

Ze tmy vyrazil chladný vzduch s neznámou vůní a přídechem dlouhého věku. Měli dojem, e to místo je z jiného světa, patřící do jiné doby, a byli trochu vystraení, kdy je Drizzt vedl vchodem. Zlehka nalapovali, ač i tak se jejich kroky v tichém eru rozléhaly. Denní světlo z portálu jim moc nepomohlo, jako by mezi vnitřkem věe a vnějím světem zůstávala jakási stěna.

“Měli bychom si ronout pochodeň…” začal Regis, ale zmlkl, polekaný svým neúmyslně hlasitým epotem.

“Ach ne!”

“Dveře!” vyjekl Wulfgar - viděl, e portál se za nimi tie zavírá. Přiskočil, aby jej zadrel, ne se docela zavře, ale ani jeho veliká síla nepřemohla magické kouzlo, je jej ovládalo. Bez bouchnutí se zavřel se závanem vzduchu, co zněl jako obří vzdech.

Černá kobka, v ní se viděli, kdy veliké dveře zahradily poslední kvíru slunečního světla, se neuskutečnila, nebo místnost osvítil modrý jas - byli v okrouhlé vstupní hale Heroldovy Tvrze.

Nemohli promluvit ani slovo hlubokou úctou, která si je nadobro podmanila. Stáli v zorném poli historie lidské rasy, v bezčasové bublině, je popírala jejich vlastní povědomí věku a příslunosti. V okamiku byli přeneseni do postavení vzdálených diváků, jejich vlastní bytosti se ocitly v jiné době i místě a hleděli na vývoj lidské rasy, jako snad můe jen bůh. Sloité tapiserie, barvy vybledlé a linie věky rozmazané, vnesly přátele do fantastické koláe dějin, které ukazovaly příběhy vývinu, a kadá jej opakovala znovu a znovu. Tentý příběh - připadalo jim - ale pokadé byl lehce pozměněn, aby představil odliné zásady a různorodost následků.

Pod prapory a erby tisíce dávno zapomenutých království visely zbraně a brnění vech věků.

Z trámů na ně zíraly basreliéfy hrdinů a mudrců, některé poznali, větinou vak byli neznámí mimo několika vysoce vzdělaným vědcům, a jejich zachycené podoby věrně vyjadřovaly charakter kadého portrétovaného mue.

Na opačné straně visely dřevěné dveře, zřejmě vedoucí do koce za věí. Nyní se začínaly otevírat a vytrhly přátele z okouzlení.

ádný z nich nesáhl po zbrani. Porozuměli, e a u kdokoli či cokoli obývá tuto vě, je daleko za dosahem takové pozemské síly.

Do místnosti vstoupil prastarý mu, byl starí, ne koho kdy viděli. Obličej si zachoval plnost, nebyl propadlý věkem, ale kůe vypadala jako by byla dřevěná, s linkami, je připomí-naly praskliny, ale stále si zachoval ostrý výraz, jen popíral čas tak vzdorně jako stařičký strom. Kráčel, jako by plul, kroky se nedaly definovat. Doel k nim a čekal, tenké pae v dlouhém saténovém hávu visely poklidně dolů.

“Jste heroldem této věe?” otázal se drov.

“Jsem Starý Noc,” odvětil jasným hlasem. “Vítám vás, Společníci ze Síní. Dáma Alustriel mne vyrozuměla o vaem příchodu a o vaí výpravě.”

Ani v zajetí úcty a okouzlení prostředím Wulfgarovi neunikla drovova spojitost s Alustriel. Krátce se setkal s jeho očima a vědoucně se usmál.

Drizzt sklopil hlavu a té skryl úsměv.

“Toto je Komnata Člověka,” řekl stařec. “Mimo knihovny je největí.”

Viml si Bruenorova zamračení. “Trpaslíku, tradice vaí rasy sahá hluboko a elfova jetě hlouběji. Ale v historii se krize častěji měří generacemi ne staletími. V několika stoletích mohli krátce ijící lidé svrhnout tiíce království a vybudovat nová, zatímco jediný trpasličí král by vládl v míru svému národu.”

“Nemaj trpělivost!” bafl usmířený trpaslík.

“Souhlasím,” smál se stařec. “Ale pojďme se navečeřet. Dnes v noci nás čeká spousta práce.”

Vedl je podobně osvětlenou chodbou. Na obou stranách míjeli dveře, označující místnosti různých ras, a dokonce několik s historií orků, otků a obřích druhů.

Herald a přátelé večeřeli u velikého kulatého stolu, jeho vyletěné dřevo věky ztvrdlo na kámen. Kolem obvodu byly vepsané runy, mnohé v dávno ztracených řečech, je si ani starý vědec nepamatoval. Jako ve ostatní, i jídlo budilo dojem zalých časů. Bylo výborné, jen chutí se trochu liilo od čehokoliv, co kdy jedli. Křiálově čisté víno mělo bohatou vůni, předčilo dokonce i legendární nápoj elfů.

Jedli a hostitel je bavil příběhy starých hrdinů a událostí, které přetvořily Říe do dneního stavu. Společníci pozorně naslouchali, ač na ně za některými dveřmi čekaly významné nitky, týkající se Síně mitrilu.

Kdy dojedli, Starý Noc se zvedl a hleděl na ně s podivnou zvídavou intenzitou. “Jednou přijde den, moná a za tisíc let, kdy budu opět pořádat hostinu. A jsem si jist, e ten den, jeden z mých příběhů bude o Společnících ze Síní a jejich výpravě.”

Na takovou čest projevenou prastarým vědcem neměli odpověď. I vyrovnaný a neotřesitelný Drizzt seděl dlouhou dobu jako socha.

“Pojďme,” zavelel stařec, “a vae nová cesta můe začít.” Vyli jinými dveřmi, dveřmi do největí knihovny celého Severu.

Tlusté i tenké svazky pokrývaly stěny, leely ve vysokých hromadách po stolech rozestavených v celé rozsáhlé místnosti. Herald ukázal na malý postranní stolek s jedinou otevřenou knihou.

“Proel jsem mnoho spisů a ze vech svazků týkajících se trpaslíků jsem nael tento jediný, který se zmiňuje o Síni mitrilu.”

Bruenor el ke stolu a uctivě se jej dotkl roztřesenými prsty. Byl psaný ve vysoké trpasličině, jazyku Dumathoina, Dritele Tajemství pod Horou, skripta, je byla v Říích téměř ztracena. Bruenor je vak mohl číst. Přelétl rychle stránku a pak jim předčítal vztanou pasá.

“Král Elmor a jeho lid značně profitovali z práce Garumna a rodin Klanu Válečného Kladiva, ale trpaslíci z tajných dolů neupírali Elmorovi jeho zisky. Město Kamenice se ukázalo být cenným a důvěryhodným spojencem, odkud Garumn mohl započít s tajnými dodávkami mitrilových výrobků na trh.” Bruenor pohlédl na přátele, radost z objevu mu svítila z oka.

“Kamenice,” eptal. “To jméno znám.” Znovu se ponořil do knihy.

“Nic dalího u nenajdete,” řekl vědec. “Záznamy o Síni mitrilu jsou na věky ztracené. Kniha popisuje, jak příliv mitrilu brzo skončil a Kamenice tím zanikla.”

Bruenor neslyel. Musel si to sám přečíst, zhltnout kadé slovo, které se zmiňovalo o jeho ztraceném domově bez ohledu na důleitost.

“Co s tou Kamenicí? Je to stopa?” otázal se Wulfgar starce.

“To doufám,” zněla odpověď. “Jedinou referenci jsem dosud nael pouze v této knize, ale svádí mne to k domněnce, e na trpaslicí město byla Kamenice dosti neobvyklá.”

“Stála na povrchu!” vpadl Bruenor nečekaně.

“Ano,” souhlasil herald. “Trpasličí sídlitě na povrchu. Dodnes je to řídký úkaz a v době Síně mitrilu zcela výjimečný. Vím jen o dvou.”

Regis vítězně vykřikl.

“Vae radost můe být předčasná,” poznamenal Starý Noc. “I kdybychom určili, kde Kamenice stávala, stopa k Síni mitrilu tam pouze začíná.”

Bruenor obrátil pár stránek, pak knihu odloil na stůl. “Tak blízko!” zavrčel zlostně a pratil pěstí do stolu. “Měl bych to znát!”

Drizzt odněkud z kapsy vyjmul malý flakon a podal mu jej. Na trpaslíkův nechápavý pohled mu vysvětlil. “Je to kouzelný přípravek, který tě vrátí do dnů Síně mitrilu.”

“Je to mocná pomůcka,” varoval stařec. “Nedá se kontrolovat. Ne jej pouijete, pořádně si to rozmyslete.”

Rozčilený Bruenor na pokraji odhalení jej polkl jedním doukem a musel se zachytit desky stolu, kdy prudce zapůsobil. Na vrásčitém čele mu vyrazil pot a bezmocně sebou kubal, jak roztok vyslal jeho mysl zpět přes staletí.

Regis s Wulfgarem k němu úzkostlivě přiskočili a velký mu ho uchopil pod paemi a jemně ho usadil do křesla.

trpaslíkovy oči byly iroce rozevřené, ale vůbec nevnímaly okolí. Koupal se v potu a zákuby přely ve chvění.

“Bruenore,” zvolal Drizzt měkce. Trápilo ho, zda učinil správně, e trpaslíkovi nabídl tak svůdnou příleitost.

“Tatínku! Ne!” ječel Bruenor. “Je tady v tý tmě. Prosím tě, pojď se mnou. Co si bez tebe počnu?”

“Bruenore!” zvolal drov hlasitěji.

“Není tady,” vysvětlil vědec. Přípravek dobře znal, dlouho ijící rasy jej často pouívaly, a nejvíc elfové, kdy pátrali po dějích daleké minulosti. Uivatelé se vak vraceli k příjemnějím dobám ne trpaslík, jeho rod takřka vyhynul v nějaké hrůzné katastrofě.

Vědec ho starostlivě pozoroval, nebo kouzlo ho vrátilo k temným dnům, je jeho pamě zablokovala, aby ho chránila před nesnesitelnou trýzní vzpomínek. Ty teď budou odhaleny, usazeny v trpaslíkově vědomé mysli v celé nahé, zdrcující skutečnosti.

“Přeneste ho do Komnaty Trpaslíků,” navrhl starý vědec. “A se sluní v podobách jeho hrdinů, pomohou mu ve vzpomínání a v jeho mukách mu dodají sílu.”

Wulfgar ho zvedl a jemně ho nesl do komnaty jeho dějin, poloiv ho do středu okrouhlé podlahy. Ustoupili, aby ho neruili v jeho představách.

Bruenor napůl vnímal, kde je: polapený mezi minulostí a přítomností. Z výin trámů na něho zíraly podoby Moranina, Dumathouina a vech boků a hrdinů, tiíce poněkud bouřlivé vlny tragédie. Na vech stěnách visela umělecká trpasličí brnění, vynalézavě vykované sekery a válečná kladiva, nalézal se v přítomnosti nejvyí slávy své hrdé rasy.

Nic vak nemohlo rozptýlit děs, který opět poznal, pád jeho klanu, Síně Mitrilu, jeho otce.

“Denní světlo!” křičel, rván mezi úlevou a nářkem. “Můj otec je mrtev! Ale vy, ná únik je na dosah! Kamenice…,” na chvíli upadl do bezvědomí, “…ukryj nás. Ta zkáza! Ta zkáza! Ukryj nás!”

“Platí krutou daň,” zaeptal Wulfgar soucitně nad trpaslíkovou trýzní.

“Platí ji rád,” odvětil drov.

“bude to smutná platba, jestli se nic nedovíme,” řekl Regis. “Jeho mumlání nedává ádný smysl. Máme tu sedět a doufat?”

“Vzpomínky do zanesly a do Kamenice, neříká nic o tom, co se stalo předtím, kudy tam přiel,” poznamenal Wulfgar.

Drizzt vytáhl Scimitar a stáhl si kapuci hluboko přes tvář.

“Co…?” pípl Regis, ale drov u jednal. Poklekl u Bruenora a přiloil obličej blízko k upoceným tvářím.

“Jsem přítel,” eptal. “Řekni mi o pádu sálů! Mí spojenci čekají! Pomsta bude patřit nám, mocný trpaslíků z Klanu Válečného Kladiva! Uka nám cestu, a můeme obnovit slávu Síně mitrilu!”

“Tajemství,” vydechl Bruenor na pokraji vědomí.

“Drizzt naléhal tvrději. “Nezbývá moc času! Tma padá kolem!” zvolal. “Cesta, trpaslíku, musíme znát cestu!”

Bruenor cosi tichounce mumlal a přátelé asli, nebo drov se dostal přes poslední mentální překáku, která Bruenorovi zabraňovala, aby svůj domov nael.

“Hlasitěji!” tlačil na něj drov.

“Čtvrtý Vrch!” zaječel trpaslík. “Vzhůru k vysokému sedlu a do Stráného údolí!”

Drizzt tázavě pohlédl na starce, který pokyvoval hlavou, pak se opět sehnul nízko k Bruenorovi. “Odpočívej, udatný trpaslíků,” řekl tiivě. “Tvůj klan bude pomstěn!”

Regis zůstal v komnatě, aby hlídal přítelův trhaný spánek, ostatní se vrátili do knihovny. “Čtvrtý Vrch můe popisovat jej jedno místo,” vysvětlil oběma.

Herald si přitáhl řebřík, z vysoké police vybral jeden svitek a na stole starý pergamen opatrně rozvinul - byla na něm mapa středního Severu mezi Stříbroluním a Mirabarem.

“Jediné pozemské sídlitě trpaslíků v dobách Síně mitrilu a blízko hřebenu hor se vztahem k očíslovanému vrcholu by mělo být zde,” řekl a označil nejjinějí ostruhu Páteře Světa, jen kousek severně od Nesme a Velkých Blat. “Oputěné kamenné město se nyní nazývá jednodue “Ruiny”, dokud je obývala vousatá rasa, bylo známé pod jménem Trpasličí Dol. Mumlání vaeho společníka mne utvrdilo v názoru, e je to Kamenice, o ní se kniha zmiňuje.”

“Proč kniha neuvádí správný název?” chtěl vědět mladík.

“trpaslíci jsou tajnůstkáři,” řekl stařec s uchichtnutím, “a obzvlátě kde se jedná o poklad. Garumn ze Síně mitrilu byl rozhodnutý udret místo jeho pokladnice v tajnosti před chamtivým světem. S Elmorem z Kamenice nepochybně vypracovali sloitý plán s tajnými kódy a falenými názvy pro okolní krajinu - cokoliv, co by dobrodruhy svedlo z cesty, jene tyto názvy teď figurují ve svazcích jejich dějin. Určitě hodně historiků o Síni mitrilu četlo pod jiným jménem a usoudili, e referuje k nějaké dávno zapomenuté trpasličí domovině.”

Stál a shrnoval vechno, co se stalo. “Měli byste se ihned vydat na cestu. Trpaslíka neste, bude-li třeba, ale dostaňte se do Kamenice dřív, ne roztok přestane působit.

Kráčejte ve vzpomínkách dětství, mohl by se vrátit tou cestou, kterou před dvěma stoletími prchal přes hory do Stráného údolí a od bran Síně mitrilu.”

Drizzt studoval mapu a bod, který Starý noc označil za Kamenici. “Zpět na západ,” eptal a vzpomněl si na Alustrielino varování,” sotva dva dny pochodu.”

Wulfgar se té začetl do mapy, nakonec trochu lítostivě dodal. “Nae výprava se blíí ke konci.”

17

Výzva

Odcházeli pod hvězdami a nezastavili, dokud hvězdy opět nenaplnily nebeskou klenbu. Bruenor nepotřeboval ádnou oporu - právě naopak. Byl to trpaslík, zotavený z obluzení, jeho oči se konečně upíraly na hmatatelnou stezku k cíli jeho kýené touhy, kdo je hnal nemilosrdným tempem. Bruenora jeho posedlost doslova pohlcovala, se skelným zrakem kráčel v obojím - v minulosti i přítomnosti. Takřka dvě století snil o svém návratu a těch pár posledních dní se mu zdály delí ne uplynulá staletí.

Přátelé zřejmě porazili jejich nejhorího nepřítele: čas. Jestli jejich odhad v Tvrzi byl správný, Síň mitrilu byla vzdálená jen pár dní a léto sotva překročilo vrchol. Tři z nich se těili na pohodlnou procházku, ale jakmile se Bruenor probral a dozvěděl se vytouené zprávy, nechtěl slyet ani slovo proti spěchu. Nikdo ani nepípl, nebo v rozčileném napětí se jeho u tak mrzutá povaha stala jetě nevrlejí.

“Hejbej nohama!” těkal na Regise, jeho krátké nohy nemohly stačit zběsilému tempu. “S tím tvým tlustým pupkem měls zůstat doma!” Regis svou tlouku dávno pozbyl, ale to mu nevadilo. Trpaslík se pak nahnul dopředu nad své dusající nohy, cosi si bručel do vousů a zavřel ui poznámkám, je by po něm Regis mohl střelit, i Wulfgarovým a drovovým komentářům k jeho chování.

Stočili se zpět k Rauvinu, aby je jeho tok vedl. Drizztovi se podařilo ho přesvědčit, aby namířili k severozápadu hned, jak se vrchy pohoří dostanou na dohled. Drov si nepřál setkat se zase s patrolami Jezdců z Nesme. Byl si skoro jistý, e to byl jejich varující pokřik, který přinutil Alustriel, aby ho nepustila do Stříbrolunní.

Bruenor ani v tábořiti nedokázal odpočívat, ač k ruinám Kamenice urazili víc ne polovinu vzdálenosti. Dupal kolem tábora jako divé zvíře, svíral a otvíral kloubnaté pěsti a mumlal si o osudovém dnu, kdy jeho národ byl vytlačen ze své domoviny a o pomstě, a se tam zase vrátí.

“Je to ten kouzelný lektvar?” zeptal se Wulfgar potichu Drizzta, kdy sbírali dřevo, a po očku koukli na trpaslíka.

“Moná, aspoň částečně:” Drizzt si o něho také dělal starosti.

“Přinutil ho, aby znovu proíval nejbolestnějí doby jeho ivota. a teď se mu vzpomínky míchají do citů a ostří pomstu, která mu celé ty dlouhé roky otravovala ivot.”

“Má strach,” podotkl Wulfgar.

Drizzt souhlasil. “Je to nejtěí zkouka, jakou si můe představit. Zapřisáhl se, e se do Síně mitrilu vrátí, a uvázal se k tomu celým svým ivotem.”

“ene se vpřed bez ohledu na půlčíka. Ten mu, chudák, nemůe stačit.” Regis se najedl a hned po večeři vyčerpaně zalehl.

“Ten jeden den to bude muset vydret,” řekl Drizzt. Poklepal Wulfgara útělivě po pai a ten s vědomím, e s trpaslíkem nehne, si nael místo k odpočinku. Drizzt se ohlédl po přecházejícím Bruenorovi a jeho půvabná tmavá tvář se starostlivě stáhla. O půlčíka se neobával, ten si vdycky pro sebe nael nějakou výhodu. Avak Bruenor byl něco jiného. Vzpomněl si, jak vykoval Aegisův tesák, to mocné válečné kladivo. Zbraň byla nejskvost-nějím výtvorem jeho dlouhé řemeslné kariéry, zbraň hodná legend. Tvůrce nemohl nikdy znovu dosáhnout takové dokonalosti, nato aby ji překonal. A od té doby u nikdy jeho kladivo nezazvonilo o kovadlinu.

A teď ta výprava do Síně mitrilu, Bruenorova ivotního cíle. Jak Aegisův tesák byl jeho nejkrásnějím výtvorem, tak tato cesta bude jeho nejvyím výstupem.

“Uklidni se, milý příteli,” Drizzt popoel k trpaslíkovi. “Je to můj domov, elfe!” vybuchl, ale pak se ovládl.

“Já to chápu,” řekl Drizzt jemně. “Zdá se, e skutečně uvidíme Síň mitrilu. Před námi stojí otázka, na ni musíme brzo odpovědět.”

Bruenor k němu udiveně vzhlédl, ač tuil, kam míří.

“Dosud jsme se soustředili jen na to, abychom ji nali, a nemluvilo se nic o tom, co pak, a tam vstoupíme.”

“Při vem, co je správné, já jsem králem Hallu,” zavrčel. “Souhlasím,” řekl drov, “ale co s tou temnotou, která tam mohla zůstat? Ta moc, která odtud vyhnala celý tvůj klan. A my čtyři ji teď máme porazit?”

“Moná u dávno odela, elfe,” odvětil Bruenor drsným tónem, nechtěje si tu monost připustit. “Co ví, haly mohou být čisté.”

“Snad. Ale co plánuje v případě, e tam stále je?”

Bruenor se zamyslel. “Polu naim vzkaz. Na jaře by tu mohli bejt.”

“Je jich sotva stovka.”

“Budou-li třeba posily, obrátím se na Adbar. Harbromm rád pomůe, kdy jde o poklad!” odsekl Bruenor.

Drizzt věděl, e Bruenor s takovým slibem nebude spěchat, rozhodl se raději proud nepříjemných, ale nutných otázek skončit.

“Dobře se vyspi. A bude muset, najde si odpovědi.”

Přítí den bylo tempo stejně frenetické. zanedlouho běeli podél nebetyčných hor a s trpaslíkem se něco dělo. Náhle se zastavil, točila se mu hlava, a pomalu ztrácel rovnováhu. Wulfgar s Drizztem přiskočili a podreli ho.

“Co je?” zeptal se úzkostlivě Drizzt.

“Trpasličí Dol,” odpověděl jim hluchým, jakoby vzdáleným hlasem.

Ukázal na skalnatý výběek u úpatí blízké hory.

“Ty ví, co to je?”

Neodpověděl. Znovu klopýtavě vykročil, ale pomoc odmítl. Přátelé bezmocně pokrčili rameny a vydali se za ním.

Za hodinu měli Ruiny v dohledu. Opracované kamenné pláty byly umně sloené jako obrovské domy z karet, aby tvořily příbytky, a ačkoliv byly oputěné po víc jak sto let, větry a počasí je nezničily. Jen trpaslíci mohli zvládnout skály s takovou zručností, jen oni byli schopni pojit kameny tak dokonale, e budou trvat tak dlouho jako tyto hory. Po celé generace budou oivovat příběhy bardů, a někdy daleko v budoucnu je lidé budou obdivovat bez nejmeního zdání, kdo je stvořil.

Bruenor vzpomínal.Zael do vsi, jak to činil kdysi. edé oči se zalily slzami a tělo se rozechvělo připomínkou temnoty, je se vyrojila na jeho klan.

Přátelé ho nechali, nechtěli ruit truchlivé city, které proráely jeho tuhou náturou. Odpoledne pomalu končilo a drov se odhodlal za ním zajít. “Zná cestu?” otázal se nejistě.

Bruenor vzhlédl k průsmyku, jen stoupal podél stěny nejblií hory. “Půl dne,” odvětil pevně.

“Tábor tady?”

“To by mně vyhovovalo. Elfe, mám toho tolik na přemejlení! Neboj se, cestu nezapomenu.” Zúenýma očima pozoroval příkrou stezku, jí prchal před temnotou, a zaeptal. “Ví, tu cestu u nikdy nezapomenu.”

  

Bruenorovo zběsilé tempo bylo pro přátele těstím. Bok lehce sledoval drovovu stopu ze Stříbrolunní a vedl svou skupinu se stejným spěchem.

Z dálky obeli Heraldovu Tvrz - magické stráe věe by je stejně nepustily blí - a postupovali rychle vpřed.

Entreri stál na okraji tábořitě, hleděl ke tmavému obzoru a tečce světla a zle se usmíval.

Catti ji věděla také, věděla, e přítí cen bude největí zkoukou její síly. Větinu ivota strávila s bojovnými trpaslíky a pod Bruenorovým vedením a výukou. Učil ji sebeovládání a sebekázni - ne fasádě naparování, pod ní by skryla nejistotu - vnukl jí pravou sebedůvěru a sebekritiku, aby vdy správně odhadla, co si můe či nemůe dovolit.

Tu noc jí potíe se spánkem vyvolala dychtivost se výzvě postavit, ne strach ze selhání.

Sbalili tábor časně a k Ruinám dorazili právě po rozednění. Nebyli o nic méně napjatí ne Bruenorova parta, ale nali jen vyhaslé ohnitě.

“Asi hodina - moná dvě,” odhadl Entreri teplotu popela.

“Bok nael pokračování stopy.” Sydney ukázala na golema, kráčejícího k úpatí blízké hory.

Entreri se napětím honby celý rozjařil. Catti si ho nevímala, víc ji zaujalo Jierdanovo chování.

Připadalo jí, e znejistěl. Vydal se za nimi hned, jak Sydney s Entrerim začali uhánět za Bokem, ale vypadal, jako by se ke kadému kroku musel nutit. Zřejmě se na konfrontaci moc netěil.

Catti to povzbudilo.

Vybírali si cestu po svahu hory, stoupali vzhůru celé ráno, vyhýbali se strmým strím a balvanům. Pak poprvé od doby, co začal s hledání, spatřil zabiják svoji obě.

Entreri přeel navrené kamení a zpomalil k ostrému sestupu do malého údolí zarostlého stromy, kdy parta přátel se vynořila z nějakých křovin a kříila strmý svah daleko před nimi.

Entreri se rychle skrčil a dával znamení dozadu, aby zůstali stát.

“Zastavte golema,” zvolal přidueně na Sydney, nebo Bok ji zmizel dole v lesíku a zanedlouho vyrazí druhou stranou na otevřené místo v jasném dohledu party.

Sydney k němu rychle přiběhla. “Boku, vra se ke mně!” zvolala tak hlasitě, jak se odváila, nebo ač společníci byli od nich daleko, ozvěny hluku se od hor donekonečna odráely.

Entreri ukázal na malé postavičky sunoucí se přes svah.

“Můeme je chytit, ne přejdou stěnu,” řekla Sydney. Skočil nazpět k Jierdanovi a Catti a hrubě jí svázal ruce za zády.

“Jestli vykřikne, bude vidět své přátele umírat,” ujistil ji. “A pak přijde tvůj vlastní konec - velice nepříjemný.”

Catti se zatvářila co moná vyděeně a vevnitř se v ní vechno smálo, nebo hrozba vyzněla prázdně. Povznesla se nad hrůzu, ji proti ní vyuil, kdy se s ním poprvé setkala v Desetiměstí. Přes instinktivní odpor k nelítostnému vrahovi přesvědčila sebe samu, e byl vlastně také jenom člověkem.

Entreri ukázal k příkrému údolí pod stěnou se společníky.

“Půjdou tou strí,” vysvětloval čarodějce, “a dosáhnu je první. Vy a golem pokračujte po stezce a přiblite se k nim zezadu.”

“Co já?” protestoval Jierdan.

“Zůstanete s děvčetem!” poručil mu pánovitě, jako by mluvil se sluhou. Otočil se a vykročil, nečekaje na jeho reakci.

Sydney mlčky vyčkávala Bokův návrat. Neměla čas na hádky a říkala si, e kdy se Jierdan neumí ozvat sám, nestojí za její starost.

“Dělejte něco,” Catti zaeptala vojákovi, “pro sebe, ne pro mne!” Podíval se na ni, hněv v něm tak vřel, e teď byl přístupný jakémukoli návrhu, jím by se osvobodil z pokořujícího postavení.

“Čarodějka si vás přestala váit. Nahradil vás ten vrah, a jestli mě oči nemýlí, tak poslední! Je čas, abyste Sydney dokázal svou cenu, vojáku z Luskanu!”

Mu se kolem sebe nervózně rozhlíel. Přes vechny manipulace, co od ní čekal, v jejích slovech slyel tolik pravdy, e ho přesvědčila o správnosti odhadu.

Pýcha vyhrála. Otočil se ke Catti a uhodil ji, a spadla, potom proběhl kolem Sydney v Entreriho stopách.

“Kam jdete?” volala za ním, ale Jierdana u přestaly zajímat prázdné řeči.

Překvapená, nechápající Sydney se ohlédla po zajatkyni. Catti to předvídala, sténala a převalovala se, jako by o sobě napůl nevěděla, ač ve skutečnosti muově ráně uhnula, jeho pěst jí jen lehce přejela přes tvář. Byla plně při vědomí a vechny pohyby byly vypočítané, aby spoutané ruce protáhla pod nohama a dostala je před sebe.

Dívčino předstíráni ji upokojilo a rychle obrátila celou pozornost na své dva průvodce. Entreri slyel Jierdanův příchod, obrátil se k němu s tasenou avlí a dýkou.

“Bylo vám řečeno, abyste zůstal u děvčete!” syčel.

“Nebyl jsem na cestu poslán,a bych hlídal vai zajatkyni!” odvětil Jierdan, meč v ruce.

Do Entreriho výrazu se vloudil jeho charakteristický úsměek. “Jděte zpět,” řekl Jierdanovi naposled, ač věděl a byl rád, e voják neposlechne.

Jierdan učinil krok vpřed.

Entreri udeřil.

Jierdan byl zkuený bojovník, veterán mnoho soubojů, a jestli se Entreri domníval, e se ho zbaví jedním výpadem, byl na omylu. Voják čepel odrazil a výpad vrátil.

Sydney ji od odjezdu z Věe tuila, e jednou mezi nimi dojde ke střetu, znala hladinu vojákovy hrdosti a nemohla přehlédnout, e Entreri s ním jedná s nepokrytým pohrdáním. Nezáleelo jí na tom, kdo zemře - nejspí by to byl Jierdan, nemohla vak dovolit, aby cokoliv ohrozilo její poslání. A se bezpečně zmocní drova, pak a si srovnají jejich spor, kdy budou chtít.

“Jdi za nim!” zvolala na golema. “Zastav ten souboj!” Bok se otočil a rozběhl se k muům a Sydney s potřesením hlavy věřila, e situace se tím vyřeí a budou pokračovat v honbě.

Nepostřehla, e Catti se za ní zvedá.

Catti vyuila jedinečné příleitosti, tie se přikradla za čarodějku a oběma spojenýma rukama ji ví silou pratila do zátylku. Svezla se na skálu a Catti s buícím srdcem leela dolů do stromů. Musí se dostat blí ke svým přátelům a vykřiknout na poplach dřív, ne ji zase chytnou.

Sotva vklouzla do hustého porostu, slyela Sydnin zastřený hlas: “Boku!”

Golem byl od ní dost daleko, teď se otočil a doháněl ji dlouhými kroky.

I jestli ji ti dva bojovníci viděli, byli zaneprázdnění jeden druhým, nemohli se ze arvátky odpoutat.

“U mne nebude uráet!” křičel Jierdan do třesku oceli.

“Ale budu!” syčel Entreri. “Je sto způsobů, jak zohavit mrtvolu, ty blázne, a na tvých kostech je vechny vyzkouím.” Plně soustředěný na protivníka útočil tvrději, jeho čepele nabývaly v tanci smrtonosnou rychlost.

Jierdan mu hravě oponoval, ale zabiják hladce odráel jeho výpady zručnými odrazy a drobnými úhyby. Voják pomalu vyčerpal celý svůj repertoár triků a útoků, nedostal se vak ani dost blízko, aby cíl zasáhl. Unaví se daleko dřív ne Entreri - viděl to u zcela jasně i po krátkém boji.

Vyměnili si několik dalích ran, Entreriho ostří se pohybovalo čím dál rychleji, zatímco Jierdanovy obouruční rozmachy ztrácely důraznost. Voják mohl jen doufat v Sydnin zásah.

Entreri nepochybně objevil slabiny jeho výdre a nechápal, proč čarodějka bitku nepřeruila. Zoufale po ní mrkl a viděl, e leí s obličejem na zemi.

Čestná cesta ven, myslel si, ač se víc obával sám o sebe. “Sydney!” křikl k sokovi, musíme jí pomoct!” Slova padla do hluchých uí.

“A děvče!” zaječel v naději, e odpoutá zabijákovo soustředění. Pokusil se z boje vymanit, uskočil zpět a sníil meč. “Budeme pokračovat později,” prohlásil výhruným tónem, přestoe z něj vyprchala vechna touha se mu vůbec kdy postavit.

Entreri beze slova svěsil pae. Jierdan, vdy čestný bojovník, se otočil, aby se o Sydney postaral.

Zdobná dýka mu hvízdla za zády.

Catti klopýtala vpřed, se svázanýma rukama nebyla v stavu udret na oidném terénu rovnováhu. Nohy jí klouzaly po uvolněném těrku a několikrát upadla. Mrtná jako kočka, pokadé se rychle zvedla.

Bok byl mnohem rychlejí.

Catti zase uklouzla a kulila se přes ostré hrany. Utíkala dolů po nebezpečném svahu zrádných kamenů, slyela za sebou dusat golema napadlo jí, e mu u daleko neuteče, nemohla tu věc předhonit. Neměla moc na vybranou. Pot ji típal v oděrkách, pálil ji v očích a vzdala se ví naděje - leč pokračovala v běhu, její odvaha nemohla přiznat poráku.

Přes vechnu beznaděj a strach měla sílu, aby pátrala po východisku. Spád se svaoval dolů dalích třicet stop a přímo vedle ní byl tíhlý, prohnilý pařez dávno mrtvého stromu. Hlavou jí bleskl nápad, poněkud zoufalý, ale stál za pokus. Zastavila se, aby si prohlédla rozvětvené kořeny a odhadla, co se stane, kdy se vyrvou.

Vyplhala se kousek nahoru a připravená k nemonému skoku čekala. Bok překročil vrchol a řítil se k ní, kameny od jeho těkých nohou odletovaly do vech stran. Byl přímo za ní, napřahoval stralivé pae.

A Catti skočila.

Provaz, jen jí svazoval ruče, zahákla za pařez, jak letěla, a celou váhu vrhla proti uvolněným kořenům.

Bok si ničeho nevímal, hnal se k ní. Ani kdy pařez padal a spletité kořeny rvaly zvětralou skálu, nechápal nebezpečí. Jak se uvolněné kameny pohnuly a začaly padat, upíral se jen na svou kořist.

Catti se odrazila vpřed a stranou kamenité laviny. Nepokouela se postavit, kulila se, valila a klouzala dolů bez ohledu na bolest, aby získala kadou píď mezi sebou a drobícím se svahem.

Odhodlaně se skulila za silný kmen dubu a pohlédla na sráz.

Právě včas, aby viděla golema padat pod tunou kamení.

18

Tajemství Stráného údolí

“Stráné údolí,” řekl Bruenor slavnostně. Společníci stáli na vysoké římse, a hleděli stovky stop dolů na rozeklané dno hluboké, skalnaté propasti.

“Jak se máme dostat dolů?” vydechl Regis, nebo kadá strana se zdála absolutně hladká a kolmá, jako by kaňon někdo vytesal.

Oveme tam byla cesta dolů a Bruenor, kráčející ve vzpomínkách mládí, ji dobře znal. Vedl přátele kolem východního okraje a ukázal k západu - k vrcholům tří nejbliích hor. “Stojíme na Čtvrtým Vrchu,” řekl krátce, “je tak pojmenovanej pro svý místo vedle těch tří.”

“Tři vrcholy, co vypadaj jako jeden,” zacitoval úryvek z prastaré písně, kterou se vichni mladí trpaslíci z jejich klanu naučili, jetě ne byli dost staří, aby se odváili ven z dolů.

“Tři vrcholy, co vypadaj jako jeden.

S ranním slunkem za tebou…”

Bruenor se přesunoval, aby nael přesnou linii tří západních hor, pak pomalu přistoupil k samému okraji propasti a podíval se přes něj.

“Jsme u vchodu do údolí,” řekl klidně, ač srdce mu prudce builo.

Přistoupili k němu a nakoukli dolů. Právě pod okrajem byl vytesaný schod, první z dlouhé řady sestupující po stěně úskalí. Dokonale odstíněné zbarvení kamene je činilo neviditelnými z kadého jiného úhlu.

Regis zezelenal - pomylení na sestup po úzkých schodech do takové hlubiny ho doslova zmrazil. “Vdy nemají ani zábradlí, určitě spadneme dolů a zabijeme se!” vypískl a ustupoval.

Bruenor opět nečekal na jejich názor. Začal sestupovat dolů.

Drizzt s Wulfgarem mu li v patách a Regisovi nezbylo, ne jít taky. Měli s ním soucit, pomáhali mu, jak mohli, ale nakonec na ně začal doráet vítr a Wulfgar ho raději nesl.

I s Bruenorem v čele sestupovali opatrně a pomalu a zdálo se jim to jako hodiny, ne se dno kaňonu trochu přiblíilo.

“Pět set doleva a pak pět set navíc,” prozpěvoval trpaslík, kdy se konečně dostali dolů. el podél stěny, počítal odměřené kroky a vedl je kolem vysokých kamenných pilířů, obrovských monolitů z jiných věků. Ani Bruenor, jeho rod tu il po mnoha staletí, nevěděl nic o jejich vzniku nebo účelu. A byl důvod jakýkoli, po nespočetná staletí dreli na dně kaňonu mlčenlivou, impozantní strá. Byly prastaré, jetě ne sem přili trpaslíci, vrhaly dlouhé hrozivé stíny přes dno propasti a pyně shlíely na drobné smrtelníky, kteří tudy kdy procházeli.

Pilíře rozráely vítr v duchovitě alostném nářku a díky nim celé dno vyhlíelo nadpřirozeně, nadčasově jako Tvrz, nutily diváka k uvědomění si jeho smrtelnosti, jako kdyby se svou věčností vysmívaly vemu ivému.

Bruenora nevyruily. Prohlíel si bedlivě stěnu, hledal nějaké značky, které by určovaly vchod.

I Drizzt citlivými dlaněmi přejíděl hladký kámen. “Ví to jistě?” zeptal se po důkladné prohlídce, protoe nenael ádné výstupky či praskliny.

“Jsem!” prohlásil trpaslík. “Mí lidé pracovali chytře a bojím se, e dveře příli dobře zajistili, aby se nedaly snadno najít.”

Regis se hrnul do pomoci a Wulfgar stísněný stíny monolitů jim hlídal záda.

Po několika minutách postřehl pohyb, odkud přili - vzadu u kamenného schoditě. Bojovně podřepl a sevřel Aegisův tesák. “Návtěva,” ohlásil přátelům a sykot jeho epotu si podávala ozvěna, jako by se monolity smály jeho pokusu o utajení.

Drizzt skočil za nejblií pilíř a sunul se kolem, řídě se barbarovým upřeným pohledem. Bruenor, vzteklý, e byl vyruen, vytáhl z pasu malou sekeru a postavil se vedle Wulfgara a za ním se krčil Regis.

Vtom Drizzt vykřikl: “Catti!” a vichni si oddychli úlevou a ani je v tom okamiku nenapadlo asnout, co sem mohlo dívku přivést celou cestu z Desetiměstí a jak je vůbec nala.

Úsměvy rychle zhasly, kdy viděli, e je plná ran a krve a jak se sotva vleče. Vyběhli jí vstříc, ale drov podezříval, e ji někdo pronásleduje, plíil se mezi monolity a hlídal.

“Co tě přineslo?” křičel Bruenor a pevně ji k sobě tiskl. “A kdo tě tak poranil? Já ho ukrtím vlastníma rukama!”

“A ochutná moje kladivo,” dodal popuzeně Wulfgar při představě, e si ji někdo troufal uhodit.

Regis zdráhavě postával vzadu, začínal si domýlet, co se stalo.

“Fender a Grollo jsou mrtví,” oznámila Catti.

“To se stalo cestou? Ale proč?” vyptával se trpaslík.

“Ne, v Bryn Shanderu. Jeden mu, zabiják, přiel hledat Regise. Hnala jsem se za ním, abych vás varovala, ale chytil mě a vlekl mě s sebou.”

Bruenor plamenně pohlédl na půlčíka, který ustoupil jetě víc a svěsil hlavu. “Já jsem to věděl, e se v maléru, kdy ses za náma přihnal!” hřímal. “Teď mluv a ádný li!”

“Jmenuje se Entreri,” přiznal Regis. “Artemis Entreri. Přiel z Calimportu - od pai Pooka.” Regis vytáhl rubínový přívěsek. “Pro tohle.”

“Není vak sám,” dodala Catti. “Čarodějové z Luskanu hledají Drizzta.”

“A důvod?” zvolal Drizzt ze stínů.

Catti pokrčila rameny. “Byli opatrní, aby to neprozradili. Myslím si, e chtějí vědět něco, co se týká Akara Kessela.”

Drov věděl, o co se jedná. Hledali Magický Krystal, tu mocnou relikvii, je byla pohřbená pod lavinou na Kelvinově mohyle.

“Kolik jich je?” vmísil se Wulfgar. “A jak daleko?”

“Byli tři. Vrah, čarodějka a voják z Luskanu. Měli s sebou monstrum, říkali tomu golem. Nikdy jsem nic podobného neviděla.”

“Golem,” opakoval si Drizzt tie. V podzemním světě tmavých elfů viděl dost takových výtvorů - monstra s ohromnou silou a slepou věrností ke svým pánům. Musí to být pěkně mocní nepřátelé, kdy jednoho mají s sebou.

“Ale ta věc je zničená,” pokračovala Catti. “Při mém útěku mě honil a málem mě měl, ale podařil se mi trik a je pohřbený pod horou kamení!”

Bruenor ji k sobě přitiskl. “Tos udělala dobře, děvče,” eptal dojatě.

“A toho vojáka a zabijáka jsem vlákala do souboje. Jeden je určitě mrtvý, myslím, e ten voják. Je to koda, byl to čestný mu.”

“Zabila by ho má čepel za to, e těm psům vůbec pomáhal!” řekl hněvivě Bruenor. “Ale dost o tom, na povídání si vyberem jinej čas. Jse u mýho domova, děvče, ví to? Teď uvidí sama tu nádheru, o který jsem ti vecky roky vykládal! Jdi a odpočni si.” Chtěl poádat Wulfgara, aby se o ni postaral, a oči mu padly na Regise. Půlčík byl předobrazem alu, se sklopenou hlavou uvaoval, jestli své přátele tentokrát nezatlačil moc daleko.

“Neboj se, příteli,” těil ho barbar, kdy viděl, jak je sklíčený. “Udělal jsi to, abys přeil. To není ádná hanba. Ale o tom nebezpečí jsi nám měl říct!”

“Ty zvedni hlavu a podívej se mně do očí, Kručibřichu!” hučel Bruenor. “Od tebe se to dalo čekat, ty k ničemu dobrej podvodníku! Nemysli si, e si nás nějak překvapil!” Bruenorův vztek jaksi vzrůstal svou vlastní vůlí, a teď vyvrcholil, jak stál před skleslým půlčíkem.

“Jak sis mohl dovolit nás do toho zatáhnout,” zařval, odsunul Catti stranou a o krok postoupil. “A s mým domovem akorát přede mnou!”

Wulfgar chvatně zablokoval jeho pochod k Regisovi, ač skutečně asl nad trpaslíkovou náhlou změnou. Nikdy neviděl, e by se Bruenor nechal tak strhnout. I Catti vypadala ohromeně.

“To nebyla půlčíkova chyba,” řekla. “A čarodějové by stejně přili.”

Drizzt se k nim vrátil s tím, e na schodech se zatím nikdo neobjevil. Viml si, co se děje, a e ho nikdo ani neposlouchá.

Dlouhé, nepříjemné ticho na ně doléhalo, a se Wulfgar ujal velení. “Uli jsme příli dlouhou cestu, ne abychom se teď hádali a začli mezi sebou bojovat!” napomenul Bruenora.

Bruenor se na něho prázdně podíval, nevěděl, jak má reagovat na Wulfgarův neobvyklý postoj proti němu. “No co!” těkl konečně rozhodil otráveně ruce, “ten blbej půlčík zaviní nai smrt…, ale co bychom se báli, e jo!” houkl ironicky a vrátil se ke skalní stěně, aby hledal dveře.

Drizzt mrknul nenatvaného trpaslíka, ale v tuto chvíli mu bylo víc líto Regise, který se uboze choulil na zemi a vyhlíel, jako by ztratil vechnu kurá. “Nic si z toho nedělej,” povzbuzoval ho. “Bruenora vztek přejde. Před ním čeká jeho celoivotní sen a nemůe se k němu dostat.”

“A ten vrahoun, co touí po tvé hlavě, dostane překvapivé uvítání, a sem přijde, jestli vůbec přijde,” přihodil Wulfgar a poklepal na hlavu válečného kladiva. “Moná si to s jeho honbou rozmyslí!”

“Jestli se dostaneme do dolů, můeme se jim tam ztratit,” dodal Drizzt nápomocně, aby utiil trpaslíkovu zlost.

“Nenajdou schoditě,” řekla Catti. “I kdy jsem viděla, jak scházíte dolů, trvalo mi dlouho, ne jsem je objevila.”

“Nejraději bych si to s nimi rozdal hned teď!” bručel Wulfgar. “Mají co vysvětlovat! A za to, jak zacházeli s Catti, neuniknou mému trestu!”

“Pozor na Entreriho!” varovala ho Catti. “Nemyl se, jeho zbraně znamenají smrt. Kromě Drizzta neznám mocnějího bojovníka.”

“A čaroděj můe být děsivým nepřítelem,” dodal Drizzt. “Čeká nás důleitějí úkol - nemáme čas na boje, jim se můeme vyhnout.”

“Tak dost,” Bruenor zarazil dalí poznámky od barbara, který se chystal k proslovu. “Tady je Síň mitrilu a já se chci dostat dovnitř. A nás sledují, jestli si troufnou.” Odeel ke stěně, aby znovu začal pátrat po dveřích, a přivolal si na pomoc Drizzt. “Chlapče, dr hlídku a dej pozor na mý děvče!” nařídil Wulfgarovi. “Moná nějaké slovo či heslo?” navrhl drov, kdy opět stáli před záhadou stěny.

“No jo,” řekl Bruenor, “bylo to slovo. Ale kouzlo, který je udruje, časem vyprchá a je potřeba vyslovit jiný. Nikdo sem nepřiel, aby je řekl!”

“Zkus to s tím starým.”

“To jsem udělal u nejmíň tucetkrát, elfe, hned jak jsem sem přiel.” Pratil pěstí do skály. “Vím, e je tu někde druhá cesta,” hučel zklamaně. “Vzpomeň si,” nabádal ho drov a odstoupili, aby stěnu viděli v její celistvosti.

Ani tvrdohlavé odhodlání trpaslíka nepřenese pokadé výsledek. Padla noc a seděli před vchodem ve tmě z obavy, aby oheň nepřilákal nepřátele. Ze vech zkouek cesty bylo čekání tak blízko cíle snad nejhorí. Bruenor začal pochybovat, jestli skutečně vyvolil správné místo, kde měl být vchod. Opakoval si písně z mládí pořád dokola, hledaje v nich náznaky, které mu mohly uniknout.

Byla to neklidná noc pro vechny a obzvlátě Catti - věděla, e tiché, smrtonosné ostří zabijáka na ně číhá. Bez bdělého drova s jeho ostraitými smysly a nočním viděním by nespali vůbec.

  

Několik mil za nimi byl rozloen podobný tábor. Entreri nehnutě stál, hledal na východních horách stopy táborového ohně, ač spí věřil, e jestli je Catti nala a varovala, ádný nezaehnou. Sydney zabalená v dece odpočívala a zotavovala se z Cattiny rány.

Zabiják uvaoval nad tím, e ji opustí - normálně by to udělal bez přemýlení - ale i on sám potřeboval čas, aby se rozhodl pro nejlepí způsob akce.

Přilo ráno a stále jetě tie stál a rozvaoval. Sydney se probudila.

“Jierdan?” zvolala ospale, Entreri u ní podřepl.

“Kde je Jierdan?”

“Mrtev,” odvětil bez známky lítosti. “Jako golem.”

“Bok?” vydechla uasle Sydney.

“Spadla na něj hora kamení.”

“A děvče?”

“Je pryč.” Entreri se podíval k východu. “A se o vás postarám, odejdu. HOnba skončila.”

“Jsou blízko,” protestovala chabě. “To se teď vzdáte?”

Entreri se usmál. “Půlčík je můj,” prohlásil klidně, a věřila, e říká pravdu. “Nae parta se rozpadla. Vrátím se k mému honu a vy k vaemu. Jen vás varuji, jestli vezmete, co je moje, označíte sama sebe za mou dalí kořist.”

Sydney pečlivě váila jeho slova. “Kde Bok spadl?” otázala se, nebo ji osvítil nápad.

Entreri se zahleděl na stezku k východu. “V údolí za stromy.”

“Zaveďte mne tam,” poádala ho. “Je něco, co musím udělat.”

Mu jí pomohl vstát, vedl ji stezkou a rozhodl, e se od ní odloučí, a skončí svůj úkol. Váil si jí a její oddané spolehlivosti, a dokonce jí věřil, e ho nepodvede. Nebyla vyzrálou čarodějkou, nemohla se mu rovnat, a oba věděli, e ani ten respekt k ní by nezpomalil jeho ruku, kdyby mu stála v cestě.

Sydney si chvíli prohlíela zřícený svah a pak se vědoucně usmála. “Chcete nai společnou výpravu ukončit, ale mýlíte se. Dokái vám, e pro vás máme stále vysokou cenu, zabijáku.”

“My?”

Sydney se nahnula nad sráz. “Boku!” zvolala hlasitě a sledovala napjatě hromady kamení.

Entreri nechápavě zíral na lavinu, kde se nic nehýbalo.

“Boku!” křikla podruhé a tentokrát tam byl vskutku pohyb. Pod vrstvou balvanů to rachotilo a pak se jeden pohnul a zvedl se nahoru, bolem stál pod ním a postavil se konečně na nohy. Byl potlučený, pokroucený, zřejmě vak necítil ádnou bolest. Odhodil balvan z hlavy a hnul se ke své paní.

“Golem se dá těko zničit,” vysvětlila spokojeně uaslému výrazu obličeje, který nikdy neukázal emoce. “Bok má před sebou povinnost, které se tak lehce nevzdá.”

“Povinnost, která nás povede přímo k drovovi,” smál se. “Pojďme, vyrazíme zase na tvanici.”

  

Rozednívalo se a přátelé stále nemohli najít ádné stopy. Bruenor na teď vyřvával tirády starobylých zaříkání, z nich větina ani neobsahovala slova otevírání.

Wulfgar si zvolil praktičtějí způsob. S předpokladem, e dutý zvuk jim pomůe určit, jestli jsou na správném místě, el metodicky s uchem na stěně a poklepával na ni Aegisovým tesákem. Kladivo na tvrdé skále uzvonilo, zpívajíc v dokonalosti svého stvoření.

Ale jeden úder zasáhl svůj cíl. Wulfgar takřka kámen udeřil, ale ne se jej hlava zbraně dotkla, zastavil ji závěs modrého světla. Wulfgar polekaně odskočil. Ve stěně se utvořily jakési záhyby - obrys dveří. Kámen se začal hýbat a klouzat dovnitř, zanedlouho se posunul stranou, odhaliv vstupní halu trpaslicí domoviny. Kolem nich proletěl závan pachu dávných věků, uzavřený vevnitř po staletí.

“Kouzelná zbraň!” křičel Bruenor. “Jediná věc, kterou by můj lid v dolech uvítal!”

“Kdy sem přicházeli návtěvníci, otevírali si poklepem kouzelné zbraně?” divil se Drizzt.

Trpaslík pokývl, ač jeho pozornost vábila temnota za stěnou. Hala před nimi byla neosvětlená mimo svitu pronikajícího dveřmi a vzadu v chodbě spatřili blikání pochodní.

“Někdo tam je,” vydechl Regis.

“Ne tak,” opáčil Bruenor, mnoho ze zapomenutých věcí mu zaplavovalo mysl. “Pochodně hoří po dýlku trpasličího ivota, i dýl.” Prostoupil portálem, zvedaje prach, který se tu nerueně ukládal po dvě staletí.

Přátelé mu popřáli chvilku samoty, pak se k němu tie připojili. Vude po zemi leely pozůstatky mnoha trpaslíků. Odehrála se tu bitva, poslední bitva, kdy klan byl vypuzen ze svého domova.

“Teď vidím na vlastní voči, e ty pověsti byly pravdivý,” eptal Bruenor a přátelům vysvětlil. “Do Kamenice za náma dola zvěst vo velký bitvě ve vstupní hale. Někteří se li přesvědčit, co je na tom pravdy, ale nikdy se nevrátili.”

Rozeli se,a by se poohlédli kolem. Kostry trpaslíků leely tak, jak padli. Mitrilová brnění zanesená vrstvou prachu zazářila, kdy je dlaní otřeli a jasně označovala ty mrtvé, co patřili ke klanu Válečného Kladiva. Pomíchaně tu s nimi odpočívaly podobné kostry v cizím kroukovém brnění, jako by v boji zápasil trpaslík proti trpaslíkovi. Pro osoby sídlící na povrchu to vypadalo záhadně, ale Drizzt DoUrden pochopil. Ve své domovině znal duergary - zlé tmavé trpaslíky - jako spojence. Byli trpasličími obdobami drovů, a protoe jejich světlí bratranci často pracovali v hlubokých dolech, jejich území si přivlastnili, nenávist mezi oběma trpasličími rasami byla daleko havějí ne příleitostné sráky ras elfů. Kostry duergarů ve objasnily a i Bruenor poznal cizí brnění a poprvé porozumělo, co jeho rod ze Síně mitrilu vytvalo.

Jestli duergaři byli stále v dolech, Bruenor je těko získá zpět.

Magické dveře se za nimi zavřely. Catti přiskočila na ochranu k Wulfgarovi, nebo v temném eru takřka nic neviděli. Jenom Regis čile pobíhal kolem, pátraje po klenotech a cennostech dávných bojovníků.

Bruenora cosi zaujalo, pokročil ke dvěma kostrám, leícím zády k sobě. Kolem nich byla hromada padlých tmavých trpaslíků, a to samo mu řeklo, kdo to byl, jetě ne na jejich títech spatřil erb zpěněného dbánku.

Drizzt ho pozoroval z uctivé vzdálenosti.

“Je to Bangor, můj otec,” chraptivě vyrazil. “A Garumn, otec mýho otce, král Síně mitrilu. Ne padli, vybrali si teda pořádnou daň.”

“Tak silní jako jejich následovník,” podotkl Drizzt.

Bruenor poklonu přijal tie, sklonil se a čistil prach z Garumnovy helmy. “Garumn stále má brnění a zbraně Bruenora, mýho jmenovce a hrdiny mýho klanu. Řekl bych, e jak umírali, todle místo prokleli, nebo ti tmaví se sem nevrátili, aby rabovali.”

Drizzt s ním souhlasil, znal moc královské kletby, kdy jeho domovina padla zároveň s ní.

Bruenor náboně zvedl předkovy pozůstatky, nesl je do sousední místnosti, a Drizzt se vrátil ke Catti a Wulfgarovi, aby jim vysvětlil význam hrozivé scény.

Dlouhou dobu trpělivě čekali a představovali si průběh této osudové bitvy, v duchu slyeli ostré zvuky sekery na títu a udatný válečný pokřik Klanu Válečného Kladiva.

Bruenor se vrátil a ani ty ivé představy se nevyrovnaly tomu, co uzřeli. V okovaném úřasu Regis upustil těch pár drobností, co posbíral, v hrůze, e se z minulosti vrátil duch, aby ho potrestal.

Potlučený Bruenorův tít byl odhozen, pomačkaná helma s jedním rohem byla uvázaná k batohu. Měl na sobě brnění svého jmenovce z lesklého mitrilu, standartu na títě z čistého zlata a helmu lemovanou stovkami drahých kamenů. “Při mých vočích prohlauju legendy za pravdu,” zvolal chrabře, vztyčiv sekeru z mitrilu vysoko nad hlavu. “Garumn je mrtev a můj otec té. Ohlauju svůj právoplatnej titul: Osmej král Síně mitrilu!”

19

Stíny

“Garumnova propast,” řekl Bruenor, a táhl linku na hrubé mapě, kterou načmáral na zemi. Působnost Alustrielina roztoku ji vyprchala, avak vstup do domova jeho mládí probudil záplavu vzpomínek. Přesná místa sálů si nepamatoval jasně, ale povechně znal celou vnitřní strukturu. Vichni dřepěli kolem, aby v blikavém světle pochodně viděli kadý detail.

“Vyjít můeme na druhý straně,” pokračoval. “Jsou tam dveře jenom pro východ. Jsou tady, za mostem.”

“Odcházíme?” zeptal se Wulfgar.

“Naím cílem bylo najít Síň mitrilu,” odpověděl mu Drizzt v tom stejném smyslu, s ním záleitost výpravy probral s trpaslíkem. “Jestli jsou vojska, co porazila celý klan, stále tady, nás pět není v stavu tohle místo dobýt, to je absolutně nemoné. Musíme se postarat, aby znalost o jeho lokaci tady nezemřela s námi.”

“Musím vyzkoumat, čemu budeme muset čelit,” dodal Bruenor. “Můem se vrátit i těma dveřma, kterejma jsme veli, zevnitř se otevřou snadno. Ne sem svolám svůj rod, potřebuju vidět, co tady zůstalo. Můu získat i pomoc z Adbaru.” Po Drizztovi střelil ironický pohled.

V Drizztovi vzklíčilo podezření, e Bruenor má na mysli něco víc, ne jenom “aby věděl, na čem je”, nic vak neřekl. Uspokojilo ho, e trpaslík jeho obavy vzal na vědomí a e Cattina neočekávaná přítomnost ho bude nutit k opatrnosti.

“Take se sem vrátíte,” soudil Wulfgar.

“S armádou v patách!” odfrkl. Při pohledu na Catti se mu z očí vytratilo trochu dychtivého áru.

Ihned jí to dolo. “Kvůli mně se nebude dret zpátky,” řekl pobouřeně. “U jsem vedle tebe bojovala a dokázala, e se umím o sebe postarat. Já jsem si tuhle cestu nepřála, ale byla mi vnucena a teď jsem tady s tebou a do konce!”

Po tolika letech tréninku se jí nemohl vzepřít, nemohl zakázat, aby si nevybrala svůj osud. Podíval se úkosem po kostlivcích.

“Najdi si tady brnění a výzbroj a půjdem, jestli souhlasíte.”

“Je na tobě, abys volil,” řekl Drizzt. “Je to tvůj výzkum. Jdeme s tebou, ale nebudeme ti povídat, kudy jít.”

Bruenor se jeho ironii zasmál. Neuel mu slabý lesk drovích očí - náznak jejich obvyklého jiskření. Viděl, e i Drizztovi srdce prahne po dobrodruství.

“Já jdu,” řekl rozhodným hlasem Wulfgar. “Přece jsem neel stovky mil, abych se vrátil, protoe se naly dveře!”

Regis neříkal nic, byl chycen ve víru jejich vzruení, a se mu to líbilo, či ne. Pohladil si malý váček pokladů na pasu a pomyslel si, e se jistě naplní, jsou-li tyto sály tak nádherné, jak je Bruenor popisoval. Opravdu cítil, e raději s přáteli projde devíti pekly, ne aby el ven, kde byl Entreri.

Jakmile se Catti vyzbrojila, Bruenor vykročil do čela. Pyně pochodoval v dědově nádherném brnění, sekera se mu kývala po boku a na hlavě pevně seděla královská koruna.

“Ke Garumnově rokli!” vzkřikl, jak vycházeli ze vstupní haly. “Tam se rozhodně, jestli půjdem ven, nebo dolů. Ach, přátelé, čekají nás divy. Modlete se, a vás k nim tentokrát dovedu!”

Wulfgar el vedle něho, Aegisův tesák v jedné ruce, pochodeň ve druhé. Na tváři měl stejně váný a dychtivý výraz. Za nimi kráčela Catti s Regisem - ne tak dychtivě, zato obezřetněji - ale cestě se vyhnout nemohli a byli rozhodnuti dát jí své nejlepí.

Drizzt byl hned vepředu, někdy zase vzadu, moc ho neviděli a nikdy neslyeli a díky jeho přítomnosti vylapovali jistěji. Chodby nebyly tak rovné a hladké, jak je u trpasličích bydli zvykem. Kadých pár stop se do stran otevíraly komory a niky, některé hluboké pár palců, jiné mizely v temnotě, kde se spojovaly se sítěmi chodeb a průchodů. Stěny byly nahrubo opracované, aby zvyovaly stínový efekt věčně planoucích pochodní. Bylo to místo tajemství a utajení, kde řemeslníci mohli tvořit své nejjemnějí výrobky v prostředí ochranné samoty.

I nejhornějí patro bylo popravdě bluditěm. ádný cizinec by se nevyznal v nekonečném počtu odboček, křiovatek, místností a chodeb. I Bruenor s kusou představou logiky, je vedla horníky, kteří sídlitě vytvořili, si častěji vyvolil patný směr ne správný a ztrácel tolik času návraty jako postupem.

Honem si připomněl jednu věc. “Dávejte pozor, kam lápnete. Todle poschodí je plný pastí na ochranu sál.ů a potom byste se rychle propadli achtou někam dolů.

V prvním úseku cesty procházeli větími, větinou neozdobenými místnostmi, které nenesly známky obývání. “Pokoje pro stráe a pro hosty. Větinou pro Elmora a jeho rod z Kamenice, kdy přili přejímat výrobky,” vysvětlil.

Dostávali se hlouběji. Pohltilo je tísnivé ticho, jedinými zvuky byly jejich kroky a zapraskání pochodně a i ty ve stojatém vzduchu zněly hlue. V Drizztovi a Bruenorovi prostředí posilovalo vzpomínky na časy, strávené v podzemí, pro ostatní vak ta uzavřenost a tuny skal nad hlavami bylo naprosto cizí a víc ne nepříjemné.

Drizzt vklouzl do kadé alkovny a pokadé opatrně zkouel podlahu, ne vstoupil. V jednom místě cítil na noze cosi jako tlak, při bliím ohledání zjistil slabý průvan, táhnoucí ze kvíry u spodku zdi. Zavolal přátele.

Bruenor si dřepl a pokrábal se ve vousech, věděl, co to znamená, protoe vánek byl horký, ne chladný jako zvenčí. Stáhl rukavici a poloil dlaň na zeď. “Pece,” zaeptal.

“Pak je někdo dole,” řekl Drizzt.

Burenor ani neodpověděl. Podlaha se jemně chvěla a trpaslíkovi srostlému se skalami, byla ta zpráva jasná, jako by k němu promluvila - hluboko dole se o sebe třely bloky kamenů, stroje dolů.

Bruenor hleděl do prázdna a snail se přeskupit si mylenky. Pomalu přesvědčil sám sebe, e v dolech nebude ádná organizovaná skupina a e je snadno dobude, jene ár tavících pecí spálil i jeho naděje.

  

“Jdi tam. Uka jim schoditě!” poručil Dendybar.

Morkai si čaroděje zkoumavě prohlíel. Věděl, e se můe vymknout z jeho slábnoucí moci a povel nesplnit. Morkai popravdě asl, e se Dendybar odváil zavolat ho znovu tak brzo, nebo jetě nenabyl dost sil. Nebyl vyčerpaný, Morkai ho zatím nemohl napadnout, ztratil vak větinu moci, aby zjev ovládal. Rozhodl se, e poslechne. chtěl tu hru s Dendybarem udret tak dlouho, jak bude moné. Čaroděj byl posedlý, aby drova nael a zajisté ho zase brzo zavolá. Moná e potom bude mnohem slabí.

“Jak se dostaneme dolů?” otázal se Entreri Sydney, kdy je Bok vedl k okraji kaňonu a pod sebou měli hladkou kolmou stěnu.

Sydney se na golema tázavě podívala a ten by ochotně vykročil do prázdna. Kdyby ho byla včas nezastavila, byl by se zřítil dolů. Bezmocně pohodila rameny.

Pojednou se vzduch zachvěl árem a před nimi stál zjev Morkaie. “Pojďte, mám vám ukázat cestu.” Bez dalího slova je zavedl k tajnému schoditi a zmizel v plamenech.

“Vá pán nám hodně pomohl,” poznamenal mu a vykročil na první schod.

Sydney se povinně usmála, nitro se jí vak sevřelo úzkostí. “U nejméně po čtvrté,” eptla si pro sebe a přivolala si okamiky, kdy Dendybar zjev vyvolal. Morkai jí připadal čím dál uvolněnějí, neochotný provést své poslání. a pokadé se jí zdál silnějí. la opatrně za Entrerim. Doufala, e čaroděj u zjev nepovolá - pro dobro jich vech.

Sestoupili na dno propasti a Bok namířil přímo k tajnému vchodu a postavil se trpně stranou, očekávaje dalí pokyny.

Entreri přejíděl prsty hladký povrch s očima blízko stěny, aby nepřehlédl nějakou kvírku.

“Maříte čas,” poznamenala Sydney. “Ty dveře vyrobili trpaslíci a ádné prohlíení vám nepomůe.”

“Jestli jsou vůbec právě tady.”

“To víte, e jsou. Bok následoval drovovy stopy přesně sem a ví, e pokračují skrz stěnu. Neexistuje nic, co by golema svedlo na falenou stopu.”

“Tak je otevřete!” pokleboval se. “A pospěte si, kadým okamikem se od nás vzdalují.”

Sydney si nervózně zamnula ruce. soustředila se, zhluboka nabírala dech. Poprvé od doby, co opustila Vě, měla příleitost uít své magické moci a nahromaděná energie kouzelného zaříkání touila po uvolnění.

Provedla řadu podivně přesných gest, mumlala zadajná slova formule a potom poručila: “Bausin saumine!” a hodila ruce před sebe směrem ke dveřím.

Entreriho pás se ihned rozepnul a spadl se avlí i dýkou na zem.

“Výborně,” chechtal se a zvedl zbraně.

Ohromeně zírala na stěnu. “Odolala mému kouzlu,” podotkla zbytečně. “To se dalo předpokládat. Trpaslíci neuívají kouzla často, mají vak značnou schopnost se magii ubránit.”

“Co teď? Je tu jiný vchod?”

“Jak bych to měla vědět!” Sydney se obrátila na boka a zasyčela. “Proraz je!” Golem přistoupil ke stěně a Entreri uskočil daleko stranou.

Mohutné pae vyrazily jako útočné berany, znovu a znovu buily do stěny bez ohledu na zničené svaly. Po mnoho vteřin se nic nedělo, pouze údery dopadaly tupě na kámen.

Sydney byla trpělivá. Mávnutím ruky mue umlčela a pozorovala neúnavného golema. Objevila se puklina a potom druhá. Bok neznal únavu, jeho tempo se nezpomalilo.

Objevilo se víc trhlin, po chvíli jasný obrys dveří. Entreri napjatě zúil oči.

S konečným úderem dveře vletěly dovnitř a roztřítily se do hromady sutin.

Podruhé v tom samém dnu, podruhé po téměř dvou stoletích se vstupní místnost Síně mitrilu koupala v denním světle.

  

“Co to bylo?” zaeptal Regis, a dozněly ozvuky úderů.

Drizzt to uhodl snadno, i kdy ozvěna zvuky odráela od holých stěn do vech stran a bylo nemoné určit směr jejich zdroje.

Catti měla tuté mylenku, majíc dobře na paměti zborcenou zeď ve Stříbrolunní.

Nikdo z nich se o tom nezmínil. V jejich situaci, kde vude číhalo nebezpečí, je vzdálené echo moné hrozby nepřimělo k akci. Pokračovali, jako kdyby nic neslyeli, jen zvýili obezřetnost a drov se ponejvíc drel vzadu.

Někde v pozadí podvědomí Bruenor cítil, e se kolem nich stahují stíny, pozorují je, chystají se je napadnout. Nebyl si jistý, zda jeho obavy měly podklad, či zda nebyly reakcí na objev, e doly jsou obydlené, a na hromady koster, které ho vítaly domů.

Odhodlaně el vpřed. Toto bylo jeho roditě a u se ho nemínil vzdát.

V rozeklané části chodby se stíny prodlouily do hlubokého, nestálého příeří.

Kdosi uchopil Wulfgara. Do těla mu vnikl íhanec smrtelného chladu - za ním vykřikl Regis a pojednou kolem nich tančily skvrny temnoty. Wulfgar bych ochromený, nemohl se hnout, cítil dalí ránu.

Catti mu přiskočila na pomoc - bránila je proti tmě krátkým mečem, jej si vybrala ve vstupní hale. Čepel něco zasáhla, jak sekala černotu, nebo, co tam plně nebylo. Neměla čas dumat nad záhadným nepřítelem, oháněla se zbraní, jak nejrychleji mohla.

Na druhé straně chodby se urputně bránil Bruenor. Natahovalo se po něm současně několik černých paí, divě se na něho sápaly a zuřivá sekera si nemohla najít dost pevný cíl, aby je zatlačila. Znovu a znovu cítil bodavý chlad, jak ho tma zasáhla.

Wulfgarův první instinkt, kdy se vzpamatoval, bylo udeřit kladivem, pak Catti křikla: “Pochodeň, jdi na ně pochodní!” Barbar její plamen vrazil do nejhlubího chumlu. Tmavé tvary uhýbaly z dosahu jasu a Wulfgar se hnul, aby je zahnal jetě dál, vtom zakopl o půlčíka skrčeného strachem na zemi a upadl.

Catti se po pochodni vrhla a divoce jí mávala, aby ty příery drela v achu.

Drizzt je znal. V říi drovů jich bylo plno a někdy s jeho lidem navázaly spojenectví. Znovu zavolal na pomoc kouzlo svého rodu, vyvolal magické plameny, aby ty černé tvary obklopily, a vrhl se do bitvy.

Příery připomínaly lidský tvar jako stíny muů, ač jejich obrysy se neustále měnily a splývaly s okolním erem. Počtem přátele převyovaly, jene o jejich nejmocnějího spojence, černou temnotu, je připravily drovovy plameny. Oivlé stíny se bez ní neměly náporu party čím bránit a chvatně vklouzly do trhlin ve skalách, kde zmizely.

Společníci tu oblast chvatně vyklidili. Wulfgar zvedl Regise ze země a vichni pádili průchodem s Drizztem kryjícím záda.

Měli za sebou mnoho sálů a ohybů, ne si Bruenor troufal zvolnit tempo. Neustále ho zneklidňovaly mylenky na znovudobytí Síně mitrilu, dokonce litoval, e ve své zaslepené touze sem zavlekl své nejdraí přátele. Podezřívavě pozoroval kadý stín, očekávaje monstra za kadým rohem.

I jeho citový vztah k tomuto místu se radikálně změnil. Doutnal v jeho podvědomí od doby, kdy cítil vibrace podlahy, a boj s temnými stíny jej dorazil. Smířil se s faktem, e navzdory prvotní nadené radosti toto nebyl návrat domů. Jeho vzpomínky na poklidné dny prosperity se nesrovnatelně liily od hrozivé aury, ji toto místo přímo vydechovalo. Ve vzduchu tu visel zmar a zhouba, svědčily o tom i stíny věčných pochodní. Kdysi představovaly jeho boha, Dumathoina - Stráce Tajemství, teď byly jen skrýemi pro vyhnance tmy.

I přátelé vycítili jeho smutek a zklamání. Wulfgar a Drizzt sami zaili na své kůi podobné rozčarování, a jetě ne sem vstoupili, tuili, co bude následovat, a teď se o něho báli.

Jestli tak jako stvoření Aegisova tesáku i návrat do Síně mitrilu představoval vrcholnou metu jeho ivota - jak ho zdrtí rána, jestli jejich výprava skončí neúspěchem?

Bruenor chvátal, zrak upřený na cestu ke Garumnově rokli a k východu. Po dlouhé týdny cesty a jetě kdy otevřel vstupní dveře, byl plně odhodlán zůstat, získat zpět ve, co mu právem náleelo, ale teď ho vechny smysly varovaly, aby odtud uprchl a nikdy se nevracel.

Z úcty ke svým předkům a přátelům, kteří tolik riskovali, aby ho sem doprovodili, chtěl projít alespoň horním poschodím. V koutku due doufal, e jeho odpor k roditi přejde, e někde v tom temném závoji, jen halil vechno kolem, najde jiskru světla.

V ruce ho hřála sekera a tít jeho hrdinného jmenovce, tak zocelil vousatou bradu a pokračoval vpřed.

Chodba se svaovala dolů, míjeli méně sálů a odboček. Do celé sekce stoupal zezdola horký průvan, trpaslíkův trýznitel, protoe mu připomínal, co by nael dole. Stíny tu nebyly tak neproniknutelné, stěny byly hladí a čtverhranné. Po prudké zatáčce přili k obrovským kamenným dveřím. Jediný plochý blok zahradil celou ířku průchodu.

“Komnata?” otázal se Wulfgar, uchopiv těký kovový kruh.

Bruenor nemohl odpovědět, nevěděl, tak jen potřásl hlavou. Wulfgar zatáhl a před nimi se otevřela dalí chodba končící stejnými dveřmi.

“Desatero dveří,” vzpomněl si pojednou Bruenor. “Desatero dveří dolů svahem,” řekl s jistotou. “Kadé s uzavírací závorou.” Sáhl do portálu a stáhl kovovou tyč na jednom konci se závěsem, take mohla snadno vklouznout do západky. “A za těma deseti dalích deset svahem nahoru a kadé se závorou na druhé straně.”

“Take a utíká před nepřítelem z kterékoli strany, zamkne za sebou dveře,” odhadla Catti. “A obě strany rodu se setkají uprostřed.”

“A mezi dveřmi ve středu je průchod do niích pater,” dodal Drizzt, rozlutiv jednoduchou, ale účinnou logiku obranného systému.

“V podlaze jsou padací dveře,” potvrdil trpaslík a opět vykročili. Jeho vzpomínky byly přesné a za pár minut proli desátými dveřmi do rozsáhlé oválné místnosti s dveřmi na druhém konci a závorou po straně. Ve středu pokoje byly padací dveře, a jak se zdálo, byly zavřené po mnoho roků. Vude kolem obvodu místnosti číhaly temné alkovny.

Po rychlém průzkumu, zda je tu bezpečno, zajistili východ a svlékali teplé atstvo, nebo horko u bylo nesnesitelné a nevětraný nehybný vzduch se takřka nedal dýchat.

“Jsme uprostřed horného poschodí,” pronesl Bruenor nepřítomně. “Zítra se vydáme hledat propast.”

“Co pak?” zeptal se barbar, jeho dobrodruný duch doufal v průzkum hlubích pater.

“Ven! Nebo dolů,” ozval se Drizzt. Zdůraznil první volbu, aby barbarovi naznačil, e k druhé nedojde. “Počkáme a uvidíme.”

Wulfgar pátral v přítelově tváři po nějaké známce touhy po vzruení, ale vypadal stejně rezignovaně jako Bruenor. Něco tady zchladilo drovovu nepřekonatelnou vervu. Dohadoval se, e Drizzt té bojuje s nepříjemnými vzpomínkami minulosti.

Barbarova úvaha byla správná. Drovovy vzpomínky na ivot v podzemí v něm vskutku budily touhu opustit Síň mitrilu co nejdříve, ne vak pro nějaký nával citů. Co si Drizzt z Menzoberranzanu nevíc připomněl, byly temné věci ijící v temných děrách. A tady v těch starobylých sálech cítili jejich přítomnost - hrůzy, jaké si ádný obyvatel světa na povrchu neodvedl ani představit. O sebe neměl strach - byl drovem a dovedl těmto monstrům čelit.

Ale jeho přátelé, snad mimo zkueného trpaslíka, by byli v děsivé nevýhodě, nemajíce zdání, jak s nimi bojovat, a jestli zůstanou v dolech, budou jim muset čelit.

A Drizzt věděl, e je pozorují oči.

Entreri se tie kradl a poloil ucho na dveře, jak učinil devětkrát před tím. Tentokrát se mu rty zvlnily úsměvem, zaslechl třesk títu o kámen. Otočil hlavu k Bokovi a Sydney a pokývl.

Konečně chytil svou kořist.

Dveře, jimi vstoupili, se pod tíhou neuvěřitelné rány otřásly. Společníci si po dlouhém pochodu sotva sedli. Teď s poděeným úasem viděli, e pod druhou ranou se těké kamenné dveře típou, a vtom dovnitř vrazil golem, odkopnuv stranou Catti a Regise dřív, ne mohli sáhnout po zbraních.

Monstrum by je bylo mohlo na místě rozdrtit, jeho terčem byl vak drov, jen jej k sobě přitahoval jako magnet. Proběhl kolem nich a zastavil se.

Drizzta to ani moc nepřekvapilo, odskočil do stínu a mířil ke dveřím, aby je zajistil proti dalímu vstupu. Kouzlu odhalení se nedalo uniknout a Bok se po něm obrátil.

Wulfgar s Bruenorem mu zahradili cestu.

Entreri vyuil zmatku, aby nepozorovaně vklouzl dovnitř a do stínu stejným způsobem jako drov. Oba se plíili podél oválné stěny k jejímu středu, kadého potkal stín tak podobný jim samotným, e se museli zastavit a odhadnout jeden druhého.

“Tak se konečně setkávám s Drizztem DoUrdenem,” syčel Entreri.

“Jste ve výhodě. Já o vás nevím nic,” odvětil drov.

“Ach, ale dozví se, černý elfe!” řekl zabiják se smíchem. Jako blesk zaútočili, Entreriho krutá avle a dýka se rovnaly rychlosti Drizztových svitících scimitarů.

Wulfgar máchl kladivem po golemovi ví silou. Monstrum upřené na pronásledování drova ani nepředstíralo pokus o obranu. Aegisův tesák je odrazil nazad, ale vůbec to nevnímalo, mířilo ke své kořisti. Bruenor a barbar na sebe nevěřícně pohlédli a sekera s kladivem se opět rozmáchly.

Regis ochable leel u zdi, ochromený kopancem Bokovy těké nohy. Catti se zvedla na koleno, meč v ruce. Podívaná na půvab a obratnou mrtnost bojujících u zdi ji fascinovala, nemohla se od nich odtrhnout.

Sydney stála ve dveřích, oči upřené na tmavého elfa a Entreriho, nebo něco takového nikdy neviděla - dva mistři se prolétali, útočili a odráeli v absolutní harmonii.

Kadý přesně předvídal pohyb svého protivníka, úskok a výpad, dozadu a vpřed v souboji, jen snad neměl vítěze. Vypadali jako odraz jeden druhého a jediná věc, která svědčila, e jde o ivot, bylo neustálé zvonění ocele o ocel, jak se scimitar a avle střetaly.

Uskakovali do stínu a ze stínu, hledajíce v rovnocenném souboji nějakou výhodu. Pak zmizeli v jedné z temných alkoven.

Okouzlení vyprchalo a Sydney si připomněla svůj úkol. Bez dalího odkladu vytáhla z pásu tenkou hůlku a namířila na barbara a trpaslíka. I v tom okamiku si přála vidět souboj a do konce, povinnost jí vak velela, aby osvobodila Boka a nechala ho, aby se drova zmocnil.

Bruenor se teď skrčil mezi jeho nohama, zatímco Wulfgar ho mocnou ranou srazil na zem.

Jejich vítězství vzalo rychlá konec. Ze Sydneyiny hůlky vyrazil leh energie, její náraz vyhodil Wulfgara do vzduchu. U protějích dveří se překulil na nohy, z oehlé koené koile se kouřilo a celé tělo mu brnělo.

Bruenor byl sraen přímo na kamennou podlahu a dlouho tam leel bez hnutí. Necítil moc bolesti, trpaslíci jsou tvrdí jako horský kámen a odolní proti magii - ale specifické dunění, je zachytil, kdy přitiskl ucho k podlaze, upoutalo celou jeho pozornost.

Ten zvuk si vágně pamatoval, nemohl vak ručit jeho zdroj, ač věděl, e je předzvěstí zkázy.

Chvění sílilo, a se otřásala celá místnost. Teď konečně porozuměl. Zvedl hlavu, bezmocně se ohlíel po Drizztovi a zaječel: “Pozor elfe!” vteřinu předtím, ne past sklapla a část podlahy v alkovně se propadla.

Z místa, kde byl drov a zabiják, se vyvalilo mračno prachu. Bruenorovi se zastavil čas, byl zafixovaný na přítí děsný zlomek vteřiny - ze stropu se uvolňovaly kusy kamenů. U jedněch dveří Sydney volala Boka, zatímco druhé Wulfgar odemkl a ječel na své přátele.

Catti běela k bezvládnému půlčíkovi, chytila ho za kotníky, vlekla ho ke dveřím a křičela na Bruenora, aby jí pomohl.

Trpaslík byl v oku, otupěle zíral na ruiny v alkovně.

V ohluivém praskání a dunění se podlahou rozběhla iroká trhlina, hrozila, e je odřízne, znemoní jim únik. Catti zatnula odhodlaně zuby a konečně dotáhla své břemeno do bezpečí chodby. Wulfgar bez ustání na trpaslíka ječel a pak se pro něho rozběhl.

Zoufalý Bruenor vstal a hnul se k nim, pomalu, se svěenou hlavou, doufaje, e ho některá díra pohltí a ukončí jeho nesnesitelnou trýzeň.

20

Zmařený sen

Sotva se otřesy uklidnily a skály se přestaly hrozivě drobit, začali se čtyři zbývající přátelé prodírat troskami a závojem prachu zpět do oválného sálu. Bruenor bez ohledu na hromady roztřítěného kamení a obrovských trhlin v podlaze, je je mohli pohltit, klopýtal do alkovny se svými druhy v patách.

Nikde nebyla krev ani ádná jiná stopa po dvou ermířích, pouze hromada trosek zakrývala otvor kamenné pasti. Pod nimi viděl okraje tmy, poklekl a volal dolů Drizztovo jméno. Proti srdci a naději mu rozum říkal, e drov ho nemůe slyet, e v pasti zahynul.

Po tvářích mu kapaly slzy, kdy u zdi spatřil oputěný scimitar, tu kouzelnou zbraň, kterou si drov přivlastnil z drakova pokladu. Uctivě jej očistil a vsunul si jej za pás.

“Lituju, elfe,” volal do ruin. “Zaslouil sis lepí konec.”

Kdyby ostatní nebyli ponořeni do vlastních truchlivých mylenek, byli by postřehli v Bruenorově alu hněvivý podtón. Čelil ztrátě nejdraího, nevěrnějího přítele a navíc u předtím, ne dolo k tragédii, pochyboval o moudrosti celého výzkumu, a nyní se do jeho muk vmísil ochromující pocit viny. Nemohl jí uniknout, on zavinil elfovu zkázu. Trpce si vzpomněl, jak Drizzta trikem přiměl, aby se výpravy zúčastnil, předstíraje svůj skon, a jak vem sliboval dobrodruství, jaké jetě nikdy nikdo z nich neproil, divy, jaké nikdy v ivotě neviděli.

Mlčky stál a usmiřoval se se svým souením.

Wulfgar byl nadobro zdrcený. Ztratil svého mentora, válečníka, který z divého krutého barbara vychoval předvídavého a chladného bojovníka. Ztratil v něm nejmilejího druha, jeho by byl v honbě za dobrodrustvím následoval i do útrob Abysu.

Pevně věřil, e drov je jednou dostane do zápletky, ze které se nevymotají, ale kdy vedle něho bojoval nebo se svým učitelem a mistrem soutěil, cítil se ivý, na samém nebezpečném okraji svých schopností. Často si představoval, e zemře drovovi po boku - slavný konec, o něm budou bardové psát a zpívat dlouho potom, a jejich nepřátelé, co je skolili, se dávno obrátí v prach a i místa jejich hrobů upadnou v zapomenutí.

To byl konec, ze kterého mladý barbar neměl strach.

“Teď jsi konečně nael klid, drahý příteli,” pronesla Catti, která chápala Drizztovu neastnou existenci lépe ne kdo jiný. Znala citlivou stránku jeho povahy, ji jeho přátelé se stoickou tváří snad ani nepostřehli. To byla součást Drizzta DoUrdena, která ho přiměla opustit Menzoberranzan a jeho ďábelskou rasu a vnutila mu ivot vyhnance. Znala radost drovova ducha a nesmírnou bolest, ji mu působilo pohrdání těch, kteří pro barvu pleti neviděli jeho hodnoty.

Uvědomila si, e i strany zla a dobra dnes ztratily své velké ampiony, nebo Entreri byl zrcadlonou podobou Drizzta. Skonem zabijáka si svět oddechne.

Jene cena byla neúnosně vysoká.

A Regis při skonu Entreriho cítil jakoukoli úlevu, zmizela ve víru hněvu a smutku - část půlčíka v té alkovně zemřela. U nebude muset prchat - paa Pook ho přestane pronásledovat - jene poprvé v ivotě musel přijmout odpovědnost za své činy. Věděl, e Entreri po něm jde, věděl, do jakého nebezpečí své přátele zapletl a přesto se k nim připojil a hledal u nich ochranu.

Vdycky byl sebejistým hráčem, nikdy by ho nenapadlo, e tuto sázku prohraje. ivot byl hra, a tak ji hrál k samému ostří a nikdy neočekával, e za to riziko bude muset zaplatit. Jestli něco na světě mohlo zchladit jeho sázkařskou posedlost, bylo to tohle, tato ztráta pravého přítele, protoe si zvolil risk.

“Sbohem, příteli,” zaeptal. Obrátil se na Bruenora s otázkou. “Kam půjdeme? Jak se z tohoto děsného místa dostaneme ven?”

Regis ho otázkou nemínil obvinit, ale Bruenor tonoucí ve víru své viny to tak chápal a vybuchl. “Tys to zavinil!” hrozivě vrčel. “Tys přivedl toho zabijáka!” O krok postoupil, obličej zrůzněný vztekem a pěsti mu zbělely, jak je zatínal.

Wulfgara náhlý výbuch zmátl a hnul se k Regisovi. Půlčík neustoupil, ani se nezvedl k obraně, nedolo mu, e zmučený Bruenor se neovládá.

“Zatracenej zloději!” řval zrudlý trpaslík. “Páchá zločiny a je ti jedno, co následuje - a tví přátelé za ně musí platit.” Jeho hněv s kadým slovem stoupal, jako by se opět stal samostatnou bytostí, nabývaje vlastní setrvačnost a sílu.

Dalí krok by ho byl přivedl přímo k Regisovi. Pohyby jasně ukazovaly, e míní udeřit, kdy Wulfgar mezi ně vstoupil a jeho rozhořčený pohled ho zastavil.

Barbarův přísný postoj ho vytrhl ze zuřivého tranzu a teprve potom si uvědomil, k čemu se chystal. Rozpačitě zlost zakryl starostlivostí a obrátil se, aby prozkoumal co ze sálu zbylo. Zkáza zničila větinu zásob. “Nechte to tady, nemůem marnit čas!” chroptěl staeným hrdlem. “Musíme se rychle dostat odtud!”

Wulfgar a Catti prohlíeli trosky, hledali, co se dá zachránit, nebyli ochotni souhlasit s trpaslíkovým rozkazem a vyrazit bez zásob, jene zanedlouho doli ke stejnému názoru a s konečným pozdravem ruin alkovny vyli do chodby.

“Chtěl bych dorazit ke Garumnově rokli před přítím odpočinkem,” zvolal Bruenor. “Take se připravte na dlouhou procházku.”

“A potom?” otázal se Wulfgar. Stejně odpověď předem uhodl a nelíbila se mu.

“Ven!” zahřměl Bruenor. “Tak rychle, jak to půjde!” Bleskl po barbarovi okem, aby ho varoval před odporem.

“Abychom se vrátili se zástupem vaeho klanu?” tlačil ho Wulfgar.

“Ne! Nikdy se sem nevrátím!”

“Pak Drizzt zahynul nadarmo!” prohlásil mladík hrubě. “Obětoval ivot pro ideu, která se nikdy neuskuteční!”

Bruenor se zastavil, aby se srovnal s Wulfgarovým ostrým postřehem. Neviděl tragédii v tomto cynickém světle, a co naznačovala, odmítal uznat. “Ne pro nic!” vrčel. “Je to varování pro nás pro vecky, abychom vodsaď vypadli. Vládne tady zlo, je ho tady tolik, jak orků na ovčině! Chlapče, copak to necejtí? Tvý voči a nos ti neříkají, abychom vodsaď zmizeli?”

“Oči mi říkají, e tu číhá nebezpečí,” vyrovnaně odvětil mladík. “To mi řekly mnohokrát předtím. Jsem vak válečník, takových varování si nevímám!”

“No, pak jsi tedy mrtvý válečník,” vloila se Catti.

Wulfgar po ní lehl pohledem. “Drizzt sem přiel, aby pomohl získat Síň mitrilu, a já se postarám, aby se tak stalo!”

“A přitom zahyne,” bručel trpaslík, hněv se z hlasu vytratil. “Přili jsme sem hledat můj domov, chlapče, ale tady v tomdle místě u není. Je pravda, e můj rod tu il, ale vkradla se sem zlá temnota a já si jej u neádám. Jak se jednou tohohle smradlavého místa zbavím, nezbude ve mně ádná touha se sem vrátit. Vtluč si to do tý tvý tvrdý palice! u se hodí jenom pro stíny a příery a ty tmavý duergary - nech se jim to celý sesype na jejich proklatý hlavy!”

Bruenor řekl svoje. Otočil se na podpatku a dusal chodbou. Jeho těké holínky buily do kamene s nekompromisním odhodláním.

Regis a Catti se k němu přidali a Wulfgar se po krátké úvaze rozběhl, aby je dohonil.

Sydney s Bokem se vrátili do oválového sálu hned, jak jej parta opustila. Jako přátelé i ona se troskami prodrala do alkovny a přemítala, jaký dopad ta katastrofa má na její poslání. asla nad hloubkou smutku nad Entreriho ztrátou, nebo ač mu nedůvěřovala a domnívala se, e jde po artefaktu jako Dendybar, naučila se ho respektovat. Kde by nala lepího spojence, kdy dolo k boji?!

Na smutnění po mui jí nezbývalo moc času, nebo ztráta temného elfa ji postavila před problém její vlastní bezpečnosti. Dendybar se s tím jen tak lehce nesmíří a čarodějův pomstychtivý talent byl přímo pověstný.

Bok chvilku trpělivě čekal na dalí rozkaz, a kdy ádný nepřicházel, el do alkovny a začal odklízet tu hromadu trosek.

“Přestaň!” nařídila Sydney.

Bok se dřel dál, hnán příkazem, aby drova sledoval.

“Přestaň!” opakovala důrazně. “Drov je mrtvý, pitomče!” To přímé prohláení jí zabývalo mylenkami. Bok se postavil a čekal, a si roztřídí nejnaléhavějí úkoly a plán, jak je provést.

“Půjdeme po ostatních,” řekla nahlas, aby si ujasnila svůj úmysl a navedla golema na novou stopu. “Ano, moná e kdy doručíme Dendybarovi trpaslíka s jeho druhy, odpustí nám, e jsme dovolili, aby drov zahynul.”

Podívala se na Boka, jeho výraz se ovem nezměnil, ani ji nijak nepovzbudil.

“Ty jsi měl být v té alkovně,” zamumlala, marníc ironii na věc, která jí nerozuměla. “Entreri by přiel alespoň s nějakým nápadem. Nu, nedá se nic dělat, rozhodla jsem se. Budeme sledovat partu a počkáme, a se jich budeme moct zmocnit. Ti nám řeknou, co o Magickém Krystalu potřebujeme vědět!”

Bok se nehýbal, čekal na povel. I se svým primitivním mylením chápal, e Sydney si poradí, jak jejich misi úspěně dokončit.

Společníci procházeli obrovitými jeskyněmi stvořenými přírodou, ne rukama trpaslíků. Vysoké stěny a stropy mizely v černotě, kam zář pochodní nedosáhla a přátelé se v nich cítili tak zranitelní, e se dreli blízko pohromadě. Představovali si davy tmavých trpaslíků a různých příer, jak je z rozeklaných výstupků pozorují a skočí jim za krk.

Jejich kroky doprovázelo věčné “plip - plop” kapající vody, její ozvěny se donekonečna odráely vemi halami a podtrhovaly jejich bezútěnou prázdnotu.

Bruenor si tyto části dobře pamatoval a znovu byl ponořen do dávných dějů minulosti. Toto byly Sály shromádění, kde se Klan Válečného Kladiva scházel, aby vyslechl slova krále Garumna nebo uvítal důleité návtěvníky. Zde se určovaly bitevní plány i strategie obchodu s vnějím světem. Zúčastňovaly se jich i děti a Bruenor láskyplně vzpomínal, kolikrát seděl s otcem Angorem za královským trůnem a otec ho zasvěcoval do technik, jimi si řečník posluchače získá pro svou věc, a poučoval mladého Bruenora v umění, jak vést lidi, které bude jednoho dne potřebovat.

Teď byl králem Síně mitrilu.

Oputěné jeskyně na něho těce padaly, protoe je pamatoval, kdy zvonily zpěvem a pokřikem deseti tisíc trpaslíků. I kdyby se sem vrátil se zbytkem klanu, zaplnili by jen malý koutek.

“Příli mnoho jich odelo,” zaeptal do tiché prázdnoty a polekal se ozvěny svých slov. Catti a Wulfgar si o něho dělali starosti, zkoumali kadý jeho čin. Poznámka jim nemohla uniknout a snadno uhodli vzpomínky, které ji vyvolaly. V němém dorozumění se na sebe podívali a mladíkovy modré oči zakalil nával soucitu.

Sál za sálem se ztrácel v temných výinách, spojovaly je pouze krátké chodby. Kadých pár kroků se křiovaly nebo rozdvojovaly, avak Bruenor si byl jistý, e cestu k propasti zná dobře. Věděl, e hřmot a rozpad kamenné pasti museli dole slyet a přijdou vyetřovat. Tato sekce měla hodně spojnic s dolejími patry a na jeho pokyn Wulfgar pochodeň uhasil a pokračovali dál v ochraně era.

Obezřetnost se jim zanedlouho vyplatila, nebo sotva veli do dalí obrovité jeskyně, Regis uchopil Bruenora za rameno a dal znamení, aby byli potichu. Bruenor vztekem téměř vyrazil vpřed, ale na Regisově tváři byl výraz opravdového děsu, a to ho vzpamatovalo. Sluch bývalého zloděje vycvičený léty bedlivého naslouchání otáčení západek zámku zachytil v dálce zvuk i přes kapání vody. Za minutu jej slyeli i ostatní a potom rozeznali pochodující kroky mnoha nohou. Bruenor je vtáhl do tmavé niky, kde čekali.

Nikdy procházející dav neviděli dost jasně, aby je mohli poznat nebo spočítat, jen podle počtu pochodní odhadovali, e jich bylo nejméně desetkrát víc, a nebylo těké usoudit, kam pochodují.

“Duergaři, nebo a je má matka přítelka orků,” bručel Bruenor. Podíval se na Wulfgara, aby se přesvědčil, jestli má jetě nějaké stínosti vůči rozhodnutí o odchodu z Hallu.

Tomu nezbylo ne souhlasně kývnout hlavou. “Jak je to k rokli daleko?” zeptal se rezignovaně. Stále měl výčitky, e Drizzta opoutí, ale připustil, e Bruenor volil moudře. I on musel uznat, e jestli tu setrvají, Drizzt DoUrden nebude jediný, kdo tu zemře.

“Hodina k poslední chodbě, vodsaď asi tak hodina.”

Zástup nepřátelské hlídky zanedlouho zmizel v některé chodbě a vydali se opatrně vpřed, hrozíce se kadého hlasitějího zakopnutí, jeho se chtěli vystříhat.

Bruenor si byl s kadým krokem jistějí, věděl přesně, kde jsou, a mířil nejkratí cestou k propasti a k východu. Po čtvrthodinové chůzi doli k iroké chodbě, kterou prostě nemohl minout. Kadá vteřina byla rizikem, jene vábení místnosti na jejím konci bylo příli silné, aby je mohl ignorovat. Musel se přesvědčit, jak daleko dosáhla zkáza Síně mitrilu, musel zjistit, jestli nejvzácnějí komnata horního patra jí byla uetřena.

Před vysokými, umělecky tepanými dveřmi s erbem kladiva Moranina, nejvyího boha, a řadami run se zastavil a rozčilené oddechování prozradilo jeho vzruení.

“Zde leí dary naich přátel,” předčítal velebně, “a poklady naich umělců. Vstupte a popatřte na dědictví Klanu Válečného Kladiva. Přátelé buďte vítáni, zloději varování!”

Bruenor se obrátil ke svým přátelům, čelo pokryté kapkami nervózního potu. “Dumathoinova komnata,” vysvětlil krátce.

“Nepřátelé okupují doly po dvě staletí, jistě ji vykradli,” usoudil Wulfgar.

“Není to tak jistý,” řekl trpaslík. “Dveře jsou zajitěný magií, neotevřou se nepřátelům klanu. Vevnitř jsou stovky pastí a nástrah, stáhnou z kůe kadého duergara, co by vlezl dovnitř!ů Výhruně zúené oči zakotvily na Regisovi.

“Hlídej si tvý nenechavý pracky, Kručibřich. Mohlo by se stát, e past nepozná, e se přátelskej zloděj!”

Rada měla váné opodstatnění a Regis její kousavou ironii ignoroval. Uznal, e ho Bruenor nevaroval zbytečně, a bezděky vrazil ruce do kapes.

“Vem ze zdi pochodeň,” pokynul barbarovi. “Myslím, e uvnitř nebude ádný osvětlení.”

Jetě ne se s ní vrátil, Bruenor obrovské dveře otevíral. Lehce se poddaly tlaku přátelských rukou a zhouply se do krátké předsíně, na jejím konci visel těký černý závěs. Nad středem místnosti výhruně visela kyvadlová čepel a pod ní hromada kostí.

“Pes zlodějskej,” uchechtl se Bruenor s temným uspokojením. Proel kolem čepele a u závěsu se zastavil, čekaje na přátele, aby vstoupili dovnitř vichni zároveň.

Stál tam, sbíral odvahu, aby otevřel poslední překáku. Jeho úzkostné rozčilení se přeneslo i na ostatní, tváře se jim leskly potem a sotva se odvaovali dýchat.

S rozhodným zabručením strhl závěs na stranu. “Vizte…” slova se mu zarazila v hrdle. Ze veho ničení, které spatřili v halách, ádné nebylo tak dokonalé jako tady. Podlahu pokrývaly hromady kamenné suti. Podstavce, na nich byla vzácná díla vyloena, leely na zemi rozbité na kusy a vechno zakrývala tlustá vrstva prachu.

Bruenor slepě vklopýtal dovnitř, celý se chvěl, chroptivě chrčel vztekem. “Jak…,” vyhrkl a otázku ani nemusel dokončit - ve zdi zela iroká díra. Ne průchod, vysekaný do stěny, ale nepravidelný otvor, jakoby do ní vrazilo neuvěřitelně mocné útočné beranidlo.

“Jaká síla byla schopna tohle dokázat?” divil se Wulfgar.

Bruenor tam doel, pátraje po nějakých stopách. Ostatní se také pozorně rozhlíeli, jen Regis pobíhal sem a tam, hledaje nějakou přehlédnutou cennost.

Catti na podlaze zachytila nějaký duhový lesk a sklonila se nad něčím, co pokládala za kalu jakési tmavé tekutiny.

Teď to viděla - nebyla to ádná kalu, ale upina, černějí ne černá noc a veliká skoro jako mu. Po jejím uaslém výdechu k ní Bruenor s mladíkem přiběhli.

“Drak?” vyhrkl Wulfgar, neomylně poznal tvar. Uchopil tu věc za kraj a postavil ji,a by si ji lépe prohlédl. Tázavě mrkl na Bruenora, jestli to monstrum zná.

Trpaslíkovy hrůzou vytřetěné oči byly dostatečnou odpovědí.

“Černějí ne čerň,” zaeptal nejčastěji opakovaná slova toho soudného dne před dvěma sty roky. “Můj otec mi jednou vyprávěl, e démon zplodil draka, tmu černějí ne samu čerň. To nebyli ti tmaví, co nás vypudili - byli bychom s nimi bojovali do posledního. To drak vyhubil nae počty a vyhnal nás. Nezůstal ani jeden z deseti, aby se postavili jeho smradlavým hordám v malých sálech na druhém konci.”

Horký závan vzduchu z díry jim řekl, e je spojena s dolejími party a drakovým doupětem.

“Pojďme,” navrhla Catti, “ne té bestii dojde, e jsme tady.”

Z druhé strany jeskyně vykřikl Regis a vichni se tam rozběhli, nejistí, jestli zakopl o poklad nebo o nebezpečí.

Dřepěl u hromady kamení, nahlíeje do mezery mezi dvěma balvany. zvedl stříbrný íp. “Nael jsem jej tam a je tam jetě něco, myslím, e je to luk.”

Wulfgar přisunul pochodeň, aby tam posvítila, a viděli zahnutý oblouk, jen mohl být pouze dřevem dlouhého luku a stříbrným odrazem tětivy. Wulfgar jej uchopil a jemně zatáhl. Očekával, e mu v rukou praskne, nebo ho tíily balvany.

Drel vak pevně, i kdy táhl ze vech sil. Obhlíel celé místo a zkoumal, jak by se ke zbrani dostal.

A Regis objevil jetě něco, zlatou plaketku, zaklíněnou v jiné hromadě. Povedlo se mu ji vysvobodit a ve světle pochodně četl vryté runy. “Taumaril - Hledač Srdcí,” četl - “Darem od Amariel, Sestry Faeruna,” dokončil Bruenor zpaměti. Ke Cattině tázavému pohledu přikývl.

“Osvoboď ten luk chlapče,” řekl Wulfgarovi. “Zasluhuje si lepí místo ne todle.”

Wulfgar ji objevil, jak se k němu dostane, a odklízel kameny stranou. Catti jej za chvilku vyviklala, ale viděla v hloubi jetě něco a poádala mladíka, aby se to pokusil dostat ven.

Zatímco se pachtil, ostatní obdivovali krásu mocné zbraně. Neměl na sobě ani krábanec a hluboká vrstva laku zasvítila po jediném otření dlaní. Catti jej napjala a zvedla a radovala se z jeho přesně vyváeného tahu.

“Vyzkouej si jej,” Regis jí podával stříbrný íp.

Nemohla odolat. nasadila íp na tětivu a napnula ji, chtějíc vyzkouet, jak sedí - neměla vůbec v úmyslu jej odpálit.

“Toulec!ů zvolal mladík, zvednuv poslední překáku. “A jsou v něm stříbrné ípy.”

Bruenor namířil prst do tmy a pokývl. Catti neváhala.

Za skvělou střelou se táhl stříbrný ocas, jak hvízdla do tmy a svůj let ukončila třeskem záblesku. Vichni se k ní rozběhli, nebo tohle bylo něco úplně zvlátního. A do poloviny se zabodla do stěny a kolem vpichu byl kámen oehnutý. Wulfgar ji tahal ven ví silou, ale nehnula se ani o nehet.

“ádný strach,” řekl Regis a počítal ípy v toulci, jej mu Wulfgar přidroval. “Je jich devatenáct… dvacet!” Ohromeně uskočil. Zmateně se po něm ohlédli.

“přísahám, e jich tam bylo devatenáct,” drmolil. “Devatenáct!” Teď je jich tam dvacet. Kdy jsem je ponejprv spočítal, bylo jich tam určitě devatenáct!”

“Wulfgar je rychle přepočítal. “Dvacet!” řekl.

“Tak toulec má té vlastní magii,” usoudila Catti. “Paní Anariel věnovala klanu věru skvostný dar!”

“Dá se v těch ruinách jetě něco najít?” Regis si chtivě mnul ručky.

“Nic víc,” odsekl Bruenor mrzutě. “Jsme na odchodu a u ani slovo!”

Podle svých druhů odhadl, e není ance, a tak pohodil rameny a vykročil za ostatními.

“K rokli!” bafl Bruenor a vydali se na pochod.

“Stůj, Boku,” zaeptala Sydney, kdy v chodbě před sebou viděla zář pochodně.

“Jetě ne! Počkáme si na vhodnějí příleitost,” řekl a v prachem pokrytém obličeji zableskly zuby.

21

Stříbro ve stínech

V rozmazaném edivém oparu vyvstal nezřetelný předmět, cosi hmatatelného ve víru nicoty. Vznáel se nad ním a nyní se otočil.

Okraje se zdvojily a rozplizly, pak se znovu spojily. V hlavě mu bolestivě builo, temnota ho znovu pohlcovala a bojoval o vědomí. Postupně začal cítit, e má ruce a nohy, a pak si vzpomněl, jak se tu ocitl.

Bylo to hrozivé probouzení, mělo křiálově ostré ohnisko. Hrot zdobné dýky.

Entreri se nad ním tyčil, tmavá silueta proti pozadí jediné pochodně ve zdi několik yardů za ním, ostří namířené k úderu při první známce odporu. Drizzt viděl, e i zabiják se v pádu zranil, zřejmě se daleko rychleji vzpamatoval.

“Můe chodit?” otázal se a Drizzt byl dost chytrý, aby věděl, co se stane, kdyby řekl, e ne.

Přikývl a začal vstávat, dýka hned vystřelila blí.

“Jetě ne,” ozvalo se zavrčení. “Napřed musíme určit, kde jsme a kam máme jít.”

Drizzt uklidněně odvrátil pozornost k okolí - kdyby ho byl chtěl Entreri zabít, mohl to udělat dávno. Bylo jasné, e byli ve tole, nebo kamenné stěny nahrubo opracované skály podpíraly dřevěné trámy.

“Jak hluboko jsme se propadli?” zeptal se zabijáka. Smysly mu napověděly, e byli mnohem hlouběji ne místnost, kde se utkali.

Entreri pokrčil rameny. “Po krátkém pádu jsem přistál na tvrdém kamení a pak jsem sjel dolů strmou točitou skluzavkou. Ne jsme přistáli, zdálo se to jak mnoho vteřin.” Ukázal k otvoru v rohu stropu, kudy sem propadli. “Jene mui, jen j přesvědčený, e ho čeká blízká smrt, čas ubíhá v jiné dimenzi a celý pár mohl skončit rychleji, ne si pamatuji.”

“Spolehni se na první dojem,” navrhl Drizzt, “mé vnímání mi říká, e jsme sestoupili skutečně hodně hluboko.”

“Jak se dostaneme ven?”

Drizzt zkoumal sklon podlahy a ukázal doprava. “Svah stoupá tím směrem.”

“Tak vstaň,” Entreri k němu natáhl pomocnou ruku.

Drizzt se jí chopil a opatrně vstal bez jakékoli známky vyhrůky. Věděl, e Entreriho dýka by ho rozala dřív, ne by se zmohl k útoku.

Zabiják to ovem věděl, v téhle tísnivé situaci neočekával od drova ádné potíe. Nahoře v alkovně spolu sdíleli víc ne jen výměnu hry zbraní a oba k sobě cítili zdráhavý respekt.

“Potřebuji tvoje oči,” poznamenal mu, ač Drizzt to u dávno uhodl. “Nael jsem jedinou pochodeň, a ta nevydrí dost dlouho, abych se odtud vymotal. Jen tvůj zrak temného elfa můe najít cestu i potmě. Budu dost blízko, abych cítil kadý tvůj pohyb, dost blízko, abych tě zabil jedním bodnutím!” Pohrával si s dýkou, aby slovům dodal důraz, a Drizzt mu dobře rozuměl i bez toho názorného upozornění.

Drizzt se otřepal, oklepal ze sebe prach a zjistil, e nebyl tak těce zraněn, jak se obával. Zvrtl si kotník a kolenní kloub, a jak na nohu dolápl, věděl, e kadý krok bude bolestivý. Nemělo smysl, aby se o tom zmínil, protoe kdyby nemohl chodit, nebyl by zabijákovi k uitku.

Entreri el ke stěně pro pochodeň a Drizzt učinil kvapnou prohlídku svého vybavení. Jeden scimitar blýskal za muovým pasem, ale ten druhý, magický, nebyl nikde kolem. V holínce cítil dýku v pochvě, proti zručnému sokovi se avlí a dýkou by mu moc nepomohla. Postavit se Entrerimu s jakoukoli nevýhodou byl prospekt, schovaný pouze pro nejzoufalejí případ.

V náhlém děsu uchopil váček u pasu a dech se mu zdrhl okem, nebo byl otevřený. Jetě ne vsunul ruku dovnitř, věděl, e Guenhwyvar tam nebyl. Freneticky se rozhlíel, viděl jen hromadu trosek.

Entrerimu neulo jeho rozčilení a potají se zle uklíbl. “Jdeme,” řekl krátce.

Drizzt neměl na vybranou. Nemohl přece Entrerimu o soce říct a riskovat, e Guenhwyvar zase upadne do vlastnictví zlovolného pána. Od toho osudu pantera u jednou zachránila raději ji nechá navěky pohřbenou pod tunami kamení, ne aby se dostala do rukou nebezpečného pána. S lítostivým pohledem na zříceniny se stoicky se ztrátou smířil a utěovalo ho vědomí, e kočka bude klidně ít na své rovině existence.

Dřevní podpory je míjely s rozčilující pravidelností, jako kdyby li stále po tom stejném místě. Tunel se mírně zatáčel, mírně stoupal. Drova to jetě víc znervóznilo. znal rozsáhlost prací trpasličích tunelářů, obzvlá v nalezitích vzácných kamenů, a začínal uvaovat, kolik mil budou muset urazit, ne dosáhnou nejvyí poschodí.

Entreri pro podzemí neměl tak vyvinuté vnímání, neznal trpasličí doly, ale sdílel tyté tísnivé pocity. Hodina přela ve dvě a neustále se výdřeva pod nimi táhla do dálky a do tmy.

“Pochodeň dohořívá.” Entreri přeruil mlčení od chvíle, co se dali na pochod. I dopady jejich kroků, tiché nalapování zkuených válečníků, zdusilo ovzduí nízké toly. “Teď se výhoda přesune na tvou stranu, elfe.”

Drizzt mu nenaletěl. Entreri byl nočním tvorem jako on, s přesně fungujícími reflexy a bohatou zkueností, které víc ne vyrovnávaly nedostatek nočního vidění. Zabijáci nedělali svou práci ve svitu poledního slunce.

Drizzt se bez odpovědi vrátil k cestě vpřed a jeho oči zachytly náhlý odraz pochodně. Bez ohledu na muovo nejisté přelapování přistoupil ke stěně a upřeně pozoroval, jestli uvidí dalí záblesk. Jak se Entreri za ním pohnul, na moment podél zdi zasvitlo stříbro.

“Kde běí stříbrné prameny,” eptal nevěřícně.

“Co?”

“Přilo sem pochodeň,” slyel jedinou odpověď. Drizzt dlaněmi vzrueně přejíděl po stěně, pátraje po důkazu, jen Bruenora oprostí od podezření, e ve svých nadených výlevech o bohatství Síní nehorázně přeháněl.

Entreri k němu zvědavě pokročil a pochodeň to jasně ukázala: stříbrný pramen běící po zdi, iroký jako drovovo předloktí a jasně zářící ve své čistotě.

“Mitril!” vydechl Entreri. “Královský poklad!”

“Nám nepomůe,” podotkl Drizzt, aby zchladil jejich vzruení.

Vykročil tolou, jako by ho íla ryzího kovu nijak nevyvedla z klidu. Zmocnil se ho pocit, e Entreri toto místo neměl vidět, jako kdyby jeho přítomnost popinila odkaz Bruenorova klanu. nechtěl mu dát ádný důvod, aby se sem chtěl někdy vrátit. Entreri jen potřásl hlavou a el za ním.

Jak postupovali, stoupavý sklon toly byl znatelnějí a stříbřité odrazy mitrilových il se objevovaly tak často, e přinutily Drizzt k úvaze, jestli Bruenor majetek svého klanu vůbec docenil.

Entreri mu el těsně v patách, byl upjatý na svého vězně, vzácného kovu si příli nevímal, ale chápal bohatství, které je obklopovalo. On sám o ně neměl zájem, ale věděl, e je to cenná informace, která mu v budoucnosti dobře poslouí.

Pochodeň zhasla, ale stále mohli vidět, nebo dál vepředu byl temný zdroj světla - kdesi za zákruty toly. Zabiják pro jistotu přiloil hrot dýky na drovova záda. Nedovolil si riskovat jediné naděje na únik, kdyby se ocitli v naprosté tmě.

Zář se jasnila, nebo měla vskutku ohromný zdroj. Vzduch kolem nich byl teplejí a k sluchu jim dolehlo vzdálené dunění strojů. Entreri zkrátil otěe jetě víc - uchopil Drizztův kabát a přitáhl si ho těsněni.

“Jsi tu vetřelcem stejně jako já,” zaeptal. “Musíme se dret z jejich dohledu.”

“Myslí, e horníci se zachovají hůř ne osud, jím mi pořád hrozí?” otázal se ho Drizzt s ironickým povzdechem.

Entreri se osů pustil a ustoupil. “Jak se mi to jeví, budu ti muset nabídnout něco víc, abych si zajistil tvou spolupráci.”

Drizzt si ho pátravě měřil, nevěděl, o čem to mluví. “Má vechny výhody, tak co?”

“Ne docela,” eptal zabiják a drov udiveně hleděl, jak dýku vsouvá do pochvy. “Souhlasím, mohl bych tě zabít, a co bych tím získal? Zabíjení mě netěí.”

“Ale vradí na potkání.”

“Dělám to, co musím,” odbyl kousavou poznámku smíchem.

Drizzt tomuto mui rozuměl a moc dobře - bezcitný, pragmatický a nepopiratelně zručný v rozsévání smrti. A viděl, čím by se byl mohl stát i on sám, kdyby byl zůstal v Menzoberranzanu mezi podobně nemorálním národem. Entreri byl souhrnem povahy droví společnosti, stejně sobecký a bez srdce - odrazem veho, co ho vypudilo z jeho světa. Díval se na zabijáka s otevřenou přímostí, nenáviděl v něm kadou ilku a přece se nebyl v stavu zbavit jakési sympatie.

Musel se postavit za své principy, jak jako kdysi v temném městě. “Dělá, co musí,” vyplivl s odporem. “Bez ohledu na cenu.”

“Bez ohledu na cenu,” opakoval Entreri klidně a se spokojeným úsměvem obrátil uráku v poklonu. “Buď rád, e jsem tak praktický, Drizzt DoUrdene, jinak by ses byl po pádu nikdy neprobudil. Ale nechme hloupého dohadování. Dám ti nabídku, která prospěje nám oběma.”

Drizzt na něho mlčky a bezvýrazně civěl, aby nevyjevil svůj zájem.

“Ví, proč jsem tu?”

“Přiel sis pro půlčíka.”

“Plete se. Ne pro půlčíka, ale pro přívěsek. Ukradl jej mému pánovi,a č pochybuji, e se ti tím pochlubil.”

“Taky si umím domyslet,” usmál se Drizzt ironicky a hned dodal své podezření. “Tvůj pán jistě touí také po pomstě.”

“Snad,” řekl mu bez váhání. “Hlavně musí dostat ten rubín. Tak ti nabízím toto: spojíme své úsilí, abychom se vrátili k tvým přátelům. Nabízím ti na tu cestu vechnu pomoc a tvůj ivot výměnou za přívěsek. A tam budeme, přemluv Regise, aby mi jej dal, a já půjdu svou cestou a nikdy se nevrátím. Můj pán dostane zpátky svůj poklad a tvůj malý přítel doije zbytek svého ivota, ani by se musel stále ohlíet přes rameno.”

“Ta tvoje slovo?” couvl Drizzt.

“Na moje činy,” opáčil Entreri. Vytáhl z pasu scimitar a hodil jej Drizztovi. “Nemám chu zemřít v těchto zatracených dolech, drove, ani ty ne, řekl bych.”

“Jak ví, e a se stkáme s přáteli, splním svůj díl?” drádil ho Drizzt, prohlíeje pečlivě ostří. Stále nemohl náhlému obratu uvěřit.

Entreri se chechtal. “Ale, milý elfe, takové pochyby mi nenasadí do hlavy, na to jsi příli čestný. Jsem si jistý, e učiní to, co slíbí! Tak dohodnuto?”

Drizzt nemohl popřít moudrost zabijákových slov. Společně měli anci, e z dolů uniknou. Drizzt se nemínil vzdát monosti najít přátele - ne pro přívěsek, který Regise obyčejně dostal do větího maléru, ne za co stál. “Souhlasím,” řekl a duch v něm pookřál.

Za kadým rohem byla tola jasnějí, nebylo to mihotavé světlo pochodní, ale pevný svit. Hluk strojů zesílil, a na sebe museli křičet, aby rozuměli, co kdo říká.

Za posledním rohem přili ke konci toly, kde se zesílená výdřeva otevírala do obrovské jeskyně. Konečnou částí obezřetně proli a ocitli se na malé římse, která běela podél stěny iroké propasti - byli v podzemním městě Válečného Kladiva.

Římsa byla natěstí na horní úrovni, nebo obě stěny měly schoditě a na dno. Schody byly iroké, na kadém byla řada ozdobných dveří, je kdysi vedly k příbytkům Bruenorova rodu.

Teď byly povětinou oputěné, ale drov si s pomocí trpaslíkova barvitého vyprávění dovedl představit bývalou slávu tohoto místa. Deseti tisíc trpaslíků neúnavných v lásce ke své práci, kovajících mitril a pějících chválu svým bohům.

Musel to být nádherný pohled! V duchu viděl, jak běhají po schodech, aby se pochlubili posledním výrobkem, jen byl nejen velmi cenný, ale i neuvěřitelně krásný a dokonalý. Vzpomínal, jak trpaslíci z Planiny ledového větru nesnesli na svém výtvoru sebemení vadu, hned se vraceli ke kovadlině, prosíce bohy o odputění a o dar zručnosti, aby mohli stvořit daleko krásnějí kus. ádná rasa v Říích nebyla na svou práci tak pyná jako ti vousatí odborníci a i nad ně nad vechny vynikal Klan Válečného Kladiva.

Nyní jen podlaha propasti kypěla činností, nebo stovky stop pod nimi se do vech stran tyčily tavné hořící pece, tak havé, e z nakopané zeminy vytavily tvrdý, odolný kov. I v té výce oba cítili jejich houcí dech a oslepující zář je nutila přivřít oči. Zástupy přičaplých postaviček pobíhaly s kolečky nebo krmily ohně. Drizzt soudil, e to jsou duergaři, ač v tom oslnivém jasu je dobře neviděl.

Jen několik stop doprava od východu toly se dolů k nejbliímu schodu vinula iroká, mírně skloněná spirálovitá rampa. Doleva římsa pokračovala podél stěny, úzká a nezbudovaná pro chodce, ale kus dál v jejím směru bylo vidět siluetu mostu, jen v půvabném oblouku spojoval obě stěny.

Entreri ho pobídl zpět do toly. “Ten most se zdá být nejlepím řeením. Mám obavy z přechodu po římse, kdy se jich tam tolik mrholí.”

“Nemáme moc na výběr,” váil Drizzt. “Můeme se vrátit a zkusit některou z chodeb, co jsme minuli. Věřím vak, e to jsou výběky důlního systému, a pochybuji, e nás někam zavedou.”

“Musíme pokračovat,” souhlasil Entreri. “Moná ten hřmot a zář nás budou krýt.” Bez mekání vyklouzl na ochoz a vykročil k temnému obrysu mostu.

Ačkoli ířka římsy byla sotva dvě stopy a mnohde jetě uí, dva hbití bojovníci ji bez obtíí zdolali a zanedlouho stanuli před mostem - úzkým přechodem, klenoucím se nad hemením hluboko pod nimi.

Skrčili se, lehce na něj vystoupili, a jakmile přeli vrchol a začali scházet druhou stranu oblouku, viděli, e most ústí na irí ochoz, běící podél stěny. U paty mostu se otevíral tunel osvětlený pochodněmi a nalevo od vchodu stálo několik malých duergarů zabraných do hovoru. Okolí nevěnovali ádnou pozornost. Entreri se s úklebkem ohlédl po Drizztovi a ukázal k tunelu.

Velmi potichu jako kočky, ve stínech takřka neviditelní, vklouzli kolem nevímavé skupinky do průchodu.

Nasadili teď rychlé tempo, opěry kolem nich lehce míjely a podzemní město jim zmizelo daleko za zády. Hrubě osekané, temné zdi jim v blikání pochodní dávaly dostatek ochranného stínu, a jak hluk pracovitě ztichl do vzdáleného dunění, trochu se uvolnili a těili se na setkání s partou.

tola se prudce stočila a téměř porazili osamělého stráce.

“Co tady děláte?” těkl a mitrilová iroký meč se zableskl v mihotání pochodně. I jeho brnění - krouková koile, helma a vyletěný tít - bylo z toho vzácného kovu. Ten jediný chlapík měl na sobě výstroj v ceně královského pokladu!

Entreri si stáhl kapuci hluboko přes obličej a Drizzt mu pokynul, aby se drel vzadu - nechtěl, aby jejich únikovou cestu vyznačovaly řady mrtvol.

Zabiják chápal, e temný elf se můe s jiným obyvatelem podzemí nějak domluvit, a chtěje podpořit jakoukoli povídačku, jí se drov chystal duergara obloudit, zachumlal se jetě hlouběji do stínu svého plátě.

Stráce o krok uskočil uasle třetil oči, kdy v Drizztovi poznal drova. Drizzt se na něho hrozivě mračil a neodpověděl.

“Ech… prosím, co tady v dolech děláte?” otázal se uctivě.

“Procházím se,” odvětil Drizzt chladně, předstíraje hněv nad původním nezdvořilým pozdravem.

“A… och… kdo, prosím, ste?” koktal duergar.

Entreri viděl, e tmavý trpaslík se Drizzta zděsil. Bylo zjevné, e drovové mezi podzemními rasami vyvolávali mnohem víc ustraeného respektu ne mezi těmi, co sídlily na povrchu. Zabiják si to vryl do paměti s rozhodnutím, e s Drizztem bude muset v budoucnu jednat daleko obezřetněji.

“Jsem Drizzt DoUrden z domu Daermona Na shezbaernona, deváté rodiny od trůnu Menzoberranzanu.” Drizzt neviděl důvod, proč by měl lhát.

“Zdravím vás!” zvolal stráce s podlézavou úzkostí, aby si získal cizincovu přízeň. “Já su Mucknuggle z klanu Bukbukken.” Hluboce se uklonil, a edý vous smetl podlahu. “Nevítáme zde návtěvníky často. Můe bejt, e někoho hledáte? Nebo něco, s čím bych vám mohl pomoct?”

Drizzt bleskově přemýlel. Jestli jeho přátelé zřícení oválného sálu přeili, musel stavět na naději, e ano, budou pokračovat v cestě ke Garumnově propasti. “Moje záleitost zde je skončena,” řekl stráci. “Jsem spokojen.”

Mucknuggle na něj udiveně zíral. “Spokojen?”

“Vai lidé se dostali příli hluboko. Kopáním jste pokodili jednu z naich chodeb. Přili jsme vyetřit, jestli toto sídlitě zase neobývají nai nepřátelé. Viděl jsem vae pece, můete být hrdí!”

Stráný si posunul opasek a zatáhl břicho. Byli na ně skutečně pyní, ačkoliv je Klanu Válečného Kladiva bezohledně ukradli.

“A ste spokojenej, říkáte. Kam teď máte namíříno, Drizzte DoUrdene? Navtívit naeho pána?”

“A kdybych chtěl, kdo by to byl?”

“To ste neslyel o Zloleskovi?” řehnil se stráný vědoucně.

“Von je Drakem Temnoty, černej jak černá můe vůbec bejt a divějí ne démon s hřebínkem v zadku. Nevím, jak bude rád, e má v jeho dolu drovího elfa, ale uvidíme!”

“Nemyslím,” odsekl Drizzt. “Vyetřil jsem, co bylo třeba, a teď musím zpravit své pány. Nebudu vás ruit, ani vaeho pána.”

“Já myslím, e ho pudete navtívit,” odporoval Mucknuggle, čerpaje kurá z Drizztovy zdvořilosti a ze jména svého mocného vládce. Kloubnaté pae zkříil na prsou, mitrilová meč okatě přes vyletěný tít.

Drizzt se opět pánovitě zamračil a zevnitř vypnul látku plátě nataeným prstem, namířeným k duergarovi. Stráce si pohybu viml a Entreri div nepadl úasem nad jeho reakcí. Tvář mu nadobro zeedivěla a stál naprosto nehybně, netroufaje si ani nabrat dech.

“Můj pán mne očekává,” opakoval Drizzt mrazivě.

“Dobrá, domů!” breptal vyděeně. “Můu vám aspoň ukázat směr? Tunely se tam vzadu hodně proplítají.”

Proč ne? myslel si Drizzt, měli by lepí anci, kdyby znali nejkratí cestu.

“K propasti. V době před klanem Bukbukkenu se prý měla jmenovat Garumnova propast.”

“Teď je to Zloleskův Spád,” opravil ho duergar. “Levej tunel na nejblií křiovatce,” ukázal dozadu do chodby. “Vodtam furt rovno.”

Drizztovi se zvuk nového jména rokliny nelíbil a uvaoval, s jakým monstrem se tam jeho přátelé setkají, a tam dorazí. Nechtěl prodluovat rozmluvu a mařit čas, pokývl stráci a proel kolem něj bez dalího slova. Duergar, astný, e ho vidí odcházet, přeochotně ustoupil stranou, kam a mohl.

Entreri se po něm zvědavě ohlédl a viděl, jak si rozčileně otírá zpocený obličej. “Měli jsme ho zabít,” poznamenal, a byli z doslechu. “Za chvilku se na nás poene půlka klanu.”

“Mrtvý stráce by zalarmoval celé sídlitě,” opáčil Drizzt.

“Moná se jich několik za námi rozběhne, aby si ověřili jeho zprávu, ale nyní víme, kudy se dostaneme ven. Při mém dotazování by se mi neodváil lhát z obavy, e jen zkouím pravdivost jeho slov. Mí lidé by ho pro le okamitě zabili, jsou tím proslulí.”

“Co jsi to s ním udělal?”

Drizzt se bezmocně zasmál nad ironií dobrodiní, je mu poskytla hrůzná pověst jeho národa. Znovu vypnul plá nataeným prstem. Představ si ocelovou kui, tak malou, e se vejde do kapsy. Nedělá to stejný dojem, kdy takhle zamířím na cíl? Drovové je pouívají a kadý o tom ví.”

“Ale jak ta malá střela můe smrtelně zasáhnout protivníka v mitrilovém brnění?” naléhal Entreri. Stále nechápal, proč ta pohrůka byla tak účinná.

“Ach, ale jed,” uklíbl se drov.

Entreri se chechtal tak, e se musel zastavit. Jak logické! Jak stralivý a nelítostný musí být jeho národ, e jednoduchou lstí vyvolá tak mocnou reakci! Napadlo mu, e jejich smrtonosná pověst nepřeháněla. Začínal je opravdu obdivovat.

Přes jejich spěný krok k pronásledování dolo dřív, ne předpokládali. Dupot holínek se hlasitě ozval, zanikl, aby se při dalím ohybu ozval blí ne předtím. Doháněli je bočními průchody. Oba srdečně proklínali kadou zatáčku a roh. Nakonec byli pronásledovatelé nedaleko a Drizzt zabijáka zastavil.

“Je jich jen několik,” řekl, určuje dopad jednotlivých kroků.

“Ta skupina na římse,” usoudil Entreri. “Postavme se jim! Ale pospě, za nimi budou bezpochyby dalí!” Oči mu svítily vzruením a Drizztovi připadaly stralivě povědomé.

Neměl čas nad tím nepříjemným objevem dumat. Vytřásl to z hlavy, znovu se plně soustředil na nadcházející úkol a z holínky vytáhl ukrytou dýku - na tajnosti před Entrerim nebyl čas - ve stěně tunelu si vybral zastíněnou niku. Mu postoupil o pár kroků dál na druhou stranu a zmizel.

Vteřiny se zvolna vlekly jen se slabým dusáním nohou. Oba tajili dech a trpělivě čekali.

Hluk se pojednou znásobil, kdy duergaři vběhli do hlavního tunelu tajnými dveřmi.

“Nemůou bejt daleko!” slyeli zvolání.

“Drak nás za tuto kořist dobře nakrmí!” řehtal se kdosi.

Oběhli poslední ohyb a přili na dohled. Mitrilové koile se leskly, mitrilová zbraně mávaly.

Drizzt mrknul na matnou ocel scimitaru a uvaoval, jak přesně bude muset mířit, aby hrot pronikl dokonalým brněním.

Rezignovaně vzdychl, velice si přál cítit v dlani svou ztracenou kouzelnou zbraň.

Entreri řeil tentý problém, věděl, e převahu musí něčím vybalancovat. Z pásu vytrhl váček mincí a hodil jej daleko do chodby. Proletěl přítmím a zarachotil o zeď dalí zatáčky.

Banda duergarů se napřímila. “Sou před náma!” někdo křikl, nato se sehnuli a vyrazili k nejbliímu ohybu. Mezi čekajícího drova a zabijáka.

Stíny vybuchly pohybem a padly na ohromené tmavé trpaslíky jako smr. Drizzt a Entreri udeřili naráz, chopili se nejlepí výhody v okamiku, kdy první z bandy doběhl k zabijákovi a poslední míjel drova.

Překvapeně zaječeli. Dýky, avle a scimitar kolem nich tančily ve zkázonosných výpadech, bodaly do vů brnění, hledajíce sebemení slabinu. A kdy ji naly, hrot vjel dovnitř s nelítostnou úporností.

V době, kdy se duergaři jak tak vzpamatovali, dva leeli u Drizztových nohou a třetí u muových, jeden klopýtal pryč a zakrvácenou rukou si drel břicho.

“Zády k sobě!” křikl Entreri a Drizzt, jen přemýlel o tomté, byl ji napůl cesty mezi zdivočelými trpaslíky. Entreri jednoho srazil právě, kdy se seli - neastný duergar se přes rameno ohlédl po postupujícím drovovi na dost dlouho, aby zdobná dýka vklouzla vem na spodku jeho helmy.

Pak byli spolu, záda na zádech, točili se ve víru plátě toho druhého a manévrovali zbraněmi v bleskových pohybech tak podobně, e tři zbývající trpaslíci před kadým rozmachem zaváhali, aby si roztřídili, kde jeden sok končí a druhý začíná.

S voláním ke Zloleskovi, jejich bohovitému vládci, zaútočili. Drizzt skóroval řadu zásahů, je by měly protivníka porazit, ale brnění bylo odolnějí ne scimitar a rány po něm sklouzly. Ani Entreri neměl těstí, aby se dostal kolem títů a mitrilových koil.

Drizzt jedno rameno stočil dovnitř, druhým se od mue odpoutal. Entreri rozuměl. Jejich krouení nabylo rychlost jako u sehraných tanečníků a duergaři se ani nesnaili dret s nimi krok. Oponenti se bez ustání měnili, drov s Entrerim, točíce se kolem, odrazili meč, či sekeru, kterou ten druhý před momentem blokoval. Po několik otáček rytmus udrovali, nechali duergary, aby vpadli do vzoru jejich tance a nato pod vedením Drizzta kroky poruili, a dokonce je obrátili naopak.

Tři pravidelně rozmístění trpaslíci nevěděl, odkud mají čekat přítí útok.

Entreri, jako by četl kadou drovovu mylenku, si nael příleitost. Jak se vzdaloval od jednoho obzvlá zmateného duergara, předstíral zpětný útok a zmrazil ho na místo na tak dlouho, e Drizzt, blíící se z druhé strany, nael anci.

“Sejmi ho!” křikl zabiják vítězně.

Scimitar učinil svoji práci.

Nyní byli dva proti dvěma ve vyrovnaném počtu.

Drizzt drádil svého meního protivníka náhlými skoky a ústupy. Duergar soustředěný na drovovy smrtící čepele nepostřehl, e Drizzt do souboje vnesl třetí zbraň. Trpaslíkovo překvapení překonalo jen očekávání osudné rány, kdy Drizztův volný plá zavlál a zahalil ho do tmy, ji prohloubila pouze prázdnota smrti.

V opaku k Drizztově elegantní technice Entreri pracoval s chladným bleskurychlým zaujetím, spoutal duergara neskutečně náhlými výpady a údery zespodu, mířící vdy na ozbrojenou ruku. Tmavý trpaslík pochopil techniku, kdy mu prsty začínaly pod několika bodanci a malými rankami ochabovat.

Duergar to přehnal, stočil tít tak, aby zranitelnou ruku chránil.

Přesně, jak Entreri zamýlel. Stočil se v opačném pohybu soka, uviděl vnitřní stranu títu a ev v brnění právě pod ramenem. zabijákova dýka zuřivě vjela dovnitř, zasáhla plíce a odhodila duergara na kamennou podlahu. Leel tam, opíral se o loket a lapal po posledním dechu.

Drizzt vykročil k poslednímu nepříteli, co byl zraněn na počátku bitky. Opíral se o stěnu o pár yardů dál a pochodeň se rudě odráela v kalui krve. Jetě v něm zbyla chu k boji a zvedl proti drovovi svůj iroký meč.

Drov poznal Mucknuggla. V hlavě mu kmitla tichá prosba o slitování a bojovný plamen v očích pohasl.

Lesklý předmět třpytící se odstíny tuctu drahokamů se mihl vzduchem a ukončil Drizztovu vnitřní debatu.

Zabijákova dýka se hluboko zaryla do duergarova oka. Rána byla tak čistá, e ani nepadl, stál ve stejné pozici opřený o zeď, pouze kalu se plnila krví ze dvou ran.

Drizzt ztuhl vztekem, ani nemrkl, kdy zabiják ho míjel, aby si vzal zbraň. Hrubě ji vytrhl a obrátil se k Drizztovi, kdy trpaslík se svezl do kalue.

“Čtyři ke čtyřem,” vrčel zabiják temně. “Přece bych tě nenechal, abys jich dostal víc ne já.”

Drizzt neodpovídal, ani se nehnul.

Oba cítili pod v dlaních svírajících zbraně, nutkání, aby dokončili to, co začalo nahoře v alkovně.

Tak stejní, a přece tak drasticky rozdílní.

v té chvíli hněv nad trpaslíkovou smrtí u Drizzta nehrál ádnou roli, jen v něm utvrdil pocit odporu. Touha ho zabít sahala mnohem hlouběji ne vztek nad jeho zločiny. Zabitím Entreriho by zabil tu temnou polovinu sama sebe, nebo i on mohl být jako tento mu. Byla to zkouka jeho vlastního stanoviska, konfrontace s tím, čím se mohl stát, kdyby byl zůstal ve své domovině. Jeho vlastní dýka by byla nalezla duergarovo oko.

Entreri na Drizzta zíral se stejnou nechutí. Ten drov měl ohromující potenciál! - ale omezený nesnesitelnou slabostí. Moná mu v koutku srdce i záviděl, e dokáe milovat a cítit soucit. Byl mu tak podobný, ale pouze zdůrazňoval skutečnost jeho citové prázdnoty. A i kdyby tomu tak bylo, nikdy to neovlivní jeho jednání. Celý ivot věnoval úsilí, aby ze sebe udělal nástroj zabíjení a ádná nitka světla nikdy nepronikne tou otrlou slupkou temnot. Chtěl drovovi i sobě dokázat, e v pravém bojovníkovi není pro slabost místo.

Přiblíili se k sobě, jako by je ovládala neviditelná síla, ač ádný z nich nevěděl, kdo se hnul. Zbraně sebou trhaly, jeden čekal, kdy druhý ukáe svou ruku.

Oba si přáli, aby ten druhý se podvolil jejich společné touze, nejvyí výzvě zásad jejich existencí.

Dupání těkých holínek kouzlo přervalo.

22

Drak temnot

V srdci niích pater, v rozsáhlé jeskyni s nerovnými stěnami, s hlubokými stíny a stropem tak vysoko, e by jej neozářil ádný oheň, odpočíval nynějí vládce Síně mitrilu. Seděl na pevném piedestalu z nejryzejího mitrilu, který se zvedal z vysoké a iroké hromady mincí a klenotů, pohárů a zbraní a nespočetných předmětů vykovaných z těkých kvádrů mitrilu zručnýma rukama trpasličích řemeslníků.

Bestii obklopovaly tmavé barvy obrovských psů z jejího vlastního světa, posluní, takřka věční, a hladoví po masu člověka nebo elfa či čehokoliv jiného, co by jim před zabitím poskytlo potěení z krvavého lovu.

Zlolesk - jak jej pojmenovali jeho poddaní - nebyl potěen. Hřmot shora svědčil o vetřelcích a skupina duergarů mluvila o kamarádech zavraděných v tunelu a eptala zvěsti, e byl viděn droví elf.

Drak nebyl z tohoto světa. Přiel z Roviny Stínů, tmavé obdoby osvětleného světa, jeho obyvatelé jej neznali - leda snad z děsu nočních můr. Na své rovině zaujímal vysoké postavení, u tehdy byl starý, a draci jeho druhu, co rovině vládli, si ho velice váili.

Kdy ale hloupí, chtiví trpaslíci, kteří kdysi tyto doly obývali, se ve své hladovosti prokopali do hlubokých der dostatečné tmy, a otevřeli tak brány jeho roviny, drak jimi rychle proel. Zlolesk nyní vlastnil poklady desetkrát větí ne kdokoli na jeho vlastní rovině a neměl v úmyslu se tam vrátit.

S vetřelci si to vyřídí.

Poprvé od vypuzení Klanu Válečného Kladiva tunely plnilo vytí stínových psů a teď vnáeli strach i do srdcí svých oetřovatelů. Drak je vyslal nahoru do oblasti kolem Stráného údolí, kde společníci do komplexu dolů vstoupili. S jejich neuvěřitelným čichem a silnými tlamami byli vskutku zlověstnou mocí, jejich posláním vak nebylo dohonit a zabít - jen přihnat stádo.

V prvním zápasu o Síň mitrilu drak sám vyhubil horníky v jeskyních nejen dole, ale i v obrovitých prostorách na východním konci horního patra. absolutní vítězství mu uniklo, nebo konec boje se dobýval v západních chodbách, které pro něj byly příli těsné.

Tentokrát se o tu slávu nenechá připravit. Vyslal své poskoky, aby vechny, co najdou, vytlačili do hal k jedinému vchodu, kterým se dostal do horních pater: ke Garumnově propasti.

Zlolesk se protáhl do celé výe, konatá křídla rozestřel poprvé po dvou stoletích a černota zalila ve, kam dosáhla. Duergaři v trůnní komnatě při pohledu na vstávajícího vládce padli na kolena částečně z úcty, ale větinou ze strachu.

Drak odeel, klouzal tajným tunelem v pozadí jeho komnaty k místu, kde se mu kdysi dostalo slávy, k místu, je jeho obdivovatelé z úcty k němu pojmenovali Zloleskův Spád.

mouha nezřetelné temnoty se pohybovala stejně neslyně jako oblak černi, jen následoval.

  

Wulfgar se bál, jak nízko se bude muset skrčit, a dosáhnou Garumnovy propasti, nebo jak se chodby blíily k východnímu konci, byly vytesané do skal právě tak do výky trpaslíků. Bruenor věděl, e je to dobré znamení, jediné nízké chodby v celém komplexu byly pouze v těch nejhlubích dolech a v těch, které slouily k obraně propasti.

Rychleji ne doufal, doli k tajným dveřím, k mení chodbě lomící se doleva, a Bruenor si to místo dobře pamatoval i po dvěstěleté nepřítomnosti. Pod pochodní v nápadném rudém dráku přejíděl dlaní ničím se neliící stěnu, pátraje po určitém vzoru, jen jeho prsty navede k přesnému bodu. Nael jeden trojúhelník, potom druhý a sledoval jejich čáry k ústřednímu bodu: představoval Dumathoina - Dritele Tajemství pod Horou. Bruenor na něj prstem zatlačil a zeď se otevřela do dalího nízkého průchodu. Byl neosvětlený a zevnitř je zdravil dutý zvuk, jako vítr vanoucí přes skalní stěnu.

Bruenor na ně radostně mrkl a vykročil dovnitř, ale poněkud se zarazil před stěnami pokrytými Runami plastickými reliéfy.

Po celé chodbě, na kadém kousíčku povrchu, byly známky zanechané trpasličími umělci. Přes svou depresi se Bruenor nadmul pýchou - obdivné výrazy na tvářích jeho přátel hovořily za vechna slova.

Po několika zákrutech doli ke sputěné padací mříi a za ní spatřili dalí obrovitou jeskyni.

“Garumnova propast,” prohlásil Bruenor a přistoupil k elezným tyčím. “Říká se, e do ní můete hodit planoucí pochodeň a ta dohoří, ne dopadne.”

Čtyři páry očí zíraly s obdivem skrz mří. Byla-li cesta Síněmi dosud určitým rozčarováním, nebo zatím neviděli nic z nádhery, o ní jim Bruenor vyprávěl, výhled před nimi jim ve vynahradil.

Garumnova propast vypadala spí jako veliký kaňon několik set stop iroký a táhnoucí se za hranice dohledu. Byli nad podlahou místnosti a na druhé straně mříe vedlo dolů schoditě kamsi doprava. Protlačovali hlavy mříemi, jak mohli, a dole u paty schodů viděli světlo dalí místnosti a jasně slyeli povyk několika duergarů.

Doleva se zeď stáčela, ač propast pokračovala dál za mezní stěnou jeskyně. Zlom přetínal jediný most. Byl starobylí, postavený tak důkladně, e i dnes mohl unést armádu obrů.

Bruenor most pečlivě studoval, něco kolem jeho podmostí se mu nezdálo. Sledoval silné lano přes kaňon, domyslel si, e pokračuje pod kamennými dladicemi a napojuje se k veliké páce, trčící z nedávno zbudované ploiny na druhé straně. Dvě duergarské hlídky tam znuděně chodily sem a tam.

“Tím zařízením mohou most klidně strhnout!” hučel Bruenor.

Chápali, o čem mluví. “Existuje jiná cesta na druhou stranu?” otázala se Catti.

“Jo, ochoz k jinímu konci propasti. Jsou to hodiny chůze a jediná cesta k němu vede touto jeskyní!”

Wulfgar uchopil mříe a zkouel je, drely pevně. “Tudy se tam nedostaneme,” ozval se, “pokud nevíte, kde je umístěný rumpál.”

“Půl dne chůze,” odvětil sue, jako by bylo perfektně logické, e poklad je třeba chránit vemi způsoby.

“Strapytlové,” utrousil tie Regis.

Bruenor to nanetěstí zaslechl, zavrčel a zvednul půlčíka do vzduchu, přitáhl si ho k obličeji. “Mí lidi jsou jenom opatrní,” hučel. Jeho rozčarování a zmatek znovu vyvřely na povrch. “Rádi chráníme, co je nae, obzvlá před Malenka zlodějem s mrtnejma prstama a velikou hubou.”

“Určitě tam vede jetě jiná cesta,” vyhrkla Catti, aby přeruila nervózní napětí.

Bruenor Regise pustil. “Můeme se dostat do toho pokoje,” namířil prst na osvětlenou oblast u paty schoditě.

“Tak si pospěme,” naléhala Catti. “Jestli zřícení pasti vzbudilo alarm, ta zpráva sem moná jetě nedola.”

Bruenor se rychle vracel krátkým průchodem k chodbě za tajnými dveřmi.

Za dalím rohem hlavní chodby byly zdi pomalované runami a ozdobené reliéfy. Bruenor se opět nechal unést výtvarnou nápaditostí jeho rodu a na hněv zapomněl. V hlavě mu zase zvonila kladiva a zpět shromáděných tisíců jako za královských časů. Přes tu hrůzu, co tu nacházel, přes ztrátu Drizzta, je zchladily jeho vánivou touhu získat Síň mitrilu nazpět, ty ivé vzpomínky, je na něho útočily ze zdí, ten oheň touhy oivily.

Moná se přece jen vrátí s armádou. Moná Síní mitrilu budou opět znít kladiva jeho klanu.

s mylenkami na obnovenou slávu se rozhlédl po přátelích, unavený, hladový, zdrcený smrtí drova, a musel si násilím připomenout, e jeho hlavním úkolem teď je vyvést je z dolů, dostat je do bezpečí.

Jasnějí zář vepředu signalizovala konec této chodby a Bruenor zvolnil kroky a tie se plíil k východu. Opět vystoupili na jakýsi balkon, odkud viděli do dalí iroké a vysoké chodby s ozdobenými stěnami. Po obou stranách této obrovité stavby svítily řady pochodní.

Bruenorovi se stáhlo hrdlo, kdy hleděl pohnutě na basreliéfy Garumna a Angora a ostatních patriarchů Klanu Válečného Kladiva. Ne poprvé uvaoval, jestli se i jeho podoba někdy objeví v řadě jeho předků.

“Řekla bych, e je jich kolem půl tuctu a deset,” eptla Catti, naslouchající hlasům v částečně otevřených dveřích místnosti, kterou poprvé viděli z nadhledu od mříové brány. Nyní byli asi dvacet stop nad podlahou veliké chodby. Schoditě po pravici sestupovalo dolů a za ním se vinul tunel zpět k velkým halám.

“Je tu víc bočních místností, kde by se mohli skrývat dalí?” zeptal se Wulfgar.

Trpaslík zavrtěl hlavou. “Je tu jen jedinej předpokoj. Ale v Garumnově propasti je víc místností. Jestli jsou tam ti tmaví nemůeme vědět. My se musíme dostat tím předpokojem, odkud vede vchod do jeskyně.”

Wulfgar si kladivo plácl do bojového úchopu. “Tak jdeme,” zavrčel a chystal se vykročit.

“A co ti dva na druhé straně? Strhnou most dřív, ne se dostaneme k propasti,” zastavil nedočkavého válečníka Regis.

Bruenor si nervózně prohrábl vousy. “Catti, jak dobře střílí?”

Catti si strhla luk ze zad. “Dost dobře, abych ty hlídače dostala!”

“Vra se na ochoz,” řekl Bruenor. “Při prvním zvuku bitvy střílej. A pospě si, děvče - ti lumpové most strhnou při první známce trablu!”

Odběhla. Wulfgar se díval, jak mizí v chodbě, a moc se mu do boje nechtělo, kdy nebude mít Catti v bezpečí za svými zády. “Co jestli tu mají někde posily? Co s Catti? Nebude se k nám moct vrátit.”

“ádný kvílení, chlapče!” odsekl Bruenor, rozdělení ho také zneklidňovalo. “Vím, co k ní cejtí, i kdy si to sám nepřizná. Měj na paměti, e Catti je bojovník, kterého jsem vytrénoval já sám. Ty chodby jsou dost bezpečný, nemyslím, e je ti tmaví objevili. Děvče se v bitvě vyzná, postará se sama o sebe! Tak přenes mylenky na boj. To nejlepí, co pro ni můe udělat, je vyřídit ty psy rychle, ne přijdou dalí!”

Wulfgara to stálo dost přemáhání, aby odtrhl oči od chodby a zaměřil je dolů k otevřeným dveřím, ale byl připraven.

Osamocená Catti hbitě proběhla chodbou a zmizela za tajnými dveřmi.

“Stůj!” zavelela Sydney Bokovi a oba ztuhli - někdo byl přímo před nimi. Tichounce se kradla s golemem v patách k rohu a pomaličku vykoukla, očekávajíc partu společníků. Chodba před ní byla prázdná.

Tajné dveře se zavřely.

Wulfgar se zhluboka nadechl a odhadoval opozici. Jestli Catti odhad byl správný, a vrazí dovnitř, čeká je početná přesila. Nemohli si vybírat. Jetě jednou se nadechl, aby se srovnal, a scházel schoditěm po Bruenorově boku. Regis je zdráhavě následoval.

Barbar nikdy nezpomalil dlouhé kroky, kráčel přímo ke dveřím, jene první zvuky, co slyeli, nebyly tupé rány Aegisova tesáku či barbarské volání Tempuje - byla to bitevní píseň Bruenorova klanu.

Toto byla jeho domovina a jeho boj a trpaslík vloil odpovědnost za bezpečí svých druhů na svá vlastní bedra. Jakmile seli schody, mihl se kolem Wulfgara a vletěl do dveří s mitrilovou sekerou hrdinského jmenovce zvednutou k ráně.

“Tato je za mýho otce!” zvolal, rozčísnuv helmu nejbliího duergara jedinou mocnou ranou. “Tato je za otce mýho otce!” křikl, sraziv druhého. “A tato je za otče mýho otče!”

Bruenorův prastarý rod byl věru dlouhý. Protivníci nikdy neměli anci.

Wulfgar vyběhl hned, jak se Bruenor kmitl kolem něho, ale kdy vrazil do místnosti, tři duergaři byli mrtví a čtvrtý byl právě na řadě. Kolem se motalo est zmatených postav a větinou směřovaly ke dveřím k propasti, kde by se mohly seřadit. Wulfgar vrhl Aegisův tesák a srazil dalího a Bruenor skočil po páté oběti, ne se dostala ven.

Hlídači na druhé straně mostu zaslechli začátek bitvy stejně s Catti. Nevěděli, co se děje, a zaváhali.

Catti nikoliv.

Přes kaňon bleskla stříbrná čára, magická střela prorazila brnění a v prsou jednoho stráce vybuchla, hodila ho nazad a do náruče smrti.

Druhý skočil k páce, ale Catti naprosto chladně splnila svůj úkol.

Dalí stříbrný íp ho zasáhl do oka.

Napadení trpaslíci vyrazili ze spodního předpokoje a odněkud přibíhali dalí. Catti viděla, e Wulfgar a Bruenor vyjdou dveřmi přímo do středu připraveného nepřítele!

Bruenor věděl, o čem mluví, jeho odhad byl naprosto jistý. Byla bojovník jako kadý jiný mu, ochotná postavit se proti jakékoli přesile. Potlačila vechny obavy o přátele a zaujala nejvýhodnějí postavení, jím jim mohla pomoci. Oči a čelisti zocelené odhodláním, pozvedla Taulmaril a vystřelila salvu smrti. Řady dole se chaoticky rozutekly do úkrytu.

Bruenor postříkaný krví vyrazil s řevem ven, mitrilová sekera zrudlá krví a jetě stovka před - předků nebyla pomstěná. Wulfgar vyběhl těsně za ním a pohlcen vání po krvi zpíval ke svému bohu války a poráel mení protivníky, jako by si v lese razil cestu kapradím.

Cattiny salvy neustávaly, íp za ípem si nael terč. Posedlo ji válečné vytrení, stěí si uvědomovala své pohyby. metodicky si ádala dalí střelu a kouzelný Anarielin toulec vyhověl. Taulmaril drnčel svou vlastní píseň a za vlnou jeho not leela oehlá a rozbitá těla mnoha duergarů.

Regis se drel stranou, věděl, e by přátelům dal víc starostí ne uitku, kdy by ho v bitvě museli chránit - měli i tak dost co dělat, aby ochránili sami sebe. Viděl, e vítězství se přiklání na jejich stranu bez ohledu na mnohonásobnou přesilu, a tak se postaral, aby protivníci v pokoji byli skutečně dole a nevpadli jim podle do zad.

Postaral se také, aby jejich cennosti nepřily nazmar.

Zdálky zaslechl dunivé kroky a odkulil se do rohu, právě kdy Bok vkročil do dveří. Jeho si nevímal, ale nemohl přinutit svůj hlas, aby přátele varoval.

Vtom do místnosti vstoupila Sydney.

Pod máchnutím Wulfgarova válečného kladiva podali hned dva. Mladík zachytil vzteklé úryvky Bruenorova válečného křiku “…za otce, otce, jeho otce a otce…,” a i přes tu krvavou atvu se chmurně usmíval. ípy kolem něj pálily čáry stříbra, ale tak na Catti spoléhal, e se ani nebál zbloudilé střely. Svaly se napnuly k dalí mocné ráně a proti jeho brutální síle lesklé brnění neskýtalo ádnou ochranu.

Náhle ho zezadu chytily pae silnějí, ne byly jeho.

Těch pár duergarů, co před ním zbylo, nepokládalo Boka právě za spojence a v hrůze se rozběhli k mechanismu mostu, aby jej zničili a zabránili pronásledování.

Catti je postřílela.

Regis se snail neučinit ádný náhlý pohyb, v oválovém sálu byl svědkem její moci. lehem energie rozplácla oba, Wulfgara i Bruenora, a otřásl se při mylence, jak by dopadl on.

Jedinou ancí byl rubínový přívěsek, řekl si. Kdyby se mu povedlo dostat Sydney pod jeho hypnotické kouzlo, mohl by ji zadret, ne se přátelé vrátí. Pomaličku sunul ruku pod kabátek a očima sledoval čarodějku se strachem, kdy po něm lehne zlověstný blesk.

Sydneyina hůlka zůstala v pásu. Pro toho malého si naplánovala lepí trik. Zaeptala krátké zaříkání, otevřela dlaň směrem k Regisovi a jemně foukla.

Regis účelu kouzla porozuměl, kdy vzduch kolem něj nadýmal lehoučké pavučiny. Lepily se na něho, zpomalovaly jeho pohyby a bylo jich stále víc. Ručkou svíral kouzelný přívěsek, ale sí ho u pevně drela.

Sydney se pousmála, potěil ji důkaz její moci, ale teď se vydala ke dveřím a k bitvě. Dávala sice přednost přivolání vlastních vnitřních sil, ale toto byli hroziví protivníci, a tak sáhla po hůlce.

Bruenor dorazil posledního tmavého trpaslíka. Byl mnohokrát zasaen, některé rány byly váné a větina krve, co ho pokrývala, byla jeho. ár zuřivosti, jen se v něm hromadil a doutnal po staletí, bolest nadobro otupil. Nyní ízeň po krvi uhasil, ale jen do chvíle, kdy se obrátil a viděl, jak Bok zvedá Wulfgara do vzduchu a mačká z něho ivot.

I Catti to viděla. Zděeně se snaila dostat golema do dráhy ípu, ale tím, jak se Wulfgar zmítal, Bok nepředvídatelně kolísal a neodváila se vystřelit. “Pomoz mu!” prosila Bruenora potichu, nemohla dělat nic, ne pozorovat.

Wulfgar u půlku těla necítil, podařilo se mu vak stočit se obličejem k nepříteli. Vrazil Golemovi ruku do oka a tlačil vekerou silou ve snaze odvést něco z jeho energie do útoku.

Nezdálo se, e by to Bokovi vadilo.

Wulfgar mu vrazil do obličeje Aegisův tesák úderem, který by srazil obra.

S monstrem to ani nehnulo.

Pae se bez ustátí svíraly. Barbarovi se točila hlava, prsty mu brněly. Kladivo padlo na zem.

Bruenor byl skoro u nich, sekeru nahoře, připravený udeřit. Jak míjel dveře předpokoje, vyrazil z nich oslnivý záblesk energie. Natěstí zasáhl tít a odrazil jej ke stropu, ale síla nárazu ho odhodila na zem. Nevěřícně potřásl hlavou a posadil se.

Catti záblesk viděla, připomněla si, e podobný leh srazil v oválovém pokoji Bruenora i Wulfgara. Bez váhání se instinktivně a bez ohledu na vlastní bezpečí rozběhla chodbou, poháněna vědomím, e jestli se k čarodějce nedostane včas, její přátelé jsou ztraceni.

Bruenor se na druhý náraz připravil. Spatřil, jak čarodějka v předpokoji zvedá ruku. Hodil se na břicho a títem zakryl hlavu. Znovu náraz zadrel a odrazil jeho energii nekodně stranou, Bruenor vak cítil, e tít je slabý, e dalí ránu nevydrí.

Barbarův houevnatý instinkt pro záchranu ivota ho vytrhl z omámení a nutil ho bojovat. Nezavolal kladivo, proti golemovi mu nepomohlo a pochyboval, e by je vůbec udrel. Obrátil se k vlastní síle a objal obrovskými paemi Bokův krk. lachovité svaly se napnuly do krajních mezí i za ně a vlnily se jako lana. Nemohl popadnout dech - Bruenor nezasáhne včas. Zavrčel, aby potlačil bolest i strach, obličej sevřel do grimasy úsilí. A ví mocí pae otáčel.

Regisovi se nakonec podařilo ruku s přívěskem z kabátku nějak vyprostit. “Počkejte!” zvolal na Sydney. nečekal, e ho poslechne, chtěl jen přivábit její pozornost na tak dlouho, aby si rubínu vimla,a modlil se, aby jí byl Entreri neprozradil jeho hypnotickou moc.

Sydney se po něm podívala koutkem oka, neměla zájem poslouchat jeho řeči, chtěla se pouze ujistit, e sí ho pevně drí. Jiskra rudého světla upoutala její pohled a uplyne hodně času, ne jej odvrátí. Catti přikrčeně běela hlavní chodbou a vtom zaslechla vytí.

Stíny honících psů plnily chodby vzrueným jekem a Catti se zhrozila. Psi byli někde daleko, jene nezemský zvuk se odráel ode zdi ke zdi a jeho ozvěna ji uvrhla do okujícího zmatku, a jí poklesla kolena. Zaala zuby a pádila vpřed. Bruenor ji potřeboval. Wulfgar ji potřeboval. Nesmí je zklamat.

Dorazila na balkon a letěla ze schodů - a dveře do předpokoje nala zavřené. Proklela své těstí, doufala, e na čarodějku vystřelí z dálky. Hodila si luk přes rameno, tasila meč a odváně, slepě vtrhla dovnitř.

Wulfgar a Bok sevření ve smrtelném objetí se potáceli jeskyní, několikrát nebezpečně blízko propasti. Barbar měřil své svaly proti Dendybarovi kouzelnému výtvoru. Nikdy v ivotě nečelil takovému nepříteli! Divoce Bokovou hlavou trhal dozadu a dopředu, lámaje jeho schopnost odporu. Potom mu začal otáčet hlavu jedním směrem, vkládaje do toho kadou unci síly, kterou měl. Nevzpomínal si, kdy se naposledy pořádně nadechl. U ani nevěděl, kdo je a kde je.

Holá neústupnost se odmítla poddat.

Slyel rupnout kost, nebyl si jistý, jestli to byla jeho páteř, nebo golemův krk. Bokem to nehnulo, ani neuvolnil lis jeho sevření. Hlava se teď otáčela lehce a Wulfgar na pokraji mrákot jí otáčel v posledních záchvěvech vzdoru.

Kůe se trhala. Krev čarodějova monstra zalila Wulfgarovy pae a hruď a pak se hlava utrhla. Wulfgar asl, domníval se, e zvítězil.

Zdálo se, e Bokovi to nevadí.

Prudký náraz dveří počáteční hypnózu rubínu přeruil, ale Regis sehrál svůj díl. Ne si Sydney uvědomila, co se stalo, byla Catti moc blízko, ne aby ji mohla odrazit zaříkáním či hůlkou.

Sydnin obličej ztuhl do vytřetěného výrazu zmateného protestu. V tom okamiku se jí zhroutily vechny sny a plány. Snaila se svůj odpor vykřičet, byla si jistá, e bozi osudu jí určili důleitějí úlohu ve svých úmyslech, byla přesvědčená, e nedopustí, aby zářná hvězda její pučící moci byla zmarněná, ne dosáhla vrcholu.

Ale tenká kouzelná hůlka nestačí k odraení kovového ostří.

Catti neviděla nic ne svůj terč, necítila v tom okamiku vůbec nic ne nutnost své povinnosti. Meč přeal hůlku a bodl.

Teď se poprvé podívala čarodějce do tváře. Čas se jako by zastavil.

Sydneyin výraz se nezměnil, oči a ústa byla stále otevřená v protestu.

Catti s bezmocnou hrůzou pozorovala, jak v Sydneyiných očích hasne poslední plamínek naděje a ambicí. Přes ruku jí tryskala horká krev. Sydneyin poslední výdech jí připadal nemoně hlasitý. Její tělo pomalinku klouzalo z meče a do říe smrti.

Jediný zuřivý sek mitrilová sekery ual Bokovu pai a Wulfgar byl volný. Přistál na koleně sotva na hranici vědomí a mohutné plíce nasávaly oivující kyslík.

Golem jasně cítil trpaslíkovu osobu, ale bez očí, je by ho vedly, ho napadl a daleko se minul.

Bruenor neměl ponětí o magických silách, je monstrum vedly a drely je naivu, a neměl chu na něm zkouet své bojové umění. Viděl jiné řeení. “Poď, ty smradlavá orčí potvoro,” drádil jej a ustupoval k propasti. K Wulfgarovi křikl: “Chlapče, nachystej si kladivo.”

Bruenor musel ádost několikrát opakovat, ne ho Wulfgar vůbec slyel a Bok ho zatím zatlačil téměř na ochoz.

Napůl při vědomí ucítil v dlani své kladivo.

Bruenor stál, podpatky jasně čněly přes okraj, na tváři úsměv, jím přijmul smrt. Golemovi jaksi dolo, e trpaslík nemá, kam by mu utekl, a na okamik se zastavil. Bruenor se přitiskl k zemi, jak se Bok vrhl vpřed - Aegisův tesák mu vrazil do zad a přehodil jej přes trpaslíka. Tie padal dolů, bez uí, které by slyely svist vzduchu letícího kolem.

Kdy Wulfgar s Bruenorem veli do dveří, Catti stále jetě stála nad nehybným tělem Sydney.

Tvář měla zalitou slzami. Srazila mnohé skřety a tmavé trpaslíky, dokonce i ogra a yettiho, ale nikdy předtím nezabila lidskou bytost. Nikdy dřív nehleděla do očí stejných, jako měla i ona, nepozorovala, jak se z nich vytrácí světlo. Nikdy dřív nedomyslela, e ivot, který oběti vzala, existoval i mimo bitevní pole.

Wulfgar jí rozuměl, hnul se k ní a soucitně ji obejmul, zatímco Bruenor z půlčíka odřezával kusy sítě.

Trpaslík dívku v boji vytrénoval a byl pyný na její vítězství nad orky a tou pinavou pakáí, která si stejně nezaslouila nic ne smrt. V hloubi due vak doufal, e milovaná Catti bude téhle zkuenosti uetřena.

A opět Síň mitrilu číhala jako zdroj utrpení.

Ze dveří chodby k nim dolehla ozvěna vytí. Catti zasunula meč do pochvy, ani nepomyslela, e by jej měla očistit od krve a silou vůle se ovládla. “Pronásledování neskončilo,” řekla bezvýrazně. “U jsme měli být pryč.”

Vykročila pak z pokoje, kde zanechala nemalou část své due - piedestal své nevinnosti.

23

Pomačkaná helma

Vzduch se valil přes černá křídla jako neustálé hřmění vzdálené bouře, kdy se drak hnal průchodem do Garumnovy propasti - tímté východem, který Drizzt a Entreri před několika vteřinami minuli.

Teď byli pár tuctů yardů vý na stěně, neodváili se pohnout, ba ani dýchat. Věděli, e temný pán Síně mitrilu se dostavil.

Černý oblak Zloleska si jich neviml, letěl celou délkou propasti. Drizzt v čele se krábal nahoru po její stěně, drásal si prsty o skálu, aby nael nějaký úchyt v zoufalé víře, e ho udrí. Sotvae do propasti prvně vstoupil, dolehly k němu odněkud vysoko shora zvuky bitvy a věděl, e i kdyby jeho přátelé tak dalece vítězili, setkají se vkrátku s mocnějím nepřítelem ne cokoliv, čemu dosud čelili.

Drizzt byl odhodlaný stát po jejich boku.

Entreri s ním drel krok, chtěje ho mít nablízku, ač si zatím neutvořil ádný plán dalí akce.

Jak li, Wulfgar a Catti podporovali jeden druhého. Regis si dělal starosti o Bruenorova zranění, a mu to lo na nervy. “Starej se vo svou kůi, Kručibřichu,” pořád ho drsně odbýval, ač Regis poznal, e u není tak nevrlý. Vypadal spí, jako by se trochu styděl za své dřívějí jednání. “Mý rány se vyhojí. Nemysli si, e se mně zbaví tak snadno! A se odtud dostanem, budem mít víc času se o ně postarat.”

Regis se pojednou zastavil, z očí mu koukal nerozhodný zmatek. Bruenor se po něm ohlédl v domnění, e ho zase nějak urazil. Wulfgar a Catti čekali, co se mezi nimi děje, jestli se opět nepohádali.

“Co tě ere?” sekl Bruenor.

Regise se nedotklo nic z toho, co trpaslík řekl, ani ho v tom okamiku nevnímal. Byl to drak, jeho vycítil, náhlý chlad, co jeskyni prostoupil, zlovolnost, která se starostlivého půlčíka dotkla svou přítomností.

Bruenor otevíral ústa, kdy i on cítil příchod draka temnot. Pohlédl k propasti, právě jak vrchol černého oblaku se objevil nad jejím okrajem daleko za mostem, a řítil se k nim.

Catti vedla Wulfgara stranou a nato ji on táhl s sebou v divokém útěku. Regis prchal zpět do předpokoje.

Bruenor vzpomínal.

Tento drak temnot, toto nejzlovolnějí monstrum, zničilo jeho rod a zbytek se zachránil jen úprkem do těsných chodeb horního patra! S mitrilovou sekerou zdvienou, nohy vrostlé do skály pod sebou stál - a čekal.

Čerň se snesla pod oblouk kamenného mostu, potom se zvedla nahoru. Spáry jako kopí se zachytily okraje propasti a Zlolesk se před Bruenorem vztyčil v celé své hrozivé nádheře. Uzurpátorský drak čelil pravému králi Síně mitrilu.

“Bruenore!” vzkřikl Regis, otočiv se zpátky do jeskyně s malým palcátem v ruce. Věděl, e nejvíc, co dokáe, bude, e zemře vedle svého odsouzeného přítele.

Wulfgar hodil Catti za sebe a stočil se proti drakovi.

Běsovy oči se měřily s trpaslíkovým pevným pohledem, letícího kladiva ani nebojácného obrovitého barbara si nevímal.

Mocné válečné kladivo narazilo do havranovitě černých upin a nekodně se odrazilo. Rozzuřený, e si někdo dovolil vyruit jej v jeho chvíli vítězství, blýskl očima po Wulfgarovi.

A vydechl.

Wulfgara obestřela absolutní čerň a z kostí mu vysála vechnu sílu. Cítil, e padá, donekonečna padá, a zdálo se, e tam není ádný kámen, co by ho zadrel.

Catti vykřikla, a nehledíc na nebezpečí, vběhla do černého mraku běsova dechu.

Bruenor se třásl vztekem nejen kvůli dávno vyvraděným soukmenovcům, ale i kvůli svému příteli. “Táhni z mého domova!” ječel a s divoce mávající sekerou se vrhl na draka. Ostří mitrilová zbraně bylo účinnějí ne kladivo, ale drak zaútočil té.

Těká noha srazila Bruenora na zem, a ne se mohl zvednout, ohebný krk jako bič vihl dolů a dračí tlama ho zvedla.

Regis ustupoval, rozechvělý strachem. “Bruenore!” zavolal znovu, ač tentokrát jeho slova zněla sotva jako epot.

Černá mlha kolem Catti a Wulfgara zmizela, jene zákeřného jedu dostal plnou dávku. Chtěl uprchnout, i kdyby to znamenalo skok přes kraj propasti. Ohluoval ho jek stínových psů, ač byli jetě daleko. Vechny rány - sevření golema, sečné rány tmavých trpaslíků, ty vechny ho teď ivě pálily, take s kadým krokem sebou bolestivě kubl, ačkoliv nával adrenalinu v bitvách vdycky překonal trýzeň i vánějích, hlubích poranění.

Drak mu připadal desetkrát mocnějí, nemohl se ani přinutit, aby proti němu zvedl kladivo, protoe v srdci věřil, e jej nelze porazit. Ani oheň, ani ocel ho nezastavily, dokázal to jed zoufalství. S podporou Catti klopýtal k jinému pokoji, neměl sílu jí odporoval.

Hrozná tlama Bruenora stiskla a vyrazila mu dech. Svíral svou sekeru, a dokonce se mu podařilo pár seků.

Catti strčila Wulfgara do dveří, do útočitě malé místnosti, a obrátila se zpět k bojiti. “Bastardský synu jetěřího démona!” uplivla a zvedla luk - ty stříbrné čáry ípů vyrvaly v černém brnění Zloleska díry, a kdy viděla jejich účinek, dala se do provádění zoufalého plánu. Přítí střely mířily na monstrózní nohy, chtěla jej svrhnout, do propasti.

Drak poskakoval bolestí, ty svitící věci ho bodaly. Jeho nenávistně planoucí oči se zavrtaly do odváné eny. Hodil hlavou, mrtil bezvládným Bruenorem přes kamennou zem a zařval: “Boj se, hloupé děvče! Ochutná můj dech, a bude po tobě!” Černé plíce se roztáhly, měnily vdechnutý vzduch v děsivý oblak zkázy.

A pak se okraj skály utrhl.

Drakův pád Regise málo utěil. Namáhavě dovlekl Bruenora do předpokoje, ale neměl tuení, co dál. Za ním se blíili pronásledující stínoví psi, byl tu sám, oddělený od Wulfgara a Catti a neodvaoval se vyjít ven bez jistoty, e drak je skutečně pryč. Beznadějně hleděl na pobitou, krví pokrytou postavu svého nejstarího přítele, rád by mu nějak m¨pomohl, nevěděl ale jak, nevěděl ani, jestli je vůbec ivý.

Úasem nemohl ani jásat, kdy Bruenor otevřel edé oči a zamrkal.

Drizzt s Entrerim se tiskli ke stěně, malá lavina kamení se valila nebezpečně blízko kolem nich. Za okamik bylo po vem a Drizzt se opět začal vytahoval vzhůru, aby se dostal k přátelům. Lekl se a nervózně ztuhl, kdy kolem něho padal černý tvar, rychle se vak vzpamatoval a zoufale se hnul vzhůru.

“Jak?” vykoktal Regis a nechápavě na trpaslíka civěl.

Bruenor se s úklebkem pohnul a bolestně se krábal na nohy.

Dračí zuby natěstí mitrilovým brněním nepronikly, ač Bruenora pořádně zmáčkl, jak dosvědčovaly řady podlitin a oděre, a na tu zkuenost pravděpodobně doplatí několika zlomenými ebry. Houevnatý trpaslík vak byl plný ivota, vechnu bolest odsunul pro mnohem důleitějí věc - bezpečí přátel.

“Kde je chlapec a Catti?” ptal se chvatně a ozvěna vytí zdůraznila zoufalství jeho hlasu.

“V druhé místnosti.” Regis ukázal k úseku přímo za dveřmi do jeskyně.

“Cat!” křikl. “Jak to jde?”

Po ohromné odmlce, nebo Catti té nečekala, kdy uslyí Bruenorův hlas, zvolala: “Obávám se, e Wulfgar je nadobro vyřízený. Asi nějaké dračí kouzlo. Jsem pro, abychom odeli! Ti psi se mi nelíbí, budou tu brzo!”

“Jo,” houkl Bruenor, stisknuv bodnutí bolesti v boku, jak vykřikl: “Vidělas draka?”

“Spadl, pak u se neukázal,” odpověděl půlčík na otazník v očích. Nevěřil, e Zlolesk byl poraení tak snadno.

“Ne, neviděla, ani neslyela!” dola Cattina nejistá slova.

“No, nedá se nic dělat!” zavolal jí zpátky. “Musíme přes most!” Můe chlapce přivést!”

“To jeho bojovné srdce dostalo ránu, nic víc! U jdeme!”

Bruenor sevřel Regisovi rameno, aby vylekanému půlčíkovi dodal kurá. “Tak jdeme!” zavelel svým obvyklým hlasem plným sebedůvěry.

Vida sílu starého přítele, Regis se usmál i přes svůj strach. Bez dalího přemlouvání vykročil s trpaslíkem z pokoje. Sotva udělali první krok k propasti, černý mrak Zloleska opět seděl na jejím okraji.

“Vidí jej?” zvolala Catti.

Viděl draka a moc dobře a ustoupil zpátky do pokoje. Záhuba ho měla v kletích, nemohl jí uniknout! Zoufalství podrylo jeho odhodlanost - nelo tu o něho, věděl, e příchodem do Síně mitrilu následoval svůj osud, osud, jen byl hluboce vrytý do tkáně jeho bytosti v ten den, kdy větina jeho rodu tu byla vyvraděná - lo o jeho přátele, ti zde nesmí zahynout. Ne malý půlčík, který se vdycky dovedl dostat z kadé pasti, ani chlapec, tak mladý, na kterého čekalo tolik slavných dobrodruství. a ne to děvče, Catti, jeho milovaná dcera - jediné světlo, které ho vdy hřálo v dolech jeho klanu na Planině ledového větru.

U jen pád drova, ochotného společníka a nejdraího přítele byl příli vysokou cenou za jeho sobeckou troufalost. Ztráta, jí teď stál tváří v tvář, byla prostě příli těká, aby ji unesl.

Oči zběsile prohledávaly pokoj. Musí tu být nějaké řeení. Byl-li kdy oddaný bohům trpaslíků, teď je ádal, aby mu poskytli tuto jedinou věc. Potřeboval nějakou monost, nějaké východisko.

Odhrnul závěs na jedné zdi, byl to přístěnek, slouící za skladitě.

Regis pokrčil rameny. “Nic tady není. ádné zbraně.”

Bruenor se s odpovědí nespokojil. Rval víka beden, sekal do pytlů. Suché potraviny. palíky dřeva. Měch s vodou. Sud oleje.

Zlolesk poletoval sem a tam podél propasti, čekal, aby se s vetřelci utkal se vemi výhodami na své straně. Byl si jistý, e stínoví psi je vyenou ven do otevřeného prostoru jeskyně.

Drizzt byl skoro na úrovni draka, ale dral se dál. Kde se jednalo o jeho přátele, nedbal nebezpečí.

“Zastav!” zvolal k němu Entreri pár stop pod ním. Jsi tak tvrdohlavý, e se chce nechat zabít?”

“Čert vem draka!” syčel Drizzt. “Přece se neschovám a nebudu se dívat, jak mí přátelé jsou ničeni!”

“Co to má za cenu zemřít po jejich boku?” přila sarkastická slova. “Drove, ty jsi blázen!” Má větí cenu ne vichni tví ubozí přátelé dohromady!”

“Ubozí?” opakoval opovrlivě Drizzt. “Ty jsi uboák, vrahu!” Drovovo podcenění bodlo Entreriho víc, ne čekal. “Lituj sám sebe!” sekl vztekle. “Jsi stejný jako já, i kdy si to nechce přiznat!”

“Kdybych jim nepomohl, tvůj výrok by byl pravdivý,” dodal Drizzt u klidněji. “Pak by můj ivot neměl ádnou cenu, ani takovou, jakou má tvůj! Kdybych přijmul nelítostnou prázdnotu tvého světa, celý můj ivot by nebyl ničím ne lí!”

Vydal se opět nahoru s přesvědčením, e zemře, ale s jistotou, e se od zabijáka pod ním vskutku velice lií.

Těilo ho vědomí, e unikl prokletí své rasy.

Bruenor se protáhl závěsem s divokým úklebkem na tváři, z plátě mu kapal olej a sud měl přivázaný na zádech. Regis se na něho díval napřed zmateně, pak uhodl co má v úmyslu, a obličej mu zesinal.

“Co čučí?” Bruenor řekl s mrknutím.

“Ty ses nadobro zbláznil!” vyhrkl přikrceně. Trpaslíkův plán mu byl stále jasnějí.

“Jo! Na tom jsme se shodli, jetě ne jsme vyrazili na cestu!” zabručel. Pojednou jeho vzruení zchladlo, divný lesk v očích změkl starostí o malého přítele. “Zaslouí si něco lepího, ne jak jsem s tebou jednal, Kručibřichu.” Najednou mu nevadilo, e se omlouvá.

“Nikdy jsem neměl věrnějího přítele, ne tebe,” Regis dojatě posmrkl.

Bruenor si vzácnou korunu stáhl z hlavy, hodil ji půlčíkovi a okoval ho jetě víc. Natáhl se po svém batohu a odvázal řemeny, přidrující starou helmu. Prstem přejel po ulomeném rohu a tvář mu rozjasnil úsměv při vzpomínce na divoká dobrodruství, v nich byla tak potlučená. I ten vrub, kde ho před několika lety pratil Wulfgar, kdy se prvně setkali coby nepřátelé.

Narazil si helmu na hlavu, seděla přesně tak, jak to měl rád, a Regisovi připomněla celou dlouhou dobu jejich vztahu.

“Dej na tu helmu pozor,” přikázal půlčíkovi. “Je to koruna krále Síně mitrilu!”

“Náleí přece tobě,” opřel se Regis a podával mu ji zpět.

“Ne, nemám na ni právo, ani ji nechcu. Síň mitrilu u není, Kručibřichu… Regisi. Jsem Bruenor z Planiny ledového větru a byl jsem jím po dvě stovky let, jenom má tvrdá palice to nevěděla! Promiň mejm starejm kostem, v hlavě se mně pletou dohromady mylenky na minulost i na budoucnost.”

Regis pokývl a starostlivě se zeptal: “K čemu se chystá?”

“Starej se o svůj úkol v rýdle reji!” odfrkl Bruenor, náhle znovu nevrlý vůdce. “A skončím, bude mít dost,a by ses dostal z těchto proklatých jeskyní ven!” výhruně zavrčel, aby zarazil dalí řeči, rychle se vrhl k pochodni a vyběhl ze dveří dřív, ne se Regis zmohl na pokus ho zadret.

Drakův černý tvar létal těsně pod okrajem propasti, pod mostem se snesl a vrátil se k patrolování. Bruenor jej napjatě pozoroval, aby poznal rytmus jeho rychlosti a směru.

“Jse můj, zmetku!” zavrčel do vousů a pak vyrazil. “Todle je jeden z tvejch triků, chlapče!” hulákal k pokoji s Wulfgarem a Catti. “Ale kdy si usmyslím, e tý potvoře skočím na hřbet, nehodlám se minout!”

“Bruenore!” vykřikla Catti, vidouc, e běí k propasti.

Nic ho nemohlo zastavit. Pochodeň přiloil k olejem nasáklému pláti a mitrilovou sekeru zvedl k úderu. Drak ho slyel přicházet, stočil se blízko k okraji, aby viděl, co se děje - a asl stejně jako trpaslíkovi přátelé, kdy Bruenor s ramenem a zády v plamenech skočil a se závojem dýmu padal na něj.

S nezemskou mocí - jako by vichni duchové Klanu válečného Kladiva spojili své ruce na dradle zbraně a propůjčili mu jejich sílu - se první rána hluboce zasekla do Zloleskova hřbetu. Bruenor dopadl za ní, ale pevně se zatnuté zbraně drel, i kdy sud oleje se nárazem rozpadl a rozstříkl plameny po celé délce dračích zad.

Zlolesk řičel zuřivostí, divoce uhnul, dokonce se otřel o kamenný spád, aby se ho zbavil.

Bruenor se nenechal shodit. Pevně se drel násady a čekal na příleitost, aby ji vyrval a znovu udeřil.

Catti s Regise pádili k propasti, bezmocně křičeli a i Wulfgar se tam nějak dovlekl, stále pod vlivem černého jedu a hluboké deprese.

A teď, kdy viděl Bruenora roztaeného v plamenech, íleně zařval, zlomil drakovo kouzlo a bez rozmýlení hodil Aegisův tesák. Kladivo zasáhlo skráň drakovy hlavy, a překvapeně uhnul a uhodil o protějí stěnu propasti.

“Zbláznil ses?” vyjela Catti na Wulfgara.

“Vezmi luk! Jestli Bruenora opravdu miluje, nenechá ho marně zahynout!” Aegisův tesák se mu vrátil do dlaně, vrhl jej znovu a opět zasáhl cíl. Truchlit nad jeho naplněným osudem mohl později.

Catti se musela smířit se skutečností, nikdo u nemohl Bruenora zachránit před vyvoleným koncem. Wulfgar měl pravdu, mohla svému otci pomoct splnit vytouený úkol. Rychle zamrkala, aby vytlačila slzy z očí a první střela hvízdal k drakovi.

Drizzt a Entreri bez dechu pozorovali Bruenorův hrdinský skok. Drov proklínal svoji bezmoc, byl téměř nahoře. Volal své přátele, ale v rozčilení v drakově řevu ho neslyeli.

Entreri byl přímo pod ním. Zabiják věděl, e má poslední anci, ač riskoval ztrátu jediného protivníka, jeho v ivotě nael. Jak se Drizzt natáhl po dalím úchytu, chytil ho za kotník a strhl dolů.

Olej pronikal spoji Zloleskových upin a přenáel oheň na drakovo maso. Řičel a ječel bolestí, nikdy by nevěřil, e se něco podobného můe stát právě jemu.

tupý náraz těkého kladiva! Neustálé bodání těch stříbrných střel! A ten trpaslík! Neúnavný v útocích bez ohledu na ár!

Drak se řítil celou délkou propasti, náhle se snesl, a zase zpátky, obraceje se břichem vzhůru, a Cattiny ípy si ho nali v kterémkoliv místě. Wulfgar byl s kadým vrhem chytřejí, vyčkával, a se drak ocitne proti ostrému výběku, a pak jej úder kladiva mrtil proti rozeklané skále. A s kadým hřmotným nárazem se plameny, kamení a prach divoce rozletěly do vech stran.

Bruenor vytrval. S písní k otci a jeho předkům se zbavoval své viny, byl astný, e uspokojil duchy minulosti a přátelům dal monost přeít. Necítil hryzání ohně, ani nárazy o kámen. Ve, co vnímal, bylo chvění drakova masa pod jeho sekerou a ozvěny Zloleskova zmučeného řevu.

Drizzt po břie sjíděl po stěně dolů, zoufale átraje po nějakém záchytu. Dopadl na ochoz dvacet stop pod zabijákem a tam klouzání zastavil.

Entreri se souhlasně usmál, tam mířil a drov dopadl přesně na místo, kde ho chtěl mít. “Sbohem, důvěřivý blázne!” křikl dolů a začal zase plhat.

Drizzt nikdy nevěřil jeho cti, ale věřil, e vdycky jedná účelně. tento útok neměl ádný praktický smysl. “Proč?” zvolal k zabijákovi. “Mohl jsi mít přívěsek i bez téhle zlomyslnosti!”

“Klenot je můj,” odvětil.

“Ne zadarmo!” prohlásil drov. “Ví, e po tobě půjdu!”

Entreri se po něm ohlédl s pobaveným úsměvem. “Drizzte, zdá se, e jsi pořád nepochopil! To je přesně ten důvod!”

Zabiják vykoukl nad okraj. Vlevo Catti a Wulfgar útočili na draka. Napravo stál půlčík. očarovaný neuvěřitelnou scénou boje.

Regisův obličej zbělel hrůzou a překvapením, kdy se před ním objevila jeho nejděsivějí noční můra. Pustil helmu, a kdy ho Entreri potichu zvedl a vykročil k mostu, zvadl strachem.

Vyčerpaný drak se pokouel vynajít nějaký způsob obrany, ale zuřivost a bolest ho příli vtahovaly do boje. Dostal tolik zásahů a stříbrné čáry se do něj znovu a znovu zakusovaly! A neúnavný trpaslík pořád sekal do jeho hřbetu!

V půli letu se naposledy zastavil ve snaze zkroutit krk tak, aby se krutému trpaslíkovi alespoň pomstil. Po zlomek vteřiny visel nehybně ve vzduchu a Aegisův tesák se mu zarazil do oka.

Oslepený drak se ve víru omamující bolesti zuřivě přetočil a vletěl přímo do ostrého výčnělku, trčícího ze stěny.

Výbuch otřásl samými základy jeskyně, Catti téměř srazil k zemi a Drizzta z jeho nejistého bidýlka.

Bruenor nevěřil svému zraku, srdce mu jetě jednou vítězně poskočilo - ze stínů stěny na něho pronikavě hleděly levandulové oči Drizzta DoUrdena a dávaly mu sbohem.

Zbitý a zlomený drak temna, obklopený plameny, se točil a klouzal, padal do nejhlubí černi, jakou kdy pozná, do tmy, odkud není návratu. Do hlubin Garumnovy propasti.

A s sebou nesl právoplatného krále Síně mitrilu.

24

Rozloučení se Síní mitrilu

Hořící drak se snáel ní a ní, světlo plamenů se pomalu zmenilo v pouhou tečku na dně Garumnovy propasti.

Drizzt se vydrápal přes okraj a kráčel k Wulfgarovi a Catti, která drela královskou helmu. Oba bezmocně zírali přes propast.

Téměř se sloili překvapením, kdy se obrátili a za nimi stál zmrtvýchvstalý drov. Ani zjev Artemise Entreriho je na tento pohled nepřipravil.

“Jak…?” vydechl Wulfgar a Drizzt ho hned umlčel. Na vysvětlení si budou muset počkat, teď se museli vypořádat s naléhavějím problémem.

Za propastí, přímo u páky mostního mechanismu, stál zabiják, drel Regise pod krkem a potměile se usmíval. Přívěsek se mu houpal na prsou.

“Pus ho,” řekl Drizzt klidně, “jak jsme se dohodli. Má klenot.”

Mu se zasmál a strhl páku. Most se otřásl, popraskal a zřítil se dolů do tmy.

Drizzt se domníval, e jeho popudu ke zradě začíná rozumět. Soudil, e Entreri unesl Regise, aby si zajistil pronásledování a osobní konfrontaci. Jene teď byl most pryč, jejich cesta k úniku s ním zmizela a za zády se ozývalo vytí stínových psů. Napadlo ho, e jeho teorie byla zřejmě naprosto mylná. Dopálilo ho to a jednal. Svůj luk ztratil v alkovně, tak sáhl po Cattině Taulmarilovi a nasadil íp.

Entreri reagoval stejně rychle. Uchopil Regise za kotník a jednou rukou ho drel nad propastí. Wulfgar i Catti vycítili, e mezi drovem a zabijákem existuje jakýsi podivný vztah, a věděli, e Drizzt je jediný, kdo napjatou situaci můe vyřeit. Ustoupili a Wulfgar ji útělivě objal kolem ramen.

Drizzt nehnutě drel napjatou tětivu, bez mrknutí hledal v Entreriho obraně nějakou slabinu.

Entreri se smíchem Regisem zatřepal jako s myí. “Drove, cesta do Calimportu je zatraceně dlouhá. Můe se pokusit mne dohnat.”

“Znemonil jsi nám únik!”

“Nepříjemné opatření,” řekl Entreri pobaveně. “Ty si určitě najde cestu ven, i kdy tvým itelům se to třeba nepovede. Budu tě čekat!”

“Já přijdu,” zavázal se Drizzt. “Na to, abych se za tebou pustil, půlčíka nepotřebuje, vrahoune.”

“Pohleď!” zvolal Entreri potěeně. Sáhl do váčku, vyňal malý předmět a vyhodil jej do vzduchu. Chytil je právě, kdy se dostával z jeho dosahu, a byl by spadl do propasti. Opět jej vyhodil. Něco malého, něco černého.

Guenhwyvar!

“Já půlčíka skutečně nepotřebuji,” dobíral si ho Entreri a natáhla ruku dál nad propast.

Drizzt hodil luk na zem, ale oči ze zabijáka nespustil.

Entreri Regise vtáhl nad pevnou zem, ale stále ho drel ve vzduchu.

“Můj pán si vak přeje zabít toho zlodějíčka vlastní rukou. Začni honem plánovat, drove, psi jsou u blízko. Sám bude mít lepí anci. Nech ty dva, a přeije!” Chvilku se odmlčel. “Pak přijď, drove. Skončíme ná byznys.” Zvrátil hlavu, chechtal se a potom se obrátil a zmizel ve výchozím tunelu.

“Uteče,” ozvala se Catti. “Bruenor říkal, e chodba vede přímo ke dveřím z dolů.”

Drizzt se rozhlíel kolem, pátraje po něčem, co by je dostalo na druhou stranu.

“Podle Bruenorových slov je tu jetě jedna cesta,” dodala. Ukázala doprava k jinímu konci propasti. “Tamtudy, přes ochoz, ale jsou to hodiny chůze.”

“Tak poběme,” nepřítomně řekl Drizzt, oči stále upřené na tunel za propastí.

Ve chvíli, kdy dorazili k ochozu, ozvěny vytí a tečky světla napovídaly, e duergaři a psi vstoupili do jeskyně. Drizzt je vedl po uzoučké římse se zády přitisknutými ke stěně a coul za coulem postupoval ke druhé straně. Pod ním se otevírala celá délka propasti a oheň na jejím dně stále hořel jako chmurné pohřební světlo za mrtvého přítele a pomyslel si, e v domovině předků nael odpovídající smrt. Snad konečně uspokojil touhu, která prolínala a ovlivňovala celý jeho ivot.

Pro Drizzta byla jeho smrt nesnesitelnou trýzní. Dlouhé roky mu byl jedinou chápající oporou, vdycky a za vech okolností se na něho mohl spolehnout a miloval ho pro měkké srdce pod tvrdou, houevnatou skořápkou. Mohl si donekonečna opakovat, e Bruenor umíral spokojený, protoe zdolal svou horu a vyhrál svou osobní bitvu, ale tyto mylenky mu nijak neulehčily jeho al.

Jak přecházeli nebezpečnou římsu, Catti polykala slzy a Wulfgar vzdechy nezakryl ani předstíraný klid. Pro Catti byl otcem a přítelem, naučil ji chrabré nepoddajnosti a dojímal ji svou něhou. Vechny pevné základy jejího světa, rodiny a domova hořely hluboko dole, na hřbetě té peklem zplozené příery.

Wulfgar byl jako ochrnutý mrazivým chladem smrtelnosti, poznáním, jak ivot můe být křehký. Drizzt se k němu vrátil, ale Bruenora u nikdy neuvidí. Vechny pocity radosti a smutku zalila vlna vrtkavé nejistoty, tragický omyl heroických představ a legend bardů, na který nikdy dřív ani nepomyslel. Bruenor zemřel s odvahou a silou, příběh o jeho ohnivém skonu se bude znovu a znovu vyprávět po dlouhá léta. Ale nevyplní prázdnotu v jeho srdci.

Bezpečně přeli na druhou stranu a pádili, aby se dostali do výchozího tunelu a osvobodili se z hrůz síně mitrilu. Kdy dorazili opět do irokého konce jeskyně, duergaři je spatřili. Hulákali na ně vyhrůky a kletby a stínoví psi rvali drápy okraj propasti a íleli zuřivostí. Nemohli je ohrozit, leda e by se vydali na dlouhou cestu kolem ochozu.

Drizzt s Wulfgarem bez dalích překáek veli do průchodu, jím před několika hodinami Entreri vlekl Regise.

Catti se zastavila a pozorovala řádění trpaslíků na protějí straně.

“Pojď,” vybídl ji Drizzt. “Tady nemáme co dělat a Regis potřebuje nai pomoc.”

Dívčiny oči se nenávistně zúily, svaly na čelistech vystoupily. Nasadila do luku íp a od-pálila. Stříbrná čára hvízdla do davu tmavých trpaslíků a jednoho zbavila ivota. Ostatní prchali do úkrytu. “Teď ne,” odvětila mu zamračeně, “ale já se vrátím. Jen a si to zapamatují.

Já se vrátím.”

Doslov

Drizzt, Wulfgar a Catti dorazili do Dlouhého Sedla o pár dní později zdrceni alem. Harkle i jeho příbuzní je vřele uvítali a pozvali je, aby v zámku setrvali, jak dlouho budou chtít. Vichni tři by rádi přijali jejich pohostinnost, odpočívali a zotavili se ze svých zkouek, ale jiné záměry je nutily ke spěchu.

Hned přítí ráno stál Wulfgar s Drizztem u brány s čerstvými koňmi, které jim Harpellovi nabídli. Catti k nim pomalu přila a Harkle se ohleduplně drel v pozadí.

“Tak co, pojede?” otázal se Drizzt, i kdy z jejího výrazu poznal, e s nimi nepůjde.

“Ráda bych, ale nemohu,” odvětila lítostivě. “Nepochybuji, e se dostanete k půlčíkovi. Já musím splnit jiný závazek.”

“Kdy?” zeptal se Wulfgar.

“Jak to vyjde, asi na jaře,” řekl dívka. “Kouzla Harpellů u dala věci do pohybu. Vyrozuměli klan na planině a Harbromma v Citadele Adbaru. Bruenorovi mui i se spojenci z Desetiměstí vyrazí na pochod před koncem týdne. Harbromm slíbil osm tisíc a i někteří z harpellů přoslíbili svou pomoc.”

Drizzt přemýlel o podzemním městě na spodních patrech, o hemení tisíců duergarů, vystrojených v odolném mitrilovém brnění. I s celým Klanem Válečného Kladiva a jejich přáteli z planiny, osmi tisíci ostřílených trpasličích bojovníků z Adbaru a kouzelnými močemi Harpellů to bude těce vybojované vítězství, jestli vůbec zvítězí.

Wulfgar také chápal obrovský úkol, jemu bude Catti čelit, a zmocnily se ho pochyby, má-li s Drizztem odjet, či nikoliv. Regis je potřeboval, ale v časech nebezpečí by měl stát při Catti.

Dívka cítila jeho trýzeň. Přistoupila k němu a znenadání ho vánivě políbila. “Jdi, dokonči svou povinnost, Wulfgare, synu Beornegara. A pak se ke mně rychle vra!”

“Bruenor byl té mým přítelem, váil jsem si ho a sdílel jeho vidinu o dobytí Síně mitrilu! A ho půjde pomstít, měl bych být s tebou,” odporoval Wulfgar.

“Mám přítele, který tě teď potřebuje,” odsekla ostře. “Já dám plány do pohybu. A ty se vydej za Regisem! Zapla Entrerimu, co si zaslouí, a pospě si. Třeba se vrátíte včas, abyste stihli pochod do Síní.”

Obrátila se k Drizztovi, hrdinovi, kterému nejvíc věřila. “Dr mi ho v bezpečí,” prosila. “Uka mu přímou cestu a přiveď mi ho nazpět!”

Po Drizztově pokývnutí se rozběhla k Harklovi a k zámku. Mladík za ní neel, věřil v ni, věděl, e to dokáe.

“Pro půlčíka a pro kočku,” řekl drovovi, sevřel Aegisův tesák a pohlédl na cestu, která se před nimi otevírala.

V drovových očích zahořely plameny, a Wulfgar bezděčně ustoupil. “A pro dalí důvody,” dodal Drizzt chmurně, pohlédnuv daleko k jihu. Tam někde bylo to lidské monstrum, jakým se mohl stát i on. Věděl, e osud mu určil, aby se s Entrerim opět utkal a dokázali, zač stojí, zda ho porazí.

“Pro jiné důvody.”

  

Dendybar těce popadal dech, jak pohlíel na scénu - Sydneyinu mrtvolu vtlačenou do rohu tmavého pokoje.

Morkaiův zjev mávl rukou a scénu vystřídal pohled na dno Garumnovy propasti.

“Ne!” vyjekl, kdy spatřil pozůstatky bezhlavého golema, leícího mezi kamením. Znatelně se chvěl. “Kde je drov?”

Morkai představu mávnutím zruil a tie stál, potěený čarodějovým zármutkem.

“Kde je drov?” opakoval Dendybar hlasitěji.

Morkai se mu vysmál. “Najdi si své odpovědi sám, bláznivý čaroději!” Zjevení zmizelo v ohni a bylo pryč.

Dendybar zběsila vyskočil z magického kruhu a kopl do brazíru. “Za trou drzost tě tisíckrát potrestám!” ječel do prázdné komnaty. V hlavě se mu rojily monosti, co by mohl udělat. Sydney mrtvá. Bok mrtvý. Entreri? Drov s jeho přáteli? Musel mít odpovědi. Nemohl se vzdát Magického Krystalu, nemohl se nechat připravit o moc, po ní tak dlouho touil.

Uklidnil se hlubokými vdechy a soustředil se na začátek zaříkací formule. Znovu zíral na dno rokle a v mysli ji zaostřil. Jak zpěvavě recitoval rituál, scéna se stávala skutečnějí, hmatatelnějí. Dendybar ji plně proíval - tu tmu, holou prázdnotu temných stěn a téměř neznatelný svist vzduchu vanoucího propastí, tu rozeklanou tvrdost kamenů pod svýma nohama.

Vystoupil ze své mysli do Garumnovi propasti.

“Boku,” eptl, shlíeje dolů na zlámané a pokroucené tělo svého výtvoru, svého nejlepího výkonu.

Věc se pohnula. Kámen se z ní odvalil, jak se zvedala a pokouela se před svým tvůrcem povstat.

Dendybar nevěřil svému zraku, asl, e magická síla, ji do golema vloil, byla natolik odolná, e přeila takový pád, takové znetvoření.

bok stál před ním a čekal.

Dendybar si jej dlouho prohlíel, přemýlel, jak by se dal opravit. “Boku!” pozdravil jej vzrueně a tvář mu roztáhl nadějeplný úsměv. “Pojď, vezmu tě domů a ty rány ti zacelím.”

Bok o krok postoupil, tlačil Dendybar na stěnu. nechápající čaroděj mu poručil, aby uhnul.

Bokova zbylá ruka vystřelila vzhůru, uchopila Dendybarův krk, zvedla ho do vzduchu a zakrtila jakékoli dalí rozkazy. Čaroděj do pae buil, byl zmatený, bezmocný.

Do uí mu dolehl známý smích. Nad urvaným golemovým krkem se objevila ohnivá koule a změnila se ve známý obličej.

Morkai.

Dendybar hrůzou vytřetil oči. Nyní si uvědomil, e překročil hranice svých sil, vyvolal zjev příli často. Vpravdě Morkaie z posledního setkání řádně nepropustil a ani se nemýlil, kdy podezříval, e by neměl dost sil, aby zjev vytlačil z materiální roviny, i kdyby se o to byl pokusil. Teď byl mimo ochranu magického kruhu a v noci svého Nemesis.

“Jen pojď, Dendybar,” smál se Morkai a dominantní vůlí svíral golemovu ruku. “Připoj se ke mně v říi smrti, a si můeme pohovořit o tvé proradnosti!”

Ozvalo se tupé rupnutí kosti, koule ohně zmizela a čaroděj s golemem neivě dopadli na skálu.

O kus dál, napůl pohřbené v sutinách, čadivě dýmaly dohořívající pozůstatky černého draka.

Jen dalí kámen se posunul a odkulil.

??

??

??

??

Planina ledového větru 2 - Stříbrné prameny

- 1 -