Předmluva

Čaroděj shlíel na mladou enu s nejistotou. Byla k němu zády, kolem ramen jí poletovaly bohaté zlatorudé kadeře vlasů. Věděl vak, e v její očích převládal smutek. Byla jetě tak mladá - sotva dorostlá dětským střevíčkům a tak nádherně nevinná.

A přece toto krásné dítě vrazilo meč do jeho milované Sydney.

Harkle Harpell setřásl vzpomínku na mrtvou lásku a scházel svah. “Krásný den,” řekl radostně, sotva jí stanul po boku.

“Myslíte, e dorazili k věi?” zeptala se Catti, ani by odvrátila zrak od jiního obzoru.

Harkle pokrčil rameny. “Budou tam brzo.” Prohlíel si ji pozorně. V nitru k ní za ten čin necítil ádný hněv. Pravda, zabila Sydney, ale stačilo, aby se na ni podíval, a pochopil, e její ruku se zbraní nevedla zloba, jen pouhá nutnost. Bylo mu jí líto.

“Je vám dobře?” vyhrkl udivený odvahou, kterou prokázala ve světle hrozivých událostí, je ji a její přátele krutě postihly.

Catti pokývla a obrátila se k němu. Jistě, její hluboce modré oči vroubil smutek, ale stejně tak hořely tvrdým odhodláním, v něm nebylo známky slabosti. Ztratila Bruenora, trpaslíka, co ji adoptoval a vychovával od dětství, jako by byla jeho vlastní. A k tomu se její jediní přátelé vydali k dalekému jihu v zoufalé honbě za zabijákem.

“Jak rychle se věci změnily,” uvaoval Harkle v návalu soucitné sympatie k mladičké eně. Uplynulo jen několik týdnů, co Bruenor se svou malou partou projíděli Dlouhým Sedlem na výpravě, pátrající po Síni mitrilu, trpaslíkově ztracené domovině. Vzpomínal na příběhy, co si navzájem vypravovali, na sliby nehynoucího přátelství s Harpellovic rodem. ádný z nich nemohl tuit, e jiná druina vedená ďábelským zabijákem a Harklovou drahou Sydney drí Catti v zajetí coby výkupné a chystá se je pronásledovat. Bruenor Síň mitrilu nael a také tam zahynul.

A čarodějka Sydney, jeho milovaná Sydney, měla na jeho smrti nemalý podíl.

Harkle se několikrát hluboce nadechl, aby se uklidnil. “Bruenor bude pomstěn,” dodal s pohnutím.

Catti ho impulzivně políbila na tvář a vykročila zpět do vrchu k zámku. Věděla, jak se souí, a tím víc hluboce obdivovala jeho upřímnou nabídku, s ní jí přislíbil pomoc, aby mohla splnit svůj závazek - vrátit se do Síně mitrilu a vybojovat jej zpět právoplatným majitelům Klanu Válečného Kladiva.

Pro Harkla jiné východisko neexistovalo. Ta Sydney, kterou miloval, byla pouhou fasádou, cukrovou panenkou na bezcitném monstru, posedlém touhou po moci. A i on sám hrál v té tragédii svůj díl, kdy jí nepředvídavě prozradil, kde se Bruenorova parta nachází.

Díval se za Catti, jak se se svým břemenem starostí pomalu vleče. Nemohl jí nic vyčítat, Sydney si svou smrt připravila sama a dívce nezbylo, ne tu hru dohrát a do konce.

Čaroděj stočil pohled k jihu. I on si dělal starosti a tíily ho obavy o drovího elfa a toho obrovitého barbarského chlapce. Před třemi dny dotáhli do Dlouhého Sedla zdrcení alem, vyčerpaní, zoufale touící po odpočinku.

Jene pro ně ádný odpočinek nepadal v úvahu, ne teď, nebo ten prokletý zabiják unesl posledního člena jejich party, půlčíka Regise.

V Harklově nitru se toho v posledních týdnech tolik přihodilo, směsice hrdinů z daleké, studené země zvané Planina ledového větru a krásná mladá ena, je nenesla ádnou vinu, převrátili celý jeho svět naruby.

Čaroděj si lehl na trávník a pozoroval nadýchané obláčky pozdního léta, kříící zářivou modř.

  

Za oblaky, tam kde hvězdy věčně zářily, vzrueně přecházel Guenhwyvar, bytí pantera. Mnoho dní uplynulo ode dne, kdy jej jeho pán, elfí drov Drizzt DoUrden, naposledy přivolal na materiální rovinu.

Guenhwyvar byl k onyxové soce - jejich vzájemnému pojítku s materiální rovinou - nesmírně citlivý, i přes tu vzdálenost vycítil jemné chvění, kdy se jeho pán soky jen dotkl.

Teď u nějaký čas to pojítko s Drizztem necítil, znervózňovalo jej to, a se svou nezemskou inteligencí pochopil, e drov nemá soku ve vlastnictví, e ji nějak pozbyl. A kočka si vzpomněla, jak to bylo dřív, před Driztem, kdy jeho pánem býval zlověstný drov, Drizztův sok. Ačkoli byla v základu zvířetem, měla hrdost, o kterou ji ten bývalý pán okradl. Pro jeho potěení byla přinucena provádět na bezmocných obětech kruté a zbabělé činy.

Co se Drizzt DoUrden soky zmocnil, věci vzaly radikální obrat. Zde byla bytost vysokých standardů svědomí a čestnosti a mezi oběma se vyvinulo mocné pouto lásky a důvěry.

Kočka se sloila u hvězdného stromu s hlubokým zavrčení, je obyvatelé této astrální roviny mohli pokládat za vzdech rezignace.

Její vzdech by byl daleko hlubí, kdyby věděla, e teď její soku vlastní Artemis Entreri, zabiják.

1

Vě soumraku

“Ztratili jsme víc jak den!” bručel barbar, přitáhl otěe a přes rameno se ohlédl po slunci, jeho spodní okraj se ponořil za horizont. “I teď se zabiják od nás vzdaluje!”

“Je lepí zachovat se podle Harklova návodu,” odvětil Drizzt DoUrden. “Neporadil by nám patně.” S ubývajícím světlem shodil kapuci černého plátě na záda a nad tmavou tváří natřásl záplavu čistě bílých vlasů.

Wulfgar ukázal k vysokým borovicím. “To musí být ten lesík, o něm Harkle Harpell mluvil, nevidím tam ádnou vě - v téhle oputěné krajině není ani stopa po nějaké budově.”

Drizztovy levandulové oči byly v houstnoucím eru víc doma, usilovně hleděl vpřed, aby objevil něco víc, ne jeho lidský přítel. Tohle určitě bylo to místo, co jim Harkle vyznačil, nebo nedaleko před nimi byl rybník a za ním hustý porost Zeleného lesa.

“Vzmu se. Čaroděj nás upozornil, e najít Malchorovo bydlitě bude vyadovat hodně trpělivosti. Jsme zde teprve hodinu,” připomínal Wulfgarovi.

“Cesta se pořád jen protahuje,” mumlal si mladík pro sebe, úplně zapomněl, e drovovy bystré ui zachytí kadičký zvuk.

Wulfgarovo brblání nebylo tak docela neoprávněné, nebo dle slov farmáře z Dlouhého Sedla tudy zabiják v černém pláti s půlčíkem v sedle před sebou projel před deseti dny a prý hodně spěchal.

Drizzt se vak s Entreri u utkal, chápal obtínost úkolu, jemu čelil. Chtěl-li Regise zachránit, bude potřebovat vechnu pomoc, a je od kohokoliv. Z farmářova vyprávění vyplývalo, e Regis je naivu a Drizzt byl přesvědčený, e ne dojede do Calimportu nemá Entreri v úmyslu půlčíkovi ublíit.

Harkle Harpell by je sem neposílal bez pádného důvodu.

“Chce se přes noc utábořit?” otázal se Wulfgar. “Podle mého bychom se měli vrátit zpátky na silnici a pokračovat v jízdě. Entreriho kůň nese dva a nyní u bude unavený. Pojedeme-li celou noc, mohli bychom trochu sníit jeho náskok.”

Drizzt se pousmál. “Teď u projeli Hlubinou,” vysvětlil. “Entreri má přinejmením čerstvé koně.” Drizzt téma dál nerozváděl, nechal si své obavy, e zabiják dal přednost plavbě po moři raději pro sebe.

“Tím je kadý odklad jetě hloupějí!” pospíil si Wulfgar s odpovědí.

Jetě jak mluvil, jeho kůň odchovaný Harpellovými odfrkl, hnul se k rybníku a hrabal vzduch nad vodou, jako by hledal místo, kam nalápnout. V přítím okamiku se slunce skrylo za obzorem a kvapně se stmívalo. A v magickém poloeru se náhle v dohledu ukázala čarovná vě stojící uprostřed hladiny na malém ostrově. Kadé místečko jejího povrchu blikalo jako světlo hvězd a do večerní oblohy se vzpínaly spousty spirálovitých hrotů. Byla smaragdově zelená, tajuplně zvoucí, jako kdyby se na jejím stvoření podíleli lesní skřítci a víly.

A přes vodu, právě pod kopytem barbarova oře se zjevil jasný, zeleně světélkující most.

Drizzt sklouzl ze sedla. “Vě soumraku,” pronesl klidně, jako by to bylo do počátku docela logické. Mávl rukou ke stavbě, vyzývaje přítele, aby el první.

Jene Wulfgara náhlý zjev ohromil, trhl u tak dost přitaenými otěemi a kůň vyplaeně přitiskl ui na krk a vzepjal se.

“Myslel jsem si, e ses s magií u smířil,” dobíral si ho Drizzt. Wulfgar byl vychován v názoru - jako ostatně vichni barbaři z Planiny ledového větru - e čarodějové jsou slaboskými podvodníky, kterým není radno věřit. Jeho národ hrdých válečníků tundry měřil pravého mue silou paí, nikoliv zručností v černém umění kouzelnictví. Během mnohatýdenní cesty se domníval, e Wulfgar své předsudky překonal, e magii nejen toleruje, ale dokonce ho zajímá.

Mladíkovy mocné svaly koně rychle zvládly a uklidnily. “Nu ano,” procedil sevřenými zuby a seskočil. “Jen ti Harpellovi mi trochu zahýbali lučí.”

Drizztovo pousmání zjasnilo celý sličný obličej, pojednou mu dola příčina přítelova znepokojení. I on sám, vychovaný mezi nejmocnějími, nejhrozivějími čaroději v Říích, kolikrát nevěřícně potřásal hlavou, kdy je ta excentrická rodina v Dlouhém Sedle hostila.

Harpellovi měli na svět kolem sebe unikátní - a často ničivý - vliv. V srdci to mínili dobře, ale svá kouzla uívali podle svých představ - obvykle proti zaběhnuté logice racionálně smýlejících lidí.

“Malchor takový není,” ujistil mladíka. “Nesídlí v jejich zámku a i králové Severu ho ádají o radu.”

“Ale je to Harpell!” prohlásil Wulfgar s konečnou platností, s ní se nedalo diskutovat. S potřesením hlavy a hlubokým nadechnutím pro uklidnění uchopil ohlávku a vykročil na most. Drizzt se se smíchem vydal za ním.

“No ano, Harpell!” mumlal Wulfgar, kdy doli na ostrov a obkrouili celou vě kolem dokola.

Nenali dveře.

“To chce trpělivost.”

Nemuseli čekat dlouho, za pár vteřin slyeli cvaknutí závory a pak zaskřípěly závěsy otevíraných dveří. Mladičký hoch jako průzračný zjev proklouzl přímo zeleným kamenem zdí a el k nim.

Wulfgar zavrčel a z ramene sundal Aegisův tesák, své mocné válečné kladivo. Drizzt mu chytil pai a zadrel ho v obavě, e zjitřený barbar zaútočí dřív, ne seznají hochův záměr.

Nyní mohli jasně vidět, e byl z masa a krve, ádný duch z nezemského světa, a Wulfgar se trochu uvolnil. Hoch se jim hluboce uklonil a kývnul, aby ho následovali.

“Malchor?” otázal se Drizzt.

Odpovědi se nedočkal, jen dalího pokynu. Vykročili tedy k věi.

“Jestli jsi Malchor, byl bych předpokládal, e bude starí,” řekl drov během chůze.

“Co s koňmi?” ptal se Wulfgar.

Chlapec stále mlčky kráčel k věi.

Drizzt se ohlédl po Wulfgarovi a pohodil rameny. “Vezmeme je tedy dovnitř a necháme je na starost naemu němému příteli.”

Zjistili, e nejméně jedna část zdi byla iluzorní - maskovala dveře, jimi proli do iroké okrouhlé místnosti v přízemí. Jednu stěnu lemovala stání pro koně. Spěně tam uvázali své oře a museli utíkat, aby hocha dohnali, protoe nezpomalil, naopak, vstoupil do dalích dveří.

“Počkej na nás,” zvolal drov, překročil práh, ale uvnitř ádný průvodce nebyl. Vystoupil na mírný svah eré chodby, která se zřejmě otáčela po vnitřní straně stěny věe.

“Dá se jít jen nahoru,” řekl Wulfgarovi a začali vystupovat.

Drizzt si spočítal, e ukončili jeden celý okruh a byli v druhém poschodí - nejméně o deset stop vý - kdy spatřili hocha, jak na ně čeká u temné vedlejí chodby vedoucí ke středu stavby. Chlapec ji vak minul a lapali opět stoupajícím koridorem.

Wulfgarovi pro tyto kryptické hrátky dola trpělivost. V mysli mu neustále tanula představa, e s kadou vteřinou jim Entreri mizí v dálce. Obeel Drizzta, chytil hocha za rameno a drsně ho k sobě otočil. “Jsi Malchor?” vybafl.

Chlapec při jeho tvrdém zásahu zesinal, ale nepromluvil.

“Pus ho,” domlouval mu Drizzt. “Určitě to není on. Pána věe jistě brzo uvidíme.” Pohlédl na postraené mládě. “Je to tak?”

Hoch rychle přikývl a zase spěně vykročil.

“Brzo,” opakoval Drizzt, aby utiil Wulfgarovo bručení, a moudře se vecpal mezi barbara a mladého průvodce.

“Harpell!” zasténal mu Wulfgar nad hlavou.

Sklon byl prudí a okruhy uí, blíili se k vrcholu. Konečně hoch zastavil u dveří, otevřel je a pokynul, aby veli.

Drizzt rychle vklouzl dovnitř, obávaje se, e vzteklý barbar na čaroděje neučiní právě nejlepí první dojem.

Vzadu v místnosti seděl na psacím stole vysoký statný mu s pěkně upravenými proedivělými vlasy a zřejmě na ně čekal, ruce pokojně sloené na prsou. Drizzt sotva načal srdečný pozdrav, kdy se kolem přehnal Wulfgar, div ho neporazil a namířil si to rovnou ke stolu.

Barbar - s jednou rukou v bok, druhá pevně a okatě svírala Aegisův tesák - si mue vteřinu měřil. “Jste čaroděj jménem Malchor Harpell?” vyrazil hlasem na pokraji výbuchu. “A jestli nejste, kde u vech devíti pekel vězí?”

Mu se otřásl srdečným řehotem. “Ovem, e jsem.” Seskočil ze stolu a plácl Wulfgara tvrdě po pai. “Mám rád hosty, co své pocity neskrývají za květnatými slovy!” zvolal. Ohromeného barbara minul, mířil ke dveřím a k chlapci.

“Mluvil jsi s nimi?” vyslýchal ho ostře.

Hochův obličej zbělel jako křída, prudce zavrtěl hlavou a viditelně se chvěl.

“Neřekl ani…” koktal Drizzt, ale Malchor ho zarazil vztaenou dlaní.

“Jestli zjistím, e jsi utrousil jedinou slabiku…,” vyhrooval. Otočil se zpět do pokoje, učinil jeden krok, a kdy si myslel, e chlapec se odváil vydechnout, stočil se k němu, a klik hrůzou nadskočil.

“Na co čeká?” těkl Malchor. “Zmizni!”

Dveře zabouchly dřív, ne čaroděj povel dokončil. Zasmál se, a ne doel ke stolu, napětí z tváře vyprchalo.

“Pojďme odtud,” ozval se přidueně Wulfgar a drov viděl, e jeho přítel bojuje s touhou skočit přes stůl a arogantního mue na místě ukrtit.

Drizzt s ním jeho pocity takřka sdílel, ale předvídal, e se mu časem dostane vysvětlení. “Zdravíme vás, Malchite Harpelle,” fialkové oči se zavrtaly do čaroděje. “Vae činy nějak nesouhlasí s popisem, jím vás ověnčil vá bratranec Harkle.”

“Ujiuji vás, e Harkle mne popsal správně,” odvětil Malchor klidně. “Buďte vítán, Drizzte DoUrdene a vy, Wulfgare, synu Beornegara. Jen zřídka mohu ve své ubohé věi uvítat takové vzácné hosty.” Hluboce se uklonil v půvabném, diplomatickém, i kdy ne zcela dvorném pozdravu.

“Ten chlapec nic neprovedl,” vrčel Wulfgar.

“Ne, zhostil se úkolu skvěle,” souhlasil Malchor. “Ach, vy se o něho bojíte?” Čaroděj pozorně pohlíel na obrovského barbara i na jeho svaly stále zauzlené vztekem. “Dávám vám své slovo, e s chlapcem je zacházeno dobře.”

“To jsem viděl na vlastní oči!” těkl Wulfgar.

“Chce se stát čarodějem,” vysvětlil Malchor, barbarova slova ho nijak nenajeila. “Jeho otec je mocným majitelem půdy a chce, abych jeho syna vedl. Má značné nadání, bystrou mysl a lásku ke kouzelným vědám. Ale chápejte, Wulfgare, e kouzelnictví se tak moc nelií od vaeho vlastního povolání.”

Wulfgarův úklebek prozradil urálivý nesouhlas.

“Kázeň!” Malchor se nedal vyprovokovat. “A u v ivotě děláme cokoliv, kázeň a sebeovládání jsou nejvyí mírou úrovně naeho úspěchu. Hoch míří vysoko, k silám, jim zatím nemůe rozumět. Ale jestli si své mylenky nevydrí nechat pro sebe jediný měsíc, nebudu na něm marnit roky svého času. Vá druh určitě chápe, o čem mluvím.”

Wulfgar se ohlédl po klidném, uvolněném drovovi.

“Skutečně vám rozumím.” Drizzt se obrátil na barbara. “Malchor mladíka zkouí, testuje jeho schopnosti, jestli je schopen přesně sledovat rozkazy. A zároveň se projeví opravdovost jeho touhy.”

“Je mi prominuto?” otázal se jich čaroděj.

“To není důleité,” řekl Wulfgar. “Nepřili jsme se dohadovat o chlapce.”

“Jistě, vae záleitost spěchá. Hovořil jsem s Harklem. Jděte dolů ke stájím a umyjte se. Hoch chystá stůl, a a bude čas k jídlu, přijde pro vás.”

“Má nějaké jméno?” řekl Wulfgar s nepokrytou ironií.

“Zatím si ádné nezaslouil,” zněla stručná odpověď.

  

Ač by se Wulfgar u nejraději viděl na cestě, musel uznat, e Malchor Harpell je hostil skvěle. On i Drizzt bohatě hodovali a oba si v duchu říkali, e tohle je na dlouhý čas pravděpodobně poslední výtečné jídlo.

“Zůstaňte tu přes noc,” nabídl jim Malchor po večeři. “Měkká postel vám udělá dobře,” argumentoval s Wulfgarovým netrpělivým pohledem. “Vyrazíte brzo, to vám slibuji.”

“Přijmeme s vděčností,” poděkoval Drizzt. “Ve věi se určitě vyspíme lépe ne venku na tvrdé zemi.”

“Výborně. Pojďte se mnou, mám několik věcí, je by vám mohly prospět.” Vedl je spádem chodby do niího patra a cestou jim vyprávěl o věi a jejím uspořádání. Konečně zabočili do jednoho z neosvětlených průchodů a proli masivními dveřmi.

U vchodu se oba bojovníci na delí dobu zastavili, aby obsáhli podivuhodný výhled do Malchorova muzea - sbírky nejlepích kouzelnických pomůcek i mnoství jiných skvostných předmětů, které mág nashromádil během mnoha roků cestování. Byly tu meče a celá vyletěná brnění, lesklý mitrilová tít i koruna dávno mrtvého krále. Stěny lemovaly staré, vzácné tapiserie a ve světle pochodní se za sklem skříní třpytily drahocenné kameny a klenoty.

Malchor mezitím odeel na druhou stranu místnosti k velké truhlici, a kdy se po něm konečně ohlédli, seděl na ní a ongloval si třemi podkovami. Jak ho pozorovali přidal k nim jetě čtvrtou a bez námahy je vedl tancem vyhazování a chytání.

“Vloil jsem na ně kouzlo rychlostí - vae koně poběí rychleji ne jakékoli zvíře na zemi. Na krátký čas, ale dost dlouhý na to, aby vás dostali do Hlubiny. To samo by mělo vyváit vai zajíďku k věi.”

“Dvě podkovy pro jednoho koně?” zeptal se vdy pochybovačný Wulfgar.

“To by asi nelo,” opáčil Malchor, toleruje zachmuřeného mladého barbara. “Ledae byste si přál, aby se zvedl na zadní a běel jako mu!” smál se, ale Wulfgara mračení nepřelo.

“Jen ádný strach,” odkalal si po neúspěném ertu. “Mám jetě druhou sadu.” Hodil očkem po Drizztovi. “Doslechl jsem se, e nikdo není tak obratný jak droví elfové. A také se mi doneslo od těch, co byli svědky her i bojů Drizzta DoUrdena, e brilantně vyniká i nad vysoké standarty jeho temných příbuzných.” Ani by přeruil rytmus onglování, vrhl jednu z podkov k Drizztovi.

Drizzt ji lehce chytil a tímté pohybem ji hodil nahoru. Pak přilétla druhá a třetí a Drizzt, ani by od Malchora odvrátil oči, je hladce vedl jejich koloběhem.

Čtvrtá podkova letěla nízko a Drizzt si musel hluboko dřepnout, aby ji neminul. Ale v přítím okamiku ongloval vemi čtyřmi.

Wulfgar udiveně uvaoval, co čaroděje motivuje, aby drova podrobil takovéto zkouce.

Malchor sáhl do truhlice pro dalí sadu. “Pátá,” varoval a hodil. Drov ji klidně chytil a zařadil ji do řady.

“Kázeň!” řekl čaroděj důrazně, míře poznámkou na Wulfgara.

“A teď, drove!” vypálil v rychlém sledu estou, sedmou a osmou.

Drizzt se napjatě soustředil, jak k němu přilétaly, odhodlaný ve hře zvítězit. Ruce se ztratily v rozmazané mouze, rychle je dostával do rytmu, a se podkovy točily a padaly v dokonalé harmonii. Drizzt začínal chápat jeho úmysl.

Malchor pokročil k Wulfgarovi a jeho dlaň zase dopadla na Wulfgarovo rameno. “Kázeň,” opakoval. “Dívejte se, mladý válečníku, nebo vá temný přítel je skutečným mistrem pohybu, a proto je mistrem svého umění. Vy mi stále asi nerozumíte, ale mi dva nejsme příli rozdílní.” Jeho oči pevně hleděly do barbarových. “My tři se od sebe moc neliíme. Máme rozdílné metody, to je pravda. Ale účel je stejný - dokonalé sebeovládání!”

Drizzta hra přestala bavit, chytal jednu podkovu po druhé, jak dopadaly, zahákl si je na předloktí a vděčně se obrátil k čaroději. Viděl, e jeho přítel přemýlí a v té chvíli nebyl schopen rozhodnout, co bylo větím darem - okouzlené podkovy, či názorná lekce.

“Ale teď dost,” řekl Malchor a prudce vykročil. Přeel ke stěně ověené tucty mečů a různých zbraní.”

“Viml jsem si, e jedna z vaich pochev je prázdná,” pronesl věcně. ze závěsu sundal nádherně vykovaný scimitar. “Tento ji snad řádně naplní,” a v napřaených rukou jej předal Drizztovi.

Sotva Drizzt zbraň uchopil, vycítil její moc, její dokonalou uměleckou vyváenost. Na jílci se třpytil jediný safír ve tvaru hvězdy.

“Jeho jméno je Záblesk,” dodal Malchor. “V dávných dobách jej vyrobili elfové.”

“Záblesk,” opakoval Drizzt obdivně. Namodralé světlo okamitě olemovalo celou čepel. Cítil v něm náhlý příliv síly a čepel nabyla na ostrosti. Párkrát jím zkusmo mávl a s kadým pohybem se za ním táhl závan modré záře. Jak lehce protínal vzduch! Jak lehce srazí nepřítele! Drizzt jej pomalu, náboně vsunul do prázdné pochvy.

“Byl vykován v kouzlu sil, je jsou drahé vem světlým elfům,” řekl Malchor. “Sil hvězd a měsíce a tajů jejich duí. Vy si jej zaslouíte, Drizzte DoUrdene. Bude vám věrně slouit.”

Drizzt pohnutím oněměl, po tak vzácném ocenění se nezmohl na odpověď. Wulfgara se čest, kterou Malchor prokázal jeho často uráenému příteli, hluboce dotkla a promluvil místo něho. “Patří vám ná vřelý dík, Malchore Harpelle,” řekl uctivě, polykaje pěknou dávku kousavosti, která a doteď ovládala jeho výroky. Hluboce se uklonil.

“Wulfgare, mějte na paměti, e hrdost můe být uitečným nástrojem, nebo vám můe zaslepit oči k pravdě. Jděte se teď vyspat. Vzbudím vás časně a vypravím vás na cestu.”

  

Drizzt v posteli seděl a pozoroval spícího přítele. Byl tak mladý a tak daleko od domovské tundry, té prázdné, hrozivě rozsáhlé planiny. Při výpravě do Síně mitrilu překříili polovinu severu, bojujíce o kadou míli cesty. A kdy nali svůj cíl, jejich kruté zkouky teprve začínaly, nebo se museli probít celým komplexem trpasličích dolů. Wulfgar tam ztratil svého mentora - Drizztova nejdraího přítele, a kdy se dovlekli zpátky ke vsi Dlouhého Sedla, vichni potřebovali řádný odpočinek, aby se zotavili.

Skutečnost jim jej upřela. Entreri se zmocnil Regise a Drizzt s Wulfgarem byli jeho jedinou nadějí. V Dlouhém Sedle jedna výprava skončila, ale začínala v ní dalí a mnohem delí - jene v té první spojili svůj důmysl a síly čtyři účastníci a teď tu zbyli jen oni dva.

Drov se se svou únavou dovedl srovnat, ale Wulfgara halil plá trudomyslnosti, hnal ho a na samu hranici bezpečnosti. A Calimport byl daleko, daleko na jihu.

Poloil se na poltář a připomněl si snad u po sté, e Wulfgar se k němu přidal dobrovolně a on sám by ho nezastavil, ani kdyby se o to pokusil. Zavřel oči. Jediné, co pro něho i pro sebe mohl učinit, bylo pořádně se vyspat a být připravený na to, co přinese zítřek.

  

Malchorův student je po několika hodinách mlčky probudil a uvedl do jídelny, kde na ně u čekal hostitel s vydatnou snídaní.

“Podle bratrancových slov směřujete daleko na jih. enete se za muem, který zajal vaeho přítele, půlčíka Regise,” řekl Malchor.

“Jmenuje se Entreri,” odvětil Drizzt. “Podle toho, jak ho znám, nedá se chytit jen tak. Prchá do Calimportu.”

“Musíme doufat, e si to nerozmyslí a nevydá se jinudy,” vloil se Wulfgar.

“Není přece ádným tajemstvím, e míří k pobřeí, k Hlubině. U jí mohl projet,” podotkl Drizzt.

“Pak je na moři,” usoudil Malchor.

Wulfgar se soustem div neudávil, na tuto monost nikdy nepomyslel.

“Obávám se, e ano,” připustil drov. “Pomýlel jsem, e uděláme toté.”

“Je to nákladné a nebezpečné. Jak se léto chýlí ke konci, piráti se stahují k jihu, a jestli se neučiní správné přípravy…” Malchor nechal slova hrozivě viset ve vzduchu. “Vy si vak nemůete vybírat. ádný kůň nemá rychlost plachetnice a cesta po moři je přímějí ne po soui. Radil bych, abyste se vydali na moře. Moná mohu zařídit, aby se vae záleitost urychlila. Chlapec vaim koním nasadil kouzelné podkovy a s jejich pomocí byste mohli do přístavu dorazit za pár dní.”

“Jak dlouho potrvá plavba?” Wulfgar nemohl uvěřit, e Drizzt se bude řídit čarodějovým návrhem.

“Mladý příteli, vy jste nepochopil délku vaí cesty.” Čaroděj poloil na stůl vidličku a druhou o pár palců dál. “Zde je Planina ledového větru,” vysvětloval mladíkovi s prstem na první vidličce. “A tady je vě, ve které sedíme. Mezi nimi leí vzdálenost takřka čtyř set mil.”

Třetí vidličku hodil Drizztovi, který ji poloil před sebe, asi tři stopy od té, která představovala jejich dnení pozici.

“Vzdálenost mezi Planinou a Věí byste museli projet pětkrát,a by se rovnala vzdálenosti do Calimportu. Tak poslední vidlička je Calimport, přes dva tisíce mil a několik království jiněji.”

“Tak to jsme poraeni,” vyhrkl Wulfgar, neschopen vstřebat takovou dálku.

“Ale kde! Povezou vás plachty hnané severním větrem a dorazíte tam, ne napadne první zimní sníh. Shledáte, e země a lid na jihu vám budou vycházet víc vstříc.”

“Uvidíme,” řekl nepřesvědčivě temný elf. Lidé pro něho vdy znamenali jen nesnáze.

“Ach!” Malchor si právě uvědomil, e droví elf bude muset čelit nechuti a nenávisti obyvatel povrchu země. “Mám pro vás jetě jeden dar: mapu k pokladu, který můete získat jetě dnes.”

“Dalí zdrení,” řekl Wulfgar.

“To je malá cena,” opáčil Malchor. “Toto krátké zdrení vám uetří v zalidněném jihu mnoho dní, nebo droví elfové tam smí vycházet pouze v noci. Tohle vám jistě, byl jsem tam.”

Drizzta dojalo, e Malchor tak jasně chápal jeho dilema. Z jeho návrhu vyplývalo, e jih temného elfa rozhodně neuvítá s otevřenou náručí. Města, která zabijáckému Entrerimu poskytnou volný průchod, uvrhnou drova do elez, kdyby se pokusil do nich vstoupit, nebo pocházel z nejzlovolnějí a nejvraednějí rasy v Říích. Sotva se dají přesvědčit, e Drizzt DoUrden je i přes svoji černou tvář výjimkou z pravidla.

“V Zeleném lese, nedaleko odtud směrem na západ, vede dolů temná stezka k jeskyni z větví a padlých stromů. V ní ije příera, místní farmáři jí říkají Agáta. Mám dojem, e kdysi byla elfkou a docela schopnou čarodějkou, jak tvrdí legendy. Ta ubohá věc ije po své smrti a vychází pouze v noci.”

“Drizzt znal zvěsti o těchto tvorech, věděl i jejich jméno. “Je to bana?”

“Jestli jste dost odvání, měli byste její doupě navtívit, nebo tam nashromádila hromadu pokladů, včetně té věci, je vám prokáe nedocenitelné sluby.”

Malchor měl teď Drizztovu plnou pozornost, nahýbal se nad stolem a hltal kadé slovo.

“Je to maska. Kouzelná maska, která vám pomůe skrýt vai černou kůi. Budete se moct volně pohybovat jako světlý elf - nebo jako člověk, čemukoli dáte přednost.”

Drizzt se svezl na opěradlo. Vynervovalo ho, e by se měl vzdát své identity.

“Chápu, e váháte,” domlouval mu čaroděj. “Není to dobrý pocit muset se skrývat právě před těmi, kteří vám křivdí, a dodávat si důvěryhodnost pod maskou přetvářky. Řekl jsem vám můj návrh jen s ohledem na vaeho ohroeného přítele. Víte, temný elfe, můete se dostat na jih tak, jak jste, ale s nekonečnými obtíemi.”

Wulfgar se kousl do rtu,a by nepromluvil, neovlivnil přítelovo rozhodování. Ani jeho netrpělivost nevyváila tak závanou osobní záleitost.

Po chvíli zamylení si Drizzt udělal jasno. “Půjdeme do doupěte, a kdy budu muset, budu masku nosit. Naí prvořadou starostí musí být Regis.”

  

Wulfgar s Drizztem seděli v sedlech před Věí Soumraku, kde jim Malchor dával poslední pokyny.

“Mějte se před ní na pozoru,” řekl a podal Drizztovi mapu k banině doupěti a pergamen, na něm byla povechná mapa jejich cesty k dalekému Jihu. “Její dotek je smrtelně mrazivý a legendy říkají, e zaslechnout její děsný jek znamená smrt.”

“Její jek?” zeptal se Wulfgar.

“Nezemské vytí tak příerné, e je ui smrtelníka nesnesou. Dejte na sebe pozor!” radil jim Malchor.

“Dáme,” ujistil ho Drizzt.

“Nikdy nezapomeneme na vai pohostinnost a dary,” dodal mladík.

“Ani na tu lekci, doufám,” odpověděl čaroděj s mrknutím, je na Wulfgarově tváři vyloudilo rozpačitý úsměv.

Drizzta potěilo, e přítel setřásl alespoň trochu ze své napjaté nervozity.

Mezitím se rozednilo a vě rychle vybledla do nicoty.

“Vě zmizela a čaroděj tu zůstal,” podotkl Wulfgar.

“Vě zmizela a dveře dovnitř zůstaly,” opravil ho Malchor. Poodeel několik kroků, napřáhl pai a ta zmizela z dohledu.

Wulfgar sebou překvapeně trhl.

“Zůstaly otevřené pro ty, co ví, jak je najít. Pro ty, kteří své smysly trénovaly, aby rozuměli vlastnostem magie.” Proel tím mimoprostorovým portálem, ztratili ho z očí, ale jetě naposled k nim dolehl jeho hlas. “Kázeň!” zvolal a mladík se pod tou platnou připomínkou oil.

Drizzt pobídl koně vpřed a roztáčel mapku. “Harpell?” zvolal s úsměvem přes rameno v imitaci barbarova znechuceného tónu z minulého večera.

“Ké by vichni Harpellové byli jako Malchor,” odvětil. Seděl a zíral do prázdnoty, je byla Věí Soumraku a byl čaroději vděčný za hned dvě lekce v jediné noci: jednu o předsudku a jednu o pokoře.

  

Malchor postával mezi veřejemi a pozoroval jejich odjezd s trochou lítosti. Přál si, kdyby se k nim tak mohl připojit na cestě za dobrodrustvím jako za mlada - prostě jen vyvolit si kurs a jít vpřed přes vechny překáky. Harkle přesně odhadl charaktery těch dvou a bylo dobře, e Malchor poádal, aby jim pomohl.

Čaroděj se opřel o domovní dveře. Jeho dny dobrodruství, dny křiáckých výprav za spravedlivou věc odnesl plynoucí čas.

Ale srdce se událostmi posledního dne nesmírně potěilo. Jestli drov a jeho přítel byli nějakou předzvěstí, pomohl předat pochodeň pravdy do schopných rukou.

2

Tisíce tisíců světluek

Zabiják okouzleně pozoroval, jak se rubín ve svitu svící zvolna otáčí a zachycuje tanec plamínků v tisících perfektních miniatur, v tisícerých odrazech. ádný drahokam nemohl mít tolik ploek, tak maličkých a tak bezchybných.

Ale přece je viděl vlastníma očima. Ten vír drobounkých světýlek ho vtahoval hlouběji do nitra jedinečné, tajuplné rudosti. ádný brusič jej nemohl vybrousit, ta přesnost byla za hranicí lidské ruky i nástroje. Musel si připomenout, e toto byl magický artefakt, výtvor určený k tomu, aby pozorovatel vnořil do sestupného víru, do klidu jeho rudých hlubin.

ádný div, e kapitána tak lehce přemluvil, aby ho vzal a do Calimportu. Sugesce, je přicházely z kouzelných zdrojů tohoto drahokamu, se nedaly setřást snadno. Sliby vyrovnanosti a míru, slova upřímných přátel…

Úsměv prosvětlil zachmuřeně staený obličej - mohl by se v té nádherné hlubině utopit.

Entreri se z kouzla násilně vytrhl, mnul si oči a asl, e i někdo s takovou sebekázní jako on by mohl být zasaen jeho neodbytnou přitalivostí, zranitelný, přístupný k jeho svodům. Pohlédl do rohu kabiny, kde se krčil naveskrz sklíčený Regis.

“Chápu, proč jsi po klenotu tak zoufale touil, a jsi jej nakonec ukradl,” řekl půlčíkovi.

Regis se vytrhl z meditace, překvapilo ho, e ho Entreri oslovil - poprvé od doby, kdy v Hlubině vstoupili na loď.

“A teď vím, proč si paa Pook tak zoufale přeje, aby jej získal zpět,” dodal víc k sobě ne k Regisovi.

Regis naklonil hlavu. Je moné, e si rubínový přívěsek podmanil i Artemise Entreriho?

“Je to nádherný drahokam” zasípal nejistě. Nevěděl, jak si zabijákovu nečekanou sympatii vysvětlit.

“Je to víc ne drahokam,” pronesl Entreri nepřítomně a oči mu opět neovladatelně přitáhl tajemný vír klamných ploek.

Regis jasně rozpoznal zabijákův klidný, vyrovnaný zrak, protoe takový měl i on sám, kdy si Pookův skvostný přívěsek prvně prohlédl. Tehdy byl úspěným zlodějem, v Calimportu měl zajitěn spokojený, pohodlný ivot, ale sliby kouzelného kamene převáily i výhody zlodějského cechu. “Moná e ten rubín ukradl mne,” pitl s impulzivním nápadem.

Zdálo se, e muovu silnou vůli podcenil. Zabiják po něm lehl zlým pohledem značícím, e ví, kam poznámkou míří.

Půlčík se chytal veho, co bylo po ruce, a tlačil dál. “Já myslím, e mě moc přívěsku zhypnotizovala. To není zločin. Nemohl jsem si pomoct…” Ostrý smích ho vkrátku přeruil. “Jsi zloděj, nebo slaboch,” vrčel Entreri. “Tak či onak, v mém srdci nehledej slitování - a Pookův hněv si zaslouí!” Nechal přívěsek sklouznout přes konec zlatého řetízku a vpustil jej do váčku u pasu.

Potom vyjmul dalí předmět, skvěle vypracovanou soku černého pantera.

“Řekni mi vechno, co o tomhle ví,” poručil.

Regis předvídal, e dřív či později o soku projeví zájem. Naposledy si s ní pohrával u Garumnovy propasti v Síni mitrilu, aby kádlil drova, stojícího na druhé straně. Od té doby Guenhwyvara, magického pantera, nespatřil.

Regis bezmocně zvedl ramena.

“Nebudu se tě ptát znovu,” řekl Entreri tie a mrazivá neodvratnost zkázy, ta neuniknutelná aura paniky, jí propadla kadá jeho obě, Regise opět okovala jako mnohokrát předtím.

“Je drovův,” koktal zajíkavě. “Jmenuje se Guen…” rychle polkl konec, jak Entreriho volná ruka vytrhla zdobnou dýku, připravenou k vrhu.

“Přivolává si spojence?” utrousil výsměně. Dal soku zpátky do kapsy. “Já znám jeho jméno, půlčíku, a ujiuji tě, e ne by přiel, vypustil bys dui.”

“Vy se bojíte?” zeptal se Regis troufale.

“Zbytečně neriskuji,” zněla odpověď.

“Zavoláte si kočku snad vy sám? Společnost pro vae osamělé cesty?” naléhal v pokusu zvrátit nějak nerovnováhu sil.

Entreriho smích srel pohrdáním. “Společnost? Jsi hlupák! Proč bych měl touit po společnosti? Co bych tím získal?”

“V počtu je síla,” tvrdil Regis.

“Blázne! V tom se právě plete. Společnost znamená závislost a zkázu! Jen se podívej na sebe, droví příteli. Co za sílu dává teď Drizztovi DoUrdenovi? Slepě se ti ene na pomoc, aby splnil odpovědnost společníka.” Uplivoval slova se zřejmým odporem. “A přivodí jeho zkázu!”

Regis poraenecky svěsil hlavu, nemohl odpovědět. Entreriho slova zvonila pravdou. Jeho přátele čekalo nebezpečí, jaké si nedovedli ani představit, a vechno kvůli němu, vechno pro omyl, jeho se dopustil dávno před tím, ne je vůbec potkal.

Entreri vsunul dýku do pochvy a pruně se zvedl. “Měj hezkou noc, malý zloději. Nadýchej se čerstvého mořského vzduchu - va si kadého proitku této plavby jako mu hledící do tváře smrti, nebo Calimport bude tvůj konec - a konec tvých přátel!” Vykročil z kajuty a práskl za sebou dveřmi.

Nezamkl dveře! viml si Regis. Vlastně je nikdy nezamykal. Ani nemusel, připustil si zuřivě. Zabijákovým řetězem byl děs tak hmatatelný jako elezné okovy. Nebylo kam utéct. Nebylo kde se skrýt.

Sklonil hlavu do dlaní. Jak v něm opadlo napětí, uvědomil si houpání lodě, monotónní vrzání starých prken a jeho tělo na ně reagovalo. Vnitřnosti se bouřily, aludek cítil a v krku.

Půlčíci nebyli mořeplavci, spí se plavbě vyhýbali a Regis byl v tom ohledu jetě bázlivějí ne jiní jeho druhu. Entreri si pro něho nemohl vymyslet horí trýzeň ne plavbu na lodi brázdící moře Mečů.

“Ach ne,” zaúpěl a vylezl na idli. Otevřel okno a vystrčil hlavu do osvěujícího chladu nočního vánku.

  

Entreri si přitáhl plá těsněji a vystoupil na prázdnou palubu. Plachty nad ním nadýmal časný zimní vítr a loď čile uháněla ke svému jinímu cíli. Oblohu tečkovaly miliony hvězd, blikajících z prázdné tmy k obzorům přetnutým pouze plochou linií voní hladiny.

Z váčku vylovil přívěsek a nechal jeho magii zachycovat záření hvězd. Pozoroval jeho otáčení a vnitřní vír, chtěje se s ním plně obeznámit, ne cesta skončí.

Paa Pook bude ílet radostí, a dostane do rukou věc, která mu zajistila takovou moc. Víc moci, ne kdo tuil, uvaoval Entreri. Pook si pomocí přívěsku z nepřátel nadělal přátele a z přátel otroky.

“I ze mne?” přemýlel, okouzlen drobnými tečkami hvězd v rudém drahokamu. “Jsem také obětí? Nebo se jí teprve stanu?” Nikdy nevěřil, e on, Artemis Entreri, bude kdy v zajetí magického medailonu, ale vytrvalý tah rubínu se nedal popřít.

Entreri se hlasitě zasmál. Kormidelník po něm vrhl zvídavý pohled a dál si ho nevímal.

“Ne,” eptal tichounce klenotu. “Mne se nezmocní. Znám tvé triky a poznám je jetě lépe! Nechám se stáhnout tvou svůdnou hlubinou a najde si zase cestu ven!” S úsměvem navlékl přívěsek na řetízek kolem krku a zastrčil jej pod koenou koili.

Sáhl do kapsy, stiskl černou soku pantera a zahleděl se k severu. “Dívá se, Drizzte DoUrdene?” otázal se noci.

Znal odpověď. Někde daleko, v Dlouhém Sedle nebo v Hlubině či někde mezi nimi, se drovovy fialkové oči upíraly k jihu.

Osud určil, aby se znovu setkali - oba to věděli. Bojovali spolu v Síni mitrilu, ale nikdo nedosáhl vítězství.

Někdo musel bít vítězem!

Entreri se nikdy neutkal s nikým, kdo by se rovnal jeho reflexům, nebo byl tak smrtonosný s ostřím jako on, a vzpomínky na ten souboj pronásledovaly kadou jeho mylenku. Byli si tak podobní, jejich pohyby vytesané z tého tance. A přece drov, milující a soucitný, vlastnil základy lidskosti, kterých se Entreri u dávno zbavil. Věřil, e takové city, takové slabiny neměly v chladné prázdnotě srdce pravého bojovníka místo.

Myslel na drova a ruce se mu dychtivě sevřely, dech vyráel do chladného vzduchu vzruenými obláčky. “Pospě si, Drizzte,” procedil sevřenými čelistmi. “A zjistíme, kdo je silnějí!”

V jeho hlasu se odráelo smrtelné odhodlání s jemným, takřka nepostřehnutelným podtónem tísně. Bude to nejpravdivějí výzva obou jejich ivotů, zkouka rozdílných zásad, které řídily kadý jejich čin. Pro Entreriho nebyla ádná jiná volba. Své obratné zručnosti zaprodal dui, a jestli ho Drizzt DoUrden porazí nebo se mu bude by i jen rovnat, existence zabijáka nebude ničím víc ne marným sebeklamem a lí.

On takhle neuvaoval.

Entreri il, aby vítězil.

  

Chladný vzduch Regisovi uklidnil aludek pohled na hvězdy přivolal vzpomínky na vzdálené přátele. Jak často sedávali v takové jasné noci na Planině ledového větru, vyprávěli si dobrodruné příběhy nebo seděli potichu, astní ve své pospolitosti! Vzpomínal na rovinaté obzory zmrzlé tundry, na holé pláně brutálního počasí a brutálního lidu, ale přátelé - Bruenor, Catti, Drizzt a Wulfgar - prohřáli i tu nejledovějí noc a hryzavému severnímu vichru otupili jeho ostří.

Odlehlé Desetiměstí na Planině bylo v Regisových častých cestách pouhou zastávkou, ač tam proil deseti let ze svých padesáti. Ale teď, vraceje se do jiního království, kde strávil větinu svého ivota, si uvědomil, e Planina byla jeho skutečným pravým domovem. A přátelé, je pokládal za samozřejmost, mu byli jedinou rodinou, kterou kdy měl.

Setřepal sebelítost a přinutil se k zamylení, co bude dál. Drizzt pro něho určitě přijde, snad i Wulfgar a Catti.

Jen Bruenor ne.

Vechny úleva po Drizztově nečekaném vybřednutí z dolů Síně mitrilu zmizela s udatným trpaslíkem, kdy se ocitli v pasti černého draka se zástupem tisíců tmavých trpaslíků v patách. Bruenor obětoval ivot, aby jim uvolnil cestu k úniku. Vrzl se na drakův hřbet se sudem hořícího oleje a srazil bestii - i sebe - dolů do nekonečných hlubin Garumnovy propasti.

Se vzpomínkou na tu stralivou scénu se dodnes nemohl vypořádat, nemohl ji unést. Přes vechnu nevrlost, přes to, jak si ho někdy krutě dobíral, byl Bruenor Válečné Kladivo jeho nejdraím, nejvěrnějím přítelem. Trpaslíkova čestnost, rozválivost a neporazitelná, odváná bojovnost v něm vdycky budily odiv a úas.

Padající hvězda zanechala na černé obloze hořící čáru. Loď se stále houpala a slaný pach moře mu plnil nos, ale zde, u bran ostré jasné noci necítil ádnou nevolnost - jen smutek při vzpomínkách na vechny ty bláznivé časy s divým Bruenorem. Byl to jeho oheň, jen ve větru plál jako pochodeň, uskakoval a tančil a bojoval a do samého konce.

Ostatní přátelé z hrůz Síně mitrilu unikli. Tím si byl jistý - tak jistý jako Entreri. A určitě pro něho přijdou. Drizzt přijde a dá věci do pořádku.

Musel tomu věřit.

Co se jeho dílu týkalo, jeho povinnost byla zřejmá. Jakmile se octnou v Calimportu, Entreri bude mít v Pookových lidech spojence. Zabiják bude na svém území, kde zná kadou temnou díru, a bude mít vechny výhody na své straně. Regis ho musel nějak zdret.

Zaměřil se úzce na svůj úkol a načerpal z něj sílu. Rozhlíel se po kabině po nějakém nápadu a jeho oči se znovu a znovu vracely ke svíci.

“Plamen,” brumlal si pro sebe a drobný úsměv se rozířil po celé tváři. Pokročil ke stolu a opatrně vytáhl svíčku z dráku. Kolem hořícího knotu se lesklo jezírko roztaveného vosku, slibovalo bolest. Nezaváhal.

Vyhrnul si rukáv a podél pae ukapával slzičky vosku. V obličeji mu zacukalo při kadém pálivém bodnutí.

Musí Entreriho zpomalit.

  

Přítí ráno poctil Regis palubu jednou ze svých řídkých návtěv. Jitro bylo modré a zářivě čisté. Chtěl ukončit svůj záměr dřív, ne se slunce vyplhá vysoko na oblohu, zalije prkna horkými paprsky a z vody se na ně bude snáet nepříjemně studená tří. Drel se zábradlí, vrýval si do paměti slova své role a sbíral kurá, aby dokázal vzdorovat zabijákovým nevysloveným hrozbám. Vtom stál Entreri vedle něj! Regisovi klouby na zábradlí zbělely strachem, bál se, e nějak jeho plán prohlédl.

“Tamhle je pobřeí,” utrousil mu.

Regis sledoval jeho zrak k horizontu, k tenké linii pobřeí.

“Opět na dohled,” pokračoval mu. “Není příli vzdálené.” Pohlédl dolů na půlčíka a obastnil vězně jedním ze svých potměilých úsměvů.

Regis zavrtěl hlavou. “Je daleko.”

“Moná,” odpověděl zabiják, “mohl bys to vak dokázal, i kdy tvá rasa právě nevyniká plaveckými schopnostmi. Uvaoval jsi o tom?”

“Neumím plavat,” dostal suchou odpověď.

“koda,” smál se. “Ale jestli se rozhodne, e zkusí dosáhnout země, dej mi vědět předem.”

Regis zmateně ustoupil.

“Dovolím ti, aby ses o to pokusil,” ujistil ho. “Bude to legrace!”

Půlčík teď hořel zlostí. Věděl, e si z něho utahuje, ale nedopátral se, co tím sleduje.

“V těchto vodách mají zvlátní ryby,” řekl Entreri s pohledem do vln. “Chytré ryby. Sledují plavidla a čekají, a někdo spadne přes palubu.” Zvídavě mrkl po Regisovi, aby se pokochal výsledkem poučné přednáky.

“Pozná se podle trojúhelníkové ploutve,” pokračoval, kdy viděl, e půlčík mu pozorně naslouchá. “Řee vodu jako příď lodě. Jestli se bude dost dlouho dívat, určitě jednu objeví.”

“Proč bych měl chtít?”

“Nazývají se raloci,” ignoroval jeho otázku. Vyňal beze spěchu dýku, přitlačil hrot na svůj prst, a vytryskla kapička krve.

“Nádherné ryby - s řadami zubů ostrých jako dýky a tlamou, která dospělého mue pře-kousne v půli jako nic.” Podíval se Regisovi do očí. “Půlčíka asi polkne najednou.”

“Neplavu!” zabručel Regis, nepříli povzbuzený Entreriho děsivou, ale nepopiratelně účinnou metodou.

“koda,” uchechtl se. “Ale jestli změní názor, dej mi vědět.” Odcházel a jeho černý plá vlál za ním.

“Bastarde!” ulevil si Regis potichu. Přistoupil zpátky k zábradlí, ale při pohledu na hlubokou vodu pod sebou se na patě otočil a vyhledal bezpečí uprostřed paluby.

Obličej mu pobledl, připadalo mu, e obrovitý oceán se nad ním uzavírá a to věčné kolébání lodě…

“Vypadáte, e ste zralej pro zábradlí, maličkej,” zaslechl veselý hlas. U Regise stál malý plavčík na prohnutých nohou, v roztaené hubě pár zubů a ve vráskách přimhouřených očí bylo sotva vidět jejich barvu. “Etě ste si na kolíbání nezvykl?”

Regis si před nával nevolnosti připomněl své poslání. “To není tím.”

Plavčík nepostřehl skrytý význam jeho slov, a s úsměvem ve strniti umouraného obličeje se obrátil k odchodu.

“Ale děkuji za vai starost,” řekl důrazně. “A za vai odvahu, e nás berete do Calimportu.”

Námořník se nechápavě zarazil. “Rádo se stalo, ale dy my jdem tak jak tak na jih.” Co to ten malej myslel tou odvahou?

“Ano, s ohledem na to nebezpečí - ačkoliv doufám, e není tak zlé!” dodal Regis chvatně, aby vzbudil dojem, e je nechce zbytečně zveličovat. “Ale to není důleité, v Calimportu vás vyléčí.” A mumlavě dodal tak, aby ho slyel i námořník, “jestli tam dojedeme iví.”

“Poslyte, co tím míníte?” ádal mu odpověď a úsměv zhasl.

Regis kvikla zachytil se svalnaté pae jako v bolestech. klebil se, jako by s ní bojoval a ruče sekrábl prouek ztuhlého vosku i s puchýři. Z rukávu mu vyteklo pár kapek krve.

Plavčík mu rozčileně strhl rukáv a po loket a překvapeně hleděl na ránu. “Kde jste se popálil?”

“Nedotýkat se!” vydechl Regis v drsném epotu. “Myslím, e tak se to přenáí.”

Plavčík rychle odtáhl ruku a viml si dalích jizev. “Neviděl sem ádnej oheň! Tak kde ste k tomu přiel?”

Regis bezmocně pokrčil rameny. “Udělají se samy od sebe. Zevnitř.” Teď byla řada na mui, aby zbledl. “Ale do Calimportu vydrím” prohlásil úzkostně. “Ne vás to seere, trvá to několik měsíců A tohle se mi objevilo nedávno.” Regis si prohlíel své jizvy a potom napřáhl ruku. “Vidíte?”

Kdy zvedl hlavu, plavčík byl pryč. Uháněl ke kapitánově kajutě.

“Tak si to vychutnej, Artemisi Entreri!”

3

Chlouba Zaječí

“To jsou ty farmy, co o nich Malchor mluvil,” soudil Wulfgar, jak objeli ostruhu stromů na okraji rozsáhlých lesů. V dálce na jihu sedělo na jejich hranici několik tuctů domů, obklopených ze tří stran ikmými pásy zvlněných polí.

Wulfgar pobídl koně, ale Drizzt ho pojednou zastavil.

“Tohle jsou venkovtí farmáři. Jsou podezřívaví, plní předsudků a velijakých pověr. Temný elf je vyleká. Pojeďme tam a po setmění.”

“Moná najdeme stezku i bez nich,” navrhl mladí, nechtěje ztrácet zbytek jetě dalího dne.

“Dřív v lese zabloudíme,” řekl Drizzt a sesedl. “Odpočni si, příteli, dnes v noci si uijeme dobrodruství a dost.”

“Noc je její čas,” připomněl mu Malchorovo varování.

Drizzt se srdečně zasmál. “Určitě ne ta dnení!”

Drovovy oči zajiskřily a Wulfgar posluně sklouzl ze sedla. Jeho učitel se ji připravoval na nadcházející bitvu, vypracované svaly se napjaly vzruením. Ale i kdy mu i jeho zkuenostem důvěřoval, páteří mu projel záchvěv, kdy pomyslel na nemrtvou příeru, které budou čelit.

V noci!

  

Podřimovali a odpočívali, těili se ze zpěvu ptáků her čilých veverek schraňujících zásoby na zimu i z důstojné nádhery staletého lesa. Kdy vak na krajinu kvapně padalo houstnoucí ero, Zelený les obklopila velice rozdílná aura. Tma se pod těkými větvemi usazovala nějak moc pohodlně a stromy pojednou ustrnuly v tísnivém tichu číhajícího nebezpečí.

Drizzt Wulfgara vzbudil, a ani by se zdroval večeří, zamířil k vesnici. Za pár minut je koně donesli k nejbliímu stavení. Noc byla natěstí bezměsíčná, temná, take při zběném pohledu nelo rozeznat drovův temný původ.

“Ohlate, co si přejete, nebo zmizte!” těkl výhruný hlas z nízkých střech, ne mohli dojít ke dveřím a zaklepat.

Drizzt to očekával. “Přili jsme si vyřídit spor,” řekl bez váhání.

“Lidi jako vy? Jakého protivníka byste mohli hledat v Zaječí?”

“Ve vaem městečku?” ustoupil Drizzt. “Ne, ná boj se týká naeho společného nepřítele.”

Ozval se ustot a pak se dva mui s nataenými luky vynořili za zdí farmy.

Oba dobře věděli, e na ně ze střech míří skryté oči a bezpochyby dalí luky - na to, e to byli prostí farmáři, měli dobře zorganizovanou obranu.

“Společnýho nepřítele?” ozval se jeden z muů s lukem, který na ně zvolal varování. “Nikdy sme vás tady neviděli, elfe, ani vaeho obřího přítele!”

Wulfgar si z ramene snesl Aegisův tesák a na střee to vyvolalo nejisté přelapování. “Nikdy dřív jsme ve vaem městě nebyli,” pronesl ostře. Nepotěilo ho, e byl nazván obrem.

Drizzt rychle zasáhl. “Nedaleko odtud někdo zabil naeho přítele, dole na temné lesní stezce. Bylo nám řečeno, e vy nás tam můete zavést.”

Dveře farmy se pojednou rozletěly a z nich vykoukla hlava vrásčité stařeny.

“Hej, vy tam, co chcete naemu lesnímu duchovi udělat?” vřískala vztekle. “Neublíí nikomu, kdo ji nechá v klidu!”

Přátele její reakce nadobro zmátla, a i mui se dali slyet.

“Jo, nechte Agátu na pokoji.”

“Děte pryč!” ozvalo se ze střechy.

Wulfgar se obával, e tito vesničané jsou pod vlivem ďábelského kouzla, sevřel kladivo a připravil se. Jen Drizzt v jejich hlasech tuil něco jiného.

“Bylo mi řečeno, e ten duch, tahle Agáta, je zlomocná a smrtonosná,” řekl jim klidně. “Slyel jsem patně? Kdy ji brání dobří lidé?”

“Zlomocná? Smrtonosná?” ječela pobouřeně drobná, sehnutá babka, přiourala se k Wulfgarovi a mávala mu vyschlou pěstičkou kdesi kolem pupku. “Pcha! Nebuďte smění!”

Barbar před ní moudře ustoupil.

“Agáta brání jenom svůj dům,” dodal mu s lukem. “A běda těm, který ju votravujou!”

“Jo! Běda!” vykřikla vztekle stařenka, ourala se stále blí a kloubnatým prstem strčila do Wulfgarovy iroké hrudi.

Wulfgar jich měl tak právě dost. “Zpátky!” zařval na ni mocně. Aegisovým tesákem plácl do dlaně a svaly na ramenou mu vystoupily jako lana. Babka polekaně vyjekla, zmizela v domě a zapráskla dveře.

“koda,” poznamenal tie Drizzt. Plně chápal, co Wulfgar uvedl do pohybu. Skokem se vrhl na zem, překulil se stranou a v zemi, kde stál, drnčel íp.

Wulfgar se také hnul, očekávaje stejný útok, ale místo střely viděl, jak na něho ze střechy skáče temná postava. Mocný barbar mue chytil uprostřed letu a jednou rukou ho drel ve vzduchu s holínkami nejméně tři stopy nad zemí.

V tomté okamiku Drizzt vyskočil před oběma mui s luky a kadému na krk mířil jeden scimitar. Ani neměli čas vypustit ípy a teď ke své hrůze rozeznali, kdo je Drizzt. I kdyby byl bledý jako jeho pozemtí bratranci, ár v jeho očích by je byl zbaviví odvahy.

Vteřiny míjely a jediným pohybem byl třas chycených farmářů.

“Je to neastné nedorozumění,” řekl Drizzt muům. Ustoupil a vsunul scimitary do pochev. “Pus ho dolů, Wulfgare. Jemně!” dodal rychle.

Wulfgar farmáře spustil na zem, ale postraenému mui poklesla kolena a spadl, zíraje vzhůru na mohutného barbara vytřetěnýma očima. Wulfgar se na něho hrozivě mračil - jen aby ho v tom stavu podrel, ne se situace trochu vyjasní.

Dveře farmy se otevřely a stařenka zkroueně vykoukla. “Přeci byste chudáčka Agátku nezabili, e ne?” řekla prosebně.

“Vona nikomu neublíí, pokad jí neleze rovnou do baráku,” přidal se mu od rohu a hlas mu na kadé slabice přeskočil.

Drizzt hleděl na Wulfgar. “Ne,” slíbil barbar. “My Agátu navtívíme, urovnáme ná spor a ujiuji vás, e jí neublííme.”

“Ukate nám cestu,” poádal Drizzt.

Mui se dívali jeden na druhého, moc se jim nechtělo.

“Teď!” zahřímal Wulfgar na chlapíka na zemi.

“K březovýmu houtí!” chroptěl. “Tam stezka začíná. Kroutí se a velijak se točí, ale není zarostlá!”

“Sbohem, Zaječí,” řekl Drizzt přívětivě a uklonil se. “Kdybychom měli víc času, zůstali bychom s vámi a rozptýlili vae obavy. Máme vak moc práce a dlouhou cestu před sebou.” Vyhoupli se do sedel a obrátili koně.

“Počkejte!” zavolala za nimi stařena. Přitáhli tedy otěe, a se koně vzepjali a přes rameno se ohlédli. “Řekněte mně aspoň vy, udatní či hloupí válečníci, kdo vlastně ste!”

“Wulfgar, syn Beornegara!” křikl mladík. Snail se, aby si zachoval vánost, ačkoliv se mu hruď dmula pýchou. “A Drizzt DoUrden!”

“Ty jména znám!” ozval se někdo z farmářů.

“A budete o nich slyet znovu!” sliboval mladík, pobídl koně a dojel svého přítele.

Drizzt si nemyslel, e bylo moudré prozradit jejich jména a tím zároveň místo, kde se nacházeli, kdy byli vtaeni do aféry s muem Entreriho kalibru. Wulfgarův obličej zářil hrdým úsměvem, nechal si tedy starosti pro sebe, aby nezkalil přítelovu radost.

  

Světa Zaječí se za nimi zanedlouho změnila v tečky a Wulfgar se zase ovládal. “Nezdáli se mi zlí, a přece toho ducha ochraňují, a dokonce tu věc pojmenovali! Moná jsme se k nim nezachovali spravedlivě.”

“Ale ne,” odvětil Drizzt. “Zaječí je přesně tím, čím je: malou venkovskou vesničkou dobrých a čestných lidí.”

“A co Agáta!”

“Na tomhle území je roztroueno na sta podobných sídli. Mnohá ani nemají názvy, nikdo o nich neví - snad mimo majitele panství. Ale věřil bych, e vude, i ve Hlubině, slyeli o Zaječí. O duchovi ze Zeleného lesa.”

“Ach tak, Agáta je proslavila,” pochopil mladík.

“Nejen ze je proslavila, ale bezpochyby jim poskytla určitou ochranu.”

“Nu ano. Který bandita by se odváil Zaječí přepadnout, kdy se kolem potuluje straidlo!” smál se Wulfgar. “Ale stejně je to prapodivný svazek.”

“To se nás netýká. Tady je ta houtina,” řekl drov, zastavil koně a ukázal k pokrouceným břízám, za nimi se zvedal tajemný a tmavý Zelený les.

Wulfgarův kůň tiskl ui na krk. “Jsme blízko.” Barbar sklouzl ze sedla a neklidná zvířata pečlivě uvázali. Vydali se do houtí, drov tichý jako kočka, jen rozloitý Wulfgar se hustě rostoucími stromy prodíral s hlučným praskotem.

“Chce tu věc zabít?” otázal se Drizzta.

“Pouze v případě nejvyí nutnosti. Jsme tu hlavně kvůli té masce, a lidem v Zaječí jsme dali své slovo.”

“Nevěřím, e nám Agáta ochotně předá své poklady,” podotkl Wulfgar. Prodral se poslední řadou bílých kmenů a zastavil se vedle drova u tmavé stěny mohutných dubových velikánů.

“Teď buď potichu,” eptl Drizzt. Vytáhl Záblesk a jeho chladné modré světlo je vedlo do temnot.

Stromy se kolem nich jako by svíraly, tiché mlčení lesa jen zvyovalo jejich obavy z kadého ustotu jejich kroků. Dokonce i Drizzt, který strávil půl ivota v nejhlubích jeskyních, cítil na ramenou tíi toho černého koutu Zeleného lesa. Přebývalo tu zlo, a jestli on či Wulfgar měli o legendě o bane nějaké pochyby, teď se nadobro rozptýlily. Drizzt z váčku u pasu vyňal tenkou svíčku, zlomil ji na poloviny a podal kousek Wulfgarovi.

“Zacpi si ui,” řekl bezdechým epotem, připomínaje mu Malchorovo varování. “Slyet její jekot znamená smrt.”

I ve tmě byla stezka schůdná, ač aura čehosi ďábelského na ně dopadla kadým okamikem tísnivěji. Po pár stech kroků přili na dohled ohně. Instinktivně se bojovně přihrbili, aby oblast prozkoumali.

Před nimi leela kopule větví, jeskyně z kmenů - Agátino doupě. Jediným vchodem byla malá díra, sotva dost velká, aby se jí mu protáhl. Představa, e do osvětlené oblasti polezou po kolenou, je příli nelákala. Wulfgar zvedl Aegisův tesák, naznačil, e vchod zvětí, a chrabře vykročil.

Drizzt se nejistě plíil za ním, barbarův nápad se mu nezdál příli praktický. Měl pocit, e tvor, co tak dlouho úspěně přeil, bude mít proti přímému útoku nějakou ochranu. Nic lepího nevymyslel a tak o krok ustoupil, kdy mladík zvedl válečné kladivo nad hlavu.

Wulfgar se iroce rozkročil, vyrovnaně se nadechla pak ze vech sil udeřil. Kopule se pod úderem otřásla, dřevo praskalo, třísky lítaly kolem, jene zároveň dolo na drovovy obavy. Jak se dřevěná skořepina roztípla, kladivo se vnořilo do ukryté spleti sítí, a ne mohl úder zadret, Aegisův tesák i jeho pae se do nich neastně zamotaly.

Drizzt postřehl, e přes zář ohně se mihl stín,a vědom si přítelovy zranitelnosti, neváhal ani vteřinu. Mezi Wulfgarovýma nohama se vrhl do doupěte, a jak lezl, divoce před sebou ermoval oběma scimitary. Záblesk na zlomek vteřiny něco krábnul, něco ne zcela hmotného a Drizzt věděl, e toho tvora z nezemského světa zasáhl. Prudký přechod ze tmy do ozářeného doupěte ho oslepil a chvilku neviděl vůbec nic, jen koutkem oka rozeznal cosi, co prchalo do stínů na druhé straně. Kutálel se ke stěně, zády se o ni opřel, vytáhl se na nohy a hbitě Zábleskem přesekal Wulfgarova pouta.

Potom přiel ten jekot.

Řezal chabou ochranou svíčky s intenzitou, je jim otřásala kostmi, sál Drizztovu i Wulfgarovu sílu, srazil je do temna závratě. Drizzt těce dopadl na stěnu a Wulfgar, jemu se podařilo vyprostit ruce ze zrádné síoviny, kolísal nazad do tmavé noci, a spadl na záda.

Drizzt uvnitř doupěte dobře věděl, e je v hluboké tísni. Zápasil s omamným vírem a bodavou bolestí v hlavě a snail se své rozmazané vnímání zaostřit pohledem na oheň.

Před očima mu vak tančily dva tucty ohňů, nemohl se jich zbavit. Cítil, e následky jeku překonal, a za moment mu dolo, co se zde vlastně děje.

Agáta byla kouzelným tvorem a svůj domov chránila magickými prostředky - matoucí iluzí zrcadlících podob.

Vtom Drizzta snad z dvaceti stran konfrontovala stralivá tvář dávno mrtvé elfí panny - seschlá pokoka obepínala propadlý obličej, prázdné oči zbavené barvy nenesly jedinou jiskru ivota.

Ale ty oči viděly, jasně se vyznaly v tom klamném bluditi, a Agáta přesně určila, kde je. Opovrlivě se na svou obě uklíbla a mávala rukama v kruhových obloucích.

Drizzt si uvědomil, e bana začíná s vrháním kouzla, a zajat v síti jejich iluzí, vyuil poslední ance. Obrátil se na vrozené schopnosti své rasy a se zoufalou nadějí, e správně uhodl, který oheň je pravý, zakryl plameny koulí temnoty. Vnitřek jeskyně zčernal jako smola a Drizzt sebou hodil na podlahu.

Modrý záleh blesku projel tmou, prohřměl přímo nad jeho leícím tělem a stěnou ven. Vzduch syčel a prskal, bílé kadeře se mu najeily kolem hlavy jako struny.

Agátin divý blesk vybuchl do černého lesa a Wulfgara probral z ohromení. “Drizzte,” vydechl sípavě, přinutiv nohy, aby ho zvedly. Jeho přítel byl u nejspí mrtvý a za vchodem zela tma příli černá pro lidské oči. Bez pomylení na vlastní bezpečnost se neohroeně rozběhl zpátky k doupěti.

Drizzt se plíil kolem černého obvodu, nechávaje se vést teplem ohně, kadý krok si zajioval scimitarem, ale seky nezasáhly nic ne vzduch a sem tam nějakou kládu.

Náhle jeho temnota zmizela, zanechávajíc ho zcela nekrytého uprostřed stěny nalevo od vchodu. Číhavá podoba Agáty ho zase obklopovala ze vech stran, a znovu začínala s kouzlením. Rozhlédl se po cestě k úniku a vtom si viml, e se nezaměřuje na něho.

Přes pokoj v zrcadle, je muselo být skutečné, zachytil odraz jiného výjevu: Wulfgar, jen se bezbranně protahoval nízkým vchodem.

Teď si nemohl dovolit omyl. U se trochu vyznal v rozmístění matoucího bluditě a přiblině odhadl baninu pozici. Spustil se na koleno, nabral plnou hrst hlíny a irokým rozmachem ji hodil přes místnost. Vechny představy jednaly stejně, ale Drizztovi pomohly přesně určit, kde je jeho sokyně. Pravá Agáta, a u se nacházela kdekoli, vyplivovala kusy hlíny. Drizztovi se povedlo její kouzelní překazit.

Wulfgar vyskočil a okamitě třískl kladivem do stěny vpravo od vchodu a v opačném rozmachu zvedl kladivo na klamnou představu na druhé straně přímo za ohněm. Aegisův tesák opět vletěl jen do zdi a vyzářil v ní otevřenou díru do lesa.

Drizzt vrhl díku na dalí iluzi s nulovým výsledkem, ale zachytil záblesk v místě, kde viděl Wulfgarův odraz. Sotva se magický Aegisův tesák vrátil mladíkovi do ruky, rozběhl se do zadní části. “Sleduj mne!” křikl, doufaje, e ho Wulfgar slyí i přes voskové zátky v uích.

Wulfgar pochopil. Zařval: “Tempus,” aby drova varoval před vrhem, a hodil.

Drizzt se skulil, kladivo mu hvízdlo nad zády a zrcadlo explodovalo. Polovina bluditě zmizela a Agáta syčela zlobou, ale drov ani nezpomalil. Skočil přes zlomený podstavec s trčícími úlomky skla.

Přímo do Agátiny pokladnice.

Její zuřivý křik se zvedl do smrtonosného jeku a vradící vlny opět mučivě napadly oba bojovníky, jene tentokrát náraz očekávali a jeho účinky zvládli snadněji. Drizzt přidřepl k hromadě a spěně plnil vak zlatem a drahocennostmi.

Wulfgar nadobro propadl ničivému ílenství. Zanedlouho se na zemi vrily hromady třísek a jeho pae kříily potůčky krve ze krábanců. Necítil ádnou bolest, pouze rozběsněný ár vzteku.

Vak byl skoro plný a Drizzt se chystal k odchodu, kdy jeden předmět upoutal jeho oko. nejdřív cítil takřka úlevu, e tu věc nenael, a jeho srdce si přálo, aby tam nebyla, aby neexistovala. Jene teď tady leela - nenápadná maska vedních rysů a s jedinou ňůrkou, jí se upevnila k nositelovu obličeji. I kdy vypadala tak prostě, věděl, e je to ta, o ní Malchor mluvil, a jestli ho napadlo, e by ji mohl ignorovat, rychle to potlačil.

Regis ho potřeboval, a aby se k němu bez nesnází dostal, musel ji mít. S lítostivým povzdechem ji zvedl z hromady pokladů a cítil její chvějivou moc. Bez rozmýlení ji přihodil do vaku.

Kdy proskočil rámem zpět do jeskyně, přivítal ho obraz barbarova řádění, ale i Agáta, která se nechtěla vzdát ani té nepatrné části svého pokladu. Záblesk výhruně zářil, kdy odráel její bouřlivé útoky, tak aby jí neublíil.

Wulfgar se probral ze svého zuřivého transu, nebo si uvědomil, e v téhle situaci potřebuje chladnou hlavu. Se zvednutým kladivem se pozorně rozhlíel kolem, ale stále nebyl schopen roztřídil rozmístění iluzorních představ. Zmatek z tuctu klamných odrazů i obava, e nakonec uhodí Drizzta, ho zadrely.

Drizzt lehce tančil kolem ílícího ducha a zatlačoval ho do pokladnice. Byl by ho mohl mnohokrát seknout, dal vak své slovo vesnickým farmářům.

A potom měl banu v pozici. Postrkoval ji výpady Záblesku, postoupil o dva kroky. Agáta s prskáním a klením uhýbala, zakopla o ulomený podstavec zrcadla a pozpátku uchla mezi své poklady. Drizzt se stočil k výdechu.

Wulfgar viděl, jak představy a odrazy zmizely zároveň s Agátou. Sledoval zvuky jejího bručení a konečně se mu objasnil i půdorys jeskyně. Zvedl Aegisův tesák ke smrtícímu vrhu.

“Nech ji být!” křikl na něj Drizzt, jak ho míjel, a plochým Zábleskem mu utědřil pořádný lípanec přes záda, aby mu připomněl jejich slib.

Wulfgar se po něm obrátil, ale mrtný drov u byl venku v temné noci. Podíval se k Agátě a ta pomalu vstávala, pěsti zaaté, zuby vyceněné v bezmocném vzteku.

“Odpuste, e jsme vás vyruili,” loučil se zdvořile s úklonou a potom se obrátil do bezpečí lesa. Pádil, aby dohnal modrou zář Záblesku.

A tak ho dostihl banin třetí jek. Drizzt u byl za jeho bolestivým dosahem, ale Wulfgar jej chytil, a zakolísal a ztratil rovnováhu. S pokojený úsměv se mu vytratil ze rtů a oslepeně tápal vpřed.

Drizzt se otočil, aby ho chytl, ale obrovitý mladík se vylil přes něj a kobrtal dál. Obličejem přímo do stromu.

Ne mu drov mohl pomoct, vztyčil se a utíkal - příli vyděený a zahanbený, ne aby zasténal.

Za nimi se ozval Agátin nářek.

  

Kdy noční vánek přinesl do Zaječí první Agátin jek, vesničané věděli, e Drizzt a Wulfgar nali její doupě. Vichni i s dětmi vyli ven a pozorně napínali ui. A potom se nocí přivalily dalí dva jeky. A teď nechápavě naslouchali jejímu neustávajícímu lítostnému vytí.

“To tak ti cizinci dopadli,” uchechtl se jeden farmář.

“Né, mejlí se,” řekla stará ena, která v tom kvílení rozpoznala určitou změnu. “Voplakává prohru! Voni ju porazili. To jí udělali a dostali se pryč!”

Potichu seděli, studovali Agátin křik a zjistili, e stařena má pravdu. Nevěřícně se po sobě ohlíeli.

“Jak e se menovali?”

“Wulfgar,” řekl kdosi. “A Drizzt DoUrden. U sem vo nich slyel.”

4

Město nevídané krásy

Jetě před svítáním byli zpět na hlavní silnici - hřměli k západu, k pobřeí a městu Hlubině. S návtěvou u Malchora a záleitostí s Agátou úspěně ukončenou, mohli se plně soustředit na cestu a na nebezpečí, je hrozilo jejich příteli, kdyby se jim nepodařilo ho zachránit. Jejich koně s pomocí Malchorových okouzlených podkov uháněli ohromnou rychlostí, a se ubíhající krajina jevila jako rozmazaná nezřetelná mouha.

Nepolevili v jízdě, kdy je dostihlo svírání, nezastavili ani, aby se najedli, jak slunce dosáh-lo zenitu.

“A se nalodíme a vyrazíme na jih, budeme mít na odpočinek času víc ne dost,” utrousil Drizzt.

Barbar odhodlaný Regise zachránit nepotřeboval ádné pobízení.

Zahalily je noční mlhy a hřmění kopyt neustávalo. A pak jim záda ohřálo ranní slunce, vzduch plnil slaný vánek a na západním obzoru se vynořily vysoké věe Hlubiny, Města Krás.

Na vrcholu vysokého útesu tvořícího přírodní hranici tohoto proslulého sídlitě oba jezdci zastavili a těili se z překrásného rozhledu. Jestlie brzo na jaře Wulfgara ohromil Luskan, leící est set mil severněji, nyní byl prostě uneen, nebo Hlubina, klenot Severu, největí přístav Říí, byla nejméně desetkrát větí. I se svými vysokými hradbami se donekonečna líně rozkládala kolem pobřeí, tíhlé jehlany věí a věiček mizely v mořském oparu, kam a oči dosáhly.

“Kolik má obyvatel?” vydechl Wulfgar.

“Poskytla by útočitě asi tak stovce tvých kmenů,” řekl drov. Pozoroval barbarovu tíseň a plnilo ho to starostmi. Mladík neměl s městským ivotem ádné zkuenosti, a to jedenkrát, kdy se ocitl v Luskanu, skončilo takřka zkázou. A teď tu byla Hlubina s desetinásobkem lidí, desetinásobkem intrik a trablů.

Wulfgar se poněkud uklidnil a Drizztovi nezbývalo ne mladému válečníkovi důvěřovat, e si zachová chladnou hlavu. Měl dost co dělat sám se sebou, musel urovnat svůj vnitřní chaos. S nechutí z váčku u pasu vyjmul magickou masku a zamlkle si ji prohlíel.

Wulfgar chápal odhodlání, vedoucí drovovy váhavé pohyby a hleděl na něho s hlubokým soucitem. Nevěděl, jestli by v sobě sebral tolik odvahy - i kdy by na tom závisel půlčíkův ivot.

Drizzt tu obyčejnou masku obracel v rukou, uvaoval, kam a sahají její kouzelné vlastnosti. Cítil, e nebyla ledajakým předmětem - pod jeho jemnými doteky se chvěla mocí. Zbaví ho prostě jeho podoby? Nebo mu kromě vzhledu ukradne i jeho vlastní osobnost? Ve své domovině mnohokrát slyel, e se tyto kouzelné pomůcky nedají odstranit, jak je nositel jednou pouije.

“Moná tě přijmou takového, jaký jsi,” podotkl mladík nadějně.

Drizzt se pousmála povzdechl. Byl rozhodnutý. “Ne, vojáci by temného elfa do Hlubiny nevpustili a ádný kapitán by ho nevzal na palubu.” Bez dalích průtahů si masku upevnil na obličej.

Nic se nedělo a Drizzt si začínal myslet, e vechny jeho obavy byly na nic, e maska byla podvrh. “Nic,” uchechtl se úzkostně po několika vteřinách v tónu jeho hlasu zazněla nesmělá úleva. “Ono to asi…” zarazil se v půli věty, kdy viděl Wulfgarův vyjevený výraz.

Mladík se hrabal ve svém vaku a vytáhl vyletěný cínový álek. “Pohleď,” vybídl přítele a podal mu náhradní zrcátko.

Drizzt jej uchopil rozechvělou rukou - rukou, která se roztřásla, nebo u nebyla černá - a zvedl jej k obličeji. Odraz v álku byl nejasný, pro drovův noční zrak v ranním svitu jetě nejasnějí, ale podoba, ji viděl, byla nezaměnitelná. Rysi se mu nezměnily, ty zůstaly stejné, černá ple vak nabyla zlatavý nádech kůe pozemských elfů. A vlající hříva čistě bílých vlasů byla zářivě blond a lesklá, jako by zachytla sluneční paprsky a přivlastnila si je.

Jenom oči byly takové jako dřív, jako hluboká, levandulově třpytná jezírka. ádné kouzlo nemohlo ztlumit jejich ducha a trochu se mu ulevilo, e alespoň jeho vnitřní osobnost neposkvrnily ádné změny.

Nevěděl si rady, jak na tu křiklavou proměnu reagovat, a v trapných rozpacích čekal na Wulfgarův posudek. Ten se tvářil jaksi kysele. “Podle mých měřítek vypadá jako kadý jiný hezký elfí válečník,” odvětil na Drizztův tázavý pohled. “A určitě se pár děvčat zardí a odvrátí zrak, a půjde kolem.”

Drizzt sklíčeně hleděl k zemi, snail se skrýt, e slova ho moc neuklidnila.

“Ale mně se to nelíbí,” váně pokračoval mladí. “Vůbec ne.” Drizzt se na něho zaraeně, téměř pokořeně podíval.

“A výraz tvého obličeje, úzkost tvého ducha se mi líbí jetě míň,” dodal Wulfgar, zřejmě hluboce znepokojený. “Jsem válečníkem, který beze strachu čelil obrům a drakům. Ale při mylence, e bych se měl postavit Drizztu DoUrdenovi, bych zesinal. Nezapomeň, kdo jsi, udatný hraničáři. Černý nebo bílý, jsi to stále ty!”

Drobný úsměv si nael cestu do Drizztových tváří. “Děkuji ti, příteli. Věř mi, ze veho, čemu jsem kdy čelil, tohle je nejtrýznivějí.”

“Dávám ti přednost bez té věci,” končil Wulfgar.

“Já také,” ozval se za nimi cizí hlas. Obrátili hlavy ke středně starému, urostlému a svalnatému mui, který k nim kráčel. Měl na sobě jednoduchý oděv, tváře mu lemovaly krátce přistřiené vousy tak černé jako vlasy, které na spáncích prokvétaly stříbrem.

“Zdravím vás, Wulfgare a Drizzte DoUrdene,” pozdravil s půvabnou poklonou. “Jsem Khelben, Malchorův společník. Nejctěnějí Harpell mě poádal, abych očekával vá příjezd.”

“Čaroděj?” uklouzlo Wulfgarovi, který nemínil mylenku pronést nahlas.

Khelben pokrčil rameny. “Jsem lesník,” odvětil, “s láskou k malování, ač musím přiznat, e se mi to moc nedaří.”

Drizzt si ho prohlíel, nevěřil ádnému z jeho prohláení. Ten mu v sobě měl důstojnost, vybrouené vystupování a sebedůvěru přináleící důleité osobnosti. Byl přinejmením na roveň Malchorovi. A jestli skutečně rád maloval, určitě to umění zvládl stejně dobře jako jiní malíři Severu. “Budete v Hlubině naím průvodcem?”

“Průvodcem k průvodci,” odpověděl Khelben. “Vím o vaí výpravě a co potřebujete. Zajistit plavbu na lodi v tak pokročilém údobí není snadné, pokud nevíte, na koho se obrátit. Pojďte, zajdeme k jiní bráně, kde zastihneme někoho, kdo ví, jak to zařídit.” Nasedl na koně a lehkým klusem je vedl k jihu.

Minuli asi sto stop vysoký kolmý útes, který chránil východní hranici města, a tam, kde se svaoval k údolí, narazili na hradby. Zde Khelben odbočil, i kdy jiní brána byla na dohled, a kývl k travnatému kopečku s osamělou vrbou.

Dojeli na vrek a za stromem se objevil drobný mu. Oči mu nervózně těkaly po okolí. Podle oblečení to nebyl ádný chudák a jeho nejistota potvrdila Drizztovo podezření, e Khelben je někdo víc, ne jak se představil.

“Ach, Orlpare, jak milé, e jste přiel,” řekl Khelben povrchně a Drizzt s Wulfgarem si vyměnili vědoucí úsměvy. Ten mu neměl na výběr.

“Zdravím vás,” pokývl k nim mu spěně, aby se záleitosti zbavil co nejkvapněji. “Plavba je zajitěná. Máte peníze?”

“Kdy loď odplouvá?” zeptal se Khelben.

“Za týden. Pobření Tanečník vypluje za týden.”

Khelbenovi neunikly starostlivé výrazy obou přítel. “To je moc pozdě. Kadý námořník v přístavu vám dluí nějakou slubu. Mí přátelé nemohou čekat tak dlouho.”

“Zajitění přepravy je obtíné!” odporoval mu a zvedl hlas, ale pak, jako kdyby si uvědo-mil, s kým mluví, se scvrkl a sklonil zrak.

“Příli dlouho,” opakoval Khelben klidně.

Orlpar si přejel dlaní přes čelo, hledaje nějaké řeení. “Deudermont,” řekl, pohlédnuv nadějně na Khelbena. “Kapitán Derdermont odplouvá s Mořským skřítkem právě dnes večer. Sotva najdete férovějího mue, ale nevím, kam má na jihu namířeno. A cena bude vysoká.”

“Ach,” usmál se Khelben, “ádný strach, milý příteli. Mám pro vás výhodnou výměnu.”

Orlpar k němu podezřívavě vzhlédl. “Řekl jste zlato.”

“Lepí ne zlato. Moji přátelé sem dorazili z Dlouhého Sedla za tři dny a jejich koně se ani nezapotili!”

“Koně?!” couvnul mu ohromeně.

“Ne! Ne koně,” vysvětlil mu Khelben. “Jejich podkovy. Zázračné podkovy, které koně nesou rychleji ne vítr!”

“Moje obchody jsou s námořníky!” protestoval muík tak vehementně, nakolik si troufal. “Nač jsou mi podkovy?”

“Jen klid, Orlpare, jen klid,” pravil Khelben tie a významně mrkl. “Vzpomínáte na bratrovo rozčilení? Vím, e najdete nějaký způsob, jak na těch podkovách sluně vydělat.”

Orlpar se hluboce nadechl, aby se zbavil zlosti. Khelben ho jaksi zahnal do rohu. “A jsou ti dva u Mořské Panny. Uvidím, co mohu udělat.” S tím se otočil a běel dolů k jiní ráně.

“Zvládl jste ho lehce,” poznamenal Drizzt.

“Drím vechny trumfy. Jeho bratr ve městě vede velký dům. Někdy toho Orlpar vyuívá, ale je to také překáka, protoe musí dbát, aby rodinu na veřejnosti nezahanbil.

Ale dost o tom,” pokračoval. “Koně můete nechat u mne. Tak na cestu k jiní bráně. Strání vás doprovodí do Ulice Doků a odtud je to k Mořské Panně jen kousek.”

“Vy s námi nejdete?” otázal se Wulfgar a sklouzl na zem.

“Čekají mne dalí záleitosti,” vysvětlil Khelben. “Bude lepí, kdy půjdete sami. Je to bezpečné. Orlpar mě nepodvede a kapitána Deudermonta znám jako čestného námořníka. V Hlubině jsou davy cizinců, obzvlátě ve čtvrti doků.”

“Ale cizinci v Khelbenově společnosti by mohli vzbudit pozornost,” podotkl Drizzt s ironií zmírněnou úsměvem.

Khelben se té usmál a neodpověděl.

Drizzt seskočil ze sedla. “Vrátíte koně do Dlouhého Sedla?”

“Ovem.”

“Díky, Khelbene,” řekl Drizzt. “Velice jste nám pomohl.” Chvilku se zamyslel s očima na koni. “Musíte vědět, e kouzlo, které Malchor na podkovy vloil, nepotrvá. Orlpar na dnením jednání nic nevydělá.”

“Cesty spravedlnosti,” zasmál se Khelben. “Ten mizera idí, kde můe. Třeba si z této zkuenosti vezme poučení a bude jednat čestněji.”

“Asi sotva,” komentoval Drizzt a s úklonou se s Wulfgarem vydali k jiní bráně.

“Buďte klidní, ale mějte se na pozoru. Kolem doků se to hemí lotry, ale neustále tam hlídá policie. Nejeden cizinec stráví svou první noc v městském vězení!” Díval se za nimi, jak scházejí čile z kopce, a tak jako Malchor vzpomínal na dávné dny, kdy to byl on, co sledoval cesty k neznámým dobrodrustvím.

“Ten mu se ho bál,” poznamenal Wulfgar, a byli z Khelbenova doslechu. “Obyčejný malíř?”

“Spí čaroděj - a pěkně mocný. Malchorovi jsme zase zavázáni díky, jeho vliv nám opět usnadnil přepravu. Pamatuj na má slova, e to nebyl ádný obyčejný malíř, kdo zkrotil člověka Orlparova raení.”

Wulfgar se ohlédl, ale Khelbena s koňmi nikde neviděl. I přes omezené znalosti černého umění si uvědomil, e jen magie mohla mue se třemi koňmi odstranit tak rychle. Usmál se a zavrtěl hlavou - svět mu skutečně předvedl pěknou řádku excentrických charakterů.

  

Řídili se pokyny stráí u brány a zanedlouho procházeli Ulicí Doků, je se táhla po celé délce hlubičského přístavu podél jiního okraje města. Noc jim plnil slaný vzduch a pach rybiny, nebe se míhalo hejny racků a kolem se toulali námořníci a oldnéři ze vech koutů Říí. Někteří pracovali, ale větina na soui prostě odpočívala před dlouhou cestou někam na iré moře.

V Ulici Doků vichni určitě nali dost zábavy v tavernách na kadém rohu, jene na rozdíl od Luskanu, kde městtí představitelé ponechali přístavní čtvr pozvolnému rozkladu a chátře, tahle ulice nebyla nebezpečným místem. Hlubina byla městem zákonů a členové slavné městské gardy Hlídky byli vude na dohled.

Bylo tu plno zdatných dobrodruhů, ostřílených válečníků, nesoucích své zbraně s navyklým klidem. A přece se po nich dívalo mnoho očí, skoro kadá hlava se otočila a pozorovala je, jak se míjeli. Drizzt si ohmatal masku. Zprvu se obával, e nějak sklouzla a asnoucím zvědavcům odkryla jeho původ. Spěná prohlídka rozptýlila jeho strach, protoe ruce stále ukazovaly nazlátlý lesk pozemského elfa.

A musel potlačit výbuch smíchu, kdy se otočil k Wulfgarovi pro ujitění, e mu maska sedí na obličeji správně, nebo teprve pak si uvědomil, e on nebyl tím středem veobecného zájmu. Posledních pár let měl barbara stále kolem sebe, jeho mohutný vzrůst u ani nevnímal. Téměř sedm stop vysoký, s mocnými svaly, je kadým rokem jetě sílily, lehce kráčel ulicí s výrazem váné sebedůvěry a na irokém rameni se volně pohupoval skvělý, diamanty zdobený Aegisův tesák. I mezi nejslavnějími válečníky v Říích by nápadně vynikal.

“Pro tentokrát se zdá, e to nejsem já, kdo je terčem pohledů,” řekl Drizzt neuváeně.

“Drove, sundej si masku, a na mne přestanou čučet!” zavrčel a obličej mu zrudl návalem krve.

“Udělal bych to, ale co Regis?” mrkl po něm.

Hospoda u Mořské Panny se nijak neliila od ostatních, které lemovaly tuto část Hlubiny. Závany vzduchu těce prolnuté laciným pivem a vínem přináely hlučící hlasy a veselý křik. Před dveřmi se poduchovala a házela nadávkami skupina mladistvých výtrníků.

Drizzt se starostlivě podíval na Wulfgara. To jedinkrát, kdy barbar navtívil podobnou krčmu v Luskanu, pomlátil tamějí hosty a hospodu roztřískal na kusy. S jeho ideály hrdosti a cti do zkaeného prostředí přístavních hostinců prostě nepatřil.

Orlpar právě vycházel. Zkueně se propletl rozkuráenou skupinou a koutkem úst jim zaeptal, e Deudermont je u baru. Míjel je, jakoby je neviděl, a dodal. “Vysoký. Modrý kabátec a světlé vousy.”

Wulfgar se chystal odpovědět, ale Drizzt ho postrčil vpřed, chápal, e Orlpar dal přednost utajení, i kdy neměl zdání proč.

Kdy zamířili ke dveřím, skupina se rozestoupila s očima na barbarovi. “Bungo si ho podá,” pitl jeden, jak vcházeli dovnitř.

“To bude stát za vidění,” uchechtl se kdosi.

Drovovy ostré ui poznámky zachytily a opět pohlédl na svého přítele, jeho vysoká, rozloitá postava jako by sváděla ke rvačce.

Vnitřek hostince nebyl ničím novým. Vzduch čpěl kouřem exotických bylin a pachem pivních splaků. Pár opilých námořníků spalo na stolech nebo se opíralo o stěny, jiní se potáceli kolem, polévajíce nápoji střízlivějí hosty, kteří je jednodue srazili na podlahu. Wulfgar uvaoval, kolik z nich asi zmekalo odjezd své lodi. Budou se tady opíjet, a jim dojdou peníze a vyhodí je na ulici, aby bez esáku a bez přístřeí čelili zimě?

“Podruhé se dívám do útrob města,” zaeptal Drizztovi, “A pokadé mi to připomene radost z otevřené krajiny.”

“Obry a draky?” opáčil Drizzt lehce a vyhledal jim prázdný stůl blízko baru.

“Dám jim přednost před tímhle…”

Ani neusedli, a u se jich čínice bez zájmu ptala, co budou chtít.

“Vodu,” zavrčel Wulfgar.

“A víno,” dodal Drizzt rychle a dal jí zlatou minci, aby rozptýlil její podezřívavé zamračení.

“To musí být kapitán Deudermont,” řekl Wulfgar a odrazil pohotové výčitky, je by se mu sesypaly na hlavu. Pokývl hlavou k vysokému mui, opřenému o pult.

Drizzt se zvedl. Chtěl vyřídit jejich záleitost a vypadnout ven co nejdřív. “Dr nám stůl,” řekl na odchodu.

Kapitán v téhle palui nebyl proto, e by chtěl. Byl to vysoký, přímý a vzdělaný mu, zvyklý večeřet s lordy a dámami. Ale jako vichni kapitáni, v den odjezdu z Hlubiny musel zůstat na soui a hlídat si cennou posádku, aby její členové neskončili v městské přeplněné atlavě.

Drizzt se vmáčkl vedle kapitána, nevímaje si tázavého pohledu výčepního. “Máme společného přítele,” řekl tie.

“Orlpara bych sotva počítal mezi přátele,” odpověděl kapitán přívětivě. “Ale vidím, e nepřeháněl, kdy mi popisoval výku a sílu vaeho mladého přítele.”

  

Deudermont nebyl jediný, kdo si Wulfgara viml. Jako kadá hospoda v této části Hlubiny - a nakonec ve větině podobných podniků po celých Říích - Mořská Panna měla svého oblíbeného rváče - ampiona. Na druhém konci dlouhého výčepního pultu stál obtloustlý, obrovitý Bungo a od chvíle, co Wulfgar veel do dveří, z něj nespoutěl oči. Bungovi se ten mladík nelíbil, vůbec se mu nelíbil. Půvabný krok a lehkost, s jakou nesl obrovské válečné kladivo jetě víc ne svalnaté pae, prozrazovaly daleko větí zkuenost, ne odpovídalo jeho věku.

Bungovi fanouci se kolem něj shlukli v dychtivém očekávání zápasu, zlomyslné křivé úsměvy a pivem páchnoucí poznámky pobízely jejich ampiona k akci. Obvykle sebejistý obr se musel přemáhat, aby ovládl pocit znepokojení. Během sedmileté vlády nad hospodskými rváči dostal mnoho ran, tucty kostí se nakřáplo a svaly potrhaly a teď, zíraje na Wulfgarovo obdivuhodné tělo, si docela čestně připoutěl, e pro něho by byl tvrdým oříkem i ve dnech zdravého mládí.

Ale pravidelní patroni Mořské Panny k němu vzhlíeli - toto byla jejich doména a on byl jejich ampionem. Platili mu jídlo a pití, nemohl je zklamat.

Vyprázdnil svůj dbánek jediným hltem a odstrčil se od pultu. S divým zabručením odhodil stranou kadého, kdo mu stál v cestě a kymácel se k Wulfgarovi.

Věděl, e přijdou, jetě ne se začali hýbat. Mladý barbar se s podobnou scénou seznámil u v Luskanu a plně předvídal, e pro svou velikou postavu se stane terčem debilního měření sil.

“Co tady dělá?” syčel Bungo tyčící se s rukama na bocích nad sedícím muem. Ostatní lotři se rozestoupili kolem stolu a Wulfgar byl v jejich středu.

Instinkt ho nabádal, aby vstal a uslintaného rváče na místě srazil. Bungových osm přátel mu nenahnalo strach. Pokládal je za zbabělce, kteří potřebovali vůdce, aby zaútočili. Kdyby Bunga srazil jediným úderem - a věděl, e to dokáe - ostatní zaváhají, a to je přijde draho.

V napjatých situacích posledních měsíců se naučil ovládat svůj hněv a naučil se také tolerantnějí definici cti. Pohodil rameny, neučinil jediný výhruný pohyb. “Sedím tu a popíjím,” odvětil klidně. “A kdo jsi ty?”

“Menuju se Bungo,” slintal rváč a pyně vypnul prsa, jako kdyby to jméno musel kadý znát.

Wulfgar si z tváře otřel sprku slin a opět musel odolávat bojovnému instinktu. Měli s Drizztem daleko důleitějí poslání, připomínal si.

“Kdo ti dovolil příjít do mýho baru?” vrčel Bungo, doufaje, e mladíka zatlačil do obrany. Rozhlédl se po svých kumpánech, kteří se kolem Wulfgara stáhli, aby hrozbě dodali důraz.

Drizzt jistě pochopí, e toho chlapa musel nějak potrestat, uvaoval a sevřel pěsti. “Jedna upa,” mumlal si potichu a podíval se po tom uboáckém spolku, který by se dobře vyjímal bezdue rozhozený po vech koutech taverny.

Nakonec si na pomoc proti rostoucímu vzteku přivolal Regisovi podobu, ale nemohl přehlédnout, e rukama svíral okraje stolu tak zuřivě, a mu klouby nedostatkem krve zbělely.

  

“A plavba?” otázal se Drizzt.

“Vechno je připravené,” řekl kapitán. “Máte zajitěné kabiny, a vítám dalí ruce - a zbraně - zkuených bojovníků, jene mám dojem, e zmekáme loď.” Otočil Drizztovo rameno k nesnázím, je se chystaly u Wulfgarova stolu.

“Hospodský ampion a jeho kumpáni,” vysvětlil, “ačkoliv bych sázel na vaeho přítele.”

“Určitě by neprohrál, ale nemáme čas…”

Deudermont nenápadně ukázal k tmavému koutu a čtyřem muům, kteří pozorovali napjatou scénu s klidným zájmem. “Hlídka,” varoval tie. “Bitka bude stát vaeho přítele noc ve vězení. A já musím vyplout.”

Drizzt se ohlíel po nějakém řeení. Vechny oči se upíraly na ty grázly a na Wulfgara, dychtivě čekaly, a boj začne. Uvědomil si, e kdyby el ke stolu, celou věc by jen podpořil.

  

Bungo vypulil břicho na pár palců od Wulfgarova obličeje, aby se pochlubil irokým koeným pásem s mnoha zářezy. “Jeden za kadého chlapa, co jsem porazil,” nadýmal se. “Aspoň sem tu noc v atlavě měl co dělat.” Poloil prst na velký výřez hned vedle přezky. “Tady toho sem zabil. Pořádně sem mu rozmáčkl palici. Stál mě pět nocí.”

Wulfgara nijak neohromil. Pustil se stolu a váil následky, které by bitka způsobila - musel chytit loď.

“Moná jsem se přiel podívat na Bunga,” opřel se pohodlně dozadu a zkříil pae na prsou.

“Hrome, tak ho sejmi!” zasykl jeden z kumpánů.

Bungo si Wulfgara lstivě měřil. “Hledals boj?”

“Ne. To ne,” zamítl otázku. “Boj? Ne, jsem jen chlapík, který se chce podívat do světa.”

Bunga načisto zmátl, rozhlíel se po svých kamarádech, kteří krčili rameny.

“Posaď se,” vybídl ho barbar. Bungo se nehnul.

Někdo za zády do něho prudce strčil a zavrčel. “Co teda chce?” Wulfgar si musel chytit vlastní ruku, aby nevyletěla a tu pinavou pracku nerozdrtila. Ale teď měl kontrolu on. “Nechci bojovat, chci se jen dívat,” pronesl klidně. “Moná někdy v budoucnu se budu cítit dost zkuený, abych vyzval někoho jako Bungo a ten den se vrátím, protoe vůbec nepochybuji, e i pak bude ampionem Mořské Panny. Ale ten den je jetě daleko a mám se moc co učit.”

“Tak proč se tady?” bafl pýchou přetékající rváč. Hrozivě se nad mladíkem sklonil.

“Přiel jsem se poučit a abych viděl nejtvrdího bojovníka v Hlubině, viděl, jak se taková věc dělá.”

Bungo se narovnal, díval se po napjatých přátelích, kteří se nahýbali nad stolem, div nepřepadli. Rváč je obdařil bezzubým úsměvem, po něm obvykle protivníka pratil a vichni vyčkávavě strnuli. A pak je ampion překvapil, plácnuv Wulfgara tvrdě po pai, ale bylo to přátelské gesto.

Tavernou zazněly hlasité stony, nebo Bungo si odtáhl idli, aby s mladým cizincem popil.

“Zmizte!” zařval na své kumpány. Obličeje se křivily zklamáním a zmatkem, ale neodváili se neposlechnout. Ten za zády Wulfgara zase pomstychtivě duchl a celý spolek se odklátil k baru.

  

“Moudré řeení,” poznamenal kapitán.

“Pro oba,” odvětil drov a ulehčeně se spolehl na pult.

“Máte ve městě nějaké řízení?”

Drizzt zavrtěl hlavou. “Ne. Vezměte nás k lodi. Hlubina by nám přinesla jen dalí komplikace.”

  

Bezmračnou noc osvětlovaly miliony hvězd. Ze svého sametového baldachýnu sahaly dolů, aby se spojily se vzdálenými světly Hlubiny, a se celý severní horizont nádherně rozzářil. Drizzt seděl na horní palubě a nechal se tie kolébat mořskými vlnami. A tam ho Wulfgar nael.

“Rád bych se sem vrátil,” řekl barbar, sleduje přítelův zrak ke vzdálenému městu.

“Aby ses vypořádal s hospodským rváčem a jeho opilými kumpány,” usoudil Drizzt.

Wulfgar se smál, ale zarazil se, kdy se k němu drov prudce otočil.

“Za jakým účelem? Chce po něm převzít ampionát Mořské Panny?”

“To není záviděníhodný ivot,” uchechtl se mladík rozpačitě.

“Tak jej nech Bungovi,” uzavřel Drizzt a vrátil pohled k zářícímu městu.

Wulfgarův úsměv vybledl.

Čas ubíhal, jediným zvukem bylo pleskání vln pod přídí Mořského Skřítka. Drizzt impulzivně vytáhl z pochvy Záblesk. Skvělý scimitar se jeho dotekem probudil k ivotu, čepel v odrazu hvězd, je mu daly jméno a kouzlo, namodrale zazářila.

“Ta zbraň se k tobě dobře hodí,” poznamenal mladík.

“Spolehlivý společník,” broukl Drov spokojeně a prohlíel sis obdivem sloité vzory, vyryté podél zahnuté čepele. Připomněl si svůj milovaný scimitar, který donedávna vlastnil, kouzelnou zbraň z doupěte draka, jeho s Wulfgarem zabili. Byla mu také drahým společníkem. Byl nabit kouzlem ledového mrazu, zhoubcem vech netvorů ohně, a před jejich árem chránil nejen sám sebe, ale i svého nositele. Drizztovi věrně slouil, dokonce ho zachránil před mučivou smrtí démonova plamenného dechu a jetě mu jej pomohl skolit.

Drizzt se ohlédl po Wulfgarovi. “Ví, vzpomněl jsem si na naeho prvního draka a jeho ledové doupě. Ty a já, sami proti tak mocnému nepříteli, jakým byl Smrtidech!”

“Ach, byl by nás dostal, nebýt astné náhody, e nad ním visel ten obrovský ledový krápník.”

“astná náhoda? Moná. Troufám si vak tvrdit, e těstí je prostě výhodou pravého válečníka, který ji v akci dovede vyít.”

Wulfgar přijmul poklonu mlčky - on strčil ostrý a těký rampouch na drakův hřbet a zabil jej.

“koda, e nemám scimitar ze Smrtidechovy pokladnice, byl by Zábleskovi rovnocenným druhem,” povzdechl Drizzt lítostivě.

“To je fakticky koda,” usmál se Wulfgar, vzpomínaje na začátky dobrodruných příhod, co spolu prodělali. “Nanetěstí spadl s Bruenorem do Garumnovy propasti.”

Drizzt se zarazil a mrkal, jako kdyby ho polil studenou vodou. Hlavou mu bleskla představa, její náznak byl stralivý a zároveň nadějný. Znovu viděl Bruenora Válečné Kladivo, jak se na hřbetě zvolna klesajícího, hořícího draka ztrácí v hlubinách nekonečné propasti.

Hořícího draka!

Poprvé v ivotě Wulfgar slyel chvění v hlasu jeho normálně vyrovnaného přítele, kdy zasípal: “Bruenor měl můj scimitar?”

5

Saze a popel

Místnost byla prázdná, ohnitě dohasínalo. Malý mu věděl, e za pootevřenými dveřmi sousedního pokoje byli duergaři, tmaví trpaslíci, ale musel riskovat. Tato část jeskynního komplexu byla příli plná té chátry, nemohl pokračovat tunely bez nějakého zamaskování.

Vyklouzl z hlavní chodby, po pičkách se přikradl k ohniti. Poklekl a vedle sebe poloil těkou mitrilovou válečnou sekeru. Zář uhlíků ho polekala, ale kdy prst strčil do černého popela, ádnou bolest necítil.

Někde vrzly dveře a rychle si po obličeji roztíral saze a popel v naději, e se mu podařilo zakrýt rudé vousy a bledou kůi dlouhého, přeraeného nosu a ke pičce.

“Co to dělá?” zakrákal za ním hlas.

Začerněný trpaslík foukal do uhlíků, a vyskočil malý plamínek. “Je trochu chladno,” odvětil. “Potřebuju vodpočinek.” Vstal, zvedl svou sekeru a obrátil se.

Dva duergaři kráčeli přes pokoj a před ním se zvídavě zastavili.

“Kdo se? Nepatří do klanu McUducka ani do těchto tunelů!”

“Sem Tooktook z klanu Trilk,” lhal trpaslík odváně, uívaje nářečí a jméno tmavého trpaslíka, kterého ráno zabil. “Na hlídce sem nějak zabloudil a tady se aspoň vohřeju!”

Ti dva se podívali po sobě a znovu si cizince podezřívavě měřili. Od té doby, co byl zabit jejich bůh, černá drak Zlolesk, doly se ířily poplané zvěsti o zabitých trpaslících nalezených ve vnějích tunelech, kterým byla často uata hlava. Proč byl tenhle sám? Kde byli ostatní členové hlídky? Klan Trilk jistě věděl líp, ne lézt do tunelů klanu McUducka.

A pak si jeden viml pruhu rudého vousu. Trpaslík si okamitě uvědomil, e svou arádu nadlouho neudrí. “Ztratil sem svý druhy, zabil je drov.” zasmál se, kdy viděl, jak vytřetili oči. Pouhá zmínka o drovím elfovi jim vyrazila dech a trpaslíkovi vykoupila pár vteřin navíc. “Ale vyplatilo se to! Vidíte? Nael sem si kouzelnou čepel!” Drel sekeru ve výi hlavy.

Jeden z nich se nahnul vpřed, lesklá zbraň vzbudila jeho podiv. Rudovous mu ji ukázal zblízka a zaal přitom kruté ostří hluboko do jeho obličeje. Druhý stačil sáhnout na jílec meče, kdy dostal ránu z boku, je mu vrazila konec dradla sekery do oka. kobrtavě se stočil k ústupu, ale i závojem bolesti vytuil, e je s ním konec - celou vteřinu předtím, ne mu mitrilová čepel vjela z boku do krku.

Hluk zalarmoval dva duergary v sousední místnosti a teď vtrhli dovnitř s tasenými zbraněmi. “Seeň posily!” křikl jeden z nich, vrhl se do boje a jeho přítel se hnal ke dveřím.

Rudovousovi i tentokrát těstěna přála. Kopl ví silou do věci na zemi, a vyletěla k prchajícímu sokovi, zatímco zlatým títem odráel výpad nového protivníka.

Prchající duergar byl jenom pár kroků od chodby, kdy se mu něco vpletlo pod nohy, zakopl a přistál na zemi. Čile se zvedl na kolena, ale obrátil se mu aludek, kdy viděl, proč spadl.

Hlava jeho kamaráda.

Trpaslík hbitě uhýbal před dalím úderem, odskočil ke klečícímu duergarovi a srazil toho neastníka prudce proti zdi.

Kvapným výpadem pozbyl rovnováhu, byl dole na jednou koleně, kdy ho protivník dostihl. Vetřelec nad sebe zvedl tít, aby blokoval bod shora a kontroloval nízkým rozmachem, mířícím na kolena.

Duergar včas uskočil, ostří ho jen kráblo, rudovousý trpaslík byl vak u připravený.

“Tvý kosti jsou určený pro mrchorouty!” zavrčel.

“Kdo se?” těkl protivník. “Nepatří do klanu!”

Začerněný obličej se roztáhl do bílého úsměvu. “Mý jméno je Bruenor,” smál se a pozvedl tít s emblémem klanu Válečného Kladiva. “Bruenor Válečný Kladivo, právoplatnej král Síně mitrilu!”

Tie se uchechtl, kdy viděl, e jeho protivník zezelenal a začal pozpátku klopýtat ke dveřím, nebo mu dolo, e na tak mocného nepřítele nestačí. Zoufale se otočil, proletěl dveřmi a chtěl je za sebou zabouchnout.

Bruenor předvídal, k čemu se chystá, a strčil svou těkou holínku mezi veřeje. Ramenem prudce vrazil do tvrdého dřeva, a duergar pozpátku vletěl do malé místnosti, převrátiv při tom stůl a idli.

Bruenor sebejistě vkročil dovnitř.

S ústupem odříznutým ho protivník divoce napadl, tít před sebou a meč nad hlavou. Bruenor sek shora snadno odrazil, pak třískl plochou sekery do nastaveného títu. Byl také z mitrilu a sekera by se do něj nemohla zatnout, ale ta stralivá rána přervala koené řemeny a duergarova pae bezmocně klesla. Vyjekl hrůzou a drel krátký meč před hruď, nemaje jinou ochranu.

Bruenor sledoval pai se zbraní, vyrazil proti jeho loktu títem a sok zakolísal. Smrtonosné ostří se bleskově mihlo nad skloněným ramenem.

Druhá hlava buchla na podlahu. Nandal jsem jí to jaksepatří, Bruenor si pochvalně zamručel a přeel do větí místnosti. Duergar u dveří nabýval vědomí, a tak ho títem znovu přirazil na zeď. “Dvaadvacet,” mumlal si tie, aby neztratil počet temných trpaslíků, které během posledních týdnů posekal.

Nakoukl do temné chodby. Byla prázdná. Potichu dveře zavřel a vrátil se ke krbu, aby dokončil započatou práci s maskováním.

Bruenor po sestupu do Garumnovy propasti na hřbetě hořícího draka ztratil vědomí. Opravdu asl, e vůbec mohl otevřít oči. Jen co se rozhlédl, zjistil, e drak je mrtvý, ale nedokázal si vysvětlit, jak bylo moné, e neuhořel zároveň s ním, kdy stále leel na jeho řeřavém doutnajícím těle.

Dno propasti bylo tiché a temné. Nemělo vůbec ádný smysl, aby se pokouel odhadnout, jak dlouho tu vlastně leel a nevěděl o sobě. Tuil, e jestli se jeho přátelům podařilo uniknout, opustili prostor někde dole zadním východem.

A Drizzt byl naivu! Představa drovových fialkových očí, je na něho zíraly, kdy drak klouzal dolů, se mu pevně vryla do mysli. I teď, o týdny později - jak odhadoval - mu ta představa nezdolatelného Drizzta DoUrdena dodávala srdce v beznaději jeho postavení, nebo kolmé, holé stěny propasti se nedaly bez cizí pomoci zdolat. Měl jedno východisko - vklouznout do jediného tunelu vedoucího z jejího dna a nějak se proplést hlubinami důlního bluditě.

A armádou duergarů, rozdráděných smrtí draka - jejich vůdce a boha.

Dostal se daleko a kadý dalí krok ho přiváděl blí k povrchu a svobodě. Kadým krokem se vak blíil k hlavnímu sídliti. I teď slyel dunění pecí rozsáhlého podzemního města, kde se to tou chátrou bezpochyby hemí. Věděl, e jím musí projít, aby se dostal k tunelům hořejích pater.

Ani zde, ve tmě dolů, jeho obličej nesnesl pozornějí prohlídku. Co bude dělat v plné záři města s tisíci duergarů motajících se kolem?

Setřásl úzkost a nanesl si na obličej dalí vrstvu popela a sazí. Nemá smysl se obávat předem, nějak si poradí. Posbíral svou výstroj a vykročil ke dveřím. Potřásl hlavou a zasmál se, nebo tvrdohlavý duergar u dveří byl opět vzhůru a obtíně se stavěl na nohy.

Potřetí ho tedy přirazil na zeď a mávl sekerou, aby se u nikdy neprobudil. “Dvaadvacet,” opakoval si zachmuřeně a vyel do chodby.

Zavrzání závěsů se odráelo chodbou v duté ozvěně, a jakmile ztichla, opět slyel buení pecí.

Hluboce se nadechl, aby se uklidnil, pak rozhodně práskl sekerou o tít, a to třesklo, a dusal chodbou ke zvoucímu rachotu.

Byl čas, aby se věci pohnuly.

Chodba se kroutila a stáčela, končil mohutnou výdřevou otevírající se do jasně ozářené jeskyně.

Poprvé po dvou stoletích hleděl Bruenor Válečné Kladivo na obrovské město Síně mitrilu. Sedělo v rozlehlé rokli, do její stěn byla vytesaná schoditě a kadý hluboký schod se pynil řadou ozdobných dveří, za nimi bývaly příbytky tisíců jeho soukmenovců. Bydlel tu celý klan Válečného Kladiva a jetě bylo dost bytů volných.

Nic se tu nezměnilo, vechno vypadalo jako za dnů jeho mládí - mnoho pecí bylo v provozu a na podlaze se hemily přihrblé postavy trpasličích pracovníků. Kolikrát tu stával mladý Bruenor se svými kamarády, dívali se dolů na to velkolepé město, naslouchali zvonění kovářských kladiv a těkému vzdychání měchů! Potlačil příjemné vzpomínky, kdy si připomněl, e ti pracovníci byli ďábeltí duergaři, ne jeho lid. Přenesl se do přítomnosti a k úkolům po ruce. Musel se nějak dostat přes podlahu ke schodům na druhé straně, k tunelu, který ho vyvede do horních pater.

Dupání holínek ho zahnalo zpátky do stínů tunelu. Sevřel pevně sekeru a zadrel dech - moná ho u dohnal čas jeho konečné slávy.

Hlídka těce ozbrojených postav pochodovala jeho směrem a pak odbočila někam stranou.

Zhluboka si oddechl a nadával si za to zdrení - nemohl si dovolit odklady, kadý okamik v této oblasti byl nebezpečným rizikem. Rychle třídil monosti. Byl asi uprostřed jedné stěny rokle, pět schodi ode dna. Nejvyí poschodí mělo most na druhou stranu, ale ten bude jistě dobře hlídán a jít po něm sám, vysoko nad shonem dole, na něho určitě upozorní.

Bude muset jít runým přízemím. Tunely na druhé straně přímo proti němu a ve stejné výce ho zavedou do západní části komplexu, zpět do vstupní haly Síně mitrilu a ven do Stráného údolí.

Odhadl tento postup jako nejlepí - jestli se dostane přes ířku otevřené podlahy.

Vykoukl za obloukem výdřevy po známkách nějaké hlídky. Spokojený, e tam bylo čisto, si připomněl, e je král, právoplatný král celé Síně mitrilu, a udatně vyel na ochoz. Nejblií schody dolů byly napravo, kam odpochodovala hlídka, a řekl si, e bude moudřejí se od ní dret dál.

Jeho jistota rostla kadým krokem. Minul několik nepřátel, odpověděl na jejich pozdravy krátkým kývnutím a nikdy nezpomalil.

Sestoupil jedno schoditě a druhé, a ne měl čas přemýlet nad svým postupem, octl se v jasné záři obrovských pecí nějakých patnáct stop nad podlahou. Zprvu se instinktivně přikrčil, ale napjatý mozek mu řekl, e oslnivé světlo je vlastně spojencem.

Duergaři byli tvory temnot, neměli světlo rádi, ani mu nepřivykli. Ti dole měli kápě staené, aby si zaclonili oči, a Bruenor udělal toté - hodně mu to pomohlo. S neorganizovaným davem dole začínal věřit, e se na druhou stranu dostane bez povimnutí.

A tak se tam vydal, napřed pomalu, ale potom přidával do kroku, límec plátě přitaený těsně ke tvářím a otlučenou, jednorohou helmici naraenou přes obočí. Snail se vyhlíet bezstarostně, ruku se títem měl volně sputěnou, druhá spočívala klidně na sekeře u pasu. Kdyby dolo k ranám, Bruenor byl připravený.

Minul tři střední pece s hloučkem čumilů bez incidentu, potom trpělivě čekal a přejede kolona vozíků s rudou. Chtěl vypadat uvolněně, a tak dělníkům srdečně kýval na pozdrav, ač v něm kypěla luč, kdy viděl náklad vzácného mitrilu, tavený k uitku té proklaté chátry. Jeho klan tohle vechno vybudoval a pak si ti temní ďábli přibrali na pomoc draka, aby je vechny zničil.

“Ta tohle mně draze zaplatíte,” mumlal si do vousů a rukávem si přetřel čelo. Zapomněl, jak je tu vedro, kdy pece hoří. Tak jako ostatním i jemu po obličeji začínaly stékat potůčky potu.

Napřed na tu nepříjemnost ani nepomyslel, ale poslední z horníků po něm vrhli udivené kosé pohledy.

Přihrbil se jetě víc a rychle ustoupil stranou, kdy si uvědomil působení potu na oidnou ochranu sazového nátěru. Ne doel k prvnímu schodu na druhé straně rokle, jeho obličej byl samá struka a pramínky vousů ukazovaly svůj pravý odstín.

Stále doufal, e se mu to podaří, ale v polovině schoditě zkáza udeřila. Tak se soustředil na ukrývání tváře, e zakopl a vrazil do vojáka, stojícího dva schody nad ním. Pudově vzhlédl a jeho edé oči se střetly s duergarovýma.

Ten okovaný zrak mu nad vechny pochyby prozradil, e jeho plán se zhatil. Voják sáhl po meči, ale Bruenor neměl čas na souboj. vrazil mu hlavu mezi kolena - zbývající roh helmice roztřítil čéku - a nato ho zvedl a shodil ze schodů.

Rozhlédl se kolem. Málokdo si jich viml, bitky v řadách duergarů nebyly ničím neobvyklým. začal opět normálně vystupovat nahoru.

Jene voják pádem na zem neztratil vědomí a pohotově zareagoval, namířil na něho prst a křičel. “Zastavte ho!”

Bruenor ztratil vechnu naději, e zůstane nepovimnut. Vytáhl mitrilovou sekeru a letěl odpočívadlem k dalímu úseku schoditě. Zezdola zazněly varovné výkřiky, zanedlouho poplach zasáhl celou rokli. Kolem Bruenora zvonilo tasení zbraní a dupot holínek.

Právě jak se obracel k dalímu schoditi, cestu mu zahradili dva stráci.

“Co se tam děje!” jeden z nich se zeptal, nebo nevěděli, e trpaslík před nimi je původcem veho pozdviení. V hrůze poznali, kdo je, a kdy jednomu sekera rvala obličej a druhý také skončil dole.

Běel nahoru do schodů, jen aby se v letu otočil zpátky, kdy se na vrcholu nad ním objevil oddíl hlídky. Stovky tmavých trpaslíků splaeně pobíhaly městem, ale stále víc se jich soustřeďovalo na něho.

Přeběhl k jinému schoditi a dorazil na druhé odpočívadlo.

A tam zůstal stát. Byl v pasti. Z obou stran se k němu stahovali vojáci s tasenými zbraněmi.

Pozorně se rozhlíel. Rozruch přivedl na původní schoditě víc ne stovku tmavých trpaslíků a zmateně pobíhali sem a tam.

Bruenorův umouraný obličej se usmál, nebo měl plán - zoufalý, ale mohl vyjít.

Podíval se po vojácích - nebylo jiné východisko. Oběma oddílům zasalutoval, přirazil si pořádně helmu a skočil přímo dolů, naraziv do davu, který se natlačil na odpočívadlo pod ním. Rychle se kutálel k okraji a s několika neastníky, co porazil, dopadl do davu na podlaze rokle.

Bleskem byl na nohou a sekal si cestu. Překvapený dav lezl jeden přes druhého, aby se zdivočelému trpaslíkovi a děsivé sekeře dostal z dosahu a v pár vteřinách u bez zábran pádil pryč.

Po chvíli se vak musel zastavit a podívat se, co dál. Mezi ním a východy stály tucty duergarů a kadou vteřinou se seskupovali k útoku.

Jeden voják proti němu vyrazil, ale po jediném seku padl.

“Tak pojďte!” křikl k nim vzdorně, odhodlaný vzít s sebou do hrobu sluný počet nepřátel. “Jen pojďte! Poznáte hněv pravého krále Síně mitrilu!”

Do títu třeskl íp z kue a poněkud zchladil jeho pyné řádění. Veden víc instinktem ne rozmyslem vystřelil náhle jediným otevřeným směrem - k hučícím pecím. Mitrilovou sekeru spustil do smyčky u pasu a nikdy nezvolnil rychlost. Oheň ho nezranil na zádech draka a havé uhlíky, co si rozmazal po obličeji, mu nespálily kůi, ani je necítil.

Zachránil ho pokadé Drizztův ztracený scimitar pečlivě připevněný pod batohem, na něj takřka zapomněl.

Kdy magická zbraň vstoupila dovnitř, oheň odporem syčel a začal skomírat, ale jakmile se Bruenor dostal do komína, rozhučel se novým ivotem. Překvapený řev davu k němu sotva doléhal.

Duergaři chtěli pec uhasit, potom je překřičel rozkazovačný hlas: “Vyudíme ho!”

Namočili hadry a házeli je do plamenů a Bruenor byl náhle obklopený mračny edého kouře, típal ho do očí a nedalo se dýchat, neměl vak jinou volbu, ne pokračovat ve výstupu. Poslepu hledal pukliny, do nich by mohl vklínit své krátké, silné prsty, aby se vytáhl nahoru. Stálo ho to hodně sil.

Věděl, e jestli se nadechne, bude po něm, ale plíce bolestivě ádaly vzduch.

Ve stěně nael nečekaný otvor a takřka vypadl z tempa. Boční větrák? uasle uvaoval. A náhle si vzpomněl, e pece byly propojené, aby se usnadnilo čistění komínů.

Vytáhl se z proudu dýmu do nového průchodu, skrčil se tam a zhluboka oddechoval. Oči měl plné popílku a sazí a otírání stejně pinavým rukávem řezání jetě znásobilo. Krev stékající z rozedraných prstů neviděl, ale rány kolem nehtů se ostře hlásily.

Přes vekeré problémy si nemohl dovolit ádné zdrování. Plazil se spojnicí s vírou, e sousední pec není v provozu.

Podpěra pod ním se náhle propadla a div e nesletěl dolů. Natěstí tu táhl průvan čistého vzduchu a po stěně se dalo plhat. Ujistil se, e řemeny pevně drí vechnu výbavu, přirazil si pevně helmici a pomaličku se sunul ven, hledaje v naprosté tmě bezpečný úchyt. Bolesti prstů a ramenou si nevímal a za chvíli opět vytrvale stoupal.

Vteřiny mu připadaly jako minuty, minuty se protahovaly jako hodiny, byl unavený a teď odpočíval pomalu stejně dlouho, jak plhal, nepravidelně a namáhavě lapal po dechu. Při jednom takovém odpočinku měl dojem, e nad sebou zaslechl ustot. Zadrel dech, aby zvuk upřesnil. Komínové achty by v této výce neměly mít ádné dalí spojnice mezi sebou, ani mezi tunely, uvaoval. Vyúsují přímo na otevřený povrch. Zaklonil opatrně hlavu a slzícíma očima pohlíel vzhůru. Věděl určitě, e slyel nějaký zvuk.

Záhada se s nečekanou rychlostí vyjevila. Do achty se spoutěl příerný tvar, hrozivé chlupaté hony se po něm rozmáchly. Trpaslík svého ničitele znal, byl to obrovský pavouk.

Jedovaté klepeto mu roztrhlo předloktí. Ignoroval bolest i nevyhnutelné následky zranění a zuřivě reagoval. Prudce se vytáhl achtou, helmu vrazil do baňatého těla a plnou silou je rval od stěny.

Smrtící pavoučí klepeto monstra mu sevřelo holínku a mávalo vema nohama, je mohlo postrádat, aby se udrelo v pozici.

Zoufalému trpaslíkovi napadl jediný moný útok, jak se té příery zbavit. Stočil se a chytal po odporných nohách, aby je zlomil, nebo aspoň odtrhl od stěny. Pae mu hořela účinkem jedu a noha, ačkoliv ji chránila silná kůe před dalím ihancem, byla zkroucená a snad i zlomená.

Neměl čas myslet na svou trýzeň. Se zabručením chytil dalí nohu a pak jen zapratěla.

Vtom padali.

Pavouk - hlupák - pustil trpaslíka a stočil se do klubka. Bruenor cítil nápor vzduchu a blízkost zdi. Mohl jen doufat, e achta je kolmá a průchodná, aby nenarazili na nějaké výstupky. Drel se pavoučího hřbetu, aby měl bachraté tělo mezi sebou a místem dopadu.

Přistáli s mocným cáknutím. Náraz Bruenorovi vyrazil dech, ale díky prunému výbuchu pavoučího těla pod sebou nebyl nijak váně zraněný. Stále nemohl vidět, ale jedno věděl jistě, byl zase na úrovni města, natěstí neslyel zvenčí ádný pokřik, musel být v méně runé oblasti. Trochu omámený, ale neporaený se tvrdohlavě zvedl a otřel ze sebe, pokud to lo, pavoučí ávy.

“Zejtra budou určitě padat strooky,” mumlal, připomenuv si starou pověru, kdy se zabije pavouk. A jal se opět plhat nahoru bez ohledu na bolest v rukou, ebrech a kotníku, i havé pálení jedu v pai.

A na mylenku, e nahoře mohou číhat dalí pavouci. Po dlouhé hodiny umíněně kladl jednu ruku nad druhou a vytahoval se nahoru.

Ponaučí jed stále působil, vyvolával záchvaty nevolnosti a sál mu z rukou sílu, jene Bruenor byl tvrdí ne skála. Mohl svému zranění podlehnout, ale umínil si, e jestli se to stane, bude to venku, pod hvězdami nebo sluncem.

Unikne ze Síně mitrilu!

Studený náraz vzduchu z něho vytřepal vechno vyčerpání. Pln naděje se podíval nahoru, ale stále nic neviděl - venku byla asi noc. Okamik naslouchal hvízdání větru a ujistil se, e ho od povrchu dělí jenom pár yardů. Nával adrenalinu ho nesl k východu komínové achty - a k elezné mříi, je ji uzavírala.

“Při Moradinově kladivu, hrom do tebe!” uplivl. Odskočil od zdi a zkrvavenými prsty se chytil elezných tyčí. Pod jeho vahou se prohnuly, ale drely pevně.

“Wulfgar by je zlomil jako nic,” bručel ve vyčerpaném deliriu. “Můj velikém příteli, půjč mi tvou sílu,” zavolal do tmy. Začal mříí cloumat a trhat.

Na sta mil odtud se Wulfgar potýkal s noční můrou strachu o svého ztraceného mentora, házel sebou na úzkém lůku uhánějící plachetnice a cosi mumlal. Moná e mu duch mladého barbara ve chvíli zoufalství přispěchal na pomoc, ale spí to byla trpaslíkova neselhávající umíněnost, která byla nakonec silnějí ne elezo.

Jedna tyč mříe se uvolnila z kamenné stěny a Bruenor, dre se jednou rukou, ji pustil dolů, do té prázdnoty pod sebou. S liáckým úsměvem zadoufal, e tam stojí jeden z těch duergarských ďáblů, kouká na rozpláclého pavouka a hledí vzhůru, aby nael příčinu.

Napůl se vytáhl malým otvorem, ale neměl u sílu, aby protlačil batoh a boky. Do poslední kapky vyčerpaný se smířil se svým bidýlkem, ač nohy mu visely nad stostopovým spádem.

Poloil hlavu na mří a ztratil vědomí.

6

Baldurova brána

“K zábradlí! K zábradlí! Přes palubu s nima!”

“Hoďte je dolů!” Srocení lodníci s kyji a zahnutými čepelemi se tlačili blí.

Entreri chladně stál uprostřed bouře, Regis nervózně přelapoval vedle. Zabiják neznal příčinu náhlého hněvu posádky, soudil vak, e za tím povstáním určitě vězí půlčík. Nevytáhl zbraně, věděl, e svoji dýku a avli bude mít připravené, kdykoli je bude potřebovat, a nikdo z posádky se přes vechen křik nepřiblíil a ni na deset stop.

Kapitán lodi, podsaditý mu s edým trčícím strnitěm a perlově bílými zuby, se vykolíbal z kabiny, aby vyetřil, co se stalo, proč je na palubě takový povyk.

“Ke mně, Rudooký,” kývl na umudlaného plavčíka, který mu přinesl zvěst, e cestující jsou nakaeni hroznou chorobou, a za tepla to roznesl po celé lodi. Plavčík ho okamitě poslechl a uličkou ustupujících muů el za kapitánem k Entrerimu a Regisovi.

Kapitán rozváně vytáhl dýmku a přimáčkl obsah palcem, ani by jen na chvíli spustil z Entreriho pronikavý pohled.

“Hoďte je přes palubu!” ozvaly se ojedinělé výkřiky, ale kapitán je pokynem ruky umlčel. Ne se rozhodl jednat, chtěl si cizince pořádně ohodnotit, a tak nechal klidně ubíhat čas, zapálil si dýmku a párkrát trpělivě zabafal.

Entreri mu pohled bez mrknutí vracel. Plá shrnul za pochvy a ruce sloil na prsou. Tím klidným sebejistým pohybem dostal kadou ruku do příhodné pozice na palec od rukojeti zbraní.

“Měl jste mi to říct, pane,” pronesl kapitán po malé chvíli.

“Nechápu vae slova ani chování posádky,” řekl klidně Entreri.

“Vskutku,” odvětil kapitán a nasál kouř z dýmky.

Členové posádky nebyli tak rozvání jako jejich velitel. Vysoký, rozloitý a hustě otetovaný mu vyběhl z houfu na zabijákova záda rozhodnutý ukončit tenhle tyátr a hodit ho do vody.

Jakmile vztáhl ruku k jeho tíhlým ramenům, Entreri vybuchl v pohyb. Bleskem se otočil a vrátil se do dřívějího postoje tak rychle, e mui, co ho pozorovali, mrkali a nevěděli, jestli se vůbec hnul.

Silák klesl na kolena a padl tváří na prkna, nebo v tom okamiku mu podpatek roztípl holeň, operkovaná dýka vyklouzla z pochvy, bodla ho do srdce a vrátila se na své místo po zabijákově boku.

“Vae pověst vás předela a nelhala,” komentoval kapitán chladně.

“Modlím se, abych jí dostál,” odvětil Entreri s ironickou úklonou.

“Vskutku.” Kapitán ukázal na padlého mue. “Mohou ho jeho přátelé oetřit?”

“Je mrtvý,” dostalo se mu ujitění. “Jestli si někdo z jeho přátel opravdu přeje, nech také vystoupí vpřed.”

“Jsou dost vyděení,” vysvětlil kapitán. “Během plaveb podél Mečového pobřeí viděli mnoho stralivých nemocí.”

“Nemocí?”

“Prozradil to vá společník,” upřesnil kapitán.

Entreriho obličej roztáhl úsměv. Ne se kdo nadál, strhl Regisovi plá, chytil ho za holé zápěstí a smýkl jím do vzduchu, střeliv do jeho vyděených očí pohled, slibující pomalou a bolestivou smrt.

“Spáleniny?” zasyčel.

“Aj, tak to právě maličkej řekl,” zvolal Rudooký a skrčil se za kapitánem, kdy na něm spočinul zabijákův zrak. “Spáleniny ze vnitřku, tak se to projeví.”

“Jsou to spáleniny od svíčky,” opáčil Entreri. Obrátil se na kapitána. “Prohlédněte si je vy sám. To není ádná nemoc, jen trik prohnaného zloděje, zahnaného do kouta.” Regis uchl na prkna, a to zadunělo.

Leel tam bez hnutí, sotva se odváil dýchat. Situace se nevyvinula tak, jak doufal.

“Shoďte je přes palubu!” křikl anonymní hlas.

“Nechcem riskovat!”

“Kolik muů je třeba, aby plavili loď?” otázal se Entreri kapitána. “Kolik můete postrádat?”

Kapitán znal zabijákovu pověst, viděl ho v akci a prostou otázku nepokládal za planou vyhrůku. A navíc soustředěný zrak mu bez ví pochyby naznačoval, e jestli se posádka neuklidní, on sám bude první na řadě.

“Věřím vaemu slovu,” pronesl rozhodně, utiiv brumlání rozčilené posádky. “Není třeba rány prohlíet. Ale a choroba, či ne, nae dohoda skončila.” Významně se ohlédl po mrtvém lodníkovi.

“Nemám v úmyslu do Calimportu plavat,” syčel Entreri.

“To jistě ne,” odvětil kapitán. “V Baldurově Bráně budeme za dva dny. Tam si najdete jinou loď.”

“A vy mi vrátíte peníze,” al Entreri chladně, “do poslední zlaté mince.”

Kapitán potáhl dlouze z dýmky. Tohle nebyla bitva, jí by se touil zúčastnit. “Zajisté,” řekl stejným tónem. Odcházel ke své kabině a cestou nařídil muům, aby se vrátili na svá místa.

  

Regis vzpomínal na líné letní dny na břehu Maer Dualdonu na Planině ledového větru, na hodiny, které strávil rybařením nebo jen tak leením ve vzácném teple krátkého léta. Pohlíel zpět na dekádu, kterou proil v Desetiměstí v pohodlí a dostatku a nebyl v stavu se smířit s nečekaným obratem, jej mu nelítostný osud nastrail.

Myslel, e si tam nael svůj koutek, dobrou existenci, vylepovanou pomocí rubínového klenotu. byl dost vyhláeným řezbářem slonoviny, jeho umělecké výrobky prosluly i v Luskanu, kde se dobře a draho prodávaly. Jene pak přiel ten osudný den, kdy se v Bryn Shanderu - městu, je pokládal za domov - objevil Entreri a jeho příchod ho vytval na cestu za dobrodrustvím, po kterém vůbec netouil.

Ale ani jeho přátelé - Drizzt, Bruenor, Catti a Wulfgar - ho nebyli v stavu před Entrerim ochránit.

Utěoval se trochu vzpomínkami, nebo osamělé dlouhé hodiny v zamčené kabině se vlekly. Byl by se rád ukryl v příjemné minulosti, jene mylenky se mu neustále neodbytně upínaly k hrozivé přítomnosti, kdy a jak bude za ten nezdařený podraz potrestán. Kdy ho Entreri po incidentu na palubě vedl do kabiny, byl klidný, dokonce pobavený, a pak ho zamknul a beze slova odeel.

A příli klidný, přemýlel Regis.

Ale to byla součást zabijákovy tajuplnosti. Artemis Entreri neměl jediného přítele, nikdo ho dost dobře neznal a nikdo z nepřátel ho nedovedl odhadnout natolik, aby proti němu měl vůbec nějakou anci.

Regisem to kublo a tiskl se ke stěně, kdy Entreri konečně vstoupil a přeel kabinu ke stolu, ani by ho vůbec bral na vědomí. Posadil se, prohrábl inkoustově černé vlasy a zahleděl se do plamene osamělé svíčky.

“Ach ano, svíčka,” zabručel pobaveně. “Půlčíku, kolik triků má jetě v zásobě?” vyprskl.

Regisovi nebylo do smíchu. Věděl, e muovo srdce nezachvátila ádná nenadálá vlna vřelosti, a a do něho hrom uhodí, jestli se nechá tou oviální fasádou obalamutit.

“Pěkný podraz,” pokračoval. “Působivý. V Baldurově Bráně můeme čekat týden, ne najdeme loď do Calimportu. Extra týden, aby tví přátelé zkrátili náskok. Nečekal jsem, e si bude tak troufat.”

Úsměv náhle vyprchal a jeho tón mrazil, kdy dodal. “Nevěřil jsem, e bude tak ochoten vytrpět si následky.”

Regis naklonil hlavu a studoval kadé jeho hnutí. Teď to přijde, pomyslel si.

“Po kadém činu musí počítat s následky, pitomče! Musím tvůj pokus pochválit - doufám, e mi na téhle nudné cestě poskytne víc takového rozptýlení. Ale trest ti nemohu prominout. Kdybych to udělal, připravil bych tvé triky o troufalost a sebe o vzruení.”

Pruně vstal a obcházel stůl. Regis potlačil výkřik a zavřel oči - neměl kam utéct.

Poslední věc, co viděl, byla zdobná dýka, s ní si zabiják pohrával v dlani.

  

Přítí den odpoledne kříili bouřlivé vody ústí řeky Chiontharu se silnou mořskou brízou nadouvající plachty. Před setměním vykoukly nad obzorem nejvyí věe Bandurovy Brány, a kdy z oblohy zmizely vechny známky dne, světla velkého přístavu vedla jejich kurs jako maják. Město nepoutělo lodě do doků po západu slunce, a tak spustili kotvu půl míle od pobřeí.

Regis nezamhouřil oka, pozdě v noci slyel, e Entreri se hýbe. Pevně semknul víčka a přinutil se k pravidelnému hlubokému dýchání. neměl zdání, co má Entreri v úmyslu, ale a to bylo cokoliv, nechtěl, aby zabiják vytuil, e nespí.

Entreri si ho nevímal a tichounce jako kočka vyklouzl ze dveří.

Posádka čítala pětadvacet muů, ale po dlouhé cestě a s ranní krátkou přeplavbou do přístavu bude vzhůru jen nepočetná hlídka.

Zabiják se v podpalubí proplíil spícími mui ke světlu svíčky na zádi. Kuchař tam ve velkém kotli vařil hustou polévku ke snídani a vesele si prozpěvoval jako vdycky, kdy pracoval. Svému okolí nevěnoval ádnou pozornost, ale i kdyby se měl na pozoru, kroky za sebou by asi stejně neslyel.

Zemřel s obličejem v polévce.

Entreri se vrátil mezi spící mue a vech dvacet beze zvuku zemřelo. Potom vyel na palubu.

Tu noc visel na obloze měsíc v úplňku, ale zkuenému zabijákovi stačil i sebemení stín a mimoto se dobře obeznámil s rutinou nočních hlídek. Několik nocí zkoumal jejich pohyby. Připravoval se - jak měl ve zvyku - na nejhorí nepředvídatelné monosti. Načasoval si kroky dvou hlídačů na palubě a s dýkou v zubech vylezl po provazovém ebříku na hlavní stoár.

Cvičené svaly ho lehkým skokem vynesly do stráního koe.

Potom zbývali dva.

Dole na palubě se otevřeně opřel o zábradlí. “Loď!” zvolal a namířil rukou do temné mlhy. “Míří přímo na nás!”

Oba mui pudově přiběhli k němu a namáhali oči, aby spatřili blíící se zkázu - a záblesk dýky jim prozradil, e byli podvedeni.

Zůstal jen kapitán.

Entreri mohl paklíčem snadno dveře otevřít a zabít ho ve spánku, jene chtěl dramatičtějí závěr. Chtěl, aby si kapitán plně uvědomil zkázu, je loď tu noc postihla. Přikročil ke dveřím vedoucím přímo na palubu a vyňal své nářadí a dlouhý tenký drát.

Za pár minut byl zpátky ve své kabině a vzbudil Regise. “Jediný zvuk, půlčíku, a uříznu ti jazyk!” varoval.

Regis pochopil, co se stalo. Kdyby se posádka vylodila, rozířila by v Bandurově Bráně řeči o smrtonosném zabijákovi a jeho “nemocném” příteli a Entreriho by nikdo nevzal na loď. Tomu musel za kadou cenu zabránit a on teď byl za masakr odpovědný.

Sklíčeně, bezmocně se vlekl podpalubím a neulo mu, e nikdo nechrápe, e kuchyně vzadu je nepřirozeně tichá. Jistě u bude zanedlouho svítat a kuchař bude v plné práci s přípravou snídaně. Ale pootevřenými dveřmi nepronikl ádný zpěv.

Loď nabrala v Hlubině zásobu oleje na celou plavbu do Calimportu a sudy stály ve skladu. Entreri odtáhl posouvací dveře v podlaze a vynesl dva těké sudy do podpalubí. Z jednoho vytrhl čep a kopl do něj, aby se kutálel, a jak se valil, olej na prknech zanechával lesklou struku. Ten druhý vynesl na palubu - pod paí půlčíka, omdlévajícího odporem a hrůzou - a zde si počítal tie.

Soustředil se hlavně na okolí kapitánovy kabiny. Drel sud a vyléval jej před sebou v těsných obloucích.

“Vlez dovnitř,” řekl Regisovi, naznačiv jedinou veslici, visící na kladce po lodním boku. “A nes tohle,” podal půlčíkovi maličký váček.

luč pálila Regise a v krku, věděl co obsahuje, nicméně jej vzal a pevně sevřel, nebo kdyby jej ztratil, Entreri by si vzal jiný.

Zabiják lehce utíkal přes palubu a v běhu si připravil pochodeň. Regis ho zděeně pozoroval, celý se roztřásl, kdy s chladným výrazem ve tváři hodil pochodeň dolů po schodech, do olejem nasáklého podpalubí. Počkal, a oheň s řevem vybuchl, a pak přeběhl palubu ke kapitánovým dveřím.

Hlučně na ně zabuil. “Sbohem!” křikl bez dalího vysvětlování. Dvěma skoky byl u veslice.

Kapitán, náhle probuzený z hlubokého spánku vyletěl z postele. Loď byla podivně tichá kromě výmluvného praskání a prouku kouře, který pronikal kvírou v podlaze.

S mečem v ruce odstrčil závoru a otevřel dveře. Zoufale se rozhlédl kolem a volal posádku. Plameny zatím nezasáhly palubu, ale bylo mu jasné - a mělo to být jasné i hlídce - e na lodi vypukl poár. Pomalu mu počínala docházet pravda, a jak byl v noční koili, vyběhl ven.

Ucítil tah drátěné smyčky na holém kotníku a upadl. A pak oheň proskočil prkny.

Přes otevřenou zamlenou hladinu moře se duchovitě valily zvuky, v prázdném chladu noci se iroko rozléhaly. Jeden hlas plnil Regisův a zabijákův sluch, jak loďka bojovala s proudem Chiontharu. Nesl se nad hučením a praskotem ohně, prořízl rámusem z hospod, lemujících přístavní mola půl míle daleko.

Jako kdyby jej posilovaly mlčenlivé protesty mrtvé posádky a sama umírající loď, ten ojedinělý, bolestný hlas křičel za ně za vechny.

  

Zanedlouho po svítání Entreri s Regise veli do Baldurovy Brány. S loďkou přistáli pár set yardů dál na břehu řeky a tam ji potopili. Entreri nechtěl ádný důkaz, který by ho spojoval se zkázou plachetnice.

“Těím se, a dorazíme domů,” utahoval si z půlčíka, kdy li podél rozsáhlých doků dolního města. Vedl Regisovi oči k veliké obchodní lodi u jednoho z mol. “Pamatuje na tuhle vlajku?”

Regis sklonil hlavu. Vlajka na vrcholu stoáru nesla zlaté pole s příčnými modrými pruhy - standartu Calimportu. “Calimshantí obchodníci nikdy neberou na palubu cestující,” připomněl Entrerimu, aby srazil jeho vychloubačnou sebejistotu.

“Učiní výjimku,” dostal odpověď. Mu vyňal zpod koené vesty rubínový klenot a zle se usmál.

Regis jenom polkl, znal dobře moc kouzelného drahokamu, k zabijákovým slovům nebylo co dodat.

Entreri neomylně zamířil přímo ke kanceláři správce doků. Musel být v Baldurově Bráně často, kdy bez nesnází nael malou boudu kousek od mola. Regis ho slepě následoval, sotva si uvědomoval, co se děje. Byl v kletích hrůzné tragédie minulé noci, bez ustání se pokouel nějak ospravedlnit svůj podíl na smrti estadvaceti muů. Správce sotva vnímal, přeslechl i jeho jméno.

Po krátkém rozhovoru si viml, e rubín mue sevřel svou hypnotickou mocí. Přestal je vůbec poslouchat, vechno se v něm zvedlo odporem, e se Entreri naučil ovládat moc přívěsku tak snadno a dobře. A připomněl si znovu své přátele a domov, ačkoliv nyní se díval zpět se strachem, ne s nadějí. Unikli Drizzt a Wulfgar z hrůz Síně mitrilu a chtěli ho zachránit? Viděl Entreriho bezmeznou krutost, věděl, e zanedlouho bude na území Pookovy říe, a přál si, aby se za ním nevydávali. Kolik krve jetě poskvrní jeho malé ruce?

Pomalu se probíral z trudného zamylení, napůl slyel slova hovoru a řekl si, e by se tu třeba mohl dozvědět něco důleitého.

“Kdy odplouvají?” říkal Entreri.

Regis nastrail ui. Čas byl velmi důleitý. moná se sem jeho přátelé dostanou dřív - tisíc mil od Pookovy pevnosti.

“Za týden,” odvětil správce přístavu. Jeho oči nemrkly, ani se neodvrátily od divu zářícího drahokamu.

“Příli dlouho,” eptl si tie mu. “Přál bych si mluvit s kapitánem.”

“To se dá zařídit.”

“Tady… dnes večer.”

Správce souhlasně pokývl.

“A jetě jednu slubičku, příteli,” řekl Entreri s předstíraným úsměvem. “Vy vedete záznam o kadé lodi vplouvající do přístavu?”

“To je moje povinnost,” děl obluzený úředník.

“A jistě víte, co se děje u bran města!”

“Mám mnoho přátel. Vím o vem, co se děje v Bandurově Bráně.”

Entreri se ohlédl po Regisovi. “Dej mu to,” rozkázal.

Regis nepochopil, na rozkaz reagoval prázdným pohledem.

“Ten malý váček,” vysvětlil mu zabiják lehkým tónem, s jakým hovořil s omámeným správcem.

Regis zúil oči a nehnul se. Odváil se svému vězniteli vzdorovat.

“Váček,” opakoval Entreri smrtelně váně. “Ná dar pro tvoje přátele.” Regis vteřinu váhal, pak hodil tu titěrnou věc správci.

“Ptejte se na kadé lodi a kadého jezdce, jen projde Bandurovou Bránou,” říkal Entreri zvolna. “Vyhledejte skupinu cestujících - budou alespoň dva - jeden bude elf, asi v přestrojení, a druhý obr, světlovlasý barbar. Pátrejte po nich, milý příteli. najděte toho elfa, jeho jméno je Drizzt DoUrden. Ten dar je jen pro jeho oči. Vyřiďte mu, e na něho v Calimportu čekám.” podíval se potměile na Regise. “S více dary.”

Mu si dal váček do kapsy a ujistil ho, e vzkaz určitě vyřídí.

“Musím teď jít,” řekl Entreri a vytáhl Regise na nohy.

“Večer se uvidíme,” připomněl. “Hodinu po západu slunce.”

  

Regis věděl, e paa Pook má v Baldurově Bráně známosti, ale stejně se divil, jak dokonale se zde Entreri vyzná. Ani ne za hodinu zajistil ubytování a dva lotry, aby ho hlídali, zatímco jeho věznitel se chystal na nějaké pochůzky.

“Vyrukuje zase s nějakým trikem?” zeptal se ho mimochodem, ne odeel. Podíval se po těch dvou, ponořených do rozvláčné debaty o přednostech místní dámičky.

“Mohl bys je přelstít,” eptal Entreri.

Regis se odvrátil, zabijákův rafinovaný smysl pro humor mu naháněl husí kůi.

“Ale nezapomeň, můj malý zloději, a bude venku, ve stínu uliček, nenajde tam ádnou spřízněnou dui a já si tam na tebe počkám.” Uchichtl se a vyklouzl ze dveří.

Regis hleděl na ty dva lumpy zabrané do podráděné hádky. Byl by mohl projít kolem nich právě v tento okamik.

S trpkým povzdechem sklesl na postel a zaloil si ruce za hlavu. Bodnutí v ruce mu připomnělo cenu odvahy.

  

Baldurova Brána byla rozdělená do dvou obvodů: dolní město s přístavem a horní město za vnitřními hradbami, kde sídlili vlivnějí občané. Město takřka praskalo ve vech prudkým rozvojem obchodu podél Mečového pobřeí. Staré hradby tvořily příhodnou hranici mezi přechodnými dobrodruhy a námořníky a patricijskou čtvrtí. “Napůl cesty kamkoliv,” bylo obvyklé rčení referující ke zhruba stejné vzdálenosti ke HLubině na Severu a Calimportu na Jihu. Obě města byla největí, s nejrozsáhlejími přístavy podél Mečového pobřeí.

V pouličním ruchu pečlivě upravený zabiják nevzbudil ádnou pozornost a bez nesnází se proplétal úzkými ulicemi do vnitřního města. Měl tu paova spojence, mocného čaroděje jménem Oberon. Pookovi byl velice oddán a určitě ho bude ihned informovat o znovunalezeném klenotu a o Entreriho brzkém příjezdu.

Bylo mu vak docela lhostejné, zda se paa dozví, e se vrací.

Jeho zájem se soustředil dozadu, k Drizztovi, nikoli k Pookovi, a čaroděj by mu mohl dát cennou radu, kde se jeho protivník v přítomné době nachází.

Porada mu zabrala celý zbytek dne a byl čas, aby se vydal za správcem přístavu na sjednanou schůzku s kapitánem calimportské obchodní plachetnice. Neastný, nevyhnutelný incident minulé noci ho nijak netrápil. Přitalivý obličej nesl výraz odhodlané sebedůvěry, vechno lo hladce. Ne vkročil do dveří správcovy kanceláře, dotekem se ujistil, e klenot je na svém místě.

Týden znamenal příli dlouhé zdrení.

  

Entreri se v noci vrátil a oznámil, e kapitána calimportského plavidla “přemluvil”, aby změnil rozvrh. Proč by to mělo Regise nějak překvapit? Odplovají za tři dny.

Doslov

Wulfgar tahal a napínal lana, aby hlavní plachtu naplnil vrtoivým, slabým vánkem a posádka Mořského Skřítka vyjeveně přihlíela. Loď bojovala s protiproudem Chiontharu a rozumný kapitán by byl normálně vyhodil kotvu a počkal si na příhodnějí vítr, jen by plachetnici dotlačil do přístavu. Pod vedením starého mořského vlka Mirka odváděl obdivuhodnou práci. Mola Baldurovy Brány byla na dohled a loď na povzbudivého pokřiku několika tuctů námořníků byla zanedlouho v přístavu.

“Chtěl bych mít v posádce deset takových,” prohodil kapitán Deudermont k Drizztovi.

Síla mladého přítele drova nikdy nepřestala udivovat. “Zdá se, e ho to baví. Nikdy bych byl nevěřil, e je v něm kus námořníka.”

“Ani já ne. Já jsem předpokládal, e nám pomůe, kdybychom narazili na piráty. zvykl si na plavbu rychle, bez obvyklé mořské nemoci suchozemců.”

“Těí ho to,” dodal Drizzt. “Otevřený oceán, tah body a větru ho zkouí způsobem, jaký nikdy dřív nepoznal.”

“Počíná si lépe, ne mnozí jiní,” odvětil Deudermont. Zkuený kapitán se ohlédl zpět k řece a klidnému moři. “Vy a vá přítel jste byli zatím jen na krátké projíďce. Moc a rozlohu otevřeného oceánu si vůbec nedovedete představit.”

Drizzt se na kapitána podíval s opravdovým obdivem a i trochou závisti. Byl to pyný mu, ale svou pýchu krotil praktickým rozumem. Respektoval moře, přijmul jeho nadvládu. Tento přístup, toto hluboké porozumění jeho místa mu dodávalo tolik výhod, kolik kdy člověk mohl získat nad nezkrotným ivlem mořských hlubin. Sledoval Deudermontův touebný pohled a dumal na tajemným vábením irých oceánů,které svedlo tolik udatných muů.

“Moná někdy…,” odpověděl tie na kapitánova poslední slova.

Byli teď dost blízko a Wulfgar pustil lana a vyčerpaně dosedl na palubu. Celá posádka freneticky pracovala, aby dokončila přistání u mola, ale kadý se zastavil a uznale plácl obrovského barbara po rameně. Ten byl tak utahaný, e ani nereagoval.

“Zdríme se zde pouze dva dny,” řekl kapitán. “Měl to být týden, beru vak ohled na vá spěch. Minulou noc jsem hovořil s posádkou a do posledního mue souhlasili, e vyrazíme dřív.”

“Vřelé díky vám i vaí posádce,” odvětil Drizzt vděčně.

Na molo právě seskočil lachovitý, dobře oděný mu. “Hej hou, Mořský Skřítek?” zvolal. “Pod vedením kapitána Deudermonta?”

“To je správce přístavu Pellman,” vysvětlil kapitán. “Ano, je!” volal k mui. “A rád vás vidím, Pellmane!”

“Dobrá práce, kapitáne,” křikl správce. “Tak hladké přistání jsem jetě neviděl. Jak dlouho zůstanete u mola?”

“Dva dny. Pak zpátky na vodu a na jih.”

Správce přístavu se odmlčel, jako kdyby si na něco vzpomínal. Potom se otázal - jako se ptal vech lodí v posledních pár dnech slovy, je mu Entreri zasadil do mysli. “Hledám dva cestující, třeba jste je viděl!”

Deudermont se podíval na Drizzta. Tak jako drov hádal, e dotaz byl víc ne náhoda.

“Jmenují se Drizzt DoUrden a Wulfgar,” volal Pellman. “Ačkoliv mohou pouívat jiná jména. Jeden je mení a tajemný jako elf, druhý je obr a je silnějí ne kterýkoli ivoucí mu!”

“Nesnáze?”

“Ne! Ne!” odvětil správce. “Vzkaz!”

Wulfgar přiel k Drizztovi a slyel poslední část rozhovoru. Deudermont se obrátil pro instrukce k nim. “Vae rozhodnutí.”

Drizzt nepředpokládal, e Entreri jim nachystal nějakou past. Věděl, e zabiják se s nimi chce utkat, tedy s ním osobně. “Dobře, promluvíme s ním.”

“Jsou tady, vedle mne,” kapitán volal. “U plachet byl Wulfgar,” mrkl spiklenecky na barbara a opakoval Pellmanův vlastní popis, “a je silnějí ne kterýkoli ivoucí mu!”

Deudermont el s nimi k můstku na molo. “Vzniknou-li nějaké potíe, udělám, co bude v mých silách, abych vám pomohl,” řekl tie. “A bude-li třeba, počkáme v přístavu i čtrnáct dní.”

“Opět vám musím poděkovat,” řekl Drizzt. ” Orlpar nám v Hlubině poskytl nedocenitelnou radu.”

“Jméno toho psa raději nevyslovujte. Moje jednání s ním bylo zřídka kdy tak astné. Jestli chcete, můete spát na lodi. Tak dobré pořízení.”

Drizzt a Wulfgar obezřetně kráčeli k Pellmanovi a drov se pátravě rozhlíel po známkách nějakého úkladu.

“Hledáte nás,” řekl přísně Wulfgar tyčící se nad hubeným správcem. “Buďte pozdraveni,” řekl mu s příjemným úsměvem. Lovil cosi v kapse. “Setkal jsem se s vaím známý,” objasnil přátelsky, “s tmavým muem a jeho lokajem - půlčíkem.”

Přátelé si vyměnili ustaraný pohled.

“Tohle tu pro vás nechal,” pokračoval Pellman, podávaje Wulfgarovi titěrný váček. “A přikázal, abych vám vyřídil, e vás bude v Calimportu očekávat.”

Wulfgar tu věc podezřívavě uchopil, jako kdyby mu měla vybuchnout do obličeje.

“Vřelé diky,” řekl Drizzt Pellmanovi. “Neopomeneme se mu zmínit, e jste se svého úkolu skvěle zhostil.”

Pellman se s kývnutím a poklonou vrátil ke svým povinnostem. Náhle sebou trhl, připomněl si poslání, je musel dokončit - podvědomý rozkaz, jemu nemohl odolat. Správce přístavu opustil mola a vydal se k horní čtvrti.

K sídlu Oberona.

Drizzt Wulfgara odvedl stranou zvídavých očí. Barbar nějak pobledl, vzal mu tedy váček z ruky, a dre jej daleko od těla, uvolnil opatrně provázek. S pokrčením ramen mrkl na Wulfgara, který jetě o krok ustoupil, a nakoukl dovnitř.

Wulfgar se k němu starostlivě vrátil, kdy viděl, jak mu sklesla ramena a hledí na něj s bezmocnou rezignací.

Drov váček obrátil naruby a vyjevil jeho obsah.

Půlčíkův prst.

Prátil a oznámil, e kapitána calimportského plavidla “istil, e klenot je na svém místě.

anou schůzku s kapitánem .”

překrásné eny, klečící nad ním. Dlouhé, zářivé vlasy se v záři krbu stříbřitě zaleskly, zalechtaly ho na tváři.

“Pavoučí jed,” řekla měkce. “Zabije vechno mimo trpaslíka.”

A pak byla jen černota.

  

Po několika hodinách se zase probral, byl silnějí, vnímavějí. Nehnul se, aby unikl pozornosti, pootevřel jedno oko, podíval se kolem a na hromadu své výzbroje. Upokojen, e tam bylo vechno, pomalu obrátil hlavu.

Byl v malém pokoji, zřejmě domku s jednou místností, nebo jediné dveře jako by vedly ven. ena, ji prve viděl - doteď si nebyl zcela jistý, jestli to nebyl sen - stála vedle dveří a malým oknem zírala na noční oblohu. Její vlasy byly skutečně stříbrné, teď viděl, e to nebyl ádný trik odlesku z krbu. Nebyly stříbrné edivostí stáří - ta lesklá hříva plála ivotem.

“Promiňte, krásná paní,” zakrákal a hlas mu zaskřípal na kadé hlásce. ena se obrátila a spontánně na něho pohlédla.

“Mohl bych dostat něco k jídlu?” Bruenor si nikdy nepletl své priority.

ena přeplula pokoj a pomohla Bruenorovi se posadit. Před očima mu černě zavířilo, ale podařilo se mu zůstat při vědomí.

“A to, prosím, je pouhý trpaslík!” mumlala si ena. asla, e své útrapy přestál.

Bruenor k ní natočil hlavu. “Paní, já vás znám, ale nemůu si vybavit vae jméno.”

“To není důleité. Mnoho jste prodělal, Bruenore Válečné Kladivo.” Bruenor zvedl hlavu jetě víc a při zmínce jeho jména se kácel, ale ena mu zručně upravila poltář a pokračovala. “Oetřila jsem vae rány, jak nejlépe jsem mohla, měla jsem vak strach, e jsem vás nala příli pozdě, abych vyléčila také účinky pavoučího jedu.”

Bruenor se podíval na své ovázané předloktí a znovu proíval stralivé okamiky pavoučího útoku. “Jak dlouho?”

“nevím, jak dlouho jste leel na zlomené mříi. Zde odpočíváte víc jak tři dny. To se vaemu aludku nelíbí. Nachystám jídlo.”

Začala se zvedat, ale Bruenor ji chytil za pai.

“Kde to jsme?”

Její úsměv uvolnil sevření. “Na mýtině nedaleko mříe. Bále jsem se s vámi moc hýbat.”

Nerozuměl, co míní. “Toto je vá dům?”

“Ach ne,” postavila se se smíchem. “Tohle jsem tu dočasně stvořila. Jestli se při svítání budete cítit dost silný na cestu, zmizí.”

Spojení s magií zasvitlo poznáním. “Vy jste vládkyně Stříbrolunní!” vyhrkl nečekaně.

“Jasnoluna Alustriel,” představila se ena se zdvořilou úklonou. “Buďte pozdraven, urozený králi.”

“Král?” odmítl s odporem. “Moje království obsadila chátra.”

“Uvidíme,” řekla záhadně.

Bruenor ji u ani nevnímal. Nemyslel na Síň mitrilu, ale na Drizzta, Wulfgara a Regise a obzvlátě na Catti, radost jeho ivota. “Co mí přátelé?” prosil zničeně. “Víte, co se s nimi stalo?”

“Klid,” odvětila Alustriel. “Unikli z dolů, kadý z nich.”

“A drov?” úzkostí se zajíkl.

Alustriel pokývla. “Drizzt DoUrden nebyl předurčen, aby zemřel v domově nejdraího přítele.”

Fakt, e Drizzta znala, v trpaslíkovi vyvolalo dalí vzpomínku.

“Vy jste se s ním setkala na naí cestě do Síně mitrilu. Vy jste nás poslala do tvrze. A proto znáte moje jméno.”

“A věděla, kde vás mám hledat,” dodala s úsměvem. “Vai přátelé prochází velkým hořem, myslí si, e jste zemřel. Jsem vak čarodějka, dost zkuená, a mohu hovořit se světy, které často přinesou překvapivá odhalení. Kdy mi zjev Morkaie - dávného známého, co před několika roky odeel z tohoto světa - předal podobu bezvědomého trpaslíka, leícího napůl z díry na svahu hory, dozvěděla jsem se pravdu o vaem osudu. Doufala jsem, e přijdu včas.”

“Pchá? Jsem v pořádku!” bafl, bouchnuv se mozolnatou pěstí do prsou. Jak přesunul váhu, uklíbl se nad bodavou bolestí v zadku.

“Střela z kue,” poznamenala ena.

Bruenor chvilku přemýlel, netuil, kdy dostal zásah, ač svůj útěk z podzemního města měl jasně v paměti. Pokrčil rameny a připsal to na vrub slepotě bitevního áru. “Tak jeden z tý chátry mě přece dostal…,” začal a pak zrudnul a odvrátil oči při představě, odkud mu tato dáma vytahuje íp.

Vládkyně laskavě změnila předmět hovoru. “Klidně povečeřte a odpočívejte. Vai přátelé jsou v bezpečí… prozatím.”

“Kde…” Zadrela dalí otázky zvednutou dlaní. “Neznám podrobnosti,” vysvětlila. “Odpovědi obdríte brzo. Ráno vás vezmu do Dlouhého sedla ke Catti. Můe vám říct víc ne já.”

Bruenor si přál, kdyby k ní mohl jít hned, přitisknout ji pevně k sobě a říct jí, e vechno je zase v pořádku. zachránil to lidské děvčátko z ruin otčího nájezdu a vychoval ji jako vlastní dítě. Nakonec si rozváně připomněl, e popravdě nevěřil, e Catti vůbec kdy spatří, e to tedy můe jetě jednu noc vydret.

Vechny obavy z nedočkavého neklidu utiil vyčerpaný spánek sotva pár minut po tom, kdy dojedl poslední sousto. Alustriel ho hlídala, dokud se kouzelným útočitěm nezačalo ozývat spokojené chrápání.

Jen zdravý spáč můe dělat takový rámus, opřela se tedy o stěnu a zavřela unavené oči.

Byly to dlouhé tři dny.

  

Bruenor s úasem pozoroval, jak s prvním světlem úsvitu místnost kolem nich mizí, jako kdyby jí tma noci jaksi propůjčila hmotný stavební materiál. Obrátil se na Alustriel, ale zastihl ji uprostřed vrhání formule, čelící růové obloze a sahající vzhůru, jako by se pokouela uchopit její paprsky.

Sevřela ruce, zvedla je k ústům a eptala do nich kouzlo. Pak dlaně rozhodila před sebe a vykřikla konečně slova: “Hořící spřeení!” Zářivá koule rudosti narazila do skály, vybuchla ve sprce plamenů a téměř okamitě se přetvořila do ohnivé válečné kárky a dvou ořů. Chvěli se árem, jen jim dal tvar, ale zemi pod sebou nespálily.

“Sbalte si své věci,” radila vládkyně Bruenorovi. “Je čas k odjezdu.”

Chvíli nehybně stál. Nikdy neměl magii v lásce, ovem mimo té, která posílila zbraně a brnění, nikdy vak nepopíral její uitečnost. Nenamáhal se s upevňováním brnění či títu, posbíral vechno do náruče a připojil se k Alustriel a poněkud váhavě do kárky vystoupil. Nebyla horká, byla pevná jako dřevo.

Alustriel tíhlou rukou uchopila houcí otěe a křikla na dvojspřeí. Jediným skokem se vynesli do ranního nebe a vystřelili na západ kolem hor a potom k jihu.

Ohromený trpaslík pustil vechno, co drel - přitiskl bradu na prsa a sevřel okraj válečného vozu. Pod nimi ubíhaly hory, hluboko dole zahlédl Kamenici, pradávné trpasličí město, a za pár vteřin se jim ztratilo daleko za zády. Kárka hřměla nad otevřenými travnatými pláněmi a kolem západních hranic Velkých Bral. To se u uvolnil, a kdy se řítili nad městem Nesme, neodpustil si, aby je neproklel. Nikdy nezapomene, jak bezohledně se k nim zachovala městská hlídka, jejím členům právě zachránili ivot. Míjeli povodí řeky Dessarin. Vinula se krajinou jako lesklý had a daleko na severu viděl veliké tábořitě barbarů.

Alustriel stočila ohnivou káru znovu na jih a za pár minut se v dálce vynořilo Dlouhé Sedlo a proslulý zámek Tivy na Harpellově vrchu.

Na kopci stál zvědavý houf čarodějů, aby se podívali na jejich slavný příjezd či přílet, a váně jim mávali, aby si zachovali důstojné dekorum jako pokadé, kdy je urozená Alustriel poctila svou přítomností. V davu jeden obličej zbělel jako křída, kdy rudý vous, dlouhý nos a jednorohá helma Bruenora Válečného Kladiva se dostaly na dohled.

“Ale… vy… ach… jste mrtvý,” jektal okovaný Harkle Harpell, kdy Bruenor seskočil na zem.

“Jsem taky rád, e vás můu pozdravit,” odvětil Bruenor, oděný v noční koili a helmě. Shrábl své věci z kárky Harklovi k nohám. “Kde je mý děvče?”

“Och, ano… opravdu… Catti… ach, kde? Och, tamhle,” mlel a prstem si nervózně přejíděl ret. “Pojďte! Ano, honem!” Uchopil Bruenora za ruku a vlekl ho spěně k zámku.

Zastihli Catti, je právě vstala a v lehkém upanu se v trepkách courala dlouhou halou. Kdy viděla pádícího Bruenora, oči jí vylezly navrch hlavy, upustila svůj ručník a pae jí bezvládně sklesly. Bruenor do ní zabořil obličej a objal ji kolem pasu tak mocně, a jí vyrazil dech z plic. Probrala se ze oku a vrátila mu objetí nejmíň desetinásobně.

“Moje modlitby,” vzdychala mezi vzlyky. “U bohů, já jsem se tolik naplakala. Myslela jsem, e jsi mrtvý!”

Bruenor nemohl promluvit, snail se, aby se ovládl, ale jeho slzy promáčely předek Cattina upanu a za sebou cítil oči celého davu Harpellů. Rozrueně otevřel nejblií dveře a překvapil napůl oblečeného Harpella, nahého a do pasu.

“Promiň…” stačil zabručet, ne ho Bruenor chytil za rameno, vystrčil do haly a Catti vtáhl dovnitř. Čaroděj se obrátil ke své komnatě, kdy mu dveře práskly do obličeje. Rozhlédl se nepřítomně po své rodině, ač jejich úsměvy a výbuchy chechotu mu jasně řekly, e od nich se zastání nedočká. Otřepal se, aby si vyčistil hlavu, a s pokrčením ramen odeel za svými záleitostmi, jako by se nestalo nic neobvyklého.

Poprvé v ivotě tuhý trpaslík opravdu plakal. Bylo mu to jedno, nemohl dělat nic, aby tomu zabránil. “Já jsem se taky modlil,” eptal své milované dceři, lidskému dítěti, které odmalička vychoval.

“Kdybychom to byli věděli…” chtěla Catti cosi říct a Bruenor jí jemně poloil prst na rty, aby ji umlčel. Nebylo to důleité. Věděl, e Catti a jeho přátelé by ho byli nikdy neopustili, kdyby tuili, e v boji s hořícím drakem nezahynul.

“Ví, já vůbec nevím, jak jsem to mohl přeít. Nic z toho ohně se mně nedostalo na kůi.” Při vzpomínce na osamělé týdny v Síni mitrilu se otřásl. “U o tom proklatým místě nemluvme,” prosil. “Je to za mnou. A tam to taky zůstane!”

Catti věděla o pochodu armád, které se chystaly dobýt trpasličí domovinu zpět do svých rukou. Teď zavrtěla hlavou, ale Bruenor si posunku neviml.

“A mí přátelé? Jak jsem padal, viděl jsem elfovy oči.”

“Drizzt ije, stejně jako zabiják, který honil Regise. Přiel k propasti právě uprostřed boje a unesl ho.”

“Kručibřich?” vydechl trpaslík.

“Jo, a taky drovovu kočku.”

“Není mrtvej…”

“Pokud mohu soudit, tak není,” spěchala s ujitěním. “Zatím není. Drizzt s Wulfgarem se pustili za ním ví, e jeho cílem je Calimport.”

“Dlouhej hon,” utrousil hořce. Nejistě k dívce vzhlédl. “Byl bych myslel, e bude s nima.”

“Mám svůj vlastní úkol,” řekla Catti a tvář jí zváněla. “Splatím dluh!”

Bruenor porozuměl. “Síň mitrilu?” zasípal zděeně. “Ty počítá, e se tam vrátí, abys mě pomstila?”

Catti bez mrknutí přikývla.

“Se cvok, děvče!” rozčílil se. “A drov by tě nechal jít samotnou?”

“Samotnou?” opakovala. Byl čas, aby se právoplatný král dozvěděl celý plán. “Ne, neskončila bych můj ivot takovou bláznivinou. Stovka tvých bojovníků sem pochoduje ze severu a ze západu. A s nimi jde sluný počet barbarů.”

“To není dost,” bafl Bruenor. “Tý chátry je tam celá armáda.”

“A osm tisíc z Citadely Adbar,” pokračovala dívka, jako by nic neřekl. “Král trpaslíků, Harbromme z Adbaru se těí, e tvoje domovina bude zase svobodná. I Harpellovi přislíbili pomoc.”

Bruenor si v duchu představil obraz blíících se armád - čaroděje, barbary a valící se stěnu trpaslíků a Catti v jejich čele. Drobný úsměv mu vymazal z tváře chmury. Podíval se na svou dceru s mnohem větím respektem ne kdy dřív a oči se mu zase zamlily slzami.

“Mne neporazí,” zavrčela dívka odhodlaně. “Chtěla bych vidět tvůj obličej vytesaný ve Dvoraně Králů a chtěla bych zaspat tvé jméno na místo hodné tvé slávy!”

Bruenor si ji přitáhl a ví silou přitiskl k sobě.

ze vech vavřínů, co získal během svého ivota, i které ho čekají v budoucnosti, nic se nevyrovná poehnanému těstí hrdého otce.

  

Bruenor zadumaně stál na jiním svahu Harpellova vrchu, hleděl na blednoucí barvy mizící ze západního nebe a do prázdnoty zvlněné roviny. Mylenkami dlel u svých přátel, a zvlá u Regise - toho hromského Kručibřich, otravného půlčíka, který si v jeho tvrdém srdci přece jaksi nael citlivý koutek.

Drizzt bude v pořádku. Drizzt byl vdycky v pořádku, a s mocným Wulfgarem po boku by to potřebovalo armádu, aby je porazila.

Ale Regis!

Nikdy nepochyboval, e půlčíkův lehkováný způsob ivota, kterým lidem okolo lapal na palce s napůl omluvným, napůl pobaveným pokrčením ramen, ho jednou zavleče do kae, která bude příli hustá, aby se z ní jeho krátké noky vymotaly. Byl blázen, e mistrovi tak mocného zlodějského cechu ukradl ten rubínový klenot.

Ani úvaha, e si to vykoledoval, neulehčila trpaslíkovým starostem a lítosti nad jeho utrpením, ani nezmírnila vztek, e mu nemůe pomoct. Jeho postavení ho vázalo sem, povede armády k vítězství a slávě, rozdrtí duergary a vrátí Síni mitrilu jeho bývalou prosperitu. Jeho nové království bude pýchou Severu, umělečtí kováři budou vyrábět díla rovnající se krásou vemu, co vytvořili v dávných dobách, a zaplaví obchody celých Říí.

Byl to jeho sen, ivotní cíl od hrůzného dne před dvěma stoletími, kdy byl jeho klan takřka vyhuben a těch pár, co útok přeilo, byly větinou děti. Museli svou domovinu opustit a útočitě nali a v chudých dolech odlehlého severu na Planině ledového větru.

Celý ivot touil se tam vrátit, a ta touha byla teď jaksi prázdná, kdy jeho nejlepí přátelé byli v tenatech zoufalé tvanice přes jiní země.

Obloha sametově zčernala a hvězdy se rozblikaly k ivotu. Noční čas, myslel si, trochu klidnějí.

Čas drova.

Malý náznak úlevy se vytratil, kdy se na hrozivou skutečnost podíval z jiného úhlu. “Noční čas,” bručel nahlas.

Čas zabijáka.

8

Prostý omelý obal

Jednoduchá, rozlehlá dřevěná stavba v rohu Tulákova náměstí vypadala zanedbaně i pro tuto zchátralou část jianského Calimportu. Budova měla jen pár oken, vechna zajitěná prkny a ádný balkón nebo terasu, co by stály za zmínku. ádný nápis ji blíe neoznačoval, neměla ani obyčejné domovní číslo. Kadý ve městě ji vak znal a dobře si ji pamatoval, nebo za několikatery elezem obitými dveřmi se scéna změnila - dramaticky. Vnějek vystavoval pouze počasím olehané, staré dřevo, vnitřek se vak pynil tisíci barvami a tapiseriemi, měkkými vlněnými koberci a sokami z ryzího zlata. Toto byl zlodějský cech a bohatstvím i dekorem soutěil s palácem samotného vládce Calimshanu.

Zvedal se tři patra nad úrovní ulice a sahal dvěma tajnými patry do podzemí. Třetí poschodí bylo neluxusnějí, bylo tam pět místností a osmiúhlá ústřední hala, z ní ústily čtyři předsíně - a ve slouilo pohodlnému komfortu jediného mue - pai Pooka. Byl mistrem cechu, budovatelem sloité zlodějské sít, a zajistil si, e on byl první, kdo se těil z kořisti zručným členů.

Paa přecházel ústřední halou, svým přijímacím sálem, a při kadém okruhu se zastavil, aby pohladil lesklý koich geparda leícího vedle jeho nádherného křesla. Na cechmistrově obličeji byly vryty stíny nezvyklých obav, a kdy právě nehladil exotickou kočku, mnul si nervózně ruce.

Byl oděn v čistém hedvábí, ale jen jediná bro upevňovala jeho plátěnku,a ač mu zuby svítily čistým zlétám, nenosil ádné dalí prky z bohaté pokladnice, jak bylo zvykem muů jeho postavení. Pook vypadal jako poloviční obdoba jednoho ze čtyř obřích eunuchů, co stáli kolem haly - celkem nenápadný pro výmluvného cechmistra, který dostal i sultány na kolena, jeho pouhé jméno vyděsilo ty nejotrlejí darebáky tak, e koukali, kam honem zmizet.

Pook takřka nadskočil, kdy se ozvalo hlasité klepání na hlavní dveře ke spodnímu poschodí. Dlouho váhal, ujioval sám sebe, e tím čekajícího mue zneklidní, ač ve skutečnosti ten čas potřeboval on sám, aby se dal dohromady.

Nakonec nerad mávl k jednomu eunuchovi, posadil se na trůn na vyvýeném pódiu a ruku poloil na rozmazlenou kočku. Vstoupil vytáhlý bojovník, tenký rapír tančil s pohybem jeho kroků a černá plátěnka uvázaná pod krkem vlála za ním. Husté hnědé kadeře lemovaly hubený obličej. Oděv měl prostý, tmavý, ale překříený pásky a řemeny, kadý s nějakým míkem, váčkem, dýkou v pochvě, nebo s nějakou neobvyklou zbraní. Vysoké koené holínky na sobě neměly jediný fald a mimo dopad sviných kroků nedělaly ádný hluk.

“Buď zdráv, Pooku,” řekl neformálně.

Pook zúil oči, sotva mue spatřil. “I ty, Rassitere,” odvětil.

Rassiter doel k trůnu a nepatrně se uklonil, vrhnuv na geparda zhnusený pohled. Ostré zuby bleskly ve zkaeném úsměvu, jen prozradil jeho nízký původ, nonalantně se opřel podrákou o vypoltářovaný trůn a sklonil se, aby cechmistr cítil horko jeho dechu.

Pook pohlédl na pinavou holínku na krásném potahu, pak zpátky na mue s úsměvem, který i neotesanému Rassiterovi připadal poněkud odzbrojující. Domyslel si, e své familiární chování vůči partnerovi přehnal, botu sundal a o krok ustoupil.

Paův úsměv zhasl, byl spokojen. “Zařídil jsi to?” otázal se.

Rassiter v kruhu zatančil a téměř vybuchl smíchem. “Ovem,” zvolal a z váčku vytáhl perlový náhrdelník.

Pook se zamračil, měl výraz přesně takový, jak úskočný bojovník očekával. “Musí je vdycky zabít?” syčel podráděně.

Rassiter hodil rameny a spustil náhrdelník nazpět. “Řekl jsi, e má být odstraněná. Je tedy odstraněná.”

Paovy ruce sevřely opěry trůnu. “Řekl jsem, e chci, aby byla odstraněna z ulice, dokud práce nebude hotova!”

“Věděla příli mnoho,” opáčil mu, prohlíeje si nehty.

“Ta holka pro nás měla cenu,” ovládl se Pook. Jen málo muů ho dokázalo rozčílit jako tenhle krysodlak a jetě míň by jich opustilo komnatu ivých.

“Jedna z tisíce,” uchechtl se bojovník.

Dveře se bez zaklepání otevřely a vstoupil starí mu v rudém hávu s vyívanými zlatými hvězdami a půlměsíci. Na turbanu se mu třpytil veliký diamant. “Musím s vámi…” Pook po něm vrhl kosý pohled. “Teď ne, LaValle.” Oči se mu znovu nebezpečně zúily skoro jako vztekle staené rty. Starý mu se omluvně uklonil a zmizel pozpátku dveřmi, které za sebou opatrně a nehlučně zavřel.

Rassiter se podívané smál. “To jsi provedl dobře!”

“Měl by ses naučit jeho způsobům!”

“Nu, Pooku, my jsme přece partneři,” připomněl mu Rassiter. Přeel k jednomu ze dvou oken a pohlíel na přístav a irý oceán. “Dnes v noci bude úplněk,” řekl vzrueně, stočiv se k paovi. “Měl by ses k nám připojit. Bude hodokvas!”

Pook se při představě hrůzné hostiny, k ní se Rassiter s jeho druhy - krysodlaky chystali, otřásl odporem. Moná e ta holka nebyla dosud mrtvá…

Raději na to nemyslet. “Obávám se, e musím odmítnout,” řekl tie.

Rassiter rozuměl, schválně vzbudil paův odpor. Lehce se k němu přenesl, znovu se holínkou opřel o trůn a zle se usmíval.

“Ani neví, o co se připravuje. Ale a je po tvém, to je nae dohoda.” Odvrátil se a hluboce se uklonil. “Ty jsi tady pán.”

“Ta dohoda je pro tebe - pro vás výhodná,” upomínal ho paa.

Rassiter souhlasně obrátil vzhůru dlaně a pak potěeně tleskl. “V tom ti nemohu odporovat. Od té doby, co ses s námi spojil, se naemu cechu daří lépe.” Opět se uklonil. “Promiň mi moji odválivost, drahý příteli, ale stěí ovládám radost nad mou těstěnou. A dnes bude úplněk!”

“Tak jdi na svou oslavu, Rassitere!”

Vytáhlý mu se znovu uklonil, hodil nenávistným okem po gepardovi a odkráčel z komnaty. Dveře se zavřely a paa si přetřel čelo a upravený účes řídnoucích vlasů, které kdysi byly hustou černou hřívou. Buclatou dlaní si bezmocně podepřel bradu a uchechtl se své vlastní tísni, kdykoli měl jednat s Rassiterem - krysodlakem.

Podíval se na dveře harému a uvaoval, jestli by mu to pomohlo zbavit se nepříjemných úvah o svém společníkovi. Připomněl si LaValla. Čaroděj by ho byl neruil - určitě ne, kdy jednal s Rassiterem, ani měl důleitou zprávu.

Pokrábal svého miláčka pod bradou a vyel do síně, je vedla k čarodějově seeřelé komnatě. LaValle zíral soustředěně do křiálové koule, nevnímal, e někdo vstoupil. Pook se tie posadil na druhé straně stolu, mlčky čekal a bavil se směnými zvěteninami LaVallova řídkého vousu, který koule komicky zkreslovala, jak pohnul hlavou.

LaValle konečně vzhlédl. Rozeznal v pánově tváři stopy napětí, ale tak tomu bylo pokadé po Rassiterově návtěvě. “Tak ji zabili?” otázal se, ač odpověď znal předem.

“Nenávidím ho,” sykl Pook.

Čaroděj souhlasně přikývl. “Ale nemůete postrádal moc, ji vám přinesl.”

Čaroděj měl pravdu. V těch dvou letech, kdy se spojil s krysodlaky, se jeho cech stal nejvlivnějím a nejmocnějím v celém městě. Mohl by dobře ít z peněz, které mu obchodníci platili za ochranu - před jeho vlastním cechem. I kapitáni cizineckých lodí navtěvující přístav byli natolik prozíraví, e neodmítli jeho výběrčího, kdy je v docích vyhledal.

A ti, co nebyli, se ke svému alu rychle poučili.

Ne, nemohl popřít, e z Rassiterovy tlupy plynuly značné zisky. Ale rozhodně ty ničemné lykantropy neměl v ádné lásce. Hnusili se mu, ve dne byli lidmi a v noci čímsi bestiálním - napůl člověkem a napůl krysou. A nelíbil se mu způsob, jakým prováděli svůj byznys.

“Dost o něm.” Opřel se lokty o samet černé pokrývky na stole. “Budu potřeboval nejméně tucet hodin v harému, abych se z té schůzky vzpamatoval.” Pousmání ukazovalo, e ho to utěilo. “Co jste mi chtěl?”

Čarodějův obličej roztál hrdým úsměvem. “Dnes jsem mluvil s Oberonem z Bandurovy Brány,” řekl pyně. “A dozvěděl jsem se takové novinky, e na svůj rozhovor s Rassiterem rychle zapomenete.”

Pook zvědavě čekal, nechávaje LaValla vychutnat jeho dramatický přednes. Čaroděj byl dobrým loajálním pomocníkem, nejblií osobou, takřka něco jako přítel.

“Vá zabiják se vrací!” pronesl vítězně.

Pookovi to chvilku trvalo, ne uváil dosah čarodějova výroku. Pak se mu souvislosti vyjasnily a vzrueně vyskočil. “Entreri!” vyhrkl zadýchaně.

LaValle pokývl a musel se krotit, aby potlačil hlasitý smích.

Paa si prohrábl vlasy. Tři roky! Entreri, nejsmrtonosnějí ze vech smrtonosných se k němu vrací! Po třech letech! Rozčileně pozoroval čaroděje.

“Má s sebou půlčíka,” odvětil LaValle na tichou otázku. Pookův obličej se rozjasnil, dychtivě se naklonil nad stůl, zlaté zuby se ve světle svíce zaleskly.

LaValle byl opravdu rád, e můe cechmistra potěit, e mu můe dát zprávy, na které musel tak dlouho čekat. “A má rubínový klenot!” zvolal a bouchl pěstí do stolu.

“Ach!” paa extaticky vybuchl smíchem. Jeho drahokam, jeho nejcennějí vlastnictví! S jeho hypnotickou mocí se mohl povznést do výin nevídané moci a prosperity. Nejen e získá nadvládu nad vemi, s nimi se setká, ale jetě mu budou vděční. “Och, a ty, Rassitere,” zaeptal s náhlým vnuknutím. “Ná vztah je na prahu velkých změn, můj zrůdný příteli.”

“Jak moc ho budete jetě potřebovat?” zeptal se LaValle.

Pook se s pokrčením ramen podíval ke stěně komnaty, k malému závěsu.

Prstenec Taros.

LaValle zesinal. Prstenec Taros byl mocnou relikvií schopnou pronést svého pána - či jeho nepřátele - přes samotné roviny bytí. Jene moc toho artefaktu nebyla laciná, draze se na ni doplácelo. Byl naveskrz ďábelský a pokadé, kdy jej LaValle párkrát pouil, cítil, e z něj vysál část jeho bytosti, jako kdyby ukradením jeho ivotních sil nabral víc moci. Čaroděj Rassitera z due nenáviděl, doufal vak, e cechmistr najde jiné řeení ne Taros.

Probral se nezamylení a zjistil, e paa stále čeká. “Řekněte mi víc!” naléhal netrpělivě.

LaValle bezmocně potřásl hlavou a poloil dlaň na křiálovou kouli. “Nejsem schopen je najít. Artemis se vdycky dovedl vyhnout mému pátrání, leč podle Oberonových slov nejsou příli daleko. Plaví se vodami severně od Calimshanu. Moná u pluje kolem naeho území. Mají dobrý vítr, pane. Týden či dva, ne déle.”

“A Regis je s ním?”

“Ano, je.”

“ivý?”

“Jako rybička.”

“Výborně!ů zvolal paa. Jak touil mít toho zrádce na dosah! Sevřít ruce kolem toho malého krčku! Po Regisově krádei nastaly pro cech zlé časy. Problémy popravdě zavinila Pookova vlastní neschopnost, jak bez pomoci klenotu jednat s lidmi. Pouíval jej tak dlouho, e se bez něj nedokázal obejít. A druhou příčinou úpadku byly vysoké výdaje za jeho hledání. Paa ovem vechnu vinu svaloval na půlčíka. Vinil ho dokonce i za své spojenectví s cechem krysodlaků, protoe kdyby měl rubínový přívěsek, Rassitera by nepotřeboval.

Věděl, e teď se vechno hladce urovná. S vlastnictvím klenotu a ovládnutím krysodlaků by mohl moná pomýlet na rozíření své moci i za hranice Calimportu. Se zhypnotizovanými pomocníky a zrůdným cechem lykantropů by ovládal celé jiní území.

Zahleděl se na LaValla, na jeho ustarané oči. “Jak, podle vaich představ, se Entreri srovná s novými společníky?” otázal se čaroděj chmurně.

“Ach, zatím o nich neví,” řekl lehce. “Byl pryč příli dlouho.” Zamyslel se a pokrčil rameny. “Jsou nakonec ve stejném byznysu. Entreri by se s tím měl smířit.”

“Rassiter popudí kadého, s kým se setká,” připomněl mu čaroděj. “Předpokládejme, e natve i Entreriho.”

Paa se nápadu zasmál. “Příteli, mohu vás ujistit, e by se to stalo jenom jedenkrát.”

“A pak se dohodnete s novým vůdcem těch zrůd?!” LaValle hořce podotkl.

Pook mu poloil ruku na pai a zamířil ke dveřím. “Vypátrejte vechno, co můete. Jestli je v křiálové kouli naleznete, dejte mi vědět. nemohu se dočkat, a Regisovi opět pohlédnu do obličeje. Tolik mu dluím!”

“Kde budete?”

“V harému,” řekl paa s mrknutím. “Znáte to, napětí.”

Za pánem se zavřely dveře a LaValle se v idli shrbil, uvauje o návratu svého hlavního soka. V čase Entreriho nepřítomnosti hodně získal, povznesl se dokonce do této komnaty ve třetím poschodí ve funkci Pookova poradce a pobočníka.

Do této komnaty, Entreriho komnaty.

Čaroděj se zabijákem nikdy neměl ádné problémy. Dobře spolu spolupracovali a vycházeli, i kdy se nikdy nespřátelili, ale to u Entreriho stejně vůbec nepadalo v úvahu. V minulosti si často pomáhali a LaValle by ani nespočítal, kolikrát Entrerimu ukázal nejrychlejí cestu k cíli.

A pak vznikla ta oklivá záleitost s Mancasem Tiverosem, kolegou v kouzelnickém umění, kterého ostatní místní čarodějové nazvali “Mancasem Mocným”. Vichni LaValla předem litovali, kdy se s ním dostal do rozepře o původu jedné nové zaříkací formule. Oba si na objev činili nárok a kadý čekal, kdy mezi nimi dojde k válce. Mancas vak náhle a bez vysvětlení odeel - zanechal jen dopis, v něm se zříkal účasti na tvorbě formule a dal LaVallovi kredit. Mancase u nikdy nikdo nespatřil - v Calimportu, ani nikde jinde.

“Ach, tak co,” povzdechl si a vrátil se ke křiálové kouli.

Artemis Entreri byl velmi uitečný.

Dveře se náhle otevřely a z nich vykoukla paova hlava. “Polete posla do tesařského cechu. Řekněte jim e potřebujeme ihned několik zkuených pracovníků.”

LaValle nevěřícně naklonil hlavu.

“Harém a pokladnice zůstanou tam, kde jsou,” řekl pán důrazně, předstíraje hněv nad nepochopením tak jasné logiky. “Nemůete přece ode mne očekávat, e se vzdám svých komnat!”

LaVallovi se lítostivě zkrabatilo čelo, kdy začínal chápat.

“Ani se nechystám Entrerimu sdělit, e nemůe dostat jeho vlastní pokoj. A zvlá ne, kdy své poslání provedl s takovým úspěchem.”

“Rozumím,” řekl čaroděj, zklamán, e se bude zase stěhovat do niího postavení na dolejím patře.

“Musí se tu postavit está místnost - mezi jeho komnatou a harémem.” zamrkal na svého asistenta. “LaValle, navrhněte si ji vy sám. A nemusíte etřit, drahý příteli!” S tím zabouchl dveře.

Čaroděj si otřel zvlhlé oči. Pook ho pokadé překvapil, ale nikdy nezklamal. “Jste tědrý pán, pao Pooku,” zaeptal do prázdna.

Ale paa byl té zkueným vůdcem, nebo LaValle, skřípaje odhodlaně zuby, se sklonil nad svou koulí. Najde Entreriho a půlčíka!

Pán bude potěen.

9

Ohnivý jinotaj

Mořský Skřítek teď plul s proudem Chiontharu, plachty chytaly vítr v dostatečném úhlu ze severu a tak uháněl od Baldurovy Brány dobrou rychlostí a odstřikoval bílou sprku pěny i přes souběný tok vody.

“Uprostřed odpoledne jsme u Mečového pobřeí,” vysvětloval kapitán Drizztovi a Wulfgarovi. “A pak od pobřeí s ádnou zemí na dohled a k Asavirskému průplavu. Potom jiní cestou kolem konce světa a zpátky na východ ke Calimportu.”

“Calimport,” opakoval po odmlce a ukázal na novou vlajku stoupající na stoár. Měla příčné modré pruhy ve zlatém poli.

Drizzt vrhal na Deudermonta ostrý pohled, nebo mu výměna národnosti normální plachetnice připadala podivná, podezřelá.

“Plujeme pod vlajkou Hlubiny a po Baldurovu Bránu a odtud na jih pod calimportskou.”

“To se můe? Je to zaběhnutý zvyk?”

“Oh, má nemalý význam.”

“Pro ty, co znají jeho cenu,” smál se Deudermont. “Hlubina a Calimport jsou rivalové. Přáli by si obchodovat jeden s druhým, přineslo by jim to zisky, ale někdy nepovolí plavidlům se sokovou vlajkou vjezd do přístavu.”

“Hloupá pýcha,” poznamenal Wulfgar, jemu to bolestně připomnělo zkostnatělé tradice klanů jeho lidu, je donedávna slepě dodroval.

“Politikaření,” komentoval přesněni Deudermont. “Vlivní členové obou měst si potají přejí obchodovat a pár tuctů lodí navázalo spojení,a by se obchod hýbal. Mořský Skřítek má dva domovské přístavy a vem to přináí výdělek.”

“Take kapitán Deudermont má dva trhy,” poznamenal Drizzt poněkud jízlivě. “Jak praktické.”

“Vzhledem k bezpečnosti plavby je to velmi výhodné,” pokračoval kapitán s vědoucím úsměvem. “Piráti řádící severně od Baldurovi Brány respektují vlajku HLubiny víc ne vechny ostatní, a ti na jih odtud se mají na pozoru,a by nevzbudili hněv Calimportu a jeho početné armády. Piráti podél Asavirského průplavu si v úinách mohou vybrat z mnoha obchodních lodí a je pravděpodobnějí, e přepadnou loď pod méně vlivnou vlajkou.”

“A vás nikdy neobtěují?” Wulfgar se nemohl přemoct, aby se nezeptal. Jeho hlas měl přídech ironie, jako by si jetě neujasnil, jestli tuto praxi schvaluje.

“Nikdy?” opětoval kapitán. “Ne, to nemohu tvrdit, ale zřídka kdy. A kdy se piráti na nás přece jen chystají, napneme vechno, co se dá, a uháníme. Jen málo lodí můe chytit Mořského Skřítka, kdy se jeho plachty naplní větrem.”

“A co jestli vás chytnou?”

“Potom si vy dva můete vydělat na svou přeplavbu,” smál se Deudermont. “Řekl bych, e ty zbraně, co nosíte, by mohly pirátského zloděje přesvědčit, aby pronásledování raději vzdal.”

Wulfgar si rozváně prohlíel Aegisův tesák. “Modlím se, abych před takovou bitvou získal lepí cit pro pohyb na lodi. Náhlý sklon by mě mohl hodit přes zábradlí!”

“No tak doplav k pirátské lodi a převrhni ji!” smál se Drizzt.

  

Ze zatemněné místnosti věe Oberon pozorně sledoval, jak se Mořský Skřítek odpoutává od mola a opoutí Baldurovu Bránu. Ponořil se hluboko do výjevu v křiálové kouli a prohlíel si elfa a obrovitého barbara, stojící na palubě po boku kapitána lodi. Čaroděj věděl, e nebyli zdejí. Podle oblečení a zabarvení pocházel barbar nejspí z jednoho z těch kmenů dalekého

Severu za Luskanem a velehorským pásmem - Páteře Světa, z dezolátního území iré tundry, nazvaného Planina ledového větru. Jak daleko byl od domova a jak bylo neobvyklé vidět někoho jeho rodu plavit se na otevřeném moři!

“Co mají ti dva společného s vrácením Pookova klenotu?” uvaoval nahlas opravdu zaujat. Podnikl Entreri v honbě za půlčíkem celou cestu a do vzdálené tundry? A pronásledovali ho ti dva na jih?

To vak nebyla jeho věc. Oberon byl jen rád, e Entrerimu mohl alespoň částečně splatit dluh touto maličkou slubou. Entreri pro Oberon před lety několikrát zabíjel, a i kdy se o tom při ádné z jeho četných návtěv ve věi nikdy nezmínil, čaroděj měl pokadé takový zvlátní pocit, jako kdyby si ho zabiják drel na řetězu kolem krku. Této noci vak starý dluh vyrovná jednoduchým signálem.

Čirá zvědavost ho přiměla, e zůstal vyladěný na odplouvající plachetnici chvilku déle. Zaměřil se na elfa - Drizzta DoUrdena, jak ho pojmenoval správce přístavu. Jeho zkuenému oku se na elfovi něco nezdálo. Ne e by nezapadal do svého prostředí jako barbar. Bylo to spí v tom, jak se pohyboval, jak se díval těma pozoruhodnýma levandulovýma očima.

Ty jeho oči se do celkového vzhledu toho elfa, Drizzta DoUrdena, jak si nehodily, neodpovídaly vůbec jeho osobě.

Oberon hádal, e je v tom moná kouzlo, nějaká magická přeměna. Přál si, aby měl po pau Pooka více informací. Přemýlel, e by se měl přenést na palubu lodi a vyetřit, co se dá, ale pro takový výkon neměl připravené potřebné formule. “A mimo to,” krotil svou zvědavost, “tohle není moje záleitost.”

A rozhodně si proti sobě nechtěl potvat Artemise Entreriho.

  

Tu samou noc se Oberon s kouzelnou hůlkou v ruce vznesl ze své věe a vystoupil vysoko do noční oblohy. Stovky stop nad městem vypustil ohnivé koule v určitém pořadí.

  

O dvě stě mil jiněji Entreri pozoroval úkaz z paluby calimportské lodi jménem Ďábelský Tanečník. “Po moři,” zaeptal, jak sledoval pořadí houcích výbuchů. Otočil se k půlčíkovi.

“Tví přátelé nás sledují po moři. Jsou za námi méně ne týden! Vychází jim to dobře.”

Regisovy oči při té zprávě nesvitly nadějí! Změna podnebí byla kadým dnem a kadou nocí zřejmějí. Zimu nechali daleko za sebou a horký vítr jiních říí na jeho ducha těce doléhal. Cestu do Calimportu nepřeruí u ádné zastávky. A ádná loď, i kdy byla ani ne týden pozadu, nemohla doufat, e dohoní náskok tohoto rychlého plavidla.

Regis bojoval s vnitřní beznadějí, pokouel se přijmout fakt, e setkání s bývalým cechmistrem ádným způsobem neunikne.

Té chvíle se hrozil.

Paa Pook nikdy nic neprominul. Regis sám byl svědkem jeho nelítostného trestu, kdy se některý zloděj odváil něco ukrást jinému členovi cechu, jene Regis se odváil jetě o krok dál - okradl samotného pána cechu o jeho nejvzácnějí majetek, o jeho magický rubínový klenot. Regis beznadějně svěsil hlavu a pomalu se vlekl do kabiny.

Půlčíkovo zoufalství Entreri nehnulo, ani nezchladilo rozechvění, kterému probíhalo páteří. Jeho pán dostane klenot a půlčíka, on sám za tu slubu obdrí bohatou odměnu, jene v jeho mysli paovo zlato nebylo pravou odměnou za jeho úsilí.

Tou byl Drizzt DoUrden, toho chtěl!

  

Drizzt s Wulfgarem tu noc také pozorovali vzdálený ohňostroj. Byli na otevřeném moři, ale stále víc ne sto padesát mil do Ďábelského Tanečníka a mohli se jen dohadovat, co ten výjev znamená.

“Vypadá to na čaroděje,” poznamenal kapitán, který se přidal k podívané. “Moná se potýká s nějakou létající bestií,” dodal, aby je pobavil. “S drakem nebo nějakou příerou nebes.”

Drizzt přimhouřil oči, aby se mu zrak lépe zaostřil na ohnivé výbuchy, ale kolem nich se neproplétaly ádné tmavé stíny, ani se nezdálo, e míří na určitý cíl. Moná e byli moc daleko, ne aby rozeznal takové detaily.

“Není to boj - je to signál,” vyhrkl Wulfgar. Exploze následovaly v určitém časovém sledu. “Tři a jeden. Tři a jeden. Pro tak jednoduchý signál by stačil jezdec s dopisem. Bylo by to praktičtějí.”

“Pokud to není signál pro loď,” řekl Deudermont.

Drizzt se zabýval stejnou mylenku a rostlo v něm určité podezření o jeho zdroji a účelu.

Deudermont úkaz jetě chvíli pozoroval. “Moná máte pravdu,” připustil, kdy se přesvědčil o přesnosti Wulfgarova úsudku, e ty výbuchy dodrují určitý časový vzor. “Do Baldurovy Brány denně přijídí mnoství lodí. Asi čaroděj vítá nebo se loučí s přáteli ve velkolepém stylu.”

“Nebo předává zprávu,” podotkl Drizzt, a vzhlédl k barbarovi. Tomu neulo, co tím myslí, a drov z jeho zamračení poznal, e chová podobné podezření.

“Pro nás je to jen podívaná, nic víc. Trochu zábavy na dobrou noc,” loučil se s nimi a s úsměvem odcházel.

Přátelé se po sobě jetě pochybovačně podívali, Deudermontův úsudek jim připadal povrchní.

  

“Co Entreri tou hrou sleduje?” zeptal se Pook.

Oberon, čaroděj v křiálové kouli, potřásl hlavou. “Nikdy mne ani nenapadlo předstírat, e rozumím jeho pohnutkám.”

Pook s ním musel souhlasit a pokračoval v přecházení za LaVallovou idlí.

“Já bych přece jen soudil, e ti dva nemají s vaím přívěskem nic společného,” říkal Oberon.

“Je to nějaká osobní vendeta, ke které Artemis přiel během svých cest,” domýlel si paa.

“e by půlčíkovi přátelé?” uvaoval Oberon. “Ale proč je Entreri vede právě k vám nebo alespoň vaím směrem?”

“A jsou kdokoliv, znamenají nesnáze,” ozval se LaValle, sedící nad křiálovou pomůckou.

“Entreri se je asi chystá zaskočit,” řekl Pook Oberonovi. “To by vysvětlilo, proč vás poádal o signál.”

“Jene Entreri instruoval správce přístavu, aby jim vyřídil, e je očekává v Calimportu,” připomínal správně Oberon.

“Aby je oklamal,” řekl LaValle. “Aby uvěřili, e dokud nedorazí do Calimportu, nejsou v nebezpečí.”

“To není jeho způsob,” oponoval Oberon a Pook si myslel toté. “Nikdy jsem nezail, e by Entreri pouil takový průhledný trik, aby v soutěení získal převahu. Jeho nejvíc těí, kdy se s protivníkem setká tváří v tvář a rozdrtí ho.”

Oba čarodějové i cechmistr, který přeil tím, e vyuíval své schopnosti správně posoudit a vhodně reagovat na takové hádanky, se odmlčeli a probírali v mysli vechny moné variace. Pookovi lo pouze o jeho vzácný rubín, s ním by mohl svou moc zdesateronásobit a moná získat i přízeň vládnoucího pai Calimshanu.

“Mně se to nelíbí,” ozval se nakonec Pook. “Při vracení klenotu a půlčíka nechci ádné komplikace.” Odmlčel se a znovu váil moudrost svého rozhodnutí, potom se natáhl přes LaVallovo rameno,a by měl zjev Oberon blí. “Máte stále jetě spojení na Pinocheta?” zeptal se ho liácky.

Oberon uhodl, co cechmistr míní. “Pirát nezapomíná na své přátele,” odvětil stejným tónem. “Pokadé o sobě dá vědět, kdy ho cesty zavedou do Baldurovy Brány. Vdycky se na vás vyptává, zajímá ho, zda se starému příteli vede dobře.”

“A je teď na ostrovech?”

“Začíná pomalu zima a obchod se přesunuje z Hlubiny na jih,” odpovídal Oberon s uchichtnutím. “Kde jinde by se úspěný pirát zdroval?”

“Dobrá,” utrousil Pook.

“Mám se Artemisovým pronásledovatelům postarat o uvítání?” otázal se Oberon dychtivě, nebo miloval intriky a chtěl cechmistrovi poslouit.

“Tři lodě - ádné riskování,” řekl pevně paa. “Nic nesmí komplikovat půlčíkův návrat. On a já budeme mít dlouhou diskusi!”

Oberon nad úkolem chvilku uvaoval. “Je to koda,” podotkl, “Mořský Skřítek byla výborná loď.”

Pook důrazně opakoval jediné slovo, aby je ujistil, e nestrpí ádné omyly.

“Byla.”

10

Tíha královské koruny

Půlčík visel v řetězech hlavou dolů nad kotlem vroucí tekutiny. Nebyla to vak voda, bylo to něco hutnějího, tmavího - něco rudého.

Moná krev, moná…

Kladka zaskřípala a půlčík klesl o palec ní. Jeho obličej byl zkřivený, ústa iroce otevřená jako ve výkřiku.

ádný křik vak nebylo slyet, pouze vrzání kladky a hrozivý smích neznámého trýznitele.

Mlhavá scéna se přesunula, v zorném poli se ukázala kladka zvolna obsluhovaná jednou rukou, která jako by k nikomu nepatřila.

Klesání se zastavilo.

Potom se ďábelská hlas zachechtal naposledy. Ruka sebou rychle trhala, řetěz se íleně roztočil.

Zazněl vysoký výkřik, ostrý pronikavý jek bolesti - jek smrti.

  

Pot típal Bruenora v očích jetě ne je zplna otevřel. Otřel si z obličeje kapky a otáčel hlavou, aby z ní ty hrůzné představy vypudil a uvědomil si své okolí.

Byl v zámku Tivy, v pohodlném loi, v příjemné lonici. Čerstvé svíce, je před ulehnutím zapálil, téměř dohořely, ale nebyly nic platné - tato noc byla jako ty předelé, plná nočních můr.

Překulil se a sedl si na hranu postele. Vechno bylo, jak mělo být. Mitrilové brnění a zlatý tít leely na idli vedle prádelníku. A na něm byla sekera, která ho vysekala z duergarského doupěte. Lehce se opírala o stěnu vedle Drizztova scimitaru a dvou helmic, té potlučené, jednorohé, která trpaslíka spolehlivě pronesla dvěma staletími dobrodruných setkání, a koruna krále Síně mitrilu, osázená řadami třpytivých drahokamů.

Pro jeho oči vak nic nebylo, jak by mělo být. Pohlédl k temnému oknu a sametové tmě za ním. ve, co v něm spatřil, byl odraz svícemi ozářeného pokoje, koruny a královského brnění.

Měl za sebou perný týden. Vechny dny byly plné vzruchu a hovorů o armádách z Citadely Adbaru a z Planiny ledového větru, které chtěly znovu dobýt své právo na Síň mitrilu. Ramena měl obolená od věčného poklepávání Harpellů a ostatních návtěvníků zámku, vichni mu u předem nadeně gratulovali k brzkému návratu na jeho trůn.

Bruenor jaksi proplul posledními dny jako tělo bez due, hrál arádu své rolo, do ni byl nastrčen dřív, ne na ni byl připraven. Byl čas, aby uskutečnil vechno to, o čem fantazíroval ode dne exilu po celé dvě stovky let. Otec jeho otce byl králem Síně mitrilu stejně jako jeho praděd a prapraděd a daleko k začátkům Klanu Válečného Kladiva. A jeho rodové právo vyadovalo, aby on stál v čele armád, aby on usedl na trůn, protoe se narodil, aby mu patřil.

Jene právě v prostorách starobylé domoviny trpaslíků si uvědomil pravdu o tom, co pro něho bylo důleité. Během posledního desetiletí vstoupili do jeho ivota čtyři velmi drahé osoby a ani jedna z nich nebyla trpaslík. Těch pět vázalo dohromady pevné přátelství, mocnějí ne trpasličí království a mnohem cennějí, ne vechen mitril světa. Uskutečnění jeho vysněné výpravy mu bez jejich přítomnosti připadalo prázdné, nepodstatné.

Dusivé momenty noci mu svíraly srdce, nemohl se soustředit na nic jiného. Sny jeho nočních můr nebyly nikdy stejné, avak stejně končily, a ta úzkost nevyprchala ani během dne.

“Zase tě trápí!” ozval se tichý hlas ode dveří. Bruenor otočil hlavu a viděl, e dovnitř nakukuje Catti.

Nemusel ani odpovídat, sklonil hlavu a třel si oči.

“Zase Regis?” otázala se, vela do lonice a potichu zavřela dveře.

“Kručibřich,” opravil ji eptem.

Strčil nohy zpátky po pokrývku. “Měl bych bejt s ním” řekl podráděně, “nebo aspoň pomoct Drizztovi a Wulfgarovi v hledání!”

“Očekává tě tvá koruna,” připomněla mu Catti, spí aby mu ulehčila pocit viny, ne aby se dotkla jeho víry, kam popravdě patří - víry, kterou s ním z plna srdce sdílela. “Tvůj klan z Planiny ledového větru sem dorazí do měsíce, armáda z Adbaru do dvou.”

“Jo, ale do války můeme jít, a přejde zima.”

Catti se rozhlíela kolem, aby nějak změnila skličující předmět hovoru. “Bude ti sluet,” řekl vesele, ukazujíc na zářící korunu.

“Která?” odsekl ostře.

Catti pohlédla na otřískanou helmu. Vedle té sousední nádhery vypadala k politování a zadrela opovrlivý úklebek. Ne otevřela ústa ke komentáři, viděla, e se jí nezeptal ertem, e jeho obličej se přísně prohloubil stínem odhodlání. V tom okamiku si uvědomila, e stará helmice je mu mnohem draí ne koruna, jí mu osud přisoudil nosit.

“Jsou napůl cesty do Calimportu,” poznamenala, protoe dobře chápala jeho touhu. “Moná i dál.”

“Jo,a s příchodem zimy bude z Hlubiny odjídět u jen málo lodí,” bručel Bruenor zamračeně. Opakoval Cattinu naráku z druhého rána v zámku, kdy se jí poprvé svěřil, e by chtěl jít za svými přáteli.

“Musíme připravit milion věcí,” řekla Catti. Umíněně lpěla na veselém tónu. “Zima rychle uteče, a ne se vichni tři vrátí, obsadíme Síň mitrilu.”

Ale jeho zrak nezměkl. Upíral jej nevidomě na tu jednorohou helmu a mylenky se mu zatoulaly k osudné scéně u Garumnovy propasti. Aspoň se s Regise udobřili, ne byli od sebe odděleni.

Vzpomínky ho náhle opustily a vrhl na Catti kyselé oko. “Myslí, e se vrátí, ne začne boj?”

Dívka zaváhala. “Jestli to hned otočí nazpět,” řekla zvědavě, nebo tuila, e Bruenor má v hlavě něco víc ne boj o svou domovinu po boku Wulfgara a Drizzta. “Tak daleko na jihu zima nemá na jejich postup ádný vliv, urazí jistě mnoho mil.”

Bruenor vyskočil z postele, zamířil spěně ke dveřím, v běhu shrábl sou jednorohou helmu a narazil si ji na hlavu.

“Kam letí uprostřed noci?” zírala Catti udiveně a potom pídila za ním do chodby.

Vůbec nezpomalil. Maíroval přímo k Harklovým dveřím a zatloukl na ně dost hlasitě, aby vzbudil kadého spáče v celém křídle.

“Harkle!” zařval.

Ten se chudák nakonec přitrachal ke dveřím v noční koili, s čepicí s bambulkou a rozatou svící.

Bruenor se vecpal do lonice s Catti v patách. “Můete mně udělat válečném vozejk?” vybafl.

“Co?” zívl Harkle, přemáhaje marně ospalost. “Vozík?”

“Válečném!” vrčel Bruenor. “Z ohně. Takovej, v jakým mně přivezla Alustriel. Ohnivej válečnej vozejkl!”

“No, já jsem nikdy…” breptal Harkle v mátohách.

“Můete to udělat?” hartusil Bruenor, nemaje trpělivost s jeho nejistým koktáním.

“Ano… ach… snad…,” prohlásil čaroděj nepříli přesvědčivě. “Víte, to kouzlo je Alustrieli-nou specialitou. Nikdo se tady ne…,” zarazil ho Bruenorův rozpálený pohled, jím ho provrtával. Stál tu, jednou holou patou ryl do podlahy, mohutné pae zkříené na prsou a silnými krátkými prsty si na vypouklém svalu vyukával popuzený rytmus.

“Promluvím s ní ráno,” Harkle spěchal s ujitěním. “Jistě, e…”

“Alustriel je stále tady?” přeruilo ho bafnutí.

“Proč? Ano. Zůstala pár…”

“Kde je?”

“Dolů chodbou.”

“Kterej pokoj?”

“Ráno vás k ní uvedu…” začal Harkle.

Bruenor uchopil předek čarodějovy noční koile a stáhl si ho do roviny svých očí. I Bruenorův nos se ukázal být silnějí, nebo ta dlouhá pičatá věc zplacatila Harklovu ozdobu tváře na stranu. Oči mu nemrkly a kadé slovo otázky vyslovil pomalu a zřetelně, přesně tak, jak chtěl slyet odpověď “Kterej pokoj?”

“Zelené dveře, hned vedle zábradlí,” zalykal se Harkle.

Bruenor na něho srdečně mrkl a pustil ho. Proel přímo kolem Catti, na její pobavený úsměv potřásl rozhodně hlavou, a vyrazil do chodby.

“Och, neměl by vládkyni ruit takhle pozdě v noci!” protestoval čaroděj.

Catti u nepřemohla smích. “Tak ho zastavte!”

Harkle naslouchal těkému dusání v chodbě, kde Bruenorovy holé paty dopadaly na vyletěné dřevo jako kameny. “Ne,” odmítl její nabídku s veselým chichotáním. “Ne. Nemyslím, e by chtěl.”

Dáma Alustriel, bezohledně probuzená v hluboké noci, byla neméně krásná, stříbrná hříva si tajuplně podrela svou měkkou zář. Kdy ji spatřil, Bruenor se ovládl, připomenuv si její postavení a své dobré vychování.

“Ach, vládkyně, prosím o prominutí, e jsem vás takhle přepadl,” koktal v úklonu. Pojednou se velmi styděl za svůj unáhlený čin.

“Je u dost pozdě, králi Bruenore,” řekla Alustriel zdvořile - pohled na trpaslíka v noční koili a pobyté helmě ji pobavil. “Co vás přivádí k mým dveřím v tuto hodinu?”

“Se vím, co se tady strhlo, jsem ani nevěděl, e jste jetě v Dlouhým Sedle,” teď blekotal i Bruenor.

“Ne bych odjela, přila bych se s vámi rozloučit,” odvětila dáma srdečně. “Nebylo třeba ruit vá spánek - i můj.”

“Neměl jsem na mysli loučení. Potřebuji vai laskavou pomoc.”

“Tak nahonem?”

Bruenor důrazně přikývl. “Měl jsem vás o ni poádat, ne jsme sem přijeli.A”

Alustriel ho pobídla do pokoje a zavřela za nimi dveře. Váila si ho a věděla, e by za ní takto nepřiel, kdyby se nejednalo o neodkladnou záleitost.

“Potřebuju jetě jeden z těch válečných vozejků, aby mě vzal na jih.”

“Chcete se v hledání půlčíka připojit ke svým přátelům?”

“Jo, vím, kde je mý místo.”

“Ale já vás nemohu doprovázet,” řekla Alustriel. “Velím říi a nemohu se bez ohláení vydat na cestu do jiných království.”

“To bych se neodváil ádat.”

“Kdo tedy bude řídit spřeení? Vy s touto magií nemáte ádno zkuenost.”

Bruenor se zamyslel. “Harkle mně tam vezme!” vyhrkl. Alustriel nemohla zakrýt pochybovačné staení koutků, kdy pomyslela na takřka jistou zkázu. Harkle - jako mnozí z Harpellova rodu - při vrhání kouzla obvykle zranil sám sebe. Věděla, e trpaslík od plánu neupustí, ale cítila povinnost upozornit ho na jeho slabiny.

“Calimport je opravdu daleko. Cesta tam by byla rychlá, ale návrat můe trvat několik měsíců. Král Síně mitrilu nepovede spojené armády v boji o jeho trůn?”

“Povede, bude-li to moný. Ale moje místo je u mých přátel. Dluím jim to! Kdy zůstanu, zničí mě to, u nemůu ani spát,” odvětil podle pravdy.

“Berete na sebe velké riziko!”

“Ne větí, ne kolik oni obětovali pro mě - mnohokrát.”

“Dobře tedy.” Alustriel otevřela dveře. “Respektuji vae rozhodnutí. Budete skvělým panovníkem, Bruenore Válečné Kladivo.”

Trpaslík se v ivotě zarděl málokdy, teď zrudl.

“Jděte si odpočinout,” dodala. “Uvidím, co se mi podaří jetě před ránem vypátrat. Ne začne svítat, sejdeme se na jiním svahu Harpellova vrchu.”

Bruenor se s díky uklonil a rychle odběhl do své lonice. Poprvé, co přiel do Dlouhého Sedla, spal úplně klidně.

  

Obloha sotva začínala světlat, kdy Bruenor s Harklem stáli na sjednaném místě. Harkle se nemohl dočkat, vdycky si přál dostat příleitost řídit jeden z Alustrieliných proslulých výtvorů. Vedle bitevně ustrojeného trpaslíka vypadal nevhodně, ačkoliv měl na sobě svůj čarodějův háv, zastrčený do koených holínek sahajících vysoko nad kolena a podivně tvarovanou stříbrnou helmu s nadýchanými koeinovými křidélky a hledím, které mu stále padalo přes oči.

Alustriel u nela spát. Pečlivě zkoumala nitro křiálové koule dodané Harpelly, hledajíc v dalekých rovinách známky pobytu Bruenorových přátel. Za tak krátký čas se dozvěděla hodně, a dokonce se spojila i s mrtvým mágem Morkaie v jeho duchovém světě, aby od něho získala dalí informace.

A co vypátrala, ji dost polekalo.

Teď tu s nimi stála s komponenty v rukou a klidně čelila východu slunce, čekajíc na zlom rána. Jakmile první sluneční paprsky vykoukly přes horizont, stáhla je do svých rukou a provedla zaříkání. O minutu později se na svahu objevilo houcí spřeení s kárkou, kouzelně se vznáející na palec nad zemí. Jazýčky jejich plamenů měnily ranní rosu v drobounké obláčky páry.

“Do Calimportu!” křikl Harkle v běhu ke kouzelnému vozidlu.

“Ne,” zadrela ho Alustriel. Bruenor k ní nechápavě vzhlédl.

“Vai přátelé jetě nedorazili do Země Písků,” vysvětlovala. “Jsou na moři a dnes budou ve velkém nebezpečí. Drte se kurzu na jihozápad, k moři, pak přímo na jih s pobřeím na dohled.” Hodila Bruenorovi srdcovitý medailon. Trpaslík jej nemohl otevřít, a kdy se mu to podařilo, nael uvnitř podobiznu Drizzta DoUrdena.

“Jakmile se přiblííte k lodi svých přátel, medailon bude horký,” instruovala ho vládkyně. “Stvořila jsem jej před několika týdny, abych zjistila, zda se vae skupina při návratu ze Síně mitrilu stavila v Dlouhém Sedle.” Vyhnula se Bruenorovu zkoumavému oku s vědomím, e tomu se v hlavě rojí stovky dohadů. Tie, rozpačitě dodala. “Chci jej nazpět.”

Bruenor drel jazyk za zuby. Teď nebyl pravý čas. Vytuil rostoucí vztah mezi Alustriel a Drizztem, byl mu jasný a nyní se jen potvrdil. “Dostanete jej,” ujistil ji. Sevřel medailon v dlani a vyhoupl se k Harklovi.

“Nezdrujte se,” pobízela je. “Dnes vás naléhavě potřebují!”

“Počkat!” ozvalo se z kopce. Vichni tři otočili hlavy - běela k nim Catti v plné výstroji a na zádech jí poskakoval Taulmaril, magický luk paní Anariel, který nali v troskách pokladnice Síně mitrilu. “Přece jsi mě nechtěl takhle opustit?!” vyčetla Bruenorovi.

Nemohl se jí podívat do očí, opravdu chtěl odejít bez rozloučení.

“Ha!” odfrkl. “Ty by ses mě snaila zastavit!”

“To bych nikdy neudělala,” rezolutně se opřela. “Myslím, e ses rozhodl dobře. Ale bylo by jetě lepí, kdybys trochu ustoupil a uvolnil mi místo!”

Bruenor zavrtěl hlavou.

“Mám stejné právo jako ty!” bránila se dívka.

“Nesmysl! Drizzt a Kručibřich jsou mí nejlepí přátelé!”

“A moji!”

“A Wulfgar pro mě znamená tolik jako syn!” střelil zpátky s úklebkem. Myslel si, e toto kolo vyhrál.

“A pro mne znamená jetě mnohem víc,” řekla Catti neústupně. Nemusela Bruenorovi ani připomenout, e to byla ona, která ho seznámila s Drizztem. Odrazila u vechny trpaslíkovy argumenty. “Uhni stranou, Bruenore Válečné Kladivo, a mohu nastoupit. Mám v sázce tolik jako ty a já prostě a jednodue míním jít s tebou!”

“Kdo dohlédne na armádu?” vyhodil svůj poslední trumf.

“Harpellovi se o ně postarají. Nepůjdou do dolů, dokud se nevrátíme. Přinejmením do jara.”

“Co kdy se ádný z vás dvou nevrátí,” vmísil se Harkle a nechal slova viset chvíli ve vzduchu. “Jste jediní, kdo znají cestu.

Dívčiny oči se plnily slzami a vyčítavě, mlčky na ně hleděla.

Bruenor nemohl snést Catti zármutek a uvědomil si, jak hluboce touila zůstat po jeho boku. Měla na to právo, v honbě jiními zeměmi na sebe brala stejně riziko jako on - nakonec jí dal za pravdu a přiklonil se na její stranu. “Vládkyně Alustriel cestu zná,” řekl pomalu.

Ta přikývla. “Znám. A ráda ji armádě ukái, jene kárka můe nést jen dva jezdce.”

Bruenor lítostivě povzdechl a bezmocně se na dceru podíval.

“Je lepí, e zůstane,” řekl něně. “Přivedu ti je nazpět.”

Catti se nevzdávala. “A začne boj, a k tomu nevyhnutelně dojde, dá přednost Harklovi a jeho kouzlům, nebo mně a mému luku?”

Bruenor vrhl krátký pohled po Harklovi a dola mu dívčina moudrá logika. Čaroděj svíral otěe a zkouel najít nějaký způsob, jak udret hledí nahoře nad obočím. Nakonec to vyřeil tím, e zaklonil hlavu dozadu a moural kvírou pod ním.

“Pohleďte, tamhle vám kousek upadl. Proto nedrí nahoře!” řekl mu Bruenor a ukazoval na trávník za vozíkem. Protáhl se kolem trpaslíka a sehnul se, hledaje ztracenou součástku.

Jak se hluboko shýbnul, tíha helmy, je ve skutečnosti patřila jeho daleko větímu bratranci, ho převáila a spadl hlavou dolů na zem. A Bruenor vytáhl Catti nahoru vedle sebe.

“Och, k ďasu!” kvílel Harkle. “Já jsem se tak těil.”

“Vládkyně vám udělá jinou, abyste si zalítal,” utěoval ho trpaslík. Harkle zoufale zíral na Alustriel.

“Zítra ráno,” souhlasila, dusíc se smíchem nad celým výjevem, a pak se Bruenora starostlivě zeptala, jak jízdu zvládne.

“Určitě líp ne on, řekl bych! Já jsem aspoň viděl, jak jste to dělala vy,” prohlásil trpaslík a chopil se houcích otěí. “Dr se, děvče! Musíme přeskočit půlku světa!” Křikl a trhl otěemi. Vznesli se do ranního nebe a v modroedém oparu se za nimi táhl rudý, havý pás.

Vystřelili na západ, vichr jim hvízdal v uích a kárka se divoce kolébala ze strany na stranu, nahoru a dolů. Bruenor freneticky zápasil, aby udrel směr. Catti freneticky zápasila, aby se v ní udrela. Boky se chvěly, zadek se náhle propadal a zdvihal, a jednou se dokonce přetočili koly vzhůru, ač se to stalo tak rychle, e nikdo neměl čas vypadnout.

O pár minut později před nimi čněl osamocený bouřkový mrak. Bruenor jej viděl a Catti varovně vykřikla, ale nezvládal zatím jemné pokyny ořům, nemohl činit nic, aby se mu vyhnul.

Profoukli jeho temnou mlhovinou, zanechávajíce za zádí syčící ocas páry, a jako raketa se vynořili na druhé straně.

A potom Bruenor, s obličejem zalitým potem, konečně jak tak nael způsob, jak s otěemi zacházet. Vyrovnal kurs a stoupající slunce si drel za pravým ramenem, a Catti přila jízdě na chu, ačkoliv stále pevně svírala jednou rukou zábradlí a druhou trpaslíkův silný kabát.

  

Stříbrný drak se lenoně přetočil na záda, nechával se unáet ranními větry s ospale přimhouřenýma očima a s tlapami pohodlně sloenými přes upinaté břicho. Drak miloval tohle ranní bloumání, kdy se vyhříval v neposkvrněných paprscích nad pláněmi oblaků, které ho oddělovaly od ruchu světa hluboko dole.

Drakovy třpytné oči se otevřely dokořán, kdy viděl ohnivý zjev, enoucí se na něj od západu. Usoudil, e jsou to plameny zlého rudého draka, a jeho tělo se oslnivě zablesklo, jak se stočil do vysokého mraku a přihrbil se k útoku. Zuřivost se mu vytratila z očí, kdy rozeznal prapodivné vozidlo - houcí vozík, přes jeho předek čněla řidičova jednorohá helmice a za ním stálo děvče s divoce vlajícími, zlatorudými kadeřemi.

S iroce rozevřenou tlamou pozoroval, jak se řítili kolem. Jen málo věcí popíchlo zájem starověkého tvora, ijícího u tolik staletí, ale váně zauvaoval, e by tu skvělou podívanou měl sledovat.

Pojednou zavála chladivá bríza a odnesla z drakovy hlavy vechny bláhové nápady. “Lidé,” zahučel, potřásl nevěřícně hlavou a opět se rozkonicky převalil na záda.

  

Catti s Bruenorem draka vůbec nepostřehli. Zraky upírali přímo vpřed, kde se na západním obzoru vynořovalo moře zahalené v hustém ranním oparu. Po nějaké půlhodině se na severu objevily vysoké věe Hlubiny, odpoutali se tedy od pobřeí a zamířili nad otevřené vody. Bruenor získal cit pro otěe, lehce zabočil k jihu a vedl koně níeji.

A moc nízko.

Nořili se do edého závoje mlhy a vtom pod sebou slyeli plouchání vln a sykot páry, jak pěna zasáhla rozhavený vozík.

“Zahni nahoru!” vyjekla Catti. “Jsme moc nízko!”

“Musím ji vést nízko!” lapal po dechu Bruenor bojující s otěemi. Uvědomil si, e jsou opravdu nebezpečně blízko hladiny, kde by je vysoká vlna smetla do hlubin, ale musel přece nějak zamaskovat vozatajskou neschopnost. Namáhal se ze vech sil a nakonec se mu podařilo vozík o pár stop zvednout a vyrovnat.

“Vidí?” nadmul se. “Dostal jsem ji přesně tam, kde má bejt - rovno a nízko!”

Ohlédl se přes rameno po Catti. “Musím bejt nízko,” řekl jejímu pochybovačnému výrazu. “Abychom tu hromskou loď nali, musíme ji vidět!”

Catti zavrtěla hlavou.

A náhle, jak stočil zrak opět přes sebe, uviděl loď. Ne tu loď, ale loď to byla, tyčila se do mlhy sotva třicet yardů před spřeením.

Catti vyjekla i Bruenor zařval a lehl do otěí. Vedl vozík takřka kolmo vzhůru a u pod nimi klouzala paluba.

Ale stoáry se nad mini stále tyčily.

Kdyby se duchové vech námořníků, co kdy zemřeli na moři, zvedli ze svých mokrých hrobů a vybrali si k pomstě právě toto plavidlo, obličej hlídky by nebyl zděenějí. Snad ze stráního koe vyskočil - spí z něj asi vypadl - natěstí vak minul palubu a zmizel bezpečně ve vodě v posledním zlomku vteřiny, kdy vozík proletěl kolem a krábl o vrchol hlavního stoáru.

Catti i Bruenor si oddechli a podívali se zpátky. Vrek vysokého stěně hořel v edivé mlze jako pochodeň.

“Říkala jsem ti, e jsme moc nízko!” řekla dívka důrazně.

11

Horký vítr

Mořský Skřítek lehce uháněl pod modrými nebesy v líném teple jiních Říí. Silný pasát nadouval plachty a v pouhých esti dnech po odjezdu Baldurovy Brány měli v dohledu západní výběek poloostrova Tethyru - přeplavbu, která obvykle trvala víc jak týden.

Čarodějův signál vak cestoval jetě rychleji.

Kapitán Deudermont vedl svou loď středem Asavirského průplavu, v bezpečné vzdálenosti od chráněných poloostrovních zátok - útočitě pirátů číhajících na míjející obchodní plavidla - a obezřetně drel zdravou ířku vody mezi svou plachetnicí a souostrovím na jeho západní straně. Tam byly roztroueny smutně proslulé Pirátské ostrovy - Nelanther.

Kapitán se na této runé plavební trase cítil dost bezpečný. Jednak se plavil pod vlajkou Calimportu a navíc před přídí i za zádí Mořského Skřítka obzor často tečkovala jiná obchodní plavidla.

Deudermont vyuíval obvyklého námořního triku: přiblíil se k lodi před sebou a sledoval přesně její kurs, udruje Mořského Skřítka v tříti její stopy. Byla pomalejí a méně pohyblivá, plula pod vlajkou Murannu - meního města na Mečovém pobřeí. Tato loď by pirátům poskytla daleko snadnějí kořist.

Osmdesát stop nad palubou měl Wulfgar, drící hlídku ve stráním koi, neruený výhled na palubu přední lodi. S jeho mrtnou silou se z něho rychle stával dobrý námořník. Náruivě proíval kadou fázi sloitého řízení a obsluhy, ale nejraději konal hlídku ve “vraním hnízdě”, třebae bylo pro mue jeho vzrůstu trochu těsné. Tady nahoře, v teplém vánku a samotě, v sobě cítil astný klid. Opíral se o stěeň, jednou rukou si clonil oči před denním jasem a pozoroval činnost posádky na lodi před sebou.

Slyel, e stráný volá něco dolů, ale slovům nerozuměl a nato se mui panicky rozběhli. Větina mířila k přídi a zírali k obzoru. Wulfgar se vyklonil z hnízda a napínal oči k jihu.

  

“Co si asi myslí o tom, e se jim táhneme v patách?” tázal se Drizzt kapitána na můstku. Wulfgar si budoval dobré vztahy prací s posádkou a Drizzt navázal pevné přátelství s kapitánem. Deudermont si váil jeho inteligence a názorů a rád se s ním dělil o znalosti svého povolání a moře. “Chápou, e hrají roli návnady?”

“Vědí, proč je sledujeme, a jejich kapitán - jestli je zkueným mořeplavcem - by udělal toté, kdyby byl v naem postavení. My jim do jisté míry také poskytujeme zabezpečení, nebo blízkost calimportské lodi mnohého piráta odradí.”

“A moná cítí, e v případě takového útoku bychom jim přispěchali na pomoc?” pospíil si Drizzt s dotazem.

Deudermont předpokládal, e chtěl vypátrat, zda Mořský Skřítek cizí lodi opravdu pomůe. Věděl, e Drizzt má v povaze silný smysl pro čest, a kapitán s podobným morálním kódem si ho proto cenil. Odpovědnost velitele lodi vak v prvé řadě spočívá v péči a její vlastní bezpečí, take na jeho hypotetickou situaci odpověděl jen vyhýbavým: “Snad.”

Drizzt nit otázek ukončil, uspokojilo ho, e Deudermont drel váhy povinnosti morálky ve spravedlivé rovnováze.

“Plachty na jihu!” ozval se shůry Wulfgarův hlas a větina posádky se hrnula k přídi.

Deudermontovy oči se stočily k horizontu a potom k Wulfgarovi. “Kolik?”

“Dva koráby!” křikl dolů. “Plují ve stejné rovině iroko od sebe!”

“Po levoboku a pravoboku?”

Wulfgar pozorně zkoumal pomyslnou přímku jejich kurzu a potvrdil kapitánovo podezření. “Proplujeme mezi nimi!”

“Piráti?” otázal se Drizzt, jsa si jist odpovědí.

Deudermont znepokojeně přikývl. “Vypadá to tak.”

“Nechme je, a se přiblíí,” řekl drov. “Dva proti dvěma mi připadá jako férový boj.”

Kapitán hleděl do levandulových očí a jejich vnitřní ár ho ohromil. Jak mohl doufat, e tohoto čestného válečníka přiměje, aby pochopil, kde je jejich místo? Mořský Skřítek se plavil pod calimportskou vlajkou, ta druhá loď pod murannskou. Nebyly ádnými spojenci.

“Nemusí dojít k ranám,” řekl rozváně. “Murannské plavidlo by se mělo moudře vzdát bez boje.”

Drizzt jeho úvaze začínal rozumět. “Take plavba pod calimportskou vlajkou s sebou nese nejen odpovědnost, ale i výsady?”

Deudermont bezmocně pohodil rameny. “Pomyslete na zlodějské cechy ve městech, která jste navtívil. Piráti jsou vichni stejní - nevyhnutelní neřádi. Jestli se vmícháme do boje, poruíme kód jejich zdrenlivosti, který jak tak dodrují, a pravděpodobně napácháme víc kod ne uitku.”

“A pak budou calimportské lodě vydané jejich přepadům,” dodal Drizzt, odvrátil se a světlo v očích mu pohaslo.

Kapitána povzbudilo, e elf pochopil principy, jim se musel podřídit, a zároveň vycítil jeho odpor. Poloil mu dlaň na pai. “Jestli dojde k ranám,” řekl zvolna a přitáhl opět drovův zrak, “vloí se Mořský Skřítek do bitvy.”

Drizzt ho poplácal po ruce a obrátil se k moři. Deudermont uděloval povely k přípravám a do očí se mu zase vrátil dychtivý ár.

Kapitán popravdě nepředpokládal, e se něco strhne. Takových situací viděl na tucty a v případě, e piráti byli nad vyvolenou obětí v přesile, loupení prolo bez krveprolití. Byl vak příli zkueným velitelem, ne by přehlédl, e tentokrát se děje cosi mimořádného. Pirátské koráby si drely svůj rozestup, murannská plachetnice se k nim blíila a byly od ní příli daleko, ne aby jejich posádky mohly vtrhnout na palubu. Napřed si myslel, e na ni chtějí uhodit zdálky - jeden z pirátů měl na palubě katapult - aby odpor oběti zlomili, třebae mu takový čin připadal zbytečný.

A potom pochopil pravdu. Piráti se vůbec nezajímali o murannské plavidlo. jejich terčem byl Mořský Skřítek.

Také Wulfgar na svém bidýlku viděl, e piráti klidně nechají vedoucí loď proplout. “Chopte se zbraní!ů křikl na posádku. “Míří na nás!”

“Tak se přece dočkáte boje,” utrousil kapitán. “Jak se zdá, tentokrát nás calimportské vlajka neochrání.”

Drizztovu tmě přizpůsobenému zraku se vzdálené koráby v oslepujícím třpytu hladiny jevily jako černé tečky, víc ani nepotřeboval, aby se dovtípil, co se děje. Volba pirátů postrádala logiku a měl podivný pocit, e počínající drama má nějakou spojitost s ním a s Wulfgarem.

Myslí mu bleskl obraz výbuchů nad noční Baldurovou Bránou.

Byl to signál? uvaoval u po kolikáté. Zatím nemohl kusé útrky sloit dohromady, ale co věděl, ho neodbytně vedlo k teorii, e oni byli rozhodujícími činiteli pirátského přepadu.

“Proč my?” zeptal se Deudermonta.

“Moná slyeli nějakou báchorku, e jedna calimportských plachetnic bude naloená cenným zboím.”

“Budeme bojovat?” chtěl se ho jetě otázat, ale to u kapitán rozvíjel plán akce.

“Pravobok!” řekl kormidelníkovi. “Vezmeme to k Pirátským ostrovům a uvidíme, jestli ti psi mají nervy pro úskalí a mělčiny!”

Do stráního koe poslal jiného mue místo Wulfgara, potřeboval jeho sílu na palubě pro důleitějí úkoly.

Mořský Skřítek se zakousl do vln a hluboce se naklonil v ostré pravé zatáčce. Pirátské plavidlo na východě se vzdalovalo, ale nyní useklo úhel v přímé pronásledování, zatímco to druhé, mohutnějí, pokračovalo ve svém směru a kadá vteřina je přiváděla blí na dostřel jeho katapultu.

Kapitán ukázal k největímu z několika ostrovů na západě. “Veďte ji těsně kolem,” řekl kormidelníkovi, “ale pozor na jeden útes.

Odliv je nízko, měl by být vidět.”

Wulfgar seskočil na prkna vedle kapitána.

“K tomu lanu,” rozkázal mu. “Máte hlavní stoár. Jestli dám povel, abyste táhl, dejte do toho vechnu sílu. Druhou anci nedostaneme.”

Wulfgar odhodlaně zabručel a omotal si těké lano kolem zápěstí a rukou.

“Oheň na obloze!” křikl jeden lodník, ukazuje na jih k pirátskému korábu. Koule hořící smoly letěla vzduchem a nekodně se zasyčením dopadla do oceánu daleko za zádí.

“Pokusný výstřel,” objasnil Deudermont, “aby určili nás dosah.”

Kapitán odhadl vzdálenost a spočítal si, jak blízko se k nim pirát dostane, ne se mezi ně vloí ostrov.

“Jestli dosáhneme úiny mezi úskalím a ostrovem, moná jim uklouzneme,” řekl Drizztovi a kývnutím naznačil názor, e prospekt byl slibný.

Jen co se kapitán s drovem uklidnili vyhlídkou na únik, z tée úiny, jí hodlali uprchnout, se vynořily stěně třetího plavidla. A mělo svinuté plachty - bylo připravené k útoku na palubu.

Deudermontovi klesla brada. “Číhali na nás!” obrátil se vyjeveně k elfovi. “Oni tady na nás čekali!” Udiveně se odmlčel. “My nemáme ádný obzvlá cenný náklad,” pokouel se přijít na kloub nečekanému obratu ve vývoji situace. “Proč piráti nasadili tři koráby pro úder na jedinou loď?”

Drizzt znal důvod.

  

Jízda teď byla příjemná. Trpaslík se pohodlně srovnal s vládou nad otěemi ohnivého spřeení a obzor se vyjasnil, kdy slunce spálilo ranní mlhy. Jeli podél Mečového pobřeí, potěeni pohledem na plavidla, která míjeli, a uaslými výrazy kadého námořníka, co zvrátil hlavu dozadu, kdy hřměli kolem.

Zanedlouho překročili ústí řeky Chiontharu, vjezdu do doků Baldurovy Brány. Bruenora zarazil náhlý impuls a stočil vozík nad moře.

“Vládkyně nám radila dret se pobřeí,” připomněla Catti, sotvae si vimla změny.

Bruenor uchopil magický medailon, jen mu visel kolem krku, a zavrtěl hlavou. “Říká mně něco jinýho.”

  

Druhý náboj hořící smoly narazil na hladinu - tentokrát v nebezpečné blízkosti Mořského Skřítka.

“Můeme proplout kolem nich,” řekl drov kapitánovi, nebo třetí koráb stále nezvedl plachty.

Zkuený kapitán v návrhu poznal chybu. Prvotním účelem tohoto korábu bylo blokovat vjezd do úiny. Mořský Skřítek by skutečně mohl proplout kolem, ale Deudermont by byl musel loď vyvést ze zrádných útesů a do otevřeného moře, kde by se ocitli v dostřelu katapultu.

Koráb, který se zatím neangaoval - ten nejvzdálenějí na východě - měl plachty nadmuté větrem a řezal vodu dokonce rychleji ne Mořský Skřítek. Kdyby se hořící náboj strefil a zničil nějako část plachtoví, Mořský Skřítek by byl rychle poraen.

Hned nato byla kapitánova pozornost dramaticky obrácena k blesku, jen prolehl nad palubou, přerval pár lan a vyrazil z hlavního stoáru kusy třísek. Nahnul se a vrzal pod tlakem plných plachet. Wulfgar se pevně rozkročil a opíral se jeho tahu ze vech sil.

“Jen ji drte!” povzbudil ho kapitán. “A čile pluje přímo vpřed!”

“Mají čaroděje,” poznamenal Drizzt. Útok přiel z korábu před nimi

“Toho jsem se obával,” mračil se Deudermont.

havý oheň v Drizztových očích mu řekl, e elf se rozhodl k činu, a i v té zřejmé nevýhodě u předem čaroděje politoval.

Drizztův zjitřený výraz kapitánovi vnukl zoufalý plán akce liácky se pousmál. “Veďte ji přímo na jeho levobok,” zavelel kormidelníkovi. “Tak blízko, aby se na ně dalo plivnout!”

“Ale, kapitáne,” protestoval, “to nás povede přímo na úskalí!”

“V to ti psi právě doufali.” Kapitán se vrátil zpět. “Jen a si myslí, e tyto vody neznáme a e útes vykoná práci za ně!ů Drizztovi udělal Deudermontův pevný tón dobře. Mazaný starý námořník měl něco za lubem.

“Jde to?” zvolal velitel k Wulfgarovi.

Barbar kývl.

“A zavolám, táhněte, mui, jako kdyby na tom závisel vá ivot!”

Drizzt vedle kapitána klidně odhadl situaci. “To závisí.”

  

Z můstku vlajkové lodi, rychlého korábu na východě, velitel pirátů Pinochet starostlivě pozoroval manévrování Mořského Skřítka. Znal dobře Deudermontovu reputaci, věděl, e kapitán není blázen, e nepoene při poledním odlivu svou loď přímo na útes. Určitě má zásobě nějaký trik, nevzdá se bez boje i přes hrozivou přesilu.

Pozoroval velkou bachratou loď a měřil její úhel k Mořskému Skřítkovi. Katapult se dostane ke dvěma výstřelům, moná třem, ne jejich terč dopluje po bok blokujícího korábu. Pinochetova loď byla jetě mnoho minut za akcí a pirátský kapitán uvaoval, kolik kod Deudermont způsobí, ne svým spojencům bude schopen pomoct.

Rychle si mylenky na výdaje a ztráty vypudil z hlavy. Dělal laskavost mocnému cechmistrovi největího zlodějského gangu v Calimportu. A jsou ztráty jakékoli, paa Pook mu je jistě dobře vynahradí.

  

Catti dychtivě hleděla na kadou novou loď, je se ukázala na obzoru, Bruenor zase spoléhal na magický medailon, na jeho schopnost vést ho k drovovi a ničeho jiného si nevímal. Potřásal otěemi, nutil oře do nejvyí rychlosti, nebo jaksi cítil - snad působením medailonu - e Drizzt je v nebezpečí a rychlost je rozhodující.

Pak luskl prsty. “Vidí? Támhle!” křikl, sotva se Mořský Skřítek objevil v dohledu.

Catti o jeho úsudku neměla nejmeních pohyb a rychle přehlíela drama bitevního manévru, pozice lodí a jejich kurzy.

Dalí hořící koule vyletěla do vzduchu, pleskla do zádi Mořského Skřítka u hladiny, lodi moc neublíila.

Viděli, e katapult je napínaný pro nový výstřel. Viděli brutální posádku korábu u vjezdu do úiny, čekající s meči v rukou. A viděli třetí pirátskou loď, chvátající zezadu, aby uzavřela past.

Bruenor stočil kárku k jihu, k největímu korábu. “Napřed na katapult!” hřímal zuřivě.

  

Pinochet zároveň s posádkou dvou zadních korábů spatřil planoucí vozidlo protínající severní oblohu havým ocasem, avak obě lodi vepředu byly příli zaujaté napětím jejich situace, aby se staraly, co se děje za nimi. Drizzt se přece jen stačil na vozík podívat a vimnout si záblesku, který mohl být odrazem jediného rohu potlučené helmy, vykukující nad plameny, i postavy za jeho zády s vlajícími vlasy, je mu připadaly mlhavě známé.

Moná to byl jen trik slunečního světla a jeho vlastních neotřesitelných nadějí. Kárka zmizela v ohnivé mouze a Drizzt to nechal být, teď neměl čas nad tím zjevem přemýlet.

Posádka Mořského Skřítka lemovala příď a ostřelovala pirátský koráb kuemi, modlíc se, aby čaroděje natolik zaměstnala, aby na loď nemohl vyslat dalí bleskl.

Ale to jim u zahřmel nad hlavami, jene loď se pod nimi divoce kymácela na bouřlivých vlnách, je se odráely od úskalí a čarodějův záleh vysekl v hlavní plachtě pouze mení díru.

Deudermont se ostraitě ohlédl po Wulfgarovi, napjatém a připraveném na povel.

A vtom pluli podél pirátů sotva patnáct stop od jejich boku a zřejmě směřovali v sebevraedném kurzu přímo proti útesu.

“Teď!” křikl Deudermont a Wulfgar zatáhl, a kadý sval na jeho obrovitém těle zrudl náhlým přílivem krve.

Hlavní stěeň sténal, ráhna skřípala a praskala a větrem naplněné plachty se mocně vzpíraly, jak si Wulfgar zaklesl lano přes rameno a hluboce skloněný vyrazil vpřed. Mořský Skřítek se stočil na vlně zvedající příď vysoko nahoru a doslova skočil na pirátský koráb. Třebae posádka přihlíela ukázce Wulfgarovy síly na Chiontharu, mui hmátli po zábradlí, zoufale se dreli a asli.

A ohromení piráti, které nenapadlo, e loď pod plnými plachtami by se mohla na místě obrátit, se vůbec nehnuli. okovaně pozorovali, jak jim na bok dopadá příď Mořského Skřítka, jak se za děsného hřmotu obě lodi zaklíňují ve smrtelném obětí.

“A na ně!” ječel Deudermont. Háky proletěly vzduchem, zabezpečily jejich spojení, mostky byly hozeny dolů a bleskově byly zajitěny.

Wulfgar hluboce oddechoval, stáhl ze zad Aegisův tesák. Drizzt tasil scimitary, stál a přejíděl očima palubu nepřátelského plavidla. Rychle se upředl na jednoho mue - nebyl oděn jako čaroděj, ale pokud Drizzt mohl vidět, nebyl ozbrojený.

Mu prováděl pohyby, jako kdyby kouzlil, a vzduch kolem něho se rozpráil magickou sprkou.

Drizzt byl rychlejí. Obrátil se k vrozeným schopnostem svého rodu a zahalil jeho postavu nekodnými narudlými plameny. Jak formule neviditelnosti začala účinkovat, jeho tělo vybledalo, a zmizelo.

Jen purpurový obrys zůstal.

“Wulfgare! Čaroděj!” vykřikl.

Barbar k němu skočil a nemusel dlouho hledat, kouzelný obrys se nedal přehlédnout.

Čaroděj si byl vědom nebezpečí, vrhl se za nějaké sudy.

Wulfgar neváhal. metl Aegisův tesák, blýskal vzduchem, jak se točil, projel sudy ve výbuchu dřeva a vody a na druhé straně si nael svůj cíl.

Mocné válečné kladivo vyhodilo zhroucený obrys čaroděje do vzduchu a přes opačnou stranu do moře.

Přátelé na sebe spokojeně pokývli.

Deudermont si na vytřetěné oči přiloil dlaň.

Moná přece jen měli naději.

  

Piráti na obou zbylých korábech ustali v práci a vechny oči sledovaly letící vozidlo. Bruenor je obrátil v těsném oblouku, řítil se zezadu nad bachratou katapultovací loď a Catti pevně natáhla Taulmarilovu tětivu.

“Mysli na svý přátele,” utěoval ji Bruenor, vida její váhání. Catti před několika týdny z nutnosti zabila člověka a ten čin nemohla zapomenout, vzal jí kus její due. Teď se shora blíili k palubě, mohla na nekryté mue vyslat dé smrti.

Nabrala hluboký dech, aby se uklidnila, a zamířila na námořníka, co stál a s otevřenou pusou zíral, ani si uvědomoval, e ho čeká okamitá smrt.

Byl jiný způsob.

Koutkem oka zahlédla lepí terč. Stočila se k zádi lodi a stříbrný íp bleskl dolů. Narazil do ramena katapultu, dřevo roztípl a magická energie vypálila černou díru, kde se stříbrná hůlka prorvala skrz.

“Ochutnejte mý plameny!” hučel Bruenor a vedl koně dolů. Divoce prolétli hlavní plachtou, zůstaly z ní potrhané, doutnající cáry. A Cattiny ípy hvízdaly do katapultu. Kdy vozidlo útočilo podruhé, lodní střelci se je pokusili srazit koulí hořící smoly, ale dřevo katapultu utrpělo tolik kod, e nemělo ádnou sílu. Koule se pár stop vznesla, pár stop odletěla. A pak dopadla na prkna své vlastní lodě!

“Jetě jeden nájezd!” zavrčel Bruenor, ohlédnuv se přes rameno na oheň, pohlcující stěeň a palubu.

Cattiny oči se upíraly dopředu, kde Mořský Skřítek jako beranidlo právě narazil do nepřátelského plavidla a kde se do boje mue proti mui zakrátko přidá druhý koráb.

“Není čas!” zvolala. “Potřebují nás tam vpředu!”

  

Ocel třeskala o ocel, kdy posádka Mořského Skřítka vyrazilo proti pirátům. Jeden halama viděl, e Wulfgar hodil válečným kladivem, přeskočil na palubu a rozběhl se k neozbrojenému barbarovi v představě, e bude snadnou obětí. Hnal se k němu s mečem napřaeným před sebou k smrtelnému bodnutí.

Wulfgar lehce ustoupil stranou, chytil piráta za zápěstí a druhou ruku mu připlácl do rozkroku. Ani moc nezměnil směr pirátovy setrvačnosti, zvedl ho do vzduchu a přehodil přes zábradlí. Jetě dva piráti měli stejný úmysl jako jejich neastný kamarád. Na místě se zastavili a vyhledali si lépe ozbrojené, nicméně ne tak nebezpečné protivníky.

Pak se Aegisův tesák magický vrátil do Wulfgarovy čekající ruky a byl na řadě on, aby útočil.

Tři mui Deudermontovy posádky, kteří se pokusili přejít, byli zabiti na středním mostku a teď se tudy piráti valili na palubu.

Drizzt DoUrden záplavu zastavil. Se scimitary v rukou - Záblesk planoucí hrozivým modrým jasem - lehce skočil na můstek.

Houf pirátů viděl jediného, tíhlého nepřítele zahrazujícího postup a očekávali, e se přes něho převalí. Rychle zpomalili, kdy první řada tří klesala ve víru takřka neviditelných čepelí a dreli si protnuté krky a břicha.

Deudermont s kormidelníkem spěchali ho podpořit, a pak se zarazili a přihlíeli, protoe nikdy v ivotě nic takového neviděli. Záblesk a jeho druh se zvedal, stáčel a klesal s oslnivou rychlostí smrtelnou přesností. Dalí pirát padl, jinému byla zbraň vyraená z ruky a raději skočil do vody, aby hrozivému elfímu válečníkovi unikl.

Pět zbývajících pirátů strnulo, jako by do nich uhodil blesk, ústa sklesle otevřená v tichém výkřiku děsu.

I Deudermont s kormidelníkem úlekem odskočili, přestoe Drizzta zcela pohlcovalo bitevní soustředění.

Magická maska předvedla svůj vlastní trik. Sklouzla z drovova obličeje a vem vyjevila jeho temný původ.

  

“I kdy zapálí plachty, koráb k nim dopluje,” usoudila Catti, pozorujíc krátkou vzdálenost mezi posledním korábem a zaklíněnými plavidly.

“Plachty?” smál se Bruenor. “Míním dostat něco víc ne plachtoví!”

Catti odstoupila, musela strávit, co tím myslel. “Jsi bláznivý!” Vytřetěně zírala, kdy Bruenor přivedl válečnou kárku na úroveň paluby.

“Pcha! Ty psy zastavím! Dr se, děvče!”

“U démona, budu!” křikla mu do ucha. Poklepala mu na hlavu a dala přednost náhradnímu plánu - ze zádi kárky sklouzla do vody.

“Chytrá holka,” chechtal se, kdy viděl, e je v pořádku, a zvedl oči k úkolu před sebou. Piráti na zádi ho viděli přijídět a skákali přes zábradlí, jak to lo, aby se dostali pryč.

Pinochet se z přídě ohlédl, co je to za zmatek, kdy Bruenor narazil. “Moradine!”

  

Trpaslíkův válečný pokřik přehluil vechen ryk a hlomoz bitvy, rozlehl se po palubách Mořského Skřítka a tří pirátských korábů. Piráti i námořníci se ohlédli při výbuchu Pinochetovy vlajkové lodi a její posádka odpověděla na válečný pokřik řevem hrůzy.

Wulfgara prosba k trpasličímu bohovi ohromila, připomněla mu jeho mentora a drahého přítele, který měl ve zvyku ječet - taková jména na nepřátele.

Drizzt se astně usmál.

  

Sotva kárka narazila na palubu, Bruenor se z ní odkulil a Alustrielin kouzelný výtvor se rozpadl, změniv se v klouzající metlu pohromy. Plameny se rozlétly přes palubu, olizovaly stěně, zaehly spodky plachet.

Bruenor se zvedl, mitrilovou sekeru zvednutou v jedné ruce, lesklý zlatý tít připevněný ke druhé. Jene v tom okamiku ho nikdo nevyzval. Piráti, kteří unikli zkáze, hledali jen cestu k záchraně, na boj nebyla vůbec ádná naděje.

Bruenor po nich plivl a pohodil rameny. A potom těch pár, co ho viděli, asli, nebo ílený trpaslík veel přímo do plamenů, aby zjistil, zda na přídi najde piráty, co by měli chu si zahrát.

Pinochet viděl, e jeho loď je ztracená. Ne poprvé a asi ani naposled se rychle ovládl a klidně pokynul nejbliímu důstojníkovi,a by mu pomohl uvolnit malou veslici. Dva z jeho posádky měli stejný nápad a odvazovali člun ze závěsné kladky.

Ve zmatku a plamenech se kadý mu staral sám o sebe a Pinochet bez rozmýlení jednoho bodl do zad a druhý raději utekl.

Bruenor chladně proel poárem a nael předek paluby takřka oputěný. astně se uchechtl, kdy spatřil člun s velitelem pirátů dosednout na hladinu. Nějaký mu se nahýbal přes zábradlí a uvolňoval poslední lana.

Jak zvedl jednu nohu přes zábradlí, Bruenor mu pomohl kopancem těké holínky, a vyletěl do vzduchu a dopadl daleko od veslice.

“Obrate se ke mně!” zahřímal na velitele pirátů, sotva těce dopadl do loďky. “Musím vylovit z vody děvče!”

Pinochet opatrně vytáhl meč z pochvy a přes rameno se podíval za sebe na nečekaného spolujezdce.

“Tak bude to?”

Pinochet se svině stočil a zuřivě po trpaslíkovi sekl.

“Stačilo jen říct, e ne,” Bruenor se mu vysmál. Výpad títem odrazil a kontroval lstivým sekem na muova kolena.

  

ádné z hrůz, které na piráty ten den dopadaly, je nevyděsily víc, ne kdy zaútočil Wulfgar. Nepotřeboval ádný mostek Mocný barbar mezeru mezi plavidly přeskočil. S mohutnými rozmachy válečného kladiva vtrhl do nepřátelských řad, je zakolísaly a rozprchly se.

Drizzt ho ze středního mostku zahlédl. Nevěděl, e mu maska sklouzla, a stejně by neměl čas s tím něco dělat. Chtěl se k příteli připojit a napadl zbývající piráty, co mu stáli v cestě. Ochotně uhnuli, nenali odvahu postavit se smrtelnému ostří drovího elfa a dali přednost koupeli.

Oba hrdinové bojovali vedle sebe a vysekali přes palubu nepřátelského korábu iroký pás zkázy. Deudermont s jeho posádkou, dobře vytrénovanými bojovníky, zanedlouho vyčistili Mořského Skřítka od pirátské chátry a obsadili kadý mostek. Vítězství bylo na dosah, do podpalubí jejich lodi proudila řada schlíplých vězňů a Drizzt s Wulfgarem končili svůj úkol.

  

“Zemře, vousatý pse!” řval Pinochet, sekaje mečem.

Bruenor hledal na rozkolísaném člunu pevné zaklínění, odráel útoky a nechával si vlastní výpady pro nejpříhodnějí okamik.

Jeden se vhodně naskytl, kdy mu, jeho skopl z hořící paluby, plaval k loďce a Bruenor si ho koutkem oka hlídal. Mu se chytil boku a vytáhl se nahoru, jen aby ho potkalo ostří mitrilová sekery. Klesl zpět a voda kolem se zbarvila do ruda.

“To byl tvůj přítel?” popíchl piráta.

Pinochet běsnil, napadl ho jetě zuřivěji a přesně to Bruenor chtěl. Mu se v divokém výpadu minul, nemohl chytit rovnováhu a trpaslík mu jetě pomohl. Přesunul váhu, aby jetě zvýil sklon dna člunu, a vrazil tít pirátovi do zad.

“No to mě podr,” zvolal, kdy se Pinochetova hlava houpala na hladině pár stop od loďky, “on ztratí meč!”

Trpaslík věděl, e mu je příli důleitý, nemohl ho jen tak zabít nechtělo se mu veslovat, na to měl jeho silné pae.

Pinochetovi nezbylo, ne aby se vzdal a plaval k člunu. Bruenor mu pomohl nahoru a hodil ho na prkno mezi vesla.

“Tak to otoč a pořádně zaber!” zahřímal.

  

“Maska ti spadla,” poeptal Wulfgar Drizztovi, jakmile bitva skončila. Drov sklouzl za stěeň a magickou věc si znovu upevnil.

“Myslí, e mě viděli?” otázal se po úpravě. Jetě ani nedořekl a očima přejel posádku Mořského Skřítka shromáděnou na palubě pirátské lodi - mui se zbraněmi v ruku na něho podezřívavě zhlíeli.

“Viděli,” potvrdil Wulfgar. “Pojď,” vybídl Drizzta, zamířiv zpátky k mostku. “A přijmou tě!”

Drov si tím nebyl tak jistý. Připomněl si jiné doby, kdy muům zachránil ivot a obrátili se proti němu, kdy pod kapucí jeho plátě viděli, kdo je, a jistili barvu jeho kůe. Byla to hořká cena za jeho volbu, s ní zavrhl svůj národ a dal přednost ivotu na povrchu.

Drizzt uchopil Wulfgara za rameno a rezolutně vykročil k Mořskému Skřítkovi. Vzhlédl ke svému mladému příteli, mrkla stáhl si masku z tváře. Vsunul scimitary do pochev a obrátil se čelem k posádce.

“Jen a poznají Drizzta DoUrdena,” tie bručel Wulfgar za jeho zády, dávaje mu vechnu sílu, kterou kdy bude potřebovat.

12

Přátelství

Catti lapala vodu za vrakem Pinochetovy lodi. Pinochet ji ani neviděl. Posádka jeho katapultovacího korábu zdolala oheň na palubě, obrátila se zádí k bojiti a uháněla pryč se ví rychlostí, co se dala z plavidla vydímat.

“Začínala jsem mít dojem e jsi na mne zapomněl,” zvolala, sotva se člun přiblíil.

“Mělas zůstat po mým boku,” smál se Bruenor.

“Oheň mě netoleruje jako tebe,” opáčila trochu nervózně.

“Je to tak od tý doby v dolech. Moná je to mý rodový brnění.”

Catti uchopila nízký bok člunu a začala se vytahovat nahoru, kdy jí najednou padl do oka scimitar, uvázaný na trpaslíkových zádech. “Ty má drovovu zbraň!” řekla a vzpomněla se na Drizztův popis bitvy s ohnivým démonem. Kouzlo mrazem ukovaného scimitaru tehdy Drizzta zachránilo před jeho spalujícím dechem. “Ta tě ochraňuje!”

“Skvělá čepel,” bručel trpaslík a dotkl se jílce nad ramenem.

“Elf by jí měl dát jméno.”

“Loďka neunese váhu tří,” přeruil ho pirát.

Bruenor po něm vztekle mrskl okem. “Tak plavej!”

Pinochet se najeil a začal výhruně vstávat.

Bruenor si uvědomil, e pýchu piráta příli vydrádil, tak ne se mohl narovnat, vrazil mu čelem do prsou a srazil ho přes záď do vody. Otočil se, uchopil Catti za zápěstí a vytáhl ji k sobě.

“Děvče, miř na něho lukem,” řekl dost hlasitě, aby ho Pinochet určitě slyel. Hodil pirátovi konec provazu. “Jestli něco začne, zabij ho!”

Catti vzala stříbrný íp, natáhla tětivu a drela ho v achu, ač jí ani nenapadlo, aby kdy zabila bezmocného mue. “Mému luku říkají Hledač Srdcí,” varovala ho. “Bude určitě moudřejí, kdy bude plavat.”

Pyný pirát se obtočil provazem a plaval.

  

“Na palubu týto lodi u nevstoupí ádnej drov!” zavrčel na Drizzta mu z Deudermontovy posádky.

Za svá slova dostal zezadu pořádný pohlavek a rozpačitě ustoupil, aby kapitánovi uvolnil průchod. Deudermont bedlivě zkoumal jejich výrazy, s jakými si prohlíeli drova, který byl po týdny jejich společníkem.

“Co s ním uděláte!” odváil se kdosi zeptat.

“Máme mue ve vodě,” kapitán odrazil otázku. “Pomozte jim nahoru. “A se usuí a piráty spoutejte do řetězů.” Chvilku čekal, a se mui rozejdou, ale ti stáli jako přiití, zaujatí dramatem kolem temného elfa.

“A oddělte od sebe obě hromské lodě!” zařval Deudermont nakonec.

Obrátil se k oběma přátelům. “Pojďme do mé kabiny,” pronesl klidně. “Musíme si promluvit.”

Drizzt s Wulfgarem neřekli ani slovo, mlčky li za kapitánem a na zádech cítili zvědavé, ustraené i dotčené pohledy, které je sledovaly.

Kapitán se v půli cesty zastavil a přidal se k hloučku pozorujícímu cosi na jihu za Pinochetovou hořící lodí - malý člun, poháněný silnými paemi.

“Je to řidič ohnivého vozíku, co přiletěl z čitého nebe,” pronesl muský hlas.

“Zapálil ten koráb!” ozval se jiný a ukázal na trosku Pinochetovy vlajkové lodi, která se karedě naklonila a zanedlouho e potopí. “A třetí zahnal na útěk!”

“Pak je to zajisté ná přítel!” podotkl kapitán.

“A ná,” dodal Drizzt a vechny oči se k němu otočily. I Wulfgar na něho hleděl s dávkou zvědavosti - zaslechl sice výkřik k Moradinovi, ale netroufal si doufat, e jim Bruenor Válečné Kladivo skutečně přispěchal na pomoc.

“Hádám-li správně, je to rudovousý trpaslík s mladou enou,” ozval se znovu drovův jemný hlas.

“Wulfgarovi jen lezly oči z důlků. “Bruenor?” zasípal, “a Catti?”

“To je můj dohad.”

“Dozvíme se to brzo,” ujistil je kapitán. Vydal rozkaz, aby cestující z člunu zavedli do jeho kabiny hned, jakmile vystoupí na palubu, a odváděl oba přátele, nebo nechtěl, aby jejich přítomnost ruila práci. A tentokrát jí bylo hodně s dvěma pokozenými trupy.

“Co s námi chcete udělat?” začal Wulfgar sotva se zavřely dveře.

“My jsme…”

Deudermont tirádu zastavil milým úsměvem. “Přál bych si mít tak statné námořníky při kadé plavbě na jih. Kdy by se na obzoru objevil Mořský Skřítek, vichni piráti by utekli.”

Wulfgar povolil obranný postoj.

“Mým podvodem jsem nechtěl nikomu ukodit,” pronesl Drizzt váně a sličná tvář se mu zasmuila. “Jedinou lí byl můj vzhled. Musím se dostat na jih, abych zachránil přítele od jisté smrti - to stále platí.”

Ne mohl Deudermont odpovědět, ozvalo se zaklepání a ze dveří vykoukl námořník. “Prosím za prominutí…”

“Ano?”

“My víme o vaem kadým kroku, kapitáne, to dobře víte,” koktal, “ale mysleli jsme, e byste se měl dovědět, co si o elfovi myslíme my.”

Deudermont chvilku posuzoval obě strany. Byl na svou posádku pyný. Větina z nich pod ním slouila po léta, ale teď měl pochyby, jak toto dilema vyřeí.

“Pokračujte,” pobídl ho. Musel ve své mue věřit.

“No, vy víme, e je drov,” mu začal nejistě, “a víme, co to znamená.” Odmlčel se, aby pečlivě vybral správná slova. Drizzt stísněně zadrel dech - tímhle proel u mnohokrát.

“Ale tihle dva nás vytáhli z horký kae,” vyhrkl najednou.

“Bez nich bysme to nepřeili!”

“Chcete tím říct, e nemáte nic proti tomu, aby zůstali na lodi?” Deudermont se astně usmíval. Posádka splnila jeho očekávání.

“Ay!” odvětil mu srdečně. “Do posledního mue! Jsme hrdý, e je tu máme!”

Dovnitř vstrčil hlavu i ten, který Drizzta sotva před pár minutami urazil. “Byl jsem jenom polekanej, nic víc,” omluvil se.

Dojatý Drizzt nemohl jetě popadnout dech, přikývl, e omluvu přijímá.

“Tak se uvidíme na palubě,” řekl a zmizel ze dveří.

“My jsme si mysleli, e byste to měl vědět,” dodal hlavní mluvčí a pak odeel i on.

“Je to skvělá posádka,” řekl kapitán spokojeně, kdy dveře zaklaply.

“A co vy?” musel se otázat barbar.

“Soudím mue - pardon, elfa - podle charakteru, ne podle jeho vzhledu,” prohlásil. “A kdy jsme u toho, tu masku nenoste, Drizzta DoUrdene. Bez ní jste jaksi hezčí.”

“Nemnozí by sdíleli vá názor,” podotkl Drizzt.

“Jak vidíte, posádka Mořského Skřítka je v tom se mnou zajedno!” zvolal kapitán. “Bitva je vyhraná, ale zůstalo hodně těké práce. Myslím, e vae síla by byla na přídi vítaná, statný barbare. Musíme ta dvě plavidla oddělit a vyplout, ne se ten třetí neřád vrátí s dalími přáteli!”

“A vy,” řekl Drizztovi s poouchlým úsměvem. “Řekl bych, e nikdo neudrí náklad vězňů, aby se chovali tak jako vy.”

Drizzt si přetáhl masku přes hlavu a strčil ji do váčku. “Barva mé kůe má určité výhody,” souhlasil a pročísl si bílé kadeře. Vykročili ke dveřím, kdy se prudce rozletěly.

“Hezká zbraň, elfe!” prohlásil Bruenor Válečné Kladivo, stojící v kalui vody a hodil kouzelný scimitar Drizztovi. “Najdi jí jméno, jo? Taková zbraň potřebuje jméno. Dobrá pro kuchaře na opíkání selat!”

“Nebo pro trpaslíka při honu na draky,” podotkl Drizzt. Podrel scimitar uctivě v obou zvednutých dlaních a připomněl si, jak jej poprvé zahlédl v pokladu mrtvého draka. Pak mu dal nový domov v pochvě, která chovala obyčejnou zbraň. Byl to skvostný společník pro Zábleska.

Bruenor přistoupil k drovímu příteli a pevně mu sevřel zápěstí. “Ví, kdy jsem viděl tvý oči hledící na mě ze stěny propasti,” říkal trpaslík měkce a přemáhal staené hrdlo, hrozící, e mu zlomí hlas, “měl jsem jistotu, e vyvede ostatní do bezpečí.”

“Ne vechny?” přeruil ho Drizzt. “Regisovi jde o ivot!”

Bruenor zamrkal. “Dostaneme ho z bryndy, elfe! ádnej smradlavej zabiják Kručibřichovi nevezme ivot!” Jetě naposledy pevně stiskl drovovy pae a obrátil se k Wulfgarovi, chlapci, jeho uvedl do munosti.

Wulfgar chtěl promluvit, ale slova se odmítla protlačit uzlem v hrdle. Neměl tuení, e Bruenor by mohl ít, jako měl Drizzt, a teď měl svého drahého učitele a druhého otce před sebou, navráceného z hrobu, a nemohl to prostě pochopit. Chytl Bruenora pod paemi, právě kdy se chystal cosi říct, zvedl ho nahoru a sevřel v mohutném medvědím objetí.

Bruenorovi to vzalo hezkou chvilku zmítání, ne se trochu uvolnil, aby nabral dech. “Kdybys byl takhle zmáčknul toho draka, nebyl bych musel rajtovat na jeho hřbetě na dno propasti!”

Promočená Catti, s vlasy přilepenými k íji a ramenům, vela do dveří a za ní se vlekl stejně mokrý, pokořený Pinochet.

Její oči prvně vyhledaly Drizztovy, uzamčeny ho v tichém okamiku citu, jen sahal mnohem hlouběji ne přátelství.

“U bohů,” zaeptala. “Jak je dobré vidět opět Drizzta DoUrdena. Mé srdce bylo pořád s tebou.”

Drizzt se usmála odvrátil fialkové oči. “Tuil jsem, e tě uvidím, ne nae cesta skončí. Dobrá práce, Catti, a vítám tě!”

Cattin pohled sklouzl k Wulfgarovi. Dvakrát ji osud od něho oddělil a pokadé jí to připomnělo, jak si ho zamilovala.

Wulfgar z ní nespoutěl zrak. Na obličeji se jí třpytily kapky vody, ale vedle záře jejího úsměvu vybledly. Postavil Bruenora zpátky na zem a zíral na ni jako očarovaný. Jen rozpaky mladé lásky je v přítomnosti ostatních zdrely, aby se nepolíbili.

“Kapitáne Deudermonte,” řekl Drizzt, “představuji vám Bruenora Válečné Kladivo a Catti, dva drahé přátele a skvělé spojence.”

“A my jsme vám přinesli dárek,” chechtal se Bruenor, “protoe nemáme peníze, abychom vám zaplatili za plavbu.” Chytil piráta za rukáv a přitáhl ho do středu kabiny. “Řekl bych, e je to kapitán té lodi, kterou jsem mu spálil.”

“Oba vás vítám a ujiuji vás, e jste si víc ne vyslouili vai dopravu.” Kapitán přistoupil k pirátovi a dobře si ho změřil - tohle nebyl ádný obyčejný darebák.

“Víte, kdo jsem?” těkl pirát, přesvědčený, e teď jedná s rozumnějí osobou, ne je ten trpasličí hrubián.

“Zajisté! Jste pirát,” odvětil chladně.

Pinochet se vytáhl, zaklonil hrdě hlavu a pevně si kapitána prohlíel. “Asi jste u slyel o Pinochetovi?”

Toho se Deudermont obával, sotva mu vstoupil do kabiny, jeho tvář mu připadala známá.

Zajisté! Kapitán Mořského Skřítka o Pinochetovi slyel, slyel o něm kadý obchodník po celé délce Mečového pobřeí!

“ádám, abyste mne a mé mue propustil!” pronesl sebevědomě.

“A uznám za vhodné,” odvětil Deudermont. Vichni čtyři přátelé na něho zírali s nevěřícím úasem, protoe nic nevěděli o dosahu pirátova vlivu.

“Varuji vás, důsledky vaeho počínání budou hrozivé!” pokračoval Pinochet, získávaje v konfrontaci převahu. “Tohle vám neprojde, já ani moji spojenci vám to nikdy nezapomeneme!”

Drov kapitánovo dilema okamitě pochopil, nebo jeho vlastní lid bez zaváhání ohnul zásady spravedlnosti, aby je podřídil výsadnímu postavení. “Puste ho,” řekl. Oba magické scimitary se mu objevily v rukou a Záblesk nebezpečně zazářil. “Propuste ho a dejte mu zbraň. Já také nepromíjím a nezapomínám.”

Bruenorovi nemohl ujít vyděený pohled, který pirát na drova upřel, a hned se přidal. “Ayjo, kapitáne, jen toho psa puste,” vrčel. “Ponechal jsem mu hlavu na ramenou, jenom abych vám mohl předat ivej dárek. Jestli ho nechcete…” Bruenor ze závěsu vytáhl sekeru - lehce mávla na konci jeho pae.

Wulfgar si také omočil. “Nahoru na stoár a s holýma rukama!” hřímal barbar a napnul svaly, div e nepraskly. “Jenom pirát a já! A vítěz ochutná slávu převahy, nech se poraený zřítí ke své smrti!”

Pinochet se rozhlédl po rozběsněných válečnících a potom se takřka prosebně obrátil na Deudermonta.

“Ach, vy jste vichni přehlédli, jaká to můe být zábava,” chichotala se Catti, nechtějíc zůstat pozadu. “Co je to za sport rozsekat piráta na kusy? Dejte mu člun a puste ho na moře.” Rozjařená tvář náhle ztuhla a vrhla na Pinochet zlé oko. “Dejte mu loďku a nechte ho, a se vyhne mým stříbrným ípům!”

“Dobře, kapitáne Pinochet,” Deudermont měl co dělat, aby skryl smích. “Nechci proti sobě popudit ostatní piráty - jste volný a můete odejít, kdy budete chtít.”

Pinochet se prudkým pohybem stočil tváří v tvář Deudermontovi.

“Nebo vy a vae posádka zůstanete ve vazbě pod mojí osobní ochranou, dokud nedorazíme do přístavu,” pokračoval kapitán rozváně.

“To nejste v stavu zvládnout vlastní mue?” uplivl si pirát.

“Nejsou členy posádky,” ozvalo se klidně. “A jestli se tato čtveřice rozhodne vás zabít, troufám si říct, e nemohu učinit nic, čím bych jim v tom zabránil.”

“Není zvykem mého lidu, aby nechal nepřítele ít,” vloil se Drizzt tak bezcitným tónem, e rozechvěl páteře i jeho nejmilejím přátelům, “jene vás potřebuji, kapitáne Deudermonte - vás a vaí loď.” Scimitary bleskovým pohybem zmizely v pochvách. “Nechám piráta naivu výměnou za dodrení naí dohody.”

“Do podpalubí, kapitáne Pinochete?” otázal se Deudermont a kývl na dva lodníky, aby piráta doprovodili.

Pinochetovy nenávistné oči Drizzta spalovaly. “Jestli se jetě někdy tudy…,” začal nadutý pirát výhruně.

Bruenor mu utědřil kopanec. “Ty pse, jetě jednou mrskni jazykem, ” řval, a v uích zaléhalo, “a buď si jistej, e ti ho vyříznu!”

Pinochet se nechal klidně odvést.

  

Zatímco se posádka Mořského Skřítka lopotila s opravami, přátelé se uchýlili do Drizztovi a Wulfgarovy společné kabiny, aby se dozvěděli o Bruenorově zázračném úniku ze Síně mitrilu. Nebe se rozblikalo mnostvím hvězd a trpaslík stále vyprávěl, popisoval bohatství, starobylá a posvátná místa, která na své strastiplné pouti svou domovinou objevil, četné sráky s duergarskými hlídkami a konečný odváný únik velkým podzemním městem.

Catti seděla přímo proti němu a pozorovala ho přes kolísavý plamínek svíčky na stole. Slyela jeho příhody u v Dlouhém Sedle, ale Bruenor byl skvělým vypravěčem. Fascinovaně se na idli nakláněla dopředu a sotva dýchala. Wulfgar si přitáhl idli těsněji k její a spokojeně jí obtočil pai kolem ramen.

Drizzt postával u okna a hleděl na zasněnou oblohu. Připadal si jako za dřívějích časů, jako by s sebou jaksi přinesli část Planiny ledového větru. Mnoho nocí tam trávili probíráním svých záitků nebo se jen těili z poklidného večera a ze své společnosti.

Ovem, tehdy s nimi byl pátý člen a jeho neuvěřitelné příběhy vdycky překonaly vechny ostatní.

Drizzt se po nich ohlédl a znovu se odvrátil s vírou, e jednoho dne bude zase sedět mezi nimi.

Při zaklepání na dveře vichni nadskočili, dokonce i Bruenor, tak byli ponořeni do jeho vyprávění. Drizzt otevřel a kapitán s omluvou vkročil dovnitř. “Neruil bych vás, ale mám pro vás poslední novinky.”

“Akorát jsem byl v tom nejlepčim,” brblal Bruenor, “ale s trochou vyčkání bude jistě napínavějí.”

“Promluvil jsem si znovu s Pinochetem. V této zemi je velice významným muem a nějak mi nesedí, e by vyslal tři koráby, aby nás potopily. Za tím něco vězí, po něčem jde.”

“Po nás,” usoudil Drizzt.

“Nevyjádřil se přímo, ale myslím, e máte pravdu. Prosím, chápejte, e na něho nemohu příli tlačit.”

“Pcha! Já bych toho psa přinutil, aby zatěkal!” bafl Bruenor.

“To není třeba,” řekl Drizzt. “Piráti nás hledali.”

“Ale jak mohli vědět, kde se nalézáte?”

“Ty ohnivé výbuchy nad Baldurovou Bránou. To byl dohodnutý signál,” připomněl Wulfgar.

Deudermont si na ně pamatoval. “Zdá se, e jste na sebe přivolali mocné nepřátele.”

“Ten mu, po něm pátráme, věděl, e přijdeme do Baldurovy Brány, dokonce nám tam nechal vzkaz. Pro někoho jako Entreri nebylo obtíné sjednat signál i s podrobnostmi, jak a kdy jsme odeli,” řekl Drizzt.

“A dohodnout přepadení,” dodal Wulfgar.

“Vypadá to tak,” prohlásil Deudermont.

Drizzt doel k jinému názoru. Proč by je Entreri lákal celou cestu za sebou, aby je nakonec nechal pobít piráty? Do obrazu vstoupil někdo jiný, to bylo logické, ale byl to pouze dohad, e tou osobou byl sám paa Pook.

“Je tu dalí věc, kterou musíme probrat,” řekl kapitán. “Mořský Skřítek je schopný plavby, ale je hodně pokozený, stejně jako zajatá pirátská loď.”

“Chcete vyplout s oběma?” ptal se Wulfgar.

“Ay. A dojedeme do přístavu, Pinochet a jeho mue propustíme. Tam si své plavidlo převezmou.”

“Měli by bejt potrestaný,” hučel Bruenor.

“Pokození lodí nás jistě zpomalí,” uvaoval Drizzt starostlivě.

“To ano,” souhlasil Deudermont. “Doufám, e nás dopravím do Calimshanu, do Memnonu kousek za hranicí Tethyru. Vlajka nám v poutním království pomůe. Tam můeme zakotvit a provést opravy.”

“Na jak dlouho?”

Deudermont nevěděl. “Snad týden, moná déle. To nebudu vědět, dokud nemůeme řádně posoudit kody. Dalí týden vezme plavba kolem calimportského mysu.”

Přátelé na sebe sklíčeně s obavami pohlédli. Kolik dní ivota Regisovi zbývá, je-li jetě vůbec naivu! Mohou si zdrení dovolit?

“Je tu také jiné řeení,” řekl jim kapitán. “Plavba lodí z Memnonu do Calimportu kolem města Teshburl po Zářivém moři je mnohem delí ne přímá cesta přes území. Karavany do Calimportu se vypravují skoro denně a cesta trvá jen pár dní, třebae přechod přes pou Calim není dvakrát příjemný.”

“Máme s sebou málo zlata na zaplacení,” ozvala se Catti.

Kapitán nad tímto problémem mávl rukou. “Nestojí mnoho a kadá karavana vás ráda vezme s sebou jako stráe. A u mne jste si vydělali dost, abyste s tím vystačili.” Potřásl váčkem zlata u pasu. “Ovem, budete-li chtít, můete zůstat na mé lodi, jak dlouho si budete přát.”

“Jak dlouho poplujeme do Memnonu?”

“To bude záleet na tom, kolik větru snesou nae plachty,” váil Deudermont. “Pět dní, a týden.”

“Povězte nám něco o pouti Calim,” poádal ho Wulfgar. “Co je pou?”

“Holá země,” vysvětloval velitel zamračeně. Nechtěl jim nic zatajit, vydají-li se na cestu s karavanou. “Je to prázdná pustina, vydaná horkým větrům a bodajícímu písku, suchá a bezútěná, kde monstra vládnou nad lidmi. Mnohý neastník tam v písku nalezl smrt a jeho kostru obrali supi.”

Čtyři přátelé nad varováním pouze pohodili rameny. Mimo rozdílu v teplotě to znělo jako domov. Jako tundra.

13

Pitcova odměna

Přístav se táhl na obě strany do nedohledna, nebe probodávaly stěně tisíců lodí a dalí čekaly na zelenomodré hladině Zářícího moře. A a zvolí kteroukoli bránu, bude to trvat hodiny, ne projdou spletí ulic.

Calimport, největí město vech Říí, bylo rozlehlou směsí chatrčí a mohutných chrámů, vysokých věí trčících z nekonečných ploch nízkých dobových a dřevěných domů. Byl ústředním bodem celého jiního pobřeí, obrovitým tritěm několikrát větím ne Hlubina.

Entreri vedl Regise od mola k městu a ten se ani nevzpíral, byl zcela uchvácen city, které v něm vyvolávaly jedinečné vůně, ulice a zvuky této barvité metropole. Dokonce i hrůza ze setkání s paou byla pohřbena pod záplavou vzpomínek, vyvolaných návratem do proslulého roditě.

Brzo osiřel a ivila ho ulice, kde se vdycky dalo ukrást jídlo a přespat u ohňů tuláků, kdy se noci ochladily. Regis měl nad calimportskými vagabundy velikou výhodu, lidé ho měli rádi. U jako malý chlapec měl nepopiratelný arm a pořádnou dávku těstí, e se zdálo, e vdycky dopadne bezpečně na nohy. Otrhaný gang, k němu se přidruil, se smíchem potřásal hlavou, kdy půlčíka jednoho dne najmul jeden z četných bordelů.

“Dámy” Regise zahrnovaly laskavostmi, nechaly ho trochu uklízet a pomáhat v kuchyni výměnou za luxusní ivot, který mu starí přátelé mohli jen závidět. Rozpoznaly půlčíkův charismatický talent a po nějaké době ho představily mui, který se později měl stát jeho mentorem a který z něho vychoval jednoho z nejlepích zlodějů, jaké město kdy znalo. Tím muem byl paa Pook.

To jméno se mu připomnělo, jako by dostal facku, připomnělo mu hrozivou skutečnost přítomnosti. Byl paovým malým kapsáříčkem, cechmistrovou radostí a pýchou, a to mu situaci jenom zhorí. Pook mu jeho zradu nikdy neodpustí.

Při jedné z ivých vzpomínek mu podklesly nohy, a to ho Entreri u otočil na Tulákovo náměstí. Na vzdáleném konci za slepou uličkou stál obyčejný dřevěný dům s jedinými nevýraznými dveřmi. Ale Regis věděl, jaké se za nimi skrývají poklady.

A hrůzy!

Entreri ho uchopil za límec, vlekl ho s sebou a ani nezpomalil.

Teď, Drizzt, teď, eptal si potichu a modlil se, aby jeho přátelé byli někde kolem a v poslední, zoufalé minutě ho zachránili. Dobře věděl, e tentokrát jeho modlitby nikdo nevyslyí. Konečně se zahrabal do bláta tak hluboko, e se z něj nevyhrabe.

Dva stráci oblečení jako tuláci jim zahradili cestu ke dveřím. Entreri nepromluvil, střelil po nich zlověstným okem.

Nakonec zabijáka poznali, jeden mu uskočil z cesty a klopýtl, e se div nepřerazil, zatímco druhý pádil ke dveřím a horlivě na ně zatloukl. Otevřela se malá zamříovaná pehýrka, stráce dveřníkovi něco zaeptal a v přítí vteřině se dveře rozlétly dokořán.

Pohled do nitra cechu byl nad půlčíkovy síly, před očima se mu zatmělo a visel v zabijákově elezné pěsti jako tělo bez due. Bez nějakého citu či překvapení si ho Entreri hodil přes rameno a nesl ho do domu a dolů schoditěm jako pytel.

Dva jiní stráci se hnuli, aby ho vedli, ale Entreri se kolem nich bezohledně protlačil. Před třemi dlouhými roky ho paa vyslal na tvanici za Regise a nikdy nezapomněl, kudy má jít. Dole proel několika místnostmi a potom začal vystupovat po točitých schodech. Zanedlouho byl opět na úrovni ulice a stále stoupal k nejvyímu poschodí.

Regis se probíral z bezvědomí v omámeném oparu. Jak se mu smysly vyjasňovaly, vzpomněl si, kde je. Entreri ho drel za kotníky, hlava a pae mu bimbaly na muových zádech s prsty pár palců od jílce drahocenné dýky, jene i kdyby byl rychlý jako blesk, neměl anci utéct - ne, kdy ho Entreri drel, se dvěma stráci v patách a s tuctem zvídavých očí, lesknoucích se z kadých dveří.

epot domem cestoval rychleji ne Entreri.

Regis zahákl bradu za Entreriho ebra a podařilo se mu zahlédnout, co leí vepředu. Byli na odpočívadle, kde se čtyři stráci bez otázky rozestoupili a otevřeli cestu do chodby končící ozdobnými, elezem pobitými dveřmi.

Dveřmi ke komnatě pai Pooka.

Regis se znovu propadl do tmy.

  

Entreri vstoupil a shledal, e je očekáván. Pook byl pohodlně usazený v křesle s LaVallem po boku a oblíbenou kočkou u nohou a nikdo ani nezvedl obočí při nenadálém příchodu dvou po léta postrádaných spolupracovníků.

Dlouhou dobu bylo naprosté ticho, zabiják a cechmistr na sebe mlčky zírali, Entreriho oči bedlivě zaostřené. Nečekal tak formální uvítání.

Něco nebylo v pořádku.

Entreri Regise stáhl z ramene, napřáhl pai, z ní půlčík visel hlavou dolů jako trofej. Pak ho pustil a půlčík těce buchl na podlahu.

Pau to rozesmálo a napětí se zlomilo. “Byly to dlouhé tři roky.”

Entreri kývl. “Říkal jsem hned zpočátku, e to můe vzít hodně času. Ten malý zloděj běhal po vech koutech světa.”

“Ale vám neunikl, ech?” pronesl paa poněkud ironicky. “Mistře Entreri, provedl jste svůj úkol výtečně jako vdycky. Vae odměna bude, jak jsem slíbil.”

Pook se v trůnu zavrtěl, nasadil znovu odtaité vzezření, prstem si přejíděl rty a oči se mu podezíravě zúily.

Entreri neměl zdání, proč ho Pook po tolika nesnadných letech a s úspěně skončeným posláním vítá tak nepřívětivě. Regis se dokázal před cechmistrovými lidmi skrývat víc ne půl dekády, ne ho paa vyslal na hon. S ohledem na tento fakt si Entreri nemyslel, e tři roky byla tak dlouhá doba, aby splnil svůj úkol.

A zabiják odmítl hrát si na schovávanou. “Jestli je tu nějaký problém, řekněte mi jej,” řekl bez příkras.

“Byl tu problém,” odpověděl Pook tajemně, zdůrazniv minulý čas.

Entreri o krok ustoupil, teď skutečně nechápal - to se mu v ivotě stalo jen párkrát.

Regis se pohnul, posadil se, leč oba mui zabraní do důleité rozmluvy si ho nevímali.

“Byl jste sledován,” objasnil mu paa. Se zabijákem nebylo radno hrát kádlivou hru přes určitou mez. “Přáteli půlčíka?” Regis nastrail ui.

Entreri si rozmýlel odpověď. Uhodl, na co Pook naráí, a snadno si spočítal, e Oberon cechmistrovi dal víc informací kromě těch, jimi mu ohlásil jeho návrat s Regise. V mysli si poznamenal, e a bude přítě v Baldurově Bráně, bude muset Oberonovi vysvětlit, kde hraničí pehování a začínají platit zásady loajality. Nikdo Artemise Entreriho nenatve dvakrát.

“Na tom nezáleí,” řekl paa, kdy se nedočkal odpovědi. “U nás nebudou obtěovat.”

Regisovi se znovu zatmělo před očima. Toto byl jih, paova domovina. Jestli Pook věděl, e přátelé jsou jim v patách, mohl je lehce zničit.

Entreri to ovem také pochopil. Přemáhal se,a by si udrel klidný výraz, zatímco v nitru hořel vztekem. “O své záleitosti se starám já sám,” zavrčel a tím cechmistrovi potvrdil, e si s pronásledovateli skutečně hrál svou soukromou hru.

“A já o moje!” střelil zpátky a rozčileně vstal. “Nevím, jaká je vae spojitost s barbarem a tím elfem, to vak nemá co dělat s mým klenotem!” Rychle se ovládl a sedl si - tato konfrontace se stávala nebezpečná, nedala se prodluovat. “Nemohl jsem si dovolit takové riziko!” dodal omluvně.

Napětí zabijákových svalů povolilo. Nepřál si válku s Pookem, a co se stalo, nemohl změnit. “Jak?” otázal se stroze.

“Piráti,” odvětil stejně stručně Pook. “Pinochet mi dluil pár laskavostí.”

“Je to potvrzeno?”

“Proč vás to zajímá? Vy jste tady. Půlčík je tady. Můj ru…” zarazil se, kdy si uvědomil, e přívěsek dosud neviděl.

Nyní byla řada na Pookovi, aby se zapotil a rozmýlel.

“Je to potvrzeno?” otázal se opět Entreri a ani pohybem nenaznačil, e magický klenot mu visí pod koilí kolem krku.

“Ne, prozatím není,” sípal Pook, “ale tři koráby napadly jedinou loď. O výsledku nemůe být pochyb.”

Entreri potlačil úsměv, jen se mu dral na rty. Poznal mocného drova a barbara dost dobře, a pokud mu nepředvedou jejich mrtvá těla, věřil, e jsou naivu. “Ano, o tom nemůe být pochyb,” pronesl chladně, přetáhl si řetízek s přívěskem přes hlavu a hodil jej cechmistrovi.

Pook jej zachytil roztřesenými prsty a cítil známé chvějivé brnění - byl to opravdu jeho drahocenný rubín . Jakou moc teď drel v rukou! S pomocí jeho kouzla, s Artemisem Entreri na své straně a s Rassiterovým gangem krysodlaků pod svým velením ho nikdo nezastaví!

LaValle poloil na cechmistrovo rameno uklidňující dlaň. Pook k němu vzhlédl, uneený pomylením na nedozírné výiny své moci.

“Jak sem slíbil, čeká vás velká odměna,” znovu opakoval, sotva byl schopen popadnout dech. “A mnohem víc!”

Entreri se uklonil. “Výborně, pao Pooku. Je dobré být zase doma.”

“Co se toho elfa a barbara týče,” řekl Pook náhle, nebo v něm vyvstaly pochyby, jestli zásadně nedůvěřivého mue přesvědčil.

Entreri ho přeruil zvednutím dlaní. “Mokrý hrob jim slouí stejně dobře jako calimportské stoky. Nezabývejme se tím, co je u za námi.”

Pookův kulatý obličej zářil radostí. “Tak odsouhlaseno a dokonáno. Obzvlá kdy nás čeká taková potěující záleitost.” Hodil po Regisovi zlým okem, ten se zhrouceně krčil na podlaze vedle Entreriho a ničeho si nevímal. Pokouel se nějak strávit zprávu o svých přátelích a v té chvíli mu bylo jedno, zda jejich smrt ovlivní jeho budoucnost, či bude-li vůbec jaká. Na srdci mu leel balvan jejich skonu - napřed Bruenor v Síni mitrilu, pak Drizzt a Wulfgar - a nejspí i Catti. Vedle nich se mu vekeré paovy hrozby zdály prázdné. Co mu kdy Pook mohl udělat, co by bolelo víc ne jejich ztráta?

“Probděl jsem mnoho nocí hněvem na zklamáním, které jsi mi způsobil,” řekl paa Regisovi. “A jetě víc jsem jich strávil úvahami, jak ti to oplatit!”

Dveře se rozletěly a přetrhly Pookovi nit mylenek. Nemusel ani vzhlédnout, aby věděl, kdo se odváil vstoupit bez dovolení. Takovou drzost měl jediný mu v cechu.

Rassiter byl téměř o stopu vyí ne Entreri, ten fakt jen podporoval krysodlakův nadutý postoj. Jako větina slaboduchých násilníků si často pletl výku se silou, a shlíeje dolů na tíhlého mue, který byl v ulicích Calimportu legendou - a tím jeho sokem - domníval se, e nad ním má vrch. “Tak vy jste ten mocný Artemis Entreri,” pronesl s nepokrytým pohrdáním.

Entreri nemrkl. Vrada koukala z očí, které sledovaly Rassitera krouícího kolem něj. I Regise ohromila cizincova odvaha. Nikdo se nikdy neodváil přiblíit se k Entrerimu tak neurvale.

“Zdravím vás,” řekl Rassiter po chvíli, kdy se vynadíval a uklonil se. “Jsem Rassiter, společník pai Pooka a dohlíitel nad doky.”

Entreri neodpověděl, díval se k Pookovi pro vysvětlení.

Cechmistr mu pohled vrátil s pohrdavým úklebkem a zvednutím rukou v bezmocném gestu.

Rassiter tlačil svou familiárnost jetě dál. “Vy a já,” řekl poloeptem, “můeme společně dokázat velké věci.” Vztahoval ruku k muovu rameni a Entreri ho zarazil ledovým pohledem tak zlomocným, e i sebejistý Rassiter si začínal uvědomovat nebezpečí svého jednání.

“Moná zjistíte, e mám mnoho co nabídnout,” řekl Rassiter a obezřetně ustoupil. ádné reakce se nedočkal a obrátil se k Pookovi.

“Mám se o toho malého zloděje postarat?” ukázal ostré naloutlé zuby.

“Ten je můj, Rassitere,” těkl paa. “Neopovate se dotknout se ho svýma chlupatýma rukama!”

Entrerimu význam slov neuel.

“Ovem, jak si přejete. Mám schůzku a odcházím.” Napůl se uklonil a stočil se k odchodu, setkávaje se naposledy s Entreriho očima. Nemohl ledový zrak, tu holou intenzitu jeho pohledu, porovnat se svým.

Rozpačitě potřásl hlavou, kdy ho míjel, přesvědčený, e zabiják stále jetě nemrkl.

“Vy jste byl pryč. Můj přívěsek byl pryč,” vysvětloval Pook sotva se dveře zavřely. “Rassiter mi pomohl nejen moc cechu udret, ale i rozířit.”

“Je krysodlak,” poznamenal mu, jako by tím označením končilo vekeré zdůvodňování.

“Je hlavou jejich cechu,” mluvil Pook dál, jako by neslyel, “jsou docela loajální a snadno ovladatelní.” Dotkl se rubínu. “Nyní budou jetě poddajnějí.”

Přes vechno paovo zbytečné vysvětlování se s tím Entreri obtíně smiřoval. Potřeboval čas, aby nový vývin zváila domyslel, nakolik se věci v cechovním sídle změnily. “A moje komnata?”

LaValle se rozpačitě oil a podíval se dolů na Pooka. “co jste byl na cestách, uíval jsem ji já,” drmolil čaroděj a rychle dodal, “ale právě se pro mne dostavuje nová.” Ohlédl se k pomyslným dveřím mezi harémem Entreriho starou komnatou. “Kadým dnem u bude hotová. Mohu se z vaeho pokoje vystěhovat za pár minut.”

“To nebude třeba.” Entrerimu to přilo vhod, chtěl mít pau kousek od těla, aby mohl lépe zhodnotit stávající situaci a naplánovat, co podnikne. “Najdu si místnost dole. Tam moná lépe porozumím, jak to tu teď chodí.”

LaValle si slyitelně oddechl.

Entreri Regise zvedl za límec. “Co mám udělat s tímhle?”

Pook naklonil hlavu a zaloili ruce na prsou. “Myslel jsem na vechna moná muka, která by odpovídala tvému zločinu. Bylo jich tolik, e to v tuto chvíli váně nevím, jak ti řádně oplatit, co jsi mi provedl. No nevadí,” zasmál se na Entreriho, “já na něco přijdu. Dejte ho zatím do Cely Devíti.”

Při zmínce o smutně proslulém vězení Regis opět ztratil vědomí. Pookova favorizovaná cela byla komorou hrůz. Obvykle do ní zavírali zloděje, co zabili některého člena cechu. Entreri stáhl koutek, kdy viděl, jak se půlčík vyděsil při pouhém vyslovení názvu toho místa. Lehce ho zvedl a odnesl.

“Nelo to moc dobře,” mínil LaValle.

“lo to skvěle!” liboval si paa. “Nikdy jsem neviděl Rassitera tak nervózního, a to mě potěilo daleko víc, ne jsem si kdy dovedl představit.”

“Jestli si nedá pozor, Entreri ho zabije,” soudil LaValle.

Pook vypadal pobaveně. “Pak bychom měli zjistit, kdo ho nejspí nahradí. Nebojte se, příteli, Rassiter vdycky přeije. Celý ivot mu ulice byla domovem a dobře ví, kdy prchnout do bezpečí stínů. Poučí se, kde je jeho místo, a s Entrerim bude jednat s náleitým respektem.”

LaVallovi na srdci neleelo Rassiterovo bezpečí - často se dusil touhou zbavit se krysodlaka vlastní rukou. Čaroděj měl obavy, aby se v cechu třeba nevytvořil hlubí rozkol. “Co kdy Rassiter obrátí moc svých spojenců proti Entrerimu?” zeptal se zasmuile. “Vzniklá válka by cech mohla rozdvojit.”

Pook tu monost zamítl mávnutím ruky. “Ani Rassiter není tak stupidní,” odpověděl a polaskal rubínový klenot - pojistku, ji právě potřeboval.

LaValle se uvolnil, spokojený s pánovým ujitěním a s obdivem k jeho schopnosti, s jakou zvládl delikátní situaci. Pook měl pravdu - ostatně pokadé měl pravdu. Entreri vynervoval toho hnusného krysodlaka prostým pohledem k dobru jich vech a Rassiter se bude chovat přísluně ke svému postavení v cechu. S Entrerim ubytovaným přímo na tomto poschodí je ten pinavec přestane otravovat svými nenadálými návtěvami.

Ano, bylo dobře, e se Entreri vrátil.

  

Cela Devíti dostala své jméno, protoe obsahovala devět klecí. Byly vykopány uprostřed rozsáhlého sklepa do hloubky dvaceti stop po třech vedle sebe a na úrovni sklepní podlahy se daly dosáhnout po úzkých prknech. Osm z nich obsahovalo Pookovu nejvzácnějí sbírku - velké kočičí elmy ze vech koutů Říí. Jen prostřední klec byla prázdná.

Entreri předal Regise dozorci, obrovskému zakuklenému mui, a pak odstoupil a přihlíel. Obr kolem půlčíka uvázal konec lana, které vedlo ke kladce ve stropě, umístěné přímo nad střední klecí a končilo na navijáku na sklepní stěně.

“A bude uvnitř, provaz odváe,” bručel mu a postrčil Regise. “Vyber si cestu.”

Regis kráčel kolem obrovité jámy. Cely byly čtverce o straně zhruba desíti stop s jeskyněmi vysekanými do skály, kde kočky mohly v klidu odpočívat. Nyní vak ádná neodpočívala a vechny vypadaly hladově.

Regis si zvolil prkno mezi lvem a bílým tygrem, nebo mu ty dvě kočky připadaly dost těké, aby nezdolaly dvacetistopovou stěnu a nepodtrhly mu drápy kotník, a půjde nad nimi. Poloil jednu nohu na vrchol stěny sotva čtyři palce iroký a hrůzou váhal.

Dozorce ho pobídl hrubým kubnutím lana, je ho málem strhlo do lví klece. Opatrně se vydal vpřed, soustředil se na kladení jedné lapky přesně před druhou a snail se ignorovat běsnění a drápy dole pod sebou. Doel téměř k ústřední cele, kdy tygr skočil plnou vahou proti zdi a silně jí otřásl. Regis ztratil rovnováhu, s jekem padal.

Obr otočil naviják a uprostřed pádu ho zastavil právě z dosahu vydráděného tygra, který se po něm sápal. Regis se na laně zhoupl, a uchl do protějí strany, ale potlučená ebra v tom zoufalém okamiku ani necítil. Vykrábal se přes zeď a teď se točil a kýval, dokud se pohyb nezastavil uprostřed prázdné cely, a tam ho dozorce spustil dolů.

Dotkl se podlahy a drel se lana - jediné moné záchrany - odmítaje uvěřit, e v tom děsivém místě bude muset zůstat.

“Odva se!” věznitel poručila podle tónu jeho hlasu poznal, e neuposlechnutí bude znamenat trest bolesti. A tak lano uvolnil.

“Vyspi se dobře,” zasmál se obr a vytáhl konec provazu nahoru. zakuklenec zhasl vechny pochodně mimo jediné a oba odeli se zabouchnutím elezných dveří a Regis se ocitl v temném eru s osmi hladovými elmami.

Stěny oddělující zvířata od sebe byly pevné, aby se navzájem neporanila, střední celu chránily jen mříe s takovým rozestupem, e kočky mezi nimi mohly protáhnout celé tlapy. A tato cela muk byla okrouhlá,a by vechny dostaly stejnou příleitost.

Regis neměl odvahu se pohnout. Obr ho umístil přesně do středu kruhu, jediného místa, kam drápy nedosáhly. Podíval se kolem na oči, které v temném osvětlení zle svítily. Slyel krabání drápů, a dokonce cítil závan vzduchu, kdykoliv některé protáhlo pracku mříemi a máchlo po něm.

A pokadé, kdy ohromná tlapa bouchla do země blízko něho, musel se ovládnout, aby neuskočil - kde čekala dalí kočka.

Pět minut mu připadalo jako hodina a Regis se zachvěl při představě, kolik dní ho tady paa Pook bude věznit. Moná by bylo lepí to ukončit, přemýlel. Tu pohnutku asi sdílel kadý, koho sem zavřeli.

Dívaje se na kočky, rychle ten nápad zavrhl. I kdyby přesvědčil sám sebe, e rychlá smrt v čelistech tygra by byla lepí ne osud, jemu bude bezpochyby čelit, nikdy by nenael odvahu, aby jej uskutečnil. Pokadé nějak přeil, nemohl potlačit ten umíněný charakterový rys, který se odmítal vzdát, a se budoucnost zdála sebehrozivějí.

Stál tie jako socha a vědomě nutil mozek, aby se soustředil na nedávnou minulost, na deseti roků po útěku z Calimportu. Na svých cestách hodně viděl, proel mnoha strázněmi a nebezpečím. V mysli si přehrával znovu a znovu by bitvy a ty úniky, pokouel se zachytit a procítit jejich vzruení - povzbuzovalo ho to a zabraňovalo, aby neusnul.

Kdyby ho přemohla únava a spadl na zem, některá část jeho těla by se mohla dostat do dosahu jedné ze elem.

Mnohému vězni se do nohy zaaly drápy, byl přitaen k mříi a roztrhán na kusy.

A ti, kteří Celu Devíti nějakým zázrakem přeili, do smrti nezapomněli na hladový lesk těch estnácti zářících očí.

14

Tančící had

Pokozenému Mořskému Skřítkovi a zajaté pirátské lodi přálo těstí, moře bylo klidné a vítr vál vytrvale, ale jemně. Jene čtyřem ustaraným přátelům se plavby kolem tethyrského poloostrova zdála jednotvárná a pomalá, nebo pokadé, kdy to vypadalo, e se hnou o kus dopředu, jedna či druhá loď měla nějaký nový problém.

Jině od poloostrova vedl Deudermont obě plavidla irokou plání vod, která si vyslouila název Závod, protoe tady obchodní koráby často prchaly před pirátskými nájezdy. I zde při nich stála těstěna - ádný pirát neobtěoval Deudermontův malý konvoj a ani třetí Pinochetova loď neukázala plachty.

“Nae plavba se chýlí ke konci,” sdělil kapitán přátelům třetího rána, kdy se na obzoru zvedla pohoří Rudé vysočiny.

“Na konči pohoří začíná Calimshan.”

Drizzt se vyklonil přes zábradlí přídě, nevidomě civěl do jasných modrých vod a dumal, jestli se k Regisovi dostanou včas. Vichni nad tím přemýleli a tísnily je obavy.

“Dál ve vnitrozemí ije kolonie vaeho lidu,” řekl mu kapitán, vytrhnuv ho z nepříjemných mylenek, “v temném lese Miru.” Bezděky se zachvěl. “Drovi nejsou v tomto území oblíbení a doporučil bych vám, abyste si opět nasadil masku.”

Drizzt si ji bez váhání připevnil a okamitě se změnil ve světlého povrchového elfa. Jemu to u nepřilo zatěko, otřáslo to vak jeho přáteli, kteří zoufale nakonec s rezignací proměně přihlíeli. Připomněli si, e Drizzt činil jen to, co musel, počínaje si se stejným stoicismem, s jakým se protloukal ivotem pod sluncem a hvězdami.

Catti a Wulfgarovi se jeho nová identita nelíbila, Bruenor vak vztek plival do vody znechucený, e svět byl natolik oslepený obalem, e ani nečetl knihu mezi deskami.

V časném odpoledni se jiní obzor zaplnil stovkami plachet a podél pobřeí se objevila dlouhá čára přístavů s roztaeným Memnonem, městem nízkých hliněných domků, za nimi barevně svítilo na sto stanů. Přes celou ohromnou rozlohu přístavy nestačily pojmout počty rybářských a obchodních plavidel a válečného loďstva calimshanského námořnictva.

Mořský Skřítek a jeho zajatá loď musely kotvit venku a čekat, a se pro ně uvolní místo. Správce přístavu Deudermonta varoval, e to vezme moná i týden.

“Přítě nás navtíví vojenské námořnictvo,” ohlásil kapitán, jakmile se člun správce přístavu odpoutal. “Přijdou prohlédnout pirátskou loď a vyslýchat Pinocheta.”

“Uvězní ho?” chtěl vědět Bruenor.

Deudermont zavrtěl hlavou. “Sotva. Pinochet s posádkou jsou mými vězni a mým problémem. Calimshan si přeje činnost pirátů ukončit a činí v tom úsilí chrabré kroky, ale pochybuji, e by se chtěli zaplést s tak mocným muem, jako je Pinochet.”

“Co se s ním teda stane?” bručel Bruenor, který v tom politikaření marně hledal nějakou pevnou páteř.

“Odpluje, aby někde v dalích dnech otravoval dalí plavidla.”

“A taky varoval toho vrahouna, e jsme vyklouzli ze smyčky,” odsekl trpaslík.

Drizzt chápal kapitánovo senzitivní postavení a obrátil se na něho s rozumnou otázkou. “Kolik nám to dá času?”

“Pinochet se na loď dostane nejdřív za týden,” kapitán lstivě zamrkal, “a postaral jsem se,a by nebyla schopná plavby. Mohl bych ten týden protáhnout na dva a v den, kdy bude opravená, budete dávno v Calimportu a řeknete mu o svém úniku osobně.”

Wulfgarovi celá záleitost nebyla jasná. “Co jste vlastně získal? Piráta jste sice porazila zajmul, ale volně odtud zmizí s touhou po pomstě. Uhodí na Mořského Skřítka třeba hned při zpáteční plavbě na sever. Jestli oni boj vyhrají, zachovají se stejně milosrdně?”

“Hrajeme prapodivnou hru,” souhlasil Deudermont s pousmáním. “Jene já jsem vpravdě svou pozici posílil. Pinochetovi a jeho posádce jsem zachránil ivot. Výměnou za svobodu se pirátský kapitán zaváe, e na pomstu zapomene. Nikdo z jeho společníků Mořského Skřítka u nikdy nebude obtěovat, a ta skupina zahrnuje větinu pirátů z Asavirského průplavu!”

“A vy uvěříte jeho psímu těkotu?” ohradil se Bruenor.

“Svým způsobem jsou dost čestní. Piráti si své kódy cti sami ustanovili a dodrují je. Kdyby je poruili, potvali by si na sebe jiní království a dolo by k otevřené válce.”

Bruenor znovu uplivl do vody. Tu stejnou písničku slyel v kadém městě a království a nyní i na otevřeném moři: tolerovali zlodějské organizace v rozmezí jejich moci. On sám zastával jiný názor: doma v Síni mitrilu, v nejchladnějí části dolů, byl vybudován zvlátní sklad s policemi, na nich leely uaté ruce, které byly chyceny v cizí kapse.

“Jak jsme se dohodli,” poznamenal Drizzt, aby změnil téma hovoru, “nae cesta po moři je u konce.”

Deudermont to očekával a podal mu váček zlata. “Rozhodli jste se moudře. Budete v Calimportu dřív, ne se dostaneme do přístavu. Ale přijďte, a svou záleitost vyřeíte. Vyplujeme do Hlubiny, ne na severu roztají zimní sněhy. Podle mého odhadu jste si vyslouili i zpáteční plavbu.”

“Chceme odjet dávno před tím,” odvětil Bruenor, “ale vřelý dík za laskavou nabídku.”

Wulfgar stiskl kapitánovo zápěstí. “Rád jsem vám poslouil a bojoval po vaem boku. U teď se těím na den, kdy se opět setkáme.”

“Tak jako my vichni,” dodal Drizzt a pozvedl váček. “A tohle vám splatíme.”

Kapitán to odmávl stranou a zamumlal, “maličkost”. Zavelel dvěma lodníkům, aby spustili veslici.

“astné pořízení,” zvolal, jak člun odrazil. “A navivte mne v Calimportu!”

  

Ze vech míst, která kdy navtívili, ze vech zemí, jimi proli nebo se probojovali, ádné z nich jim nepřipadalo tak cizí jako Memnon v Calimshanu. I Drizzt, který vyrostl v podivném městě drovích elfů a proel kus světa na povrchu, udiveně hleděl kolem sebe, kdy se proplétali otevřenými ulicemi a triti. K sluchu jim nepříjemně doléhala zvlátní hudba - pronikavá a alostná, připomínající spí bolestné lkaní ne harmonii tónů.

Hemilo se to tu lidmi. Větina z nich nosila pískově zbarvené hávy, na jiných svítily veselé barvy a vichni měli nějakou pokrývku hlavy. Turbany nebo jakési fezy se závojem.

Počet obyvatel se nedal odhadnout, vude jich bylo plno a sotva kdo se kdy namáhal je spočítat. A říkali si, e kdyby vechen lid z měst podél severního pásu Mečového pobřeí včetně Hlubiny vehnali do jednoho uprchlického tábora, připomínal by Memnon.

Obklopovaly je cizí vůně a pachy, v horkém vzduchu je téměř dusily. Zápach kanálu protínající střed vonícího tritě se mísil s potem a výpary namačkaných davů, s ostrou vůní koření a praené kávy. Chatrče stály porůznu, Memnon neměl ádný strukturální plán. Ulice vedly kamkoliv, pokud je nezablokoval nějaký dům, ale vichni čtyři soudili, e pro mnoho lidí byla domovem sama ulice.

Středem vekerého ruchu byli obchodníci. Lemovali kadou uličku a prodávali kde co - zbraně, potraviny i hotová jídla, exotické dýmkové byliny, dokonce i otroky, a beze studu vystavovali své zboí tak,a by přilákali davy. V jednom rohu potencionální zákazníci zkoueli velké kue - byla tu celá střelnice, kompletní i s terči ivých otroků. V jiném se předváděla ena více nahá ne oblečená, v průhledných závojích - svíjela se a kroutila v synchronickém tanci s dlouhým hadem, obtáčela se jeho upinatými kličkami a pak z nich zase kádlivě vyklouzla.

Mladý Wulfgar se zastavil, třetil oči a brada mu visela, jak okouzleně pozoroval neznámý svádivý tanec, dokud ho neprobral Catti řízný pohlavek a poouchlé pochechtávání dvou muských společníků.

“Nikdy se mi tak nezastesklo po domově,” povzdychl si nadobro udolaný barbar.

“Je to pouze dalí dobrodruství, nic víc,” připomněl mu střízlivý Drizzt. “Doma by ses nic nedozvěděl, nejvíc se naučí v zemích, které se od něj lií.”

“To je pravda,” řekla Catti. “Ale mně připadá, e do společnosti přináí dekadenci.”

“ijí podle jiných pravidel,” nesouhlasil Drizzt s jejím úsudkem. “Moná by byli stejně dotčeni způsoby Severu.”

Tomu se nedalo odporovat a Bruenor, nikdy překvapený, ale pokadé uaslý nad excentrickými projevy ivota, jen vrtěl rezavým vousem.

Bitevně vybavení přátelé nebyli v přístavním městě ádnou novinkou, ale upoutali dav větinou nahatých, dočerna opálených dětí, ebrajících o nějakou minci. Oči obchodníků je také bistře sledovaly - cizinci byli obvykle bohatí - a jeden pár se k nim pevně upnul.

“No, tak co?” zeptal se pehující obchodník hrbatého společníka.

“Koula, amý koula, můj pane,” ilal hladově malý ohnutý otek, vnímaje informace své magické hůlky. Zastrčil si ji za pás. “Nejilnějí jou ve braních - v elfových mečích, trpalíkově ekeře a dívčině luku, a obzvlá v kladivu toho velikána.” Měl by se snad také zmínit o divné senzaci, kterou mu hůlka sdělila o elfově obličeji, ale rozhodl se, e svého pána nebude zbytečně znervózňovat.

“Ha, ha…,” zakvokal mu a promnul si prsty. Vyklouzl ven, aby cizince zadrel.

Bruenor v čele druiny se při pohledu na lachovitého mue zastavil, protoe i tady jeho oděv nápadně vynikal. Měl na sobě jakýsi červený háv s červenolutě pruhovaným vzorem, ostře růový turban a na něm se pynil velký kámen a vypadal jako diamant.

“Ha, há! Zdravím vás!” spustil, prsty si bubnoval na prsa a úsměv od ucha k uchu ukazoval chrup, kde kadý druhý tub byl zlatý a ty mezi nimi byly ze slonoviny. “Sem Sali Dalib, to sem, to sem. Vy kupovat, já prodávat. Ladino! Lacino!” Blekotal rychle a polykal slova, take se nedala rozliit, a přátelé se po sobě podívali a odcházeli.

“Ha, ha, ha!” Nedal se a zastoupil jim cestu. “Co chtít, Sali Dalib on má. A moc, taky, hodně moc. ecko!”

“Byliny do dýmky, eny a knihy ve vech námých jaycích věta,” napomáhal ilavě malý otek. “Můj pán obchoduje e vím!”

“Nejlepčí z nejlepčí!” chlubil se Sali Dalib. “Vechno co chtít…”

“Sali Dalib on má,” ukončil Bruenor za něho.

Trpaslík se podíval na Drizzta s jistotou, e si myslí toté. Čím dřív vypadnou z Memnonu, tím líp. Tenhle bláznivý obchodník jim poslouí stejně dobře jako jiný.

“Koně,” řekl Salimu.

“Jedeme do Calimportu,” dodal Drizzt.

“Koni, koni? Ha ha ha,” odvětil Sali Dalib bez váhání. “Ne tak daleko. Horko, moc, a sucho. Velbloud ta věc!”

“Velbloudi… koně poutě,” vysvětlil skřítek, kdy viděl jejich nechápavé obličeje. Ukázal k vysokému zvířeti, je vedl mu v turbanu.

“Pro dlouhou jídu poutí jou lepí.”

“Dobře, tak velbloudy,” řekl Bruenor s nedůvěřivým pohledem na masivní bestii. “Cokoliv, na čem se dá jet.”

Sali Dalib si nedočkavě mnul ruce. “Co chtít…” Bruenor zvedl ruku,a by jeho drmolení zarazil. “My víme.”

Sali Dalib dal svému pomocníkovi nějaké instrukce a ten odspěchal. Vedl čtveřici bluditěm Memnonu a chvátal, ač se zdálo, e vůbec nezvedá nohy ze země, a celou dobu si nervózně pohrával s prsty. Vypadal trochu potrhle a nekodně a měli z něho legraci.

Obchodník je vlekl k západnímu okraji města, chudé čtvrti i podle memnonských měřítek, a před velkým stanem se zastavil. Vzadu nali, co potřebovali. “Velbloudi!” pronesl hrdě.

“Kolik za čtyři?” bafl Bruenor, který chtěl mít tohle za sebou a vyrazit na cestu. Sali Dalib jako by nerozuměl.

“Cena? Kolik?” zeptal se trpaslík znovu.

“Cena?”

“Chce nabídku,” hádala Catti.

Drizzt věděl, co chce. V jeho domovském Menzoberranzanu uívali obchodníci stejnou metodu. Kdy kupce donutili, aby se první zmínil o ceně, dostali často mnohokrát víc, ne byla skutečná hodnota zboí, obzvlátě, kdy kupec neznal ani přiblině, kolik předmět, co kupuje, vůbec stojí. Byla-li nabídka příli nízká a zákazník se zdráhal přidat, odstoupili od smlouvání a počkali na vhodnějí obě.

“Pět set zlatých za čtyři,” vloil se Drizzt do obchodníkova nesrozumitelného breptání. Odhadl, e zvířata stojí nejméně dvakrát tolika e bude muset k ceně přihazovat.

Prsty obchodníka nekontrolovatelně pracovaly, v tmavých očích to zajiskřilo. Drizzt očekával tirádu a pak směně vysokou protinabídku, ale Sali Dalib se pojednou uklidnila a obdařil je svým neodolatelným slonovinově - zlatým úsměvem.

“Já říkat ano!” vyhrkl.

Drizzt vyrazil jakési zachrčení, nebo měl na jazyku připravenou dalí frázi smlouvání a rychle ji polkl. zvídavě se na obchodníka podíval a otočil se zády, aby odpočítal mince z váčku, co dostali od Deudermonta.

“A padesát navíc, kdy nás připojíte ke karavaně do Calimportu,” ozval se Bruenor. Mu zaujal přemýlivý postoj, klepal si prsty na černé strnitě brady. “Ale tam být jedna venku tato právě teď,” odvětil lámaně a náhle dodal. “Chytit ona bez obtí, není daleko. Poslední do Calimportu tento týden.”

“Tak na jih!” křikl Bruenor astně.

“Na jih? Ha, ha, ha! Ne na jih. Na jih číhá samý zloděj!”

“Calimport je přece jině,” přel se Bruenor podezíravě. “A cesta taky, řekl bych.”

“Cesta do Calimportu je jih,” souhlasil, “ale ty, kdo být chytrý, začít na západ. Ta nejlepčí cesta.”

Drizzt podal váček peněz obchodníkovi. “Jak dostihneme karavanu?”

“Na západ,” potvrdil Sali Dalib a pustil peníze do kapsy bez přepočítání. “Asi tak hodina. Jistě. Sledovat tabule na obzoru. ádný problém.”

“Potřebujeme zásoby,” poznamenala Catti.

“Karavana má dost zásoby,” řekl Sali. “Nejlíp koupit od nich. Teď jet, chytit ona, ne obrátit na jih, na obchodní cesta!” Pomohl jim vybrat vhodná zvířata: velikého dromedára pro Wulfgara, dvouhrbého pro Drizzta a dva mení pro Catti a Bruenora.

“Pamatovat si, dobrý příteli,” řekl jim kdy seděli nezvykle vysoko nad zemí, “co vy chtít…”

“Sali Dalib on má!” odpověděli sborově. S konečným zábleskem exotického chrupu se obchodník voural do stanu.

“Podle mě se měl déle dohadovat,” podotkla Catti, kdy opatrně zamířili k první tabuli. “Mohl dostat za zvířata mnohem víc.”

“Asi jsou kradený,” smál se Bruenor, jemu to bylo jasné.

Drizzt s ním nesouhlasil. “To by mu vůbec nebránilo, aby neádal nejvyí cenu. Do váčku se ani nepodíval, co v něm je, a peníze si také nepřepočítal. To by neudělal ádný obchodník ani tady, ani nikde jinde.”

“Pch!” odfrkl Bruenor, bojuje se zvířetem, aby lo rovně. “Asi si mu dal víc, ne a co stojej.”

“Tak co myslí?” otázala se Catti Drizzta, nebo jeho slova jí připadala rozumnějí.

“Kde a kdy!” zavrčel Wulfgar. “Poslal otka pryč se zprávou!”

“Léčka?”

Drizzt s Wulfgarem přikývli. “Vypadá to tak,” dodal barbar. Bruenor si to nechal projít hlavou. “Pcha! V tý jeho palici není dost vtipu, aby dal něco takovýho dohromady.”

“Ten tvůj náhled ho činí jetě nebezpečnějím,” mínil Drizzt a ohlédl se k Memnonu.

“Obrátíme zpátky?” zeptal se trpaslík, který nikdy nebral drovův úsudek na lehkou váhu.

“Jestli se ukáe, e jsme ho podezřívali neprávem a karavanu mineme…,” připomněl zachmuřený Wulfgar.

“Můe Regis počkat?” eptla Catti.

Bruenor a Drizzt ne sebe pohlédli.

“Vpřed,” řekl drov po chvíli. “Uvidíme, co se dozvíme.”

“Doma se nic nedoví, nejvíc se naučí v zemích, které jsou odliné,” zarecitoval Wulfgar jízlivě Drizztova vlastní slova.

Míjeli první tabuli a ta jejich podezření nerozptýlila. Velká směrová tabule udávala jméno ve dvaceti jazycích, vechny tvrdily toté. “Ta nejlepčí cesta.” Znovu uvaovali na nějakým řeením a znovu zjistili, e je pohání nedostatek času. Rozhodli se, e budou tímto směrem pokračovat hodinu. Jestli ani pak nenajdou po karavaně ádné stopy, vrátí se do města a “prohovoří” si tu záleitost se Salim Dalibem.

Přítí tabule říkala toté jako vechny, kolem nich projíděli. Míjeli pátou, pot jim promáčel aty a pálil je v očích,a město u nebylo v dohledu, ztracené v praném rozechvěném áru vysokých dun. Zvířata jim cestování nijak neulehčovala. Velbloudi jsou od přírody dost umínění a neteční, a tihle asi spí nosili náklady a pro jízdu nebyli řádně vycvičení. Na pobídky nezkuených jezdců nereagovali a obzvlátě Wulfgarův měl o svém pánovi velmi patné mínění. Byl zvyklý vybírat si svou vlastní cestu a barbar ho mocnýma nohama a paemi nutil, aby poslouchal zmatené cizí pokyny. Věčně hlasitě řvala protestoval, a nakonec obrátil hlavu a plivl Wulfgarovi do obličeje hnusný chuchvalec slin.

Wulfgar se s ním postupně smiřoval, ale mnohokrát ho přepadla fantastická představa, jak tomu zvířeti srovnává vzdorovitý hrb svým kladivem.

“Stát!” velel Drizzt, kdy dojeli do okrouhlé prohlubeniny mezi dunami. Drov natáhl pai a vedl překvapené zraky k obloze, kde začalo krouit několik supů.

“Je tam někde zdechlina,” mínil Bruenor.

“Nebo brzo bude,” řekl Drizzt zlověstně.

Jetě jak mluvil, obrysy okolních dun se změnily z jednotvárné barvy rozpáleného písku do hrozivých siluet jezdců a v prudkém slunci se zableskly zahnuté čepele.

“Přepad,” Wulfgar sue prohlásil.

Bruenor se díval kolem, rychle kalkuloval míru nevýhody. “Pět na jednoho,” oznámil Drizztovi.

“Vdycky to tak vyjde,” odvětil, zvolna si z ramen stáhl luk a přiloil íp.

Jezdci se dlouho nehýbali, dreli své pozice a zkoumali budoucí oběti.

“Myslí, e si s náma chtějí pohovořit?” otázal se Bruenor,a by z bezvýchodné situace vydímal trochu humoru.

“Asi ne,” odpověděl si sám, kdy se nikdo neusmál.

Vůdce jezdců těkl povel a útok s řevem začal.

“Hrom aby uhodil do celého proklatého světa,” hartusila Catti, sjela na zem a ze zad si stáhla Taulmarila. “Kadý se chce jen bít!”

“Tak pojďte!” křikla k jezdcům. “Ale boj musí být trochu férovějí!” Zvedla magický luk do akce, vysílala do hordy jeden stříbrný íp se třpytným ocasem za druhým a ze sedel sráela jezdce za jezdcem.

Bruenor na dceřinu rozhořčenou, divokou tvář hleděl s bezmezným úasem, pak seskočil dolů. “Holka to má rozmylený dobře, na tý věci nahoře se nedá bojovat!” Sotva dopadl, hrábl do batohu a vyňal dvě láhve oleje.

Wulfgar následoval učitelova příkladu a pouil tělo zvířete jako barikádu. Jakmile se ocitl na zemi, první nepřítel, který ho napadl, byl rozezlený velbloud - jeho ploché zuby mu sevřely předloktí.

Drizztův luk se přidal ke zlověstné písni Taulmarila, ale kdy se jezdci přiblíili, dal přednost novému nápadu. Počítal s hrůznou reputací svého národa, strhl si elfí masku a kapuci plátě shodil na záda, skočil na velblouda a doiroka se rozkročil na jeho hrbech. A jezdci, kteří se chystali k výpadu, strhli otěe - zjev drova je vyděsil.

Tři dalí boky vak rychle zkolabovaly, kdy je jezdci dojíděli - stále ve značné převaze.

Wulfgar si velblouda nevěřícně prohlédl a nato mu dal mezi jeho zlostné oči ránu pěstí. Velbloud napůl v bezvědomí uvolnil sevření, omráčená hlava se zvadle svěsila dolů.

Wulfgar se zrádným zvířetem jetě neskončil. Viděl, jak se na něho řítí tři jezdci, a rozhodl se vrhnout, do zápasu nepřítele proti nepříteli. Podřepl pod velbloudem, zvedl jej do vzduchu a svaly se zavlnily, jak tu věc hodil do útočící smečky. Jen tak tak se mu podařilo vyhnout padající mase koní, jezdců, velblouda a písku.

A pak do toho zmatku skočil s Aegisovým tesákem v ruce a bandity rozdrtil, ne si stačili uvědomit, co na ně dopadlo.

Dva jezdci si nali průjezd mezi velbloudy, aby se dostali na Bruenora, ale byl to sám Drizzt, kdo zasáhl první. Přivolal svou vrozenou vlohu a před pádící bandity nastavil velikou kouli temnoty. Snaili se zastavit, ale zmizeli v ní.

Bruenorovi to dalo potřebný čas. Z křesadla vyletěly jiskry na hadry nacpané do lahví s olejem a pak hořící granáty hodil do drovovy černé mlhy.

Z její černoty nebylo vidět houcí zář výbuchů, ale z nářků se dalo soudit, e splnily svůj účel.

“Děkuju, elfe!” křikl Bruenor do hluku bitvy. “Jsem rád, e se zas se mnou!”

“Za zády!” drov vyjekl varovně, nebo jak Bruenor mluvil, třetí jezdec to řízl kolem černé clony a cválal k trpaslíkovi. Ten se instinktivně stočil do klubka nad sebe hodil svůj zlatý tít.

Kůň dusal přímo přes něj, zakopl, v měkkém písku se překulil a jezdec obloukem vyletěl do vzduchu.

Tvrdý trpaslík vyskočil na nohy, z uí si vytřepával písek. Ta váha koně bude určitě bolet,a  opadne bitevní horečka, ale v té chvíli necítil nic ne divokou zuřivost. S mitrilovou sekerou zvednutou k ráně vyrazil na jezdce, který u také vstával.

A právě kdy se tam dostal a sekera blýskla v rozmachu, kolem ramene se mihla stříbrná čára, je banditu srazila. Trpaslík setrvačnost mocné rány nebyl v stavu zastavit, hlavou dolů padal přes bezvládné tělo a obličejem se zaryl do písku.

Plival jej na vechny strany a ječel: “Holka, přítě mi řekni!”

Ale teď byla Catti v úzkých. Sotva vypustila íp, slyela za sebou bubnování kopyt a hluboko přidřepla. Zahnuté ostří jí zasvitělo kolem hlavy a kráblo ji přes ucho. Jezdec jel dál.

Catti za ním chtěla poslat íp, ale jetě přikrčená viděla dalího útočníka, ten na ni mířil otěpem a kryl se nastaveným títem.

Taulmaril byl v jejích rukou rychlejí - v miku nasadila íp na tětivu magického luku a odpálila. V těkém títu vybuchl, prorval se skrz a smetl bezmocného mue ze sedla a do říe smrti.

Kůň bez jezdce zvolnil cval, a jak kolem ní klusal, chytila otěe a vyvihla se do sedla, aby pronásledovala banditu, který ji poranil.

Drizzt stále stál na velbloudovi. Tyčil se na nepřáteli, zručně uskakoval z rozmachu jezdců pádících kolem a jeho kouzelné scimitary se proplétaly v hypnotickém tanci smrti. Znovu a znovu banditi doráeli na snadný terč stojícího elfa, jen aby zjistili, e jejich meče či otěpy nechytly nic ne vzduch, a potom náhle objevili, e některý ze scimitarů jim přes krk vysekl čistou čáru.

Vtom se po něm vrhli dva naráz za jeho zády. Pořád si pohodlně drel pozici na vysokém hřbetu a nyní se skokem obrátila v několika vteřinách se oba nepřátelé sotva stačili bránit.

Wulfgar skončil s posledním z těch tří a vykročil, kdy se před ním opět stavěl jeho tvrdohlavý velbloud, take tentokrát ho pro jistotu pratil Aegisovým tesákem a srazil jej do písku vedle banditů.

S touto částí bitvy za sebou se ohlédl po Drizztovi. S nekonečným obdivem hleděl na skvělý vír drovových zbraní. Jednou rukou odrazil zahnuté ostří a druhou tlačil protivníka, a ztratil rovnováhu. Během několika vteřin je oba vyřídí.

Vtom se za Drizztem kradmo a tie objevil jezdec s otěpem namířeným na jeho záda.

“Drizzte!ů zaječel barbar, vrhnuv Aegisův tesák na přítele.

Při tom výkřiku drov soudil, e Wulfgar je v úzkých, ale kdy vzhlédl a viděl válečné kladivo vířící k jeho kolenům, okamitě pochopil. Bez váhání skočil nahoru a přes své protivníky a v přemetu se stočil.

Lstivý otěpař neměl ani čas litovat sokova úniku, protoe to u mocné válečné kladivo hvízdlo nad velbloudími hrby a roztřítilo mu hlavu.

Drizztovi se skok vyplatil i v boji, nebo oba nepřátele překvapil. V tom zlomku vteřiny jejich bezradnosti, a ač byl ve vzduchu hlavou dolů, tvrdě uhodil, bodnuv oběma scimitary naráz.

Záblesk zajel hluboko do prsou. Druhý bandita se bodu vyhnul, ale tak těsně, e drov mu pod pai vrazil jílec. Vichni tři teď padali k zemi, ale pouze Drizzt přistál na nohách. Scimitary se dvakrát mihly a tentokrát zápas ukončily.

Jiný jezdec si viml neozbrojeného vysokého barbara a el po něm. Wulfgar ho viděl přijídět a připravil se na zoufalý čin. Kůň se k němu řítil a barbar předstíral úhyb doprava, pryč od jeho ruky s mečem, tak, jak nepřítel očekával. A pak obrátil směr a vrhl se koni do cesty. VYdrel prudký náraz, sevřel paemi koňovu íji a nohama vyrazil proti předním nohám zvířete, a kůň zakopl a zakolísal. Vyuil setrvačnosti a ví silou si zvíře s jezdcem přehodil přímo přes sebe.

okovaný bandita nemohl reagovat, stačil jen vzkřiknout, ne ho kůň přimáčkl k zemi. Kůň se nakonec odkulil a odkryl tak mue pohřbeného hlavou dolů v písku, ze kterého čouhaly nohy groteskně překroucené na jednu stranu.

Bruenorovy holínky i vousy byly plné písku, ale dychtivě hledal, s kým by si to rozdal. Mezi jezdci vysoko na koních měl pocit, e ho jaksi přehlédli - mimo těch dvou - a teď byli větinou mrtví.

Vyběhl z ochrany velbloudů, třískaje sekerou o tít, aby k sobě přivábil pozornost. A spatřil jednoho, jak obrací koně, aby z té scény zkázy ujel.

“Hej!” těkl po něm. “Tvá matka je orčí běhna!”

Bandita si myslel, e proti pěímu trpaslíkovi má vechny výhody, a nemohl přejít monost pomstít se mu za uráku. Pobídl koně do trysku a sekl po něm mečem.

Bruenor ránu odrazil títem a pak odskočil na druhou stranu. Jezdec koně otáčel, aby se k němu dostal, a tady trpaslík vyuil malé výky ke své výhodě. Sehnul se a proklouzl pod koňským břichem zpátky na původní místo a sekem přes hlavu zasáhl zmateného mue do boku. Bandita se bolestí sloil a Bruenor rukou se títem chmátl mozolnatými prsty po turbanu a vlasech a rval ho ze sedla. Se spokojeným heknutím al po banditově hrdle.

“Jak nic!” zabručel a pustil tělo na zem. Rozhlíel se po dalí oběti, ale ádní bandité v prohlubině nezbyli. Stál tu jen tíhlý drov a Wulfgar s Aegisovým tesákem na rameni.

“Kde je mý děvče?” zavyl zoufale.

Drizzt ho pohledem uklidnil a ukázal prstem.

Na vrcholu duny seděla na koni Catti s napjatým Taulmarilem a dívala se do poutě.

Přes písek cválalo pár jezdců v bezhlavém útěku a dalí leel mrtvý na opačné straně písečného vrchu. Catti si jednoho vzala na muku a pak si uvědomila, e bitva za ní skončila.

“Dost,” eptla, pohnula lukem o palec a vypustila íp přes ramena prchajících muů.

Dnes bylo zabíjení víc ne dost, pomyslela si.

Smutně pohlíela na masakr bitevního dějitě, na hladové supy krouící trpělivě na obloze. Hodila si Taulmaril přes záda a pevné rysy zachmuřeného výrazu změkly.

15

Průvodce

“Pohleď na tu radost, co slibuje,” říkal cechmistr sugestivně a poklepal nehtem na zubatý vrek jediného bodce trčícího z dřevěného bloku, který leel na malém stolku mezi nimi.

Regis roztáhl ústa do stupidního úsměvu a předstíral, e vidí zřejmou pravdu Pookových slov.

“Tak na něj přitlač dlaň,” sváděl ho Pook, “pak pozná těstí a bude zase členem naí rodiny.”

Regis hledal východisko z pasti.U jednou se mu podařil podobný podfuk - le skrytá uvnitř jiné li - dokázal předstírat, e je polapen v tenatech hypnotické moci magické relikvie. Vypracoval tehdy svou roli do takové dokonalosti, e zlého poloíleného čaroděje přesvědčil o své věrné poddanosti,a by se v kritickém okamiku obrátil proti němu a pomohl tak svým přátelům.

Tentokrát vak překvapil dokonce i sám sebe, protoe se vymkl naléhavému hypnotickému tahu rubínového klenotu. Teď byl vak v pasti - osoba skutečně ovlivněná rubínem by bez váhání a ráda ruku za zubatý bodec nabodla.

Regis zvedl pai nad hlavu, zavřel oči a s prázdným výrazem ji spustil dolů, jako kdyby poslechl Pookův návrh. V posledním okamiku ji strhl a bouchl do stolu.

Paa vybuchl zlostí, hned od počátku měl dojem e Regis vlivu přívěsku nějak unikl. Chytil půlčíkovo zápěstí a narazil jeho malou dlaň na bodec a jetě s ní zakroutil, kdy pronikal skrz. Regisův jek se zdesateronásobil, kdy mu rukou trhl nahoru a osvobodil ji z mučícího nástroje.

Půlčík si krvácející dlaň tiskl na prsa. Pook ho tvrdě pratil přes obličej.

“Zrádný pse!” hulákal bez sebe, protoe rubín selhal. Chystal se k dalí ráně, ale ovládl se s rozhodnutím, e jeho umíněnou vůli zlomí buď přívěskem, nebo násilím.

“Můe jen litovat,” posmíval se mu,” protoe kdyby tě byl klenot dostal pod mou kontrolu, byl bych tě moná přijmul zpět do cechu. Jistě si zaslouí, abys zemřel, maličký, ale nezapomínám, jakou jsi pro mne míval cenu. Byl jsi nejlepím zlodějem ve městě a mohl bys mně slouil dál.”

“Selhání klenotu nemusíte litovat,” nasupil se Regis. Bylo nad slunce jasnějí, e Pook ho jen drádí a hraje si s ním. “Zhnusil bych se sám sobě, kdybych vám měl dělat lokaje. Raději budu trpět.”

Paovou odpovědí byl úder pěstí, který ho srazil ze idle na podlahu. Skrčil se tam a pokouel se zastavit proud krve z nosu a ruky.

Pook se pohodlně opřel, ruce si zaloil za hlavu a díval se na přívěsek leící před ním na stole. do dneka ho zklamal jenom jedenkrát, kdy jej zkouel na vůli,která se nedala zlomit. Artemis Entreri pokus natěstí nepostřehl a byl dost moudrý, aby zabijáka raději provdy vynechal.

Pook přesunul pohled na bezvládného Regise. Jedno mu musel přiznat: I kdy Regis rubín dobře znal, co mu dodávalo jakousi výhodu, pouze elezná vůle mohla odolat jeho svůdnému kouzlu.

“Ale tobě to nepomůe,” řekl schoulenému půlčíkovi. Usadil se pohodlněji a začal pro Regise vymýlet dalí mučení.

  

Dovnitř stanu se vsunula pae v pískovém hábu a za kotník hlavou dolů drela bezvládné tělo rudovousého trpaslíka. Prsty Sali Daliba začaly svůj vzruen rej a zářil tak irokým slonovinově - zlatým úsměvem, e se zdálo, e se mu smějí i ui. “Vylo to! Povedlo se to!”

Bruenor otevřel jedno oko a zvedl ruku, aby si z obličeje odtáhl vousy, imraly ho na čele. “Líbí se vám, na co civíte?” zeptal se jízlivě.

Dalibův smích zhasl a prsty se beznadějně zapletly.

Bruenorův nosič - Wulfgar, oděný v hávu jednoho z banditů - vstoupil do stanu s Catti v patách.

“Tak vy jste na nás poslal bandity!” zavrčela mladá ena.

Obchodník okovaně vyjekl a začal se svým drmolením, pojednou sebou čile mrskl, aby utekl… jene v zadní stěně stanu se objevila čistá dlouhá díra a v ní stál Drizzt DoUrden, opírající se o jeden scimitar a druhý mu lehce spočíval na rameni. A aby se Dalib pořádně vyděsil, stáhl si opět magickou masku.

“Ach, ó… ta nejlepčí cesta?” vyráel koktavě.

“Nejlepí pro vás a vae přátele!” houkl Bruenor.

“To se alespoň domnívali,” doplnila Catti.

Sali Dalib zkroutil rty do rozpačitého úsměvu, ale v podobných napjatých situacích byl u nejméně stokrát a pokadé se z nich vykroutil. Zvedl dlaně, jako by říkal: “dostali jste mě,” jene pak jim předvedl bleskový manévr: z jedné z mnoha kapes hávu vytáhl několik barevných koulí a práskl s nimi o zem. Výbuchy duhových světel naplnily stan oslepujícím dýmem a obchodník skočil k boku stanu.

Wulfgar reflexně pustil Bruenora a vrhl se vpřed, ale chytil jen náruč prázdnoty. Trpaslík padl na hlavu, překulil se do sedu a jednorohá helmice mu zakrývala jedno oko. Dým zřídnula barbar se provinile ohlédl po svém učiteli, který potřásal hlavou a mumlal cosi jako: “Todle je mně ale dlouhý dobrodruství.”

Pouze věčně bdělý elf si zachoval ostraitost. Před výbuchy si zakryl oči a viděl kouřovou siluetu obchodníka vyběhnout doleva. Drizzt by ho byl měl, ne dosáhl východu ze stanu, jene se mu do cesty připletl otek. Sotva zpomalil - pratil ho jílcem scimitaru do čela a v bezvědomí padl, vytáhl si masku na obličej a vyrazil ven do ulic Memnonu.

Catti pádila za Drizztem, Bruenor s výkřikem “Za ním, chlapče!” vyskočil na nohy a honička začala.

Drizzt Daliba zachytil, jak se snaí zmizet v davu, kde by se i v jeho křiklavém pláti ztratil a přidal trochu ze svého. Stejně jako na neviditelného mága na pirátské lodi i na obchodníka vyslal purpurově zářící auru tančících plamenů.

Rychle ho sledoval, s obdivuhodnou lehkostí se proplétal davem a hlídal poskakující obrys červeně.

Bruenor nikdy neměl vlohy k lehkému půvabu. Předběhl Catti a vrhl se bezohledně mezi lidi, dupal na nohy a títem odhazoval těla stranou. Wulfgar za ním cestu jetě rozířil a Catti je mohla bez nesnází následovat.

Minuli tucet uliček a prodrali se otevřeným tritěm, kde Wulfgar neikovně převrátil káru plnou velkých lutých melounů. Běeli a vude za sebou zanechávali vlnu zlostných protestů, ale dívali se stále jen dopředu na osobu před sebou, protoe jinak by v návalu hemení ztratili stopu.

Sali Dalib věděl, e s plamenným doprovodem nemůe v otevřených ulicích uniknout, a aby netěstí bylo dovreno, kam se hnul, vude ho sledovaly uaslé oči a napřaené prsty jako směrovka pro jeho pronásledovatele. Chopil se jediného východiska - vletěl do jedné uličky a protáhl se dveřmi rozsáhlé kamenné budovy.

Drizzt se ohlédl, aby se ujistil, e má přátele za sebou, a vrazil dovnitř, klouzaje po hladké mokré mramorové podlaze veřejných lázní.

Dva statní eunui se hnuli, aby oblečenému elfovi zahradili průchod, ale tak jako obchodník i on měl výhodu v rychlosti a nikdo ho nemohl zadret. Přibruslil krátkou vstupní chodbou přímo do hlavní místnosti - velké otevřené lázně plné páry, zápachu potu a parfémů mýdel. Kadým krokem mu cestu kříila nahá těla musel se mít na pozoru, kam máchne rukama, kdy se kolem nich potácel.

Hned jak Bruenor vstoupil do vlhké předsíně, rozjely se mu hony a téměř upadl a eunui, kteří se ani nestačili vrátit na stanovitě, si před něho stoupli s příkazem, e chce-li dovnitř, musí odloit oděv. Na zbytečný hovor neměl čas. Dupl těkou holínkou na nohu a dupl i na druhou a vtom se dovnitř vřítil Wulfgar a v letu odrazil oba stranou.

Barbar skloněný vpřed pro větí rychlost neměl anci, aby na mokré podlaze zastavil, a jak před ním trpaslí vykročil, aby bazén po obvodu obeel, mladík do něho narazil, oba spadli a u se vezli a nemohli se zabrzdit.

Narazili na oblý okraj a plouchli do vody. Wulfgar se vyjeveně zvedal mezi dvěma rozesmátými krasavicemi, koktal jakousi omluvu a jazyk se mu v ústech pletl, a pohlavek ho probral do holé skutečnosti.

“Hledáme toho obchodníka, vzpomíná si?” připomněla mu Catti.

“Já ho hledám,” ujistil ji.

“Tak koukej po někom, kdo mu purpurový obrys,” ala dívka.

Wulfgarovi se v očekávání druhého pohlavku vyčistil zrak a viml si jednorohé helmy, čouhající nad hladinu. Freneticky ponořil ruce do vody, vytáhl trpaslíka za zátylek a vysadil ho ven z lázně. Jak tam stál se zaloenýma rukama, nevypadal moc astně a jediné, na co se zmohl, bylo potřesení hlavou.

Drizzt se zadními dveřmi dostal do oputěné zastrčené uličky, jediného místa bez davů, co viděl v celém Memnonu. Aby ho obchodník nevypátral, vyplhal hbitě na střechy a klusal podél jejich okrajů.

Sali Dalib byl nyní přesvědčený, e jim unikl, a zvolnil tempo. Drovův purpurový oheň v lázni zmizel a dal mu jetě větí pocit bezpečí. Motal se změtí zadních uliček, v nich nebylo ivé due, dokonce ani obvyklí otrhaní opilci, kteří by informovali jeho pronásledovatele. Procházel stovkami velijakých dvorků a nakonec se vydal uličkou, která ústila v největím triti Memnonu, kde kadý můe zmizet, ne stačí mrknout.

U se blíil ke konci uličky, kdy před něj skočila elfí postava, dva scimitary blýskly z pochev a ohromenému obchodníkovi spočinuly na klíčních kostech - a pak mu po kadé straně krku nakreslily rudou čáru.

Kdy se přátelé se zajatcem vrátili do obchodníkova stanu, k velké úlevě zjistili, e malý otek leí tam, kde ho Drizzt srazil. Bruenor to neastné stvoření nepříli jemně dotáhl za Saliho Daliba a pevně je vázal zády k sobě. Wulfgar mu chtěl pomoct, jen do smyčky provazu přitáhl i trpaslíkovo předloktí. Vztekle se z ní vytrhl a odstrčil mládence z cesty.

“Měl jsem raděj zůstat v Síni mitrilu,” dal průchod nahromaděné zlosti. “S těma duergarama jsem byl bezpečnějí ne s tebou a s tím děvčetem!”

Wulfgar a Catti hledali u drova zastání, ten se vak otočil, aby neviděli, e se směje.

“Ha, ha, ha, ha, ha,” pochichtával se Sali Dalib nervózně. “ádný problém, tady. Dohoda? Mít hodně bohatství. Co vy chtít…”

“Zavři hubu!” zahřměl Bruenor a mrknutím Drizztovi naznačil, e v téhle věci převezme roli toho zlého.

“Od takovýho mizery ádný bohatství nechcu,” vrčel. “Mý srdce touí po pomstě!” Rozhlédl se po přátelích. “Vy vichni jste viděli jeho obličej, kdy si myslel, e jsem mrtvej. Byl to on, kdo na nás poslal tu banditskou verbe!”

“Sali Dalib nikdy…” breptal obchodník.

“Řekl jsem, abys zavřel klapačku!” křikl mu do tváře, aby mu nahnal strach. Zvedl sekeru a připravil si ji na rameno.

Obchodník zmateně hleděl na Drizzta, nebo si opět upevnil masku a zase měl vzhled světlého elfa. Uhodl jeho pravý původ, spočítal si, e smrtonosnému elfovi spí odpovídala černá kůe, a ani ho nenapadlo, aby u něho hledal slitování.

“Počkej s tím,” vloila se pojednou Catti a uchopila rukoje Bruenorovy zbraně. “Moná je způsob, jak si ten pes můe zachránit krk.”

“Pch! Co od toho ejdíře můeme potřebovat?” střelil opovrlivě a mrkl na ni, aby ve hře pokračovala.

“Dostane nás do Calimportu,” odvětila. Po Dalibory vrhla mrazivý pohled s varováním, e její milosrdenství nesahá daleko. “Tentokrát nás určitě vezme na správnou, tu nejlepí cestu.”

“Ano! Ano! Ha, ha, ha,” vyhrkl Sali. “Sali Dalib vám ukázat cestu!”

“Ukáe?” opřel se Drsně Wulfgar. “Ty nás povede a do Calimportu.”

“Velice dlouhá cesta,” ječel obchodník. “Pět dní i víc. Sali Dalib nebude…” Bruenor zvedl sekeru.

“Ano, ano, ovem,” vybuchl polekaně. “Sali Dalib vás tam vzít. Vzít vás přímo k brána… skrz bránu,” opravil se kvapně.

“Sali Dalib obstarat i voda. “Muset chytit karavanu.”

“ádnou karavanu,” vloil se Drizzt, překvapiv i přátele. “Budeme cestovat sami.”

“Nebezpečný,” ohradil se Dalib. “Velice, moc! Pou Calim být plná nestvůr. Draci a banditi.”

“ádná karavana nebude,” řekl Drizzt tónem, kterému se nikdo nedokázal opřít. “Rozvate je, a nachystají věci.”

Bruenor přikývl a pak obličej sklonil na palec od Dalibora. “A já sám mám v úmyslu je hlídat,” říkal drovovi, ačkoliv slova mířila přímo k obchodníkovi a otkovi. “Jeden trik a rozseknu je na půlky.”

Za méně ne hodinu pět velbloudů kráčelo na jiní čtvrti Memnonu a do poutě Calim obtíeno hliněnými nádobami s vodou.

Drizzt v čele s Bruenorem pečlivě sledovali značky Obchodní cesty. Drov nosil masku, ale kapuci si stáhl hluboko dolů, nebo havé sluneční paprsky na rozpáleném písku ho bodaly do očí, které kdysi byly přivyklé absolutní tmě podzemního světa.

Za nimi jel Sali Dalib se svým pomocníkem v sedle před sebou a Wulfgar s dívkou Druinu uzavírali. Catti měla luk se ípem poloený přes klín, aby prohnaného ejdíře neustále varoval.

Den byl neúnosně horký, s něčím takovým se nikdy nesetkali kromě Drizzta, který se narodil v samých útrobách země. Ani obláček nezmírnil krutý ár slunce, ani trochu vánku nepřinesla osvěení. Daliboři vedro tolik nevadilo a bezvětří pokládal za poehnání, nebo vítr by znamenal bodavý a oslepující písek - nejnebezpečnějího vraha Calimu.

Noc byla lepí, teplota příjemně klesla a zářivý měsíc proměnil oblé tvary dun do stříbřité snové krajiny jako nehybné vlny oceánu. Přátelé se na několik hodin utábořili a rozdělili si hlídku nad vzpurnými průvodci a před moným neznámým nebezpečím.

Catti se probudila někdy po půlnoci, protáhla se a odhadla, e je čas,a by převzala dalí směnu. Za okruhem záře ohně spatřila Drizzta, hledícího do hvězdnatého nebe.

Drizzt měl mít přece první hlídku, uvaovala.

Pozorovala polohu měsíce, aby se přesvědčila, kolik je hodin - nebylo pochyb, noc hodně pokročila.

“Nějaké starosti?” otázala se tie a přidala se k němu. Bruenorovo hlasité zachrápání jí odpovědělo místo Drizzta.

“Mohu ti něco říct? I droví elf potřebuje spánek.”

“Odpočívám ve stínu mé kapuce,” otočil k jejímu starostlivému zraku jiskrné modrofialové oči. “Spím, kdy je slunce v zenitu.”

“Mohu tu tedy s tebou chvilku zůstat? Je překrásná noc,” otázala se, aby ho neruila, chtěl-li být sám.

Drizzt se souhlasně usmál a vrátil se k noční obloze s tajemnou touhou v srdci, jakou znal kadý světlý elf.

Cattiny tíhlé prsty mu vklouzly do dlaně a potichu stála, nechtíc ruit jeho okouzlené snění, sdílejíc s nejdraím přítelem víc ne pouhá slova.

  

Přítí den byl jetě horí a den nato téměř nesnesitelný, ale velbloudi důstojně bez námahy vykračovali a přátelé, kteří proli tolika protivenstvími, se nakonec s krutým vedrem smířili, brali je jen jako dalí překáku na cestě, ji museli dokončit.

Nesetkali se s ádnou známkou ivota a byli tomu rádi, nebo cokoliv, co mohlo ít v tak dezolátním neutěeném prostředí, mohlo být pouze nebezpečné. Sluneční ár byl sám dostatečným nepřítelem a měli pocit, e se jim pokoka snad scvrkne a odpadne jako suchá kůra od stromu.

Kdykoliv někdo z nich zalitoval, e se na výpravu vydal, kdy úmorné slunce a oslepující písek a vedro ho mořilo do bezmocného vyčerpání, stačilo, aby pomyslel na Regise.

Jaká muka teď snáí on, vydaný na milost a nemilost bývalému pánovi?

Doslov

Ze stínu pootevřených dveří pozoroval pau Pooka, jak stoupá po schoditi k východu do domu. Neuplynula jetě ani hodina, co paa dostal zpět jeho rubínový klenot, a u spěchal, aby jeho moci vyuil. To musel cechmistrovi připsat k dobru - nikdy se nezpozdil, kdy se ozval zvon k večeři.

Zabiják počkal, a se za ním zabouchly dveře, a pak se vydal do horního poschodí. Stráe neučinily ádný pokus, aby ho zastavily, ač si je z dřívějích dnů v cechu nepamatoval. Pook musel moudře rozhlásit jeho výjimečné postavení a vyhradit mu vechny bývalá mocná privilegia.

Nikdy se neopozdil při večerním zvonění.

Entreri doel ke dveřím své bývalé komnaty, ji zatím obýval LaValle, a měkce zaklepal.

“Jen pojďte, jste vítán,” zdravil ho čaroděj. Nijak ho neudivilo, e se zabiják vrátil.

“Je to dobrý pocit být zase zde,” řekl Entreri.

“A je dobře, e jste tady,” odvětil upřímně čaroděj. “Co jste nás opustil, vechno se změnilo a poslední měsíce je to čím dál horí.”

Entreri věděl, kam míří. “Rassiter?”

LaValle se zakaredil. “Drte se zády ke zdi, kdy ten je nablízku.” Znatelně se otřásl, ale rychle se přemohl. “Tím, e jste se postavil na Pookovu stranu, Rassiter se poučí, kde je jeho místo.”

“Moná,” ozval se Entreri zamyleně, “ač si nejsem jistý, e Pooka potěilo, e mě vidí.”

“Znáte ho,” uchichtl se LaValle. “Vdycky přemýlí jako cechmistr! Připravil se na vae setkání tak, aby si zajistil svou autoritu. Ale ten incident u je za námi.”

Entreriho výraz nasvědčoval, e tomu moc nevěří.

“Pook na to zapomene,” ujistil ho LaValle.

“Jene ti, co mě pronásledovali, by neměli být tak lehce zapomenuti.”

“Pook ten úkol dal Pinochetovi a pirát jetě nikdy neselhal.”

“Pirát se s takovými nepřáteli v ivotě neutkal,” prohlásil zabiják s pohledem na čarodějovu křiálovou kouli na stole. “Měli bychom mít jistotu.

LaValle si to nechal projít myslí a souhlasně pokývl. Stejně se chystal na nějaké pátrání. “Máte pravdu. Pozorujte kouli,” radil Entrerim. “Uvidíme, jestli se mi podaří přivolat Pinochetovu podobu.”

Křiálová koule zůstala chvíli tmavá, pak se naplnila dýmem. LaValle s Pinochetem nejednal často, ale věděl o něm dost pro obyčejné vidění do dálky. Po několika vteřinách se v dohledu objevila zakotvená loď - ne pirátský koráb, ale obchodní plachetnice. Entreri věděl, e něco není v pořádku.

Křiál pátral do hloubky, skrz lodní boky, a zabijákova předtucha se potvrdila, nebo v ohraené části podpalubí seděl pyný pirátský kapitán s lokty na kolenou, hlavou ve dlaních, připoutaný okovy ke stěně.

Ohromený LaValle vzhlédl k Entrerim, ale ten byl příli zaujat a nenabídl ádné vysvětlení. Do tváře se mu vkradl jeden z řídkých radostných úsměvů.

LaValle na kouzelnou kouli vrhl zesilující zaříkání. “Pinochet,” zvolal tie.

Pirát zvedl hlavu a podíval se kolem sebe.

“Kde jste?” tázal se ho LaValle.

“Oberone? Čaroději, jste to vy?”

“Ne, jsem LaValle, Pookův čaroděj v Calimportu. Kde to jste?”

“V Memnonu. Můete mě odtud dostat?”

“Co je s elfem a barbarem?” obrátil se Entreri na LaValle, ale Pinochet otázku jasně slyel.

“Měl jsem je!” syčel pirát. “Byli chyceni v úině bez ance na únik. Jene potom se objevil trpaslík - vozataj s ohnivým válečným vozidlem a měl s sebou enu, smrtonosnou lučitnici.” Rozčileně se odmlčel, bojuje s nechutí o té zkáze mluvit.

“Co se přihodilo?” pobízel ho uaslý LaValle.

“Jeden koráb se dal na útěk, jedna loď - moje loď - se potopila a třetí byla zajatá,” sténal Pinochet s neastným obličejem a znovu naléhal. “Můete mě dostat ven?”

LaValle bezradně hleděl na Entreriho, který se teď vzpřímil a hltal kadé slovo. “Kde jsou?” zavrčel, jak mu dola trpělivost.

“Odeli,” řekl Pinochet. “Odeli s dívkou i trpaslíkem do Memnonu.”

“Kdy?”

“Před třemi dny.”

Entreri pokynul LaVallovi, e slyel dost.

“Přiměji pau Pooka, aby ihned vyslal do Memnonu zprávu,” ujistil čaroděj Pinochet. “Budete osvobozen.”

Pinochet se zhroutil do své dřívějí pozice. Ovem, e ho nebudou dret dlouho, to u bylo dohodnuto. Doufal, e ho LaVall pomocí magie nějak dostane z vězení dřív, ne se bude muset při proputění na svobodu zavázat kapitánu Deudermontovi určitými sliby.

“Tři dny! To mohou být v půli cesty do Calimportu!” prohlásil LaVall, jakmile křiál pohasl.

Entreri vypadal potěeně. “Paa Pook se o tomhle nedozví,” řekl náhle.

LaValle se v idli jaksi sesedl. “Musí se mu to oznámit.”

“Ne!” odsekl Entreri. “Není to jeho záleitost.”

“Cech můe být ohroen!”

“Nevěříte, e jsem schopen se o tohle postarat já sám?” otázal se Entreri tichým hrozivým hlasem. LaValle měl pocit, e muovy tvrdé oči se dívají skrz něho, jako kdyby se pojednou změnil v překáku, která zavazí.

Entreri se usmál a pohled změkl. “Znáte paovu slabost pro divoké elmy.” Sáhl do váčku. “Dejte mu tohle. Řekněte mu, e jste ji pro něho sám vyrobil.”

Hodil čaroději přes stůl malý černý předmět.

LaValle jej chytil a vykulil oči, sotvae zjistil, co to vlastně je.

Guenhwyvar.

  

Na vzdálené rovině se skvělá kočka pod dotekem teplé ruky na soce pohnula a uvaovala, jestli ji pán konečně k sobě povolá. Vjem vak za chvilku vyprchal a kočka sloila hlavu k odpočinku.

Tolik času uběhlo…

  

“Skrývá bytost z jiných rovin,” vydechl čaroděj. Cítil v onyxové soce úasnou moc.

“Silnou moc,” ujistil ho Entreri. “A se ji naučíte ovládat, přivedete cechu nového spojence.”

“Jak vám mohu poděkovat…” LaValle se zarazil uprostřed věty - cenu pantera přece ji slyel. “Nač obtěovat Pooka detaily, které se ho netýkají,” zasmál se a přehodil přes křiálovou kouli jemnou pokrývku.

Ne Entreri vykročil ke dveřím, stiskl LaVallovu pai. Tři roky nijak nenaruily jejich vzájemné porozumění.

S Drizztem a přáteli nedaleko se musel postarat o naléhavějí záleitost. Musel zajít do Cely Devíti a poctít Regise návtěvou.

Zabiják potřeboval jetě jeden dar.

16

Nikdy horí místo

Entreri klouzal stíny Calimportu tak měkce, jako sova za era letí lesem. Toto byl jeho domov, místo, které znal nejlépe, a vichni lidé ulice si zapamatují den, kdy Artemis Entreri opět kráčel vedle nich - nebo za nimi.

Nepřemohl se, aby se trochu neusmál, kdykoliv za sebou slyel přitlumený epot - to zkuenějí darebáci vysvětlovali nováčkům, e se vrátil král. Entreri nikdy nedopustil, aby jeho legendární reputace - a si ji zaslouil či nikoliv - ovlivnila neustálý stav připravenosti, která ho po léta drela naivu. Reputace moci v městském podsvětí z něho učinila něco jako terč pro druhořadé násilníky, touící vydobýt si jejich vlastní pověst.

Mimo povinností k paovi bylo prvořadým úkolem znovu probudit k ivotu a dobudovat sí informátorů a spolupracovníků, kteří mu pomáhali upevnit jeho postavení. Drizzt se blíil a bylo tedy třeba dát práci jednomu z nich, a věděl, kterému. Sehnul se a veel do stavení.

“Doslechl jsem se, e jste se vrátil,” vypískl drobný chlapík, který vypadal jako lidský chlapec, jen nedospěl do jinoských let. “Řekl bych, e větina u o tom ví.”

Entreri přijmul poklonu pokývnutím. “Co se zatím změnilo, příteli?”

“Málo,” odvětil půlčík Dondon, “a mnoho.” Vedl hosta ke stolu v nejtmavím rohu malého pokoje. Byl to vlastně přístavek levného hostince s názvem Stočený Had. “Zákony ulice se nemění, střídají se jen hráči.” Vzhlédl Entrerim přímo do očí.

“Artemis Entreri odeel,” vysvětloval, aby si byl jistý, e mu plně pochopil význam předchozího prohláení. “Královský trůn se uprázdnil.”

Zabiják souhlasně přikývl a půlčík se s hlasitým oddechnutím uvolnil.

“Pook má pod kontrolou obchodníky a přístav,” řekl Entreri. “Kdo vládne ulici?”

“Pořád Pook, přinejmením podle jména. Místo vás si nael jiného agenta. Celou hordu agentů.” Dondon se na chvíli zamyslel. Zase musel pečlivě váit kadé slovo, ne je vypustil přes rty. “Asi by bylo přesnějí konstatovat, e paa Pook nekontroluje ulici, ale spí, e ji nechává kontrolovat.”

Entreri věděl, kam směřuje, jetě ne se zeptal. “Rassiter,” řekl temně.

“O něm a jeho bandě by se dalo říct hodně,” uchechtl se Dondon a pokračoval v úsilí, aby ronul lucernu na stole.

“Pook krysodlakům uvolnil otěe a grázli ulice dbají, aby se cechu nepřipletli do cesty,” usoudil Entreri.

“Rassiter a jeho druhové hrají tvrdě.”

“A tvrdě dopadnou.”

Mrazivý tón přiměl Dondona, aby od lucerny odvrátil oči a půlčík poprvé rozpoznal starého Artemise Entreriho, pouličního bojovníka, který si své temné království vybudoval po jedné ulici za druhou. Dondonovou páteří bezděky projela vlna otřesu a stísněně přelápl.

Entreri to viděl a změnil téma. “Dost o tom. Nechci ti dělat starosti, maličký. Mám pro tebe práci, která víc odpovídá tvému talentu.”

Dondonovi se konečně podařilo knot zapálit a přitáhl si idli, celý havý uspokojit starého éfa.

Hovořili přes hodinu, a se lucerna stala jedinou obranou proti doléhající černi noci. Pak Entreri do uličky vyskočil oknem. Nevěřil, e by Rassiter byl takový blázen a udeřil dřív, ne by si plně odhadl svého nepřítele. A nedomníval se, e by obstál v nějaké zkouce inteligence.

Moná, e to byl Entreri, kdo svého nepřítele dostatečně nedocenil, a neuvědomil si, jak důkladně po těch třech letech Rassiter se svým zrůdným gangem ulice ovládal. Za pět minut po jeho odchodu se Dondonovy dveře opět rozlétly.

A vstoupil jimi Rassiter.

“Co chtěl?” zeptal se samolibý bojovník bez úvodu a pohodlně sebou plácl do idle u stolu.

Dondon nejistě ustoupil a v hale zahlédl hlídače, dva z jeho druhů. I po roce ho Rassiterova přítomnost stále znervózňovala.

“Tak dělej,” pobízel ho a znovu mu poloil otázku s přídechem hrozby. “Co chtěl?”

Poslední věc, co by si přál, bylo dostal se do kříové palby mezi krysodlaka a zabijákem - neměl vak na vybranou, musel Rassiterovi odpovědět. Jestli se o tomhle Entreri dozví, jeho dny budou sečteny.

Jene kdy to Rassiterovi nevysype, jeho skon bude stejně jistý, pouze metoda bude pomalejí.

Vzdychl nad svým údělem a vysypal do detailu vechno, co věděl. Rassiter Entreriho instrukce nezměnil, nechal Dondona, aby sehrál svou roli tak, jak ji Entreri vymyslel. Krysodlak zřejmě věřil, e jí vyuije ku svému prospěchu. Dlouho seděl, hladil si bezvousou bradu a vychutnával předzvěst snadného vítězství a jeho oklivé zuby se v slabé záři lucerny leskly jetě lutěji.

“Poběí dnes v noci s námi?” otázal se půlčíka, spokojený, e věc se zabijákem vypadala tak slibně. “Měsíc bude jasný. Stiskl Dondonovu cherubickou tvářičku. “Koich bude hustý, ne?”

Půlčík se vykroutil a ustoupil. “Dnes ne?” odvětil ostřeji, ne chtěl.

Rassiter naklonil hlavu a zvídavě si ho prohlíel. Vdycky měl tuení, e půlčík se v novém stavu necítí dobře. Mohl by se ten vzdor vázat k návratu starého éfa?

“Drádi ho, a zemře,” řekl Dondon klidně a krysodlak po něm střelil očima jetě zvídavěji.

“Ty vůbec nerozumí, čemu se chce postavit,” pokračoval neotřesitelně. “S Artemisem Entrerim si nelze zahrávat - ne, pokud jsi moudrý. Ví vechno. Jestli někdo ve smečce uvidí poloviční malou krysu, pak je můj ivot ztracen a tvé plány ztroskotají.” Přes odpor k mui k němu těsně přistoupil a vánou tvář přitáhl na píď od Rassiterova nosu.

“Ztracen!” opakoval. “Nepochybně!”

Rassiter si stočil ze idle, a odletěla. V jednom dnu slyel o Entrerim víc, ne mu bylo milé. Kamkoliv se obrátil, rozechvělé rty eptaly jeho jméno.

Copak to neví, e on, Rassiter, je ten, koho se mají bát? myslel si a vztekle kráčel ke dveřím.

Na bradě pocítil známé svědění, tělem mu projel brnivý pocit růstu. Dondon ustupoval a odvrátil oči, tenhle výjev ho pokadé vyváděl z míry.

Rassiter si skopl holínky a uvolnil si koili a kalhoty. Chlupy teď bylo vidět, vyráely z kůe v prořídlých trsech a nepravidelných skvrnách. Jak ho pohltila horečka, padl ochable na zeď. Kůe se hýbala a nadouvala, obličej se měnil. Jak se mu prodluoval čenich, vyrazil výkřik, nebo záplava agonie ani tentokrát snad po tisícáté - nebyla méně bolestná ne při první proměně.

Nakonec před Dondonem stál na dvou nohách jako mu, jene se srstí a s trčícími krysími vousy. Dlouhý růový ocas mu vzadu visel z kalhot - jako kryse.

“Přidá se?” zeptal se půlčíka.

Dondon skryl hnus a rychle odmítl. Kdy ho tak pozoroval, asl, e kdy Rassiterovi dovolil, aby ho kousl a nakazil ho touhle děsivou hrůzou. “Dá ti to moc!” sliboval mu tehdy.

Ale za jakou cenu! Aby vypadal a páchl jako krysa? Tohle není ádné poehnání, ale příerná nemoc.

Rassiter uhodl jeho odpor, nakrčil ňupák ve výhruném zasyčení a vykročil ke dveřím. Ne vyel z pokoje varovně se na něho obořil. “Dělej, co ti bylo přikázáno, a ukryj se!”

“To určitě,” zaeptal, ledva dveře zapráskly.

  

Aura proslulého Calimportu, jen byl pro mnohé Calishity nejen domovem, ale i ideálem krásy, připadala cizincům dalekého Severu odpudivá. Drizzt, Catti, Bruenor i Wulfgar byli pětidenním putováním přes Calim unavení, avak pohled na město v nich vzbudil chu se obrátit a vydat se zpátky do poutního písku.

Byl to ničemný Memnon ve větím měřítku, rozdělení bohatství tak křiklavé a zvrácené, a to volalo do nebes. Z rozlohy této jiní metropole se pyně zvedaly ozdobné paláce, monumenty nadbytku pynící se přepychem nad vechny představy. Jene přímo vedle nich se táhla ulička za uličkou bídných oumělých hliněných chatrčí nebo holých přístřeků z několika prken a cárů kůí. Přátelé si ani netroufali odhadnout, kolik lidí tu bydlí - určitě víc ne celá Hlubina s Memnonem dohromady! - a tak jako v Memnonu určitě se je nikdo nenamáhal spočítat.

Sali Dalib sesedl a naznačil ostatním, aby učinili toté, a z posledního pahorku je vedl dolů do neopevněného města. Calimport na ně neudělal lepí dojem ani zblízka. Nahaté děti s bříky nafouklými hladem prchaly, nebo byly prostě polapány otroky, kteří v klusu táhli pozlacené dvoukolé káry. Jetě horí byly obě strany ulice lemované příkopy, je v chudích čtvrtích slouily za otevřené stoky. Tam se také házela těla chudáků, kteří na konci svých dní padli na zem, kde skonali.

“Kručibřich se o tom hnusu nikdy nezmínil, kdy mluvil o svým roditi,” nadával Bruenor a přetáhl si plá přes obličej, aby necítil ten zápach. “Nejde mně do hlavy, proč se mu po tomhle smetiti tak stejskalo.”

“To nejkrásnějí město na světě, to být!” zaječel Sali Dalib a zvedl náboně pae, aby dal chvále náleitý důraz.

Wulfgar, Bruenor a Catti po něm rozhořčeně střelili očima. Houfy ebráků a hladovějících nebyla jejich představou velikosti a krásy. Drizzt si obchodníka nevímal. Hlavou se mu honilo srovnávání Calimportu s jeho rodným Menzoberranzanem. Nael určité shody a smrt byla v Menzoberranzanu stejně obvyklá, ale Calimport se mu jevil zkaenějí, zbídačelejí ne droví metropole. I ten nejslabí tmaví elf měl prostředky na vlastní ochranu, sílu rodinného svazku a smrtonosné vrozené schopnosti. Tihle politováníhodní chudáci a hlavně jejich děti - vak vypadali vskutku bezmocně a beznadějně.

V Menzoberranzanu si i ti na nejnií příčce společenského ebříčku mohli vybojovat lepí postavení. Avak pro větinu calimportských obyvatel ivot byl bezvýchodná bída, přeívání ze dne na den, a je někdo hodí na hromadu supy ohlodaných těl v příkopech.

“Zaveď nás k domu pai Pooka,” řekl Drizzt úsečně, nebo chtěl celou záleitost rychle ukončit a zmizet z Calimportu, “a pak můe jít.”

Sali Dalib olivově zezelenal. “Paa Pook?” koktal. “Kdo to být?”

“Podívejme!” řekl Bruenor a výhruně se hnul k obchodníkovi.

“On ho zná!”

“Jistěe ho zná,” potvrdila Catti, “a bojí se ho!”

“Sali Dalib ne…” blekotal.

Záblesk vyjel z pochvy a usadil se mu pod bradou. Mu okamitě zmlkl. Drizzt nechal masku trochu sklouznout z tváře, aby Daliboři připomněl svůj nemilosrdný droví původ, a její krutý výraz vyděsil i jeho společníky. “Myslím na mého přítele,” řekl chladně a tie s očima nevidomě upřenýma na hlučící město. “My se tu zdrujeme a on proívá muka.”

Stočil nezřetelný pohyb na Daliba. “Ty nás zdruje! Zavede nás k cechovnímu domu,” opakoval zvolna a zřetelně, “a pak jsi volný.”

“Pook? Och… ach,” mu se rozzářil. “Sali Dalib znát ten mu, ano, ano. Kadý znát Pook. Ano, jistě. Já vás vedu a potom jdu.”

Drizzt si upravil masku, ale výraz se tím nijak nezměnil. “Jestli se ty, nebo tvůj malý společník pokusíte uprchnout,” slíbil jim tak klidně, e ani obchodník či otek o jeho slovech nepochybovali ani vteřinu, “doenu vás a tentokrát vás zabiji.”

Drovovi přátelé se po sobě starostlivě podívali. Vdy si byli jistí, e Drizzta znají a na dno due, ale teď se choval tak hrozivě, e uvaovali, kolik z jeho slibu je pouze planou výhrůkou.

Přes hodinu se motali spletitým, cizokrajným městem. Přátelé u z toho byli celí nesví, nic si tak nepřáli, ne opustit rozpálené páchnoucí ulice. Nakonec Dalib k jejich velké úlevě obtočil poslední roh k Tulákovu náměstí a napřáhl prst k obyčejnému dřevěnému domu na druhém konci - k cechovnímu domu pai Pooka.

“Tam být ten Pook,” řekl Dalib. “A teď Sali Dalib vzít velbloudy a jít zpátky k Memnonu.”

Přátelé nespěchali, aby se přeochotného obchodníka hned zbavili. “Řekl bych, e ten ejdíř zamíří rovnou k Pookovi, aby mu o nás podal vechny informace,” vrčel Bruenor.

“Nu, s tím si dovedeme poradit,” řekl Catti. Mrkla na Drizzta, pak la k zvědavému a postraenému mui, hledajíc cosi ve svém batohu.

Její obličej se napjal, byl tak zlý a soustředěný, e Dalib sebou kubl dozadu, kdy vztáhla ruku k jeho čelu. “Dr klidně!” ala po něm drsně. Neodváil se déle odporovat. Zpěvavě recitovala nějaký nesmysl, jen zněl jako starodávná kletba, a bílým prákem mu na čele nakreslila scimitar. Mu se snail protestovat, ale hrůzou mu vypověděl jazyk.

“Teď ten maličký,” řekl Catti a obrátila se k Dalibovu pomocníkovi. otek vykvikl a chtěl utéct, ale Wulfgar po něm chmátl, jednou rukou ho přistrčil k dívce a tiskl ho tak dlouho, a se přestal zmítat.

Catti ceremoniál opakovala a Drizztovi řekla: “Teď jsou napojeni k tvému duchu. Cítí je?”

Drizztovi se trik líbil. Zamračeně pokývl a zvolna vysunoval oba scimitary.

Sali Dalib nemohl víc zblednout, pomalu omdléval, ale Bruenor, jen přistoupil blí, aby mu z dceřiny hry nic neuteklo, hbitě zděeného mue podepřel.

“Ach, nech je jít. Čarování jsem dokončila,” řekl Catti. “Drov bude od této chvíle cítit vai přítomnost,” syčela na Daliba a jeho otka. “Bude vědět vechno - kde jste, kam jste li. Jestli zůstanete ve městě a napadne vás jít za Pookem, drov to bude vědět a bude vás hledat, a vás dostane.” Učinila dramatickou pauzu, aby oba porozuměli hrůze, které čelili.

“A zabije vás - budete umírat dlouho!”

“Vem svý hrbatý koně a zmiz!” zařval Bruenor. “Jestli jetě někdy uvidím ty vae smradlavý ksichty, drov bude muset počkat se vejma zbraněma, a na něho přijde řada!”

Ne mohl hrozbu dokončit, Sali Dalib a otek uchopili velbloudy a spěchali z Tulákova náměstí zpátky, odkud přili.

“Ti dva se nemůou dočkat, a budou v pouti,” usmál se Bruenor. “Skvělej trik, děvče.”

Drizzt ukázal na tabuli hostince - Plivajícího Velblouda - v půli uličky. “Obstarejte pokoje,” řekl přátelům. “Já se půjdu přesvědčit, jestli skutečně odjedou.”

“Ztrácí čas,” volal za ním trpaslík. “Děvče je vystrailo a přimělo k úprku, nebo a jsem fousatej skřet!”

Drizzt se vak u vydal do bluditě calimportských uliček.

Wulfgar takovouhle Catti neznal. Její trik ho zaskočil, stále si nebyl jistý, co se vlastně stalo, a bedlivě si ji měřil. Bruenorovi jeho nedůvěřivý pohled neunikl.

“Chlapče, todle si dobře zapamatuj,” utahoval si z něho. “To děvče má v sobě oklivej rys, nepřej si, aby se kdy obrátilo proti tobě!”

Catti se nakazila Bruenorovu jízlivou radostí, a tak hleděla na velikého barbara hořícíma zúenýma očima, a ten obezřetně o krok ustoupil. “Čarodějné kouzlo mi řekne, kdy se tvé oči budou těit jinou enou!” Obracela se pomalu, nespoutěla z něj oči, dokud neudělala tři kroky do uličky směrem k hostinci.

Bruenor se natáhl a plácl Wulfgara po zádech. “Dobrá děvčice, jenom ju nesmí dorat!”

Wulfgar vypustil zmatek z hlavy a nuceně se uchechtl. Říkal si, e Cattina magice byla trik na zastraení ejdířského obchodníka.

ale jak el, pronásledoval ho dívčin planoucí zrak a holá síla jejího napětí, jak prováděla ten podivný obřad, a páteří mu projel otřes i sladké zachvění.

  

Ne se drov vrátil na Tulákovo náměstí, polovina slunce klesla za obzor. Sledoval Daliba a otka daleko do poutě, ačkoli muův frenetický spěch nenaznačoval, e by měl chu se do Calimportu vrátit. Drizzt jednodue nechtěl nic ponechat náhodě. Byli příli blízko k Regisovi - a příli blízko k Entrerimu.

V masce elfa - uvědomil si, jak mu teď připadá samozřejmá - doel k Plivajícímu Velbloudovi a k pultu majitele podniku.

Za ním stál neuvěřitelně vychrtlý mu, drel se stále zády ke zdi a hlavou nervózně trhal na vechny strany.

“Jsou tu tři přátele,” řekl mrzutě. “Trpaslík, ena a světlovlasý velikán.”

“Nahoru a doleva. Dva zlaté, jestli tady chcete přespat.” Natáhl kostnatou ruku.

“Trpaslík vám u zaplatil,” řekl temně a vykročil.

“Za sebe, děvče a toho velkého…,” hostinský zadrel Drizzta za rameno. Pohled drovových očí ho na místě zmrazil.

“Jo, zaplatil,” vyhrkl ulekaně. “Vzpomínám si. Zaplatil.”

Elf bez dalího slova odeel.

Na konci chodby nael dva pokoje proti sobě. Měl v úmyslu zamířit přímo k Wulfgarovi a Bruenorovy a trochu si odpočinout, protoe chtěl být zpátky v ulici a se setmí, kdy Entreri bude pravděpodobně někde kolem. Ve dveřích na něho čekala Catti, kývla rukou, aby vstoupil, a zavřela za ním.

Uprostřed pokoje se usadil na kraj idle a nohou netrpělivě poklepával na podlahu.

Catti si ho celou dobu prohlíela. Znala ho roky, ale nikdy ho neviděla tak neklidného.

“Vypadá, jako kdyby ses chtěl rozervat na kusy.”

Drizzt na ni chladně pohlédl, odbyla to úsměvem. “Chce mě snad uhodit?”

Ponouklo ho to, aby se pořádně posadil.

“Tady nemusí nosit tu hloupou masku,” řekl nespokojeně.

Sáhl po ní a zaváhal.

“Sundej si ji!” poručila mu a vyhověl jí, ne měl čas si to rozmyslet.

“Dole na ulici, ne jsi odeel, jsi mi připadal zasmuilý,” podotkla tie.

“Musel jsem mít jistotu,” řekl studeně. “Nevěřil jsem Dalibovi.”

“Já také ne, ale zasmuilost tě, jak vidím, nepřela!”

“Ty jsi začala s magií,” střelil zpátky. “To jsi byla taky smrtelně váná.”

Pousmála se. “Bylo to jen divadlo. Roli jsem opustila, sotva ten obchodník, nebo čím vlastně je, odeel. Ale ty!” řekla důrazně, naklonila se a poloila mu uklidňující dlaň na koleno. “Chystá se k boji.”

Prvním impulsem bylo ukubnout, pak jí musel dát za pravdu a nutil se, aby se pod jejím dotekem uvolnil. Díval se mimo ni, protoe zjistil, e napětí nemůe potlačit.

“Co se s tebou děje?” zaeptala.

Drizzt se na ní díval a oči mu změkly při vzpomínce na vechny časy, které spolu strávili doma na Planině ledového větru.

Její upřímná starost o něho mu přivolala jejich první setkání, kdy jasný úsměv děvčátka - nebo tehdy byla jetě dítě - dal vykořeněnému a zoufalému drovovi novou naději na ivot mezi obyvateli na povrchu.

Catti o něm věděla víc ne kterákoli jiná ivoucí bytost, věděla o vem, co pro něj bylo podstatné, a pomohla mu přestát nejhorí dobu stoické otupělosti. Ona jediná pod černou kůí rozeznala jeho strachy - nejistoty, které maskoval zručností ruky se zbraní.

“Entreri,” odpověděl přidueně.

“Chce ho zabít?”

“Musím.”

Catti se opřela v hlubokém zamylení. “Jestli ho chce zabít, abys osvobodil Regise,” ozvala se za dlouho, “a zastavit, aby u nikoho nezranil, pak mi srdce říká, e je to dobrý čin.” Naklonila se blízko k Drizztově tváři. “Ale jestli ho chce zabít, aby sis dokázal sám sebe, nebo popřel, čím je on, pak mé srdce pláče.”

Kdyby ho uhodila, výsledek by byl stejný. Vzpřímil se a zvedl bradu, rysy staené v hněvivém popření. Nechal ji mluvit, protoe vjemy této vímavé eny nemohl jen tak lehce přejít.

“Svět jistě není fér, drahý příteli. Podle měřítka srdce ti jistě bylo ubliováno. Ale jde po zabijákovi jen kvůli svému hněvu? Zabitím Entreriho se vyléčí vechno, čím ti kdo ublíil?”

Drizzt neodpovídal, ale obličej se znovu umíněně zamračil.

“Podívej se do zrcadla, Drizzte DoUrdene, bez masky. Zabitím Entreriho se nezmění barva jeho kůe - ani té tvé.”

Znovu měl pocit, e dostal ránu, a tentokrát sebou přinesla nepopiratelné bodnutí pravdy. Padl do idle a zíral na Catti, jako by ji viděl poprvé. Kam se poděla ta malá Bruenorova holčička? Seděla tu před ním ena, krásná a vnímavá a obnaila jeho dui několika slovy. Pravda, sdíleli spolu mnohé, jak ho ale dokázala poznat tak dokonale? A proč se jím tak zabývala?

“Jsi nejblií, nejvěrnějí přítel, jakého kdy budu mít - ne proto, jak dobře točí mečem. Jsou tu i jiní, kteří by velice stáli o tvé přátelství, jen kdyby se mohli dostat dovnitř délky tvé pae - jen kdyby ses trochu naučil dívat se kolem.”

Drizzt nad jejími slovy uvaoval. Připomněl si kapitána Deudermonta s jeho posádkou - stáli za ním, přestoe znali jeho původ.

“A kdyby ses byl naučil milovat,” dodala sotva slyitelným hlasem. “Nechal jsi věci, aby ti proklouzly mezi prsty, Drizzte DoUrdene.”

Pozorně hleděl do jejích ztemnělých, rozířených zornic. Snail se domyslet, co tím chce říct, co za osobní zprávu k němu vysílá.

Náhle se rozletěly dveře a do pokoje vrazil Wulfgar, dychtivý, zjitřený, svit ve světlomodrých očích a smích přes celou ířku obličeje. “Dobře, e ses vrátil,” řekl Drizztovi. Hnul se za Catti a poloil jí ruce na ramena. “Je tu noc a jasný měsíc vykukuje nad obzorem. Čas pro lov!”

Catti poloila ruku na Wulfgarovu a vroucně se na něho usmála. Drov byl rád, e se nali. Povedou poehnaný a radostný ivot, budou vychovávat děti, které jim bezpochyby bude závidět celý Sever.

Catti se jetě obrátila k Drizztovi. “Abych ti dala látku k přemýlení, můj příteli,” dodala tie, klidně. ” Drí tě v pasti způsob, jakým tě vidí svět, nebo způsob, jak ty vnímá svět, který se na tebe dívá?”

Cítil, jakoby z něho padala tíha a úlevně uvolnil napjaté svaly. Jestli Catti má pravdu, bude si muset hodně zapřemýlet.

“Čas pro lov!” křikl dívka, spokojená, e pochopil, co jí dělalo starosti. Zvedla se vedle Wulfgara a la ke dveřím, ale znovu otočila hlavu s výrazem, jen mu říkal, e měl moná od ní poadovat víc, ne jí do ivota vstoupil Wulfgar.

Kdy odeli, vzdychl a pudově sáhl po masce.

Pudově? zarazil se.

Pustil ji a zamyleně se zaklonil s rukama zaklesnutýma za hlavou. Nadějně se rozhlédl, ale pokoj neměl ádné zrcadlo.

17

Otázka věrnosti

LaVall dlouho drel ruku drádivě ve váčku. Byli s Pookem sami v ústřední komnatě, kolem stáli eunui - ti se nepočítali. LaVall svému pánovi slíbil dar, něco, co zatlačí do pozadí i vrácení rubínového klenotu, a Pook věděl, e čaroděj by mu takový slib nedal bez pečlivého uváení. Zklamat cechmistra nebylo moudré.

LaVall svému daru naprosto důvěřoval, nebál se, e by neodpovídal jeho nadneseným předpovědím. S vyčkávaným úsměvem jej vyňal a nabídl paovi.

Při doteku onyxové soky se Pookovi zastavil dech a dlaně mu zvlhly. “Nádherná,” eptal uchváceně. “Nikdy jsem neviděl něco tak dokonale mistrného, tak detailního. Ta věc by se dala téměř polaskat!”

“Dá se,” vydechl neslyně čaroděj. Chtěl tuto chvíli triumfu protáhnout, vychutnat, nijak nespěchal s vysvětlením jejích vlastností, a proto odpověděl. “Jsem rád, e jsem vás mohl potěit.”

“Kde jste ji získal?”

LaVall se nejistě pohnul. “To není důleité. Je pro vás, pane, je výrazem mé věrné oddanosti.” Rychle popohnal hovor, aby Pookovi zabránil v dalím vyptávání. “Jedinečné provedení soky je pouze zlomkem její ceny,” napínal ho a Pook k něm dychtivě vzhlédl.

“Jistě jste o takových figurkách slyel,” pokračoval celý astný, e má dalí příleitost cechmistra překvapit. “Mohou být svým pánům magickými společníky.”

Pookovi se rozklepaly ruce. “Toto,” vybuchl rozčileně, “Toto můe pantera oivit?”

LaVall odpověděl úsměvem.

“Jak? Kdy bych…”

“Kdykoli si budete přát.”

“Mám nechat připravit klec?” otázal se paa.

“Není třeba.”

“Alespoň do té doby, ne panter pochopí, kdo je jeho pán…”

“Vy vlastníte soku,” vkročil mu čaroděj do řeči. “Přivolaný tvor je zcela vá. Vyplní kadý rozkaz přesně tak, jak si budete přát.”

Pook si soku tiskl na prsa, srdce mu překypovalo těstím. Velké kočky byly jeho největí láskou a vlastnit jednu s takovou posluností - prodlouením jeho vlastní vůle - ho vzruilo jako nic jiného během jeho ivota, kde o vzruení nebylo nouze.

“Teď, chci ji vidět hned teď! Řekněte mi slova!”

LaVall vzal soku, postavil ji na podlahu a s ústy těsně u paova ucha opatrně eptal, aby vyslovením jména jej nepřivolal sám nepokazil Pookův moment.

“Guenhwyvare,” zvolal paa něně. Nic se nedělo, ale oba cítili, e navázali spojení se vzdálenou bytostí.

“Pojď ke mně, Guenhwyvare!” velel Pook.

Jeho hlas zvučel tunelem brány v Rovinách existence, valil se temným průchodem k Astrální Rovině, k domovu bytí černého pantera. Guenhwyvar se voláním probudil a obezřetně si nael cestu.

“Guenhwyvare,” zaznělo volání. elma se zastavila, hlas nepoznávala. Uplynulo u mnoho týdnů, kdy jej pán naposledy přivedl na Materiální Rovinu a panter měl dlouhý a potřebný odpočinek, ruený občas nejasným znepokojením. A nyní ho povolával cizí hlas a panter pochopil, e něco se radikálně změnilo.

Nebyl schopen se přivolání vzepřít a neochotně tlapal dolů průchodem.

Lávalo s Pookem zaujatě pozorovali edý dým, halící podlahu kolem figurky. Několik vteřin se líně převaloval, nato převzal konečný tvar zhmotnělého pantera. Kočka nehybně stála a v novém okolí hledala něco, co by poznala.

“Co mám udělat dál?” otázal se paa. Kočka se při zvuku hlasu - pánova hlasu - napjala.

“Co vás potěí. Kočka u vás bude sedět nebo lovit, kráčet po vaem boku - a zabíjet pro vás.”

V cechmistrově hlavě se při poslední poznámce vynořil nápad.

“Jaké jsou limity?”

Lávalo pokrčil rameny. “Větina magie tohoto druhu po čase ochabne, ale jakmile si kočka dostatečně odpočine, můete ji opět přivolat,” dodal spěně, vida Pookův zklamaný pohled.

“Nemůe být zabita. Kdyby se to stalo, vrátilo by ji to jen nazpět do její roviny. Soka by se vak mohla rozpadnout.”

Pau to polekalo. Ten předmět si zamiloval, příli si jej cenil, ne aby jej chtěl pozbýt.

“Ujiuji vás, e zničit soku by nebylo tak snadné,” utěila ho dalí informace. “Její kouzlo je značně mocné. Ten nejsilnějí kovář v Říích by na ní kladivem neudělal ani krábanec!”

Pook se na pantera nemohl vynadívat, bylo to nádherné mohutné zvíře a srst s tmavějími skvrnkami se mu sametově leskla. Konečně se uspokojil, vztáhl k němu ruku a řekl: “Pojď ke mně.”

Guenhwyvar poslechl a poloil ui, kdy Pook jemně hladil měkký černý koich.

Pook pojednou vzrueně pohlédl na LaValla. “Mám pro něj báječný, nezapomenutelný úkol! Guenhwyvarův první úkol!”

LaVallovi zasvitly oči, nebo pánova tvář se rozzářila čistou radostí.

“Přiveď sem Regise, a Guenhwyvar prvně zabije toho zatraceného půlčíka!”

  

Zničeného Regise, vyčerpaného trýznivým vězněním v Cele Devíti a krutým paovým mučením, hodili na podlahu před trůn. Obtíně se opřel a unaveně se vykrábal na nohy, rozhodnutý přijmout dalí muka, či dokonce i smrt s nezlomnou důstojností.

Pook stráce vykázal z komnaty. “Jak se ti u nás líbí?” řekl zlomyslně.

Regis si z obličeje odhrnul spečené vlasy. “Ujde to,” odvětil, “sousedé jsou vak poněkud hluční, celou noc buď vrčí, nebo předou.”

“Ticho!” těkl pán nad ivoty mnohých. Mrkl na LaValla, stojícího vedle pozlaceného křesla. “Humor ho brzo přejde,” pronesl s jedovatým úklebkem.

Regis propadl rezignaci, byl mimo dosah strachu. “Nu, tak jste vyhrál, to je toho!” čekal klidně, aby mu ubral něco z potěení. “Ukradl jsem vá klenot a byl jsem chycen. Jestli věříte, e si za ten zločin zaslouím smrt, tak mne zabijte.”

“Och, k tomu se právě chystám!” syčel tyran. “Plánoval jsem to od začátku, čekal jsem pouze na nápad, na vhodnou metodu.”

Regis zakolísal. Moná se se svou smrtí nesmířil tak, jak doufal.

“Guenhwyvare,” zvolal Pook, “Pojď ke mne, můj milý.”

Guenhwyvar? Kde by se tady vzal? Brada mu spadla na prsa, kdy z pootevřených dveří neslyně vyklouzla kouzelná kočka.

“K… kde… jak jste k němu přiel?” blekotal půlčík.

“No, není nádherný? Neboj se, malý zloději, prohlídne si jej zblízka.” Oslovil pardála. “Guenhwyvare, uti se,” řekl, jak k němu váhavě pokročil. Regise hluboce ranilo, e ten skvělý tvor, kterého si váil, je pod komandem krutého ničemného zločince a vraha. Patřil k Drizztovi.

Nemohl ztrácet čas rozmýlením, co vechno pardálův zjev naznačoval. V sázce byl jeho ivot, o ten lo v prvé řadě. “On to je!” zvolal a ukázal na pau. “To on velí zloduchovi, co nás oba ukradl naemu pánovi! Toho nás pravý pán teď hledá!”

“Výborně!” smál se jeho trýznitel v domnění, e se Regis zoufale chytá li, aby elmu zmátl. “Věru, tahle podívaná stojí za vechny ty starosti a ztráty, co jsem tvým přičiněním utrpěl.”

LaVall sebou polekaně trhl, lépe pochopil pravdu Regisových slov.

“Teď, můj milý!” kázal paa. “A ho to bolí!”

Guehwyvarovi temně zadunělo v hrudi, přivřené oči se soustředily.

“Guehwyvar!” zvolal Regis a o krok ustoupil. “Guehwyvar, přece mě zná!”

Chování elmy nikterak nenaznačovalo, e půlčíka poznává. Po pánově výzvě se sníila a k podlaze a po palcích se inula k oběti.

“Guenhwyvare!” vzkřikl Regis, átraje po zdi po cestě k úniku.

“To je jeho jméno,” chechtal se Pook. Vůbec ho nenapadlo, e by půlčík zvíře opravdu mohl znát. “Sbohem, Regisi. Utě se vědomím, e na tento okamik budu do smrti vzpomínat!”

Panter sloil ui, hluboko se skrčil, zadní nohy přelapovaly pro lepí rovnováhu. Regis vyrazil ke dveřím, i kdy nepochyboval, e jsou zamčené, a Guenhwyvar neuvěřitelně rychle a přesně skočil. Regis si v panice stěí uvědomoval, co se s ním děje.

Cechmistr vyskočil z trůnu, aby lépe viděl, kdy pardál obě pod sebou pohřbil, ale jeho extáze neměla dlouhého trvání, nebo kočka začala ponenáhlu blednout, a úplně zmizela.

A zmizel i půlčík.

“Coe?” vyjekl. “To je vechno? ádná krev?” Prudce se stočil po LaVallovi. “To vdycky zabíjí takhle?”

Čarodějův vytřetěný obličej napovídal něco jiného a nyní cechmistr pochopil nahou pravdu Regisových blábolů. “Vzala ho s sebou?” řval, oběhl trůn a vrazil mu obličej a k nosu. “Kam? Tak mluvte!”

LaVall se třásl, e sotva stál. “To není moné!” chroptěl. “Kočka musí poslechnout svého pána, svého majitele.”

“Regis ji znal!”

“Taková loajalita je nemoná,” lapal po dechu nadobro zmatený stařec.

Pook se ovládl a usadil se v křesle. “Kde jste ji sehnal?”

“Entreri,” netroufal si zaváhat a chvatně odpověděl.

Pook se pokrábal na bradě. “Entreri,” opakoval si pro sebe. Části tajenky začínaly zapadat. Rozuměl Entrerimu dost dobře, aby věděl, e se takové cennosti nevzdal, ani by nedostal něco na oplátku. “Soka patřila někomu z půlčíkových přátel,” logicky vyvodil z Regisova drmolení o pravém pánovi.

“Neptal jsem se ho.”

“Nemusel jste se ho ptát!” odsekl paa. “Patřila někomu z jeho přátel - nejspí jednomu z těch, o nich mluvil Oberon. Ano! Jistě!” A Entreri vám ji dal výměnou ze…” Střelil po LaVallovi zlým, vychytralým pohledem.

“Kde je Pinochet?” zeptal se znenadání.

LaVallovi se zatmělo před očima. Ocitl se v síti, kde smrt číhala ze vech stran.

“Nemusíte nic říkat.” Cechmistr vyčetl vechno z čarodějova sinalého výrazu. “Ach, Entreri,” rozjímal, “Jakkoli dobře mi slouí, vdycky mě z tebe rozbolí hlava. A vy,” vydechl popuzeně, “vy mi řekněte, kam zmizeli.”

LaVall potřásl hlavou. “Na pardálovu rovinu,” vykoktal, “nikam jinam.”

“A můe se vrátit na tento svět?”

“Jen na přivolání majitele.”

Cechmistr ukázal na soku leící u dveří. “Chci jej mít tady!” nařídil a LaVall se k ní ztuhle rozběhl. Paa si to rozmyslel.

“Ne, počkejte. Napřed pro něj nechám postavit klec. Zakrátko bude stejně můj a naučí se poslouchat.”

LaVall soku zvedl a nevěděl, co s ní. Jak el kolem trůnu, paa ho chytil za rukáv a přitáhl si ho k sobě.

“Ale co půlčík!” syčel mu výhruně do tváře. “Vy ho dostaňte sem, čaroději, je-li vám ivot milý.” Odstrčil ho a zamířil ke dveřím k dolejím patrům. Bude muset v ulicích nastrait nějaké oči, aby se dověděl, co má Entreri za lubem, a vypátral, co je s půlčíkovými přáteli, jestli stále ijí, nebo zemřeli v Asavirském průplavu.

Kdyby se jednalo o někoho jiného ne Entreriho, byl by pouil rubín, ale z nebezpečným zabijákem to nepřipadalo v úvahu.

Kdy opoutěl svou komnatu, dusil se zlostí. Doufal, e po jeho návratu se u nikdy nebude muset uchýlit k tomuto řeení, jene LaVall byl do zabijákovy hry očividně zapletený a jediným východiskem byl Rassiter.

  

“Chcete se ho zbavit?” vskočil mu do řeči krysodlak. Z toho, co dosud vyslechl, se nesmírně radoval.

“Nelichote si,” odsekl Pook. “Entreri se vás netýká, Rassitere, ani byste na něho nestačil.”

“Podceňujete sílu mého cechu.”

“A vy zase podceňujete zabijákovu sí - určitě jsou v ní značné počty těch, které zatím mylně pokládáte za kamarády,” varoval ho Pook. “Nechci v cechu ádnou válku.”

“Tak co tedy?!” al zřejmě rozčarovaný, zklamaný krysodlak.

Po Rassiterově nepřátelské reakci si paa začal pohrávat s rubínovým přívěskem na hrudi - mohl by Rassitera snadno dostat pod jeho kouzlo, ale nechal toho. Očarovaní jedinci nikdy neprovedli práci tak dobře jako ti, kteří jednali z vlastního popudu, a jestli Regisovi přátelé Pinochetovi opravdu unikli, Rassiter a jeho druhové budou muset být v nejlepí formě, aby je porazili.

“Věřím, e Entreri byl do Calimportu sledován půlčíkovými přáteli,” vysvětlil mu. “Mohli by být cechu nebezpeční.”

Rassiter předstíral údiv, naklonil se vyčkávavě dopředu, ačkoli se u od Dondona dozvěděl, e jsou na cestě do města.

“Budou tady brzo,” pokračoval paa. “Nemáte moc času.”

Ti u jsou tady, odpovídal Rassiter mlčky a měl co dělat, aby se nezasmál. “Chcete, abychom je zajali,”

“Odstranili,” opravil ho Pook. “Tato skupina je příli mocná. A ádné ance!”

“Odstranili! To rád slyím. Potěil jste mne!”

Pook se proti své vůli zachvěl. “A s tím skončíte, dejte mi vědět,” řekl na cestě ke dveřím.

Rassiter se za pánovými zády rozchechtal. “Ach, Pooku,” eptal si, kdy cechmistr odeel, “jak málo ví o mém vlivu.” Radostně si zamnul ruce. Noc pokročila a Seveřané zanedlouho vyjdou do ulic - kde se setkají s Dondonem.

18

Podvodník

Dondon seděl na svém oblíbeném rohu na dohled Plivajícího Velblouda a pozoroval, jak elf, poslední ze čtyřky, veel dovnitř, aby se připojil k přátelům. Půlčík sáhl do kapsy pro malé zrcátko a přezkoumal si své přestrojení - vechna pína a krábance se zdály být na správných místech. Oblečení na něm viselo, jako kdyby je v nějaké uličce stáhl z bezvědomého opilce, a vlasy měl mastné a rozcuchané, jako by si je roky nečesal.

Malý otrhanec se touebně podíval na měsíc a honem si prsty přejel bradu - byla stále hladká, ale svědila. Zhluboka se nadechl a potom jetě jednou, dnes lykantropické nutkání stěí přemáhal - měsíc byl obzvlátě jasný. Během posledního roku, co se přidal k Rassiterovým řadám, se naučil tyhle ďábelské svody překonávat, ale tuto noc doufal, e svůj úkol bude moct ukončit co nejrychleji.

Lidé ulice, ti místní, na něho přátelsky mrkli, jak li kolem - viděli, e mistrovský podvodník je zase jednou na lovu. Dondon si v calimportském podsvětí získal tolik proslulosti, e byl vlastně nepouitelný, kadý pouliční charakter ho poznal, ale věděl dost, aby drel jazyk za zuby a nevykládal o něm cizincům. Půlčíkovi se vdy dařilo obklopit se nejhorími lumpy ve městě a prozradit jeho převlek vybrané oběti bylo skutečně velice váným zločinem!

Dondon se pohodlně opíral o stěnu domu a zanedlouho spatřil společnost vycházet z hostince

Drizztovi a jeho druhům se calimportská noc zdála stejně cizí a nepřirozená jako vechny vjemy, které posbírali ve dne. V severských městech se noční ivot obvykle přenesl do četných hospod, zdejí ulice vak po západu slunce vřely čilým ruchem, a i ten nejobyčejnějí venkovan jim připadal odliný, jaksi tajemný a zlověstný.

Jediná oblast, která nepřetékala proudy lidí, byla před neoznačeným domem na zadní části náměstí, před sídlem cechu.

Jako za dne, i teď se po kadé straně jediných dveří opíral ebrák, v noci byla strá posílena o dva mue sedící opodál.

“Jestli je Regis v tom domě, budeme muset najít nějakou cestu dovnitř,” poznamenala Catti.

“O tom nepochybuj,” řekl Drizzt. “Ná hon by měl začít u Entreriho.”

“Přili jsme, abychom nali Regise,” připomněla mu a roztrpčeně se po něm ohlédla. Drizzt ji spěně upokojil.

“Cesta k Regisovi vede přes zabijáka, o to se dobře postaral. Slyeli jste jeho slova u garumnovy propasti - nepřipustí, abychom ho nali, dokud se s ním nevypořádáme.”

Catti v drovově logice nenala ádno chybu. Kdy Entrei půlčíka v Síni mitrilu unesl, vynaloil velké úsilí, aby Drizzta vlákal do tvanice, jako by ten únos byl pouhou součástí hry, v ní ho chtěl porazit, dokázal mu svou superioritu.

“Kde začít?” ozval se Bruenor nerozhodně. Předpokládal, e se ulice vylidní a poskytnou jim lepí monost okolí sídla prozkoumat. Dokonce doufal, e se jim podaří celou záleitost vyřídit během dnení noci.

“Právě tady,” odpověděl drov k jeho úasu.

“Sna se ulici vycítit,” dodal. “Pozoruj pohyb jejich lidí a poslouchej její zvuky. Připrav si mysl na to, co má přijít.”

“Čas, elfe!” bručel podráděný Bruenor. “Srdce mně říká, e Kručibřichovi na záda dopadá bič, zatímco trčíme tady v tý smradlavý díře!”

“Nemusíme Entreriho hledat,” vloil se Wulfgar, který sledoval linii drovovy mylenky. “Zabiják si nás najde sám.”

Jako na povel, jako by jim mladíkova slova připomněla nebezpečné okolí, vichni čtyři z hloučku stočili zraky k pouličnímu ruchu. Z kadého koutku vykukovaly tmavé oči, kadý mimojdoucí si je úkosem prohlíel. Calimport byl na cizince zvyklý - byl významným obchodním přístavem - ale tato čtveřice by byla nápadná na ulici kadého města v Říích. Nemohli tu takhle okatě postávat, rozhodl Drizzt, museli se hnout, a vydal se po náměstí s ostatními v patách.

Jetě ne Wulfgar na ocasu stačil učinit krok, ze stínů hostince ho oslovil dětský hlas.

“Hej, hledáte zátrh?”

Wulfgar mu nerozuměl, přistoupil blí a hleděl do era. Stál tam Dondon, vypadal jako lidské zanedbané mládě.

“Kam civí?” ozval se trpaslík.

Wulfgar ukázal do rohu.

“Copak chce?” zeptal se Bruenor drobné zastíněné postavičky.

“Hledáte zátrh?” opakoval půlčík a vystoupil ze tmy.

“No, jenom malej kluk!” Bruenor mávnul rukou. “Koukej zmizet, maličkej, na hry nemáme čas.” Chopil Wulfgara za pai a obrátil se k odchodu.

“Můu vám to zařídit,” slyeli za zády.

Bruenor s Wulfgarem po boku odcházeli, ale teď se zastavil Drizzt, nebo zůstali pozadu, a zaslechl poslední větu.

“Je to jenom pouliční spratek!” podotkl Bruenor.

“Dítě ulice,” opravil ho drov a připojil se k nim, “s očima a uima, kterým nic neujde.”

“Co pro nás můe zařídit?” poeptal Dondonovi a zatlačil ho zpátky do stínu, z dohledu zvědavých davů.

Dondon pokrčil rameny. “Ke krádei je toho dost, dneska přila fůra obchodníků. Po čem jdete?”

Přátelé se kolem nich ochranně rozestoupili s očima na ulici, ale uima napicovanýma na zajímavý rozhovor.

Drizzt si dřepl a vedl chlapcův zrak k budově na konci náměstí.

“Pookův dům,” řekl čiperně. “Nedobytný.”

“Ale musí mít nějakou slabinu,” naléhal drov.

“Vdycky se nějaká najde,” odvětil Dondon klidně ve své roli sebevědomého pouličního grázlíka.

“U jsi tam někdy byl?”

“A co kdy byl?”

“Viděl jsi v ivotě stovku zlatých?”

Dondon rozzářil očka a schválně několikrát přelápl.

“Přitahuje mnoho očí,” řekla Catti. “Vezmi ho nahoru do pokoje.”

Dondon radostně souhlasil, ale střelil po Drizztovi varovným mrazivým pohledem a prohlásil. “Umím počítat do sta!”

Zpátky v pokoji ho Drizzt s Bruenorem krmili nepřetritým potůčkem mincí, zatímco jim půlčík popisoval tajný zadní přístup do cechovního sídla. “Ani zloději o něm neví!” prohlásil pyně.

Zaujatě stáli kolem a chtěli se dozvědět kadou podrobnost.

Podle Dondonových slov vypadala celá operace celkem snadná.

A moc.

Drizzt vstal a obrátil se, aby informátor neviděl jeho úsměv. Nemluvili právě o tom, e entreri se pokusí o kontakt? Sotva pár minut předtím, ne se tak příhodně objevil tenhle vevědoucí čipera, aby je vedl?”

“Wulfgare, stáhni mu boty!” vichni se po něm zvídavě ohlédli. Dondon se na idli zavrtěl.

“Jeho boty,” opakoval Drizzt, otočil se namířil prst na malé nohy. Bruenor, dlouholetý přítel půlčíka, pochopil drovův nápad a ani nečekal, a se Wulfgar rozhýbe. Uchopil Dondonovu holínku, strhl mu ji a objevil se pruh hustých chlupů příznačných pro jeho původ.

Dondon bezmocně pohodil hlavou a v idli se scvrkl. Vechno lo přesně tak, jak Entreri předvídal.

“Nu ano! Přece řekl, e nám to můe zařídit,” podotkla Catti s těkou ironií, je Dondonova slova překroutila do mnohem hrozivějího významu.

“Kdo tě poslal?” těkl Bruenor.

“Entreri,” odpověděl Wulfgar místo půlčíka. “Pracuje pro něho, poslal ho sem, aby nás zatáhldo pasti.” Wulfgar se nad ním sklonil, zacloniv mohutným tělem světlo svíčky.

Bruenor ho odduchl a zaujal jeho místo. Wulfgar s mladistvým obličejem prostě nemohl působit tak jako rudouvousý trpasličí válečník se houcíma očima a otřískanou hlemicí. “Tak, ty malej hade,” vrčel do cherubické tvářičky. “Teď ti jde o tvůj smradlavej jazyk! Mrskni s ním nakřivo a já ti ho uřeu!”

Půlčík zbledl - zvládal svou roli do poslední tečky - a začal se třást.

“Uklidni se,” ozvala se Catti, hrajíc tentokrát úlohu té hodné. “U jsi ho vystrail dost. Viď, maličký!”

Bruenor ji odstrčil a potajmu jí stiskl pai. “Vystrail?” vyjekl a zvedl sekeru na rameno. “Mám v plánu něco víc ne ho postrait!”

“Počkejte! Počkejte!” prosil Dondon patolízalsky, jak dokáe jen půlčík. “Dělal jsou pouze to, k čemu mě přinutil a zaplatil, abych to udělal.”

“Ty zná Entreriho?” divil se posměně Bruenor.

“Kadý zabijáka zná, v Calimportu kadý splní jeho příkaz!”

“Na Entreriho zapomeň!” vrčel mu Bruenor do obličeje. “Má sekera se postará, aby ti neublíil.”

“Vy si myslíte, e ho můete zabít?” střelil zpátky půlčík, ač věděl, co Bruenor míní.

“Nikdo nemůe ublíit mrtvole,” pronesl trpaslík hrozivě. “Má sekera v tvý hlavě ho předeene!”

“Chce vás,” řekl Dondon Drizztovi, aby trochu zchladil ovzduí.

Drizzt pokývl, ale mlčel. Něco v celém tom setkání nehrálo.

“Já si nevybírám ádnou stranu,” kroutil se, kdy viděl, e u Drizzta nepochodil. “Dělám, co musím, abych přeil.”

“Jestli teda chce přeít akorát teď, řekne nám cestu dovnitř,” houkl Bruenor, “a bezpečnou!”

“To místo je pevnost,” pokrčil půlčík rameny. “ádná cesta není bezpečná.” Bruenor k němu pokročil s výhruným zamračením.

“Ale kdybych to přece musel udělat, zkusil bych to stokami.”

Bruenor se podíval po ostatních.

“Zdá se to správné,” ozval se Wulfgar.

Drizzt si maličkého prohlíel, pátraje v jeho těkavých očkách po nějakém náznaku. “Mohlo by být,” řekl po chvíli.

“Take si zachránil krk,” podotkla Catti. “Co s ním uděláme? Vezmeme ho s sebou?”

“Jo,” Bruenor se lstivě usmál. “Půjde první.”

“Ne,” překvapil je Drizzt. “Půlčík udělal, co jsme ádali. Nechte ho jít.”

“Půjde přímo k Entrerimu a vyvaní mu, co se tady semlelo,” couvl Wulfgar.

“Entreri nebude rozumět,” dodal Drizzt. Díval se Dondonovi do očí, ani by mu dal znát, e odkryl jeho malou hru uvnitř hry. “Nikdy by mu to neodpustil.”

“Instinkt mně říká, abychom ho vzali,” řekl Bruenor.

“Nech ho jít, věř mi.”

Bruenor se zakabonil, spustil sekeru dolů a s brbláním el odemknout dveře. Wulfgar s Catti si vyměnili starostlivé pohledy a ustoupili z cesty.

Dondon čile poskočil, ale Bruenor stál rozkročený ve dveřích. “Jestli ten tvůj ksicht jetě někdy uvidím,” hučel výhruně, “nebo jakejkoliv ksicht, co si namaluje, zabiju tě!”

Půlčík kolem něho proklouzl a pozpátku ustupoval ke schodům, nespoutěje nebezpečného trpaslíka z očí, seskákal dolů a musel se uchichtnout, jak dobře Entreri setkání odhadl a jak dobře přátele prokoukl, obzvlátě toho drova.

Drizt byl přesvědčený, e v celé arádě objevil pravdu - Bruenorovy hrozby na toho malého vůbec neúčinkovaly. Dondon jim bez sebemeního úklouznutí dvakrát lhal přímo do obličeje.

Na Drizztův návrh se uloili ke spánku. S tím provozem na ulici by se jim nikdy nepodařilo dostat do stok, aby nevzbudili pozornost. A se začne schylovat k ránu, davy určitě prořídnou a hlídači se změní z nebezpečných stínů noci v obyčejné mue.

Drizzt sám nemohl spát. Opíral se o zeď vedle dveří, naslouchal ramotům v chodbě, zda se někdo za nimi neplíí, a ukolébán pravidelným oddechováním spáčů tie seděl a hloubal. Podíval se dolů na masku sputěnou kolem krku. Taková prostá le a mohl by se volně procházet po celém světě.

Neuvízne pak v pavučinách svého vlastního podvodu? Jaká by to byla svoboda, kdyby popíral pravdu sám o sobě, o svém původu?

Nakoukl potichu do protějího pokoje, kde tie spala Catti, a usmál se. V nevinnosti vskutku byla moudrost, íla pravdy v idealismu nezkaeného vnímání světa.

Nemohl ji zklamat.

Vrátil se do společného pokoje a smysly mu napovídaly, e se venku setmělo. Měsíc zael. Podíval se oknem do ulice - stále se tam toulalo pár nočních chodců a noc se zvolna sunula k ránu.

Vzbudil své druhy - dalí odklad si nemohli dovolit. Trochu se protáhli, aby se rozhýbali, zkontrolovali výstroj a vydali se znovu do ulic.

Tulákovo náměstí mělo několik elezných odpadních mříí, je vypadaly, e byly vyrobeny spí na to, aby odporné věci kanálů zadrely v podzemí, ne aby pohlcovaly vodu řídkých, prudkých bouří. Vybrali si jednu v uličce vedle hostince, ukryté před provozem hlavní ulice. Byla dost blízko cechovnímu domu, měli by si k němu najít cestu podzemím bez nějakých větích obtíí.

“Chlapec ji zvedne,” řekl Bruenor a kývnul na něho. Wulfgar se rozkročil.

“Jetě ne,” eptl Drizzt, pátraje kolem po zvědavých očích.

Poslal Catti na konec uličky souběné s Tulákovým náměstím a sám pádil k její temnějí straně. A byl spokojený, e vude je čisto, zamával na Bruenora a ten se podíval ke Catti, která přikývla.

“Zvedni ji, chlapče, ale potichu!”

Wulfgar uchopil mří a nasál zhluboka vzduch. Mohutné pae a záda se napjaly, jak táhl, ze rtů mu uniklo zabručení. Ale přes vechnu snahu mří vzdorovala.

Mladík nevěřícně pohlédl na Bruenora, pak zdvojnásobil své úsilí, a mu zrudl obličej. Mří v protestu zavrzala, ale zvedla se nad povrch jenom o pár palců.

“Něco to zespod drí,” řekl Bruenor a sehnul se, aby se podíval.

Kovové řachnutí prasklého řetězu bylo jediným varováním, e se mří uvolnila. Wulfgar kolísal dozadu a pak stále s mříí v rukou těce, hlučně narazil do zdi hostince. Letící kov krábl Bruenora přes čelo, srazil mu helmici a povalil ho na záda.

“Ty hromskej, pitomej…” začal nadávat, vtom u mu na pomoc přiskočil Drizzt a Catti a rychle mu připomněli, e jsou na tajné výpravě.

“U bohů, proč je mří obyčejné stoky přikována řetězem?” podivila se Catti. Wulfgar se opraoval, “a zevnitř!” dodal. “Zdá se, e něco tam dole nechce, aby tam někdo lezl.”

“Brzo to zjistíme,” řekl Drizzt, posadil se u otvoru a spustil nohy dolů. “Připravte si pochodeň. Zavolám vás, jestli tam bude čisto.”

Catti zachytila v drovových očích nedočkavý záblesk a starostlivě ho pozorovala.

“Kvůli Regisovi,” ujistil ji, “jen kvůli němu.” A pak zmizel ve tmě. Černé jako temné průchody jeho domoviny.

Jak doskočil, trochu to plouchlo, pak vechno utichlo.

Úzkostné okamiky míjely. “Zapal pochodeň,” eptl Bruenor barbarovi.

Catti chytila jeho pai a zadrela ho. “Věř mu,” řekla trpaslíkovi.

“Moc dlouho,” brumlal. “Moc ticho.”

Catti pai drela dalí vteřinu, a se k nim donesl drovův ztlumený hlas. “Je to dobré. Pojďte, pospěte si.”

Bruenor převzal pochodeň. “Půjde poslední,” řekl Wulfgarovi, “a oupni mří na místo. Svět nemusí vědět, kam jsme li!”

  

První věc, které si vimli, kdy pochodeň osvětlila stoku, byl zánovní řetěz, jím byla mří upevněná.

“Řekl bych, e tady nejsme sami,” zaeptal Bruenor.

Drizzt se rozhlíel, měl přesně tentý pocit. Maska se mu houpala na krku, byl zase drovem v prostředí odpovídajícím drovovi. “Půjdu první před dosahem světla. Připravte se.” Neslynými kroky se vzdaloval podél okraje kalného proudu vody, je se pomalu valila středem tunelu.

Pak vykročil Bruenor s pochodní, za ním Catti a nakonec Wulfgar. Musel se trochu sehnout, aby hlavou nenarazil do slizkého stropu. Potkani pitěli a prchali před nezvyklým světlem a temné věci se kradmo schovávaly pod títem vody. Stoka se stáčela sem a tam, kadých pár kroků se k ní napojovalo bluditě vedlejích průchodů.

Zvuk crčící vody zmatek jetě zhoroval, někdy k nim doléhal zepředu, potom se hlasitě ozval za nimi nebo hned vedle.

Bruenor to pustil z hlavy, nevímal si marastu ani hnilobného zápachu a soustředil se přímo před sebe na erou postavu, která se míhala dovnitř a ven z osvětleného okruhu jeho pochodně. Dorazil ke změti mnoha křiovatek a náhle zahlédl postavu v boční chodbě.

U jak se stáčel, aby ji následoval, si uvědomil, e Drizzt musí stále být vpředu.

“Útok!” křikl, hodil pochodeň na suché místo vedle sebe a zvedl sekeru a tít. Jeho obezřetnost je zachránila, nebo o vteřinu později se z vedlejího tunelu vyřítila ne jedna, ale dvě zahalené postavy s meči, a pod zákuby najeených vousů bleskly ostré zuby.

Byly vysoké jako mu, měly na sobě muský oděv a svíraly zbraně. V jejich jiném stavu byli skutečně lidmi a ne nutně zlými, ale v nocích jasného měsíce převzaly temnějí tvar lykantropní podoby. Pohybovaly se jako mui, ale přibyl jim prodlouený čenich, hnědoedá srst a růový ocas kanálových krys.

Catti si je zvala na muku pře Bruenorovu helmu a vypustila první íp. Stříbrný leh vraedné střely osvětlil boční chodbu jako blesk a ukázal mnoho hrozivých postav, směřujících přímo k nim.

plouchnutí za zády přimělo Wulfgara, e se prudce otočil a čelil běícímu gangu krysích bojovníků. Zaryl podpatky pevně do bláta a plácl si Aegisovým tesákem do připravené dlaně.

“Elfe, očekávali nás!” zvolal Bruenor.

Drizzt dospěl ke stejnému závěru. Při trpaslíkově varovném výkřiku uskočil z dosahu světla, aby vyuil temnoty. Obejití rohu ho přivedlo tváří v tvář dvěma postavám a uhodl jejich hrůznou podstatu dřív, ne zvedl modrý svit Záblesku tak vysoko, aby spatřil chlupaté hlavy.

Krysodlaci určitě nečekali toho, kdo tu teď před nimi stál v bojovém postoji. Snad předpokládali, e nepřátelé jsou shluknutí v oblasti ozářené pochodní, ale spí to byla drovova černá kůe, proč se na podpatku otočili nazpět.

Drizzt si příleitost nenechal ujít a rozal je v jediném úderu, ne se probrali ze oku. Potom se opět smísil s černí hledaje souběný zpáteční průchod, aby mohl útočníky přepadnout zezadu.

Wulfgar drel své nepřátele v achu dlouhými rozmachy Aegisova tesáku. Kladivo zdrtilo kadého krysodlaka, jen se odváil příli blízko, a ze stěn lámalo kusy usazeného slizu, kdykoli dokončilo oblouk. Jakmile si útočníci uvědomili sílu mocného barbara a doráeli na něho s mením elánem, nejvíc, čeho mohl dosáhnout, byla neřeitelná situace, je vydrí jen tak dlouho jako energie v jeho mohutných paích.

Bruenorovi a Catti za jeho zády se dařilo lépe. Dívčin magický luk vypoutěl střely nad trpaslíkovou hlavou, kosil řady krysodlaků a těch pár, co se k Bruenorovi dostali, nebyli v bojové rovnováze, jak ípům mladé eny museli uhýbat a stali se snadno trpaslíkovou kořistí.

Měli proti sobě značnou přesilu, jediný omyl by jim přiel draho.

Krysodlaci syčeli vztekem a dali se před Wulfgarem na ústup.

Pomyslel si, e by měl začít rozhodnějí boj a vykročil. Vtom se jejich řad rozestoupil a vzadu v chodbě na samém okraji světla zahlédla, e jeden z nich vyrovnal těkou kui a dopálil.

Instinktivně se přitiskl ke zdi. Bleskovým úhybem se vyhnul letu střely, ale Catti za ním, otočená zády ji nikdy nepostřehla.

Ucítila prudký záleh bolesti a teplo krve, stékající po skráni. Před očima viděla rudá kola, pak čerň a svezla se po stěně na zem.

  

Drizzt se temnými chodbami pohyboval tie jako smrt. Záblesk odpočíval v pochvě, nebo se obával jeho zrádného svitu a cestu vedl druhou magickou čepelí. Byl v bluditi, ale spočítal si, e vrátit se k přátelům nebude nijak obtíné. Avak kadý průchod, jej zvolil, se na druhém konci rozzářil pochodní krysodlaků, kteří spěchali k bojiti.

Tmy tu bylo dost,a by ho skryla, ale začínal mít tísnivý dojem, e jeho pohyb je sledován, dokonce předvídán. Vude kolem se nabízely tucty chodeb a chodbiček, jene jeho moností ubývalo, nebo nepřátelé se objevovali, kamkoli se obrátil. S kadým krokem se okruh roziřoval a rychle pochopil, e nemá jinou volbu ne pokračovat vpřed. Krysodlaci za jeho zády zablokovali hlavní stoku - a následovali ho.

Ve stínu jedné niky zůstal stát, zkoumal okolní oblast, znovu odhadoval vzdálenost, ji urazil, a nemohl si nevimnout, e v průchodech za ním blikají pochodně. Nepřátel nejspí nebylo tolik, jak si původně představoval, ti, co se objevovali za kadým rohem, byly pravděpodobně ty stejné skupiny z dřívějích chodeb - proběhli souběnými tunely a zahradili konec toho, do něho vstoupil.

Ale objev jejich počtu ho nijak nepovzbudil. Teď u o svém podezření nepochyboval. Oddělili ho od přátel a hnali ho, kam chtěli.

  

Wulfgar se rozběhl ke své lásce, ale krysodlaci se po něm ihned vrhli.

A mocný barbar se rozběsnil. Prorval se do útočících řad, bil a třískal válečným kladivem, a praskaly kosti, a kdo proklouzl blí, tomu holou rukou zakroutil krkem. Ustupujícím krysím muům se povedlo několik zásahů, ale malé ranky a krábance zuřivého mladíka nezpomalily.

Jak míjel padlé, dupal po nich a podpatky holínek bezohledně ryl do těl na zemi. Ostatní se v děsu drali jeden přes druhého, aby mu nepřili do cesty.

Na konci nepřátelské linie se kuník snail znovu nabít svou zbraň, práce o to obtínějí, e nebyl schopen spustit oči od podívané na postupujícího barbara a navíc mu ji ztěovalo vědomí, e on sám byl ohniskem jeho nepříčetného zlověstného vzteku.

Nepřátelé před Bruenorem se rozptýlili a měl konečně čas postarat se o Catti. Sehnul se nad ní a úzkostlivé oči v popelavé tváři napjatě sledovaly prsty, jimi jí jemně rozhrnul hustou hřívu narudlých slepených sraenou krví.

Mladá ena k němu omámeně vzhlédla. “Chyběl sotva palec a můj ivot by byl skončil,” řekla s mrknutím a drobným úsměvem.

Bruenor poklekl, aby ránu prohlédl, a úlevně shledal, e dcera měla pravdu. Střela jí do kůe vyryla zlý rám, natěstí to vak bylo jen povrchové zranění, které dost krvácelo.

“Jsem v pořádku,” ozvala se a začala se zvedat.

Bruenor ji tiskl zpátky. “Jetě ne,” zaeptal.

“Boj jetě neskončil,” odporovala a pokouela se sloit pod sebe nohy, aby mohla vstát. Bruenor vedl její zrak do tunelu, k Wulfgarovi a hromadě těl, rozsetých vude kolem něho.

“To je nae ance,” uchechtl se. “Nech chlapce, a si myslí, e je s tebou zle.”

Catti si skousla ret, takhle barbara jetě nikdy neviděla. Dvacítka krysích muů byla na zemi a stále se probíjel vpřed, trhaje kladivem kadého neastníka, co včas neustoupil.

Zepředu se znovu ozvaly zvuky a oba zjistili, e s jejím lukem vyřazeným z bitvy se nepřátelé zase vrací.

“Jsou mí,” řekl jí Bruenor. “Dr se dole!”

“Jestli se dostane do úzkých…”

“Jestli tě budu potřebovat, tak přiskoč na pomoc,” souhlasil, “zatím zůstaň leet. Den chlapci anci, a má pro co bojovat!”

  

Drizzt se pokouel vrátit, kudy přiel, ale vechny zpáteční chodby zahradili krysí mui. Nakonec mu odřízli volbu, zúili ji k jediné iroké a vyschlé odbočce vedoucí opačným směrem, ne kterým chtěl jít. Kvapem se k němu stahovali a v tomto prostorném tunelu by je musel odráet ze vech moných stran. Vklouzl do úzké chodby a přitiskl se ke stěně.

Dva krysodlaci se obezřele ourali k jejímu ústí, pátrali ve tmě a zavolali třetího, aby jim posvítil. Jas, který je překvapil, nebyl lutý plamen pochodně, byl to pás modři, jak Záblesk vyjel z pochvy. Ne mohli zvednout meče k obraně, Drizzt byl na nich, čepelí čistě bodl do jedněch prsou a druhým ostřím obloukem vihl před dalí krk.

Klesali k zemi zalití světlem, je odhalilo drova, která tam stál a z obou scimitarů odkapávala krev. Ti, co byli nejblí, zaječeli, někteří upustili zbraně a utekli, mnozí vak postoupili blí, uzavřeli vechny východy a s výhodou holé přesily se cítili trochu sebejistějí. Pomalounku se k Drizztovi stahovali, hledajíce s kadým krokem podporu svých druhů.

Drizzt váil útok na jeden houf, jím by se prosekal z obleení a unikl z prstence pasti, jene u kadého východu stáli nejméně ve dvou řadách, u jiných ve třech a ve čtyřech. I s jeho uměním a mrtností by se skrz ně neprobil dost rychle, aby se vyhnul útokům zezadu.

Vletěl do úzkého postranního průchodu a do jeho vchodu přivolal kouli temnoty, pak pádil do oblasti za ní a tam se nachystal.

Kdy jim Drizzt zmizel v průchodu, nepřátelé zrychlili výpad, a bezradně se zastavili, obklopeni neproniknutelnou temnotou.Zprvu se domnívali, e pochodně zhasly, ale ta tma byla takřka hmatatelná, tak hluboká, e si brzo uvědomili, e musí být magická. Vrátili se do hlavní chodby, poradili se a potom se opatrně vydali zase za ním.

Ani Drizzt se svým nočním zrakem nevyděl do smolné černi vlastního kouzla, byl vak ve střehu na jeho druhé straně a jasně nad ním rozeznal hrot meče - a pak jetě jeden - nepřátel v čele.

Jetě se ani neprolomili temnotou, kdy uhodil, odraziv jim meče stranou, pak změnil úhel seku, aby scimitary sjely podél napřaených paí a do jejich těl. Výkřik a bolestný nářek zahnal krysí mue zpátky, do irokého tunelu, a Drizztovi to dalo trochu času, aby si své postavení mohl promyslet.

  

Kuník věděl, e jeho čas vyprel, kdy poslední z jeho tlupy ho odstrčili v zoufalém úprku před běsnícím obrem. Nějak se mu povedlo kui nabít, natáhnout k výstřelu a zvednout.

Jene to u byl barbar těsně u něho, hmátl po zbrani a vyrval mu ji z rukou takovou silou, e se zlomila, jetě ne třískla o zeď. Krysí mu chtěl utéct, stravující intenzita Wulfgarova plamenného zraku ho vak zmrazila, e stál jako sloup. V oku pozoroval, jak Wulfgar uchopil Aegisův tesák oběma rukama.

Úder dopadl neuvěřitelně rychle a obě ani nepoznala, e smrtelná rána začíná. Explozi na temeni snad u ani necítil. Země se k němu řítila… byl mrtvý, jetě ne se zhroutil. Wulfgar do něho s pláčem nepříčetně mlátil, a se z těla stala nerozpoznatelná krvavá masa.

Postříkaný krví, blátem a černou vodou se opřel o stěnu. Ten ílený běs ho zvolna opoutěl, a byl schopen vnímat třesk střetu za sebou, otočil se a viděl, e Bruenor odráí dva nepřátele a jetě přibíhají dalí.

A za trpaslíkem u zdi leela Catti. Ten pohled ho rozpálil, e viděl rudě. “Tempusi!” zařval k svému bohovi bitvy a dusal mazlavým blátem k bojiti. Krysodlaci čelící Bruenorovi zakopli jeden o druhého v úsilí dostat se pryč a trpaslíkovi dali anci, aby je srazil - byl rád, e jim můe vyhovět. Ostatní mezitím zmizeli v podzemním bluditi.

Wulfgar je chtěl pronásledovat, dohnat kadého z nich a vyventilovat svou pomstychtivost, ale Catti se jako zázrakem postavila. Skočila mu na prsa, kdy překvapením uklouzl, obejmula ho kolem krku a líbala ho tak, jak se nikdy neodváil doufat ani ve svých nejbujnějích představách.

Odsunul ji na délku pae, slzel a cosi breptal, a se mu tvář rozzářila radostným úsměvem, která vechny ostatní city vypudil. A pak ji pozvedl a znovu ji líbal.

Bruenor do nich strčil. “Elf!” připomněl jim. Sehnul se pro pochodeň napůl pokrytou blátem, e sotva blikala, a vykročili do tunelu.

Ze strachu, e zabloudí, se neodváili vejít do bočních chodeb. Tato hlavní byla nejrychlejí, a u je zavede kamkoli, a doufali, e cestou zahlédnou Drizzta nebo uslyí zvuky, je by je k němu zavedly.

Místo drova nali dveře.

“Cech?” eptla Catti.

“Co jiného?” přidusil svůj hlas Wulfgar. “Jenom dům zlodějů bude mít vchod do stoky.”

Z tajné komůrky pár kroků od nich je pehýrkou zvědavě pozoroval Entreri. Uvědomil si hned, e něco nehraje, kdy se krysodlaci časně zvečera shromaďovali v podzemních chodbách. Předpokládal, e se vypraví do města, ale zanedlouho zjistil, e míní zůstat.

A teď se ti tři objevili u dveří - a bez drova!

Podepřel si bradu a přemýlel, co by měl učinit.

Bruenor si dveře prohlíel a upoutala ho malá dřevěná krabička, přibitá zhruba v rovině lidských očí. Neměl vůbec čas lutit hádanky a chrabře po ní sáhl. Urval ji a podíval se dovnitř. Obličej se mu nečitelně krabatil, potřásl nechápavě hlavou a přidrel krabičku před očima Catti a Wulfgara.

Wulfgar zmatený nebyl, stejný předmět viděl v přístavu Baldurovy Brány. Dalí dar Artemise Entreriho! Druhý půlčíkův prst!

Mozek se mu zalil krví, vzkypěla v něm luč.

“Vrahu!” zařval a vrazil rameno do dveří. Vytrhly se ze závěsů, take vklopýtal do místnosti, dre je před sebou jako tít, a ne se nadál, za sebou slyel třesknutí. Poněkud pozdě si uvědomil, e si měl počínat s větí rozvahou - skočil Entrerimu přímo do pasti.

Vchod zatarasila elezná mří a oddělila ho od Catti a Bruenora.

  

Ostří dlouhých otěpů vedla krysodlaky černou koulí zpátky k Drizztovi. Stále jetě dokázal srazit toho v čele, ale byl postrkován tlakem houfu, co se cpal za ním. Drizzt se volně vzdával území, odráel body a výpady obranným ermováním, a kdykoliv se naskytla nechráněná mezera, jeho ostří neomylně zasáhlo cíl.

A pak jeden pach převládl i nad puchem stok - sirupovitě nasládlá vůně, která v drovovi vznítila zasuté vzpomínky. Nepřátelé na něho tlačili útočnějí, jako by ten pach povzbudil jejich bitevní ár.

Drizzt si vzpomněl. V jeho rodném Menzoberranzanu si někteří soukmenovci chovali tyto tvory právě pro jejich sladkou vůni. Byly to obří sasanky - říkali jim slunovatky. Tito monstrózní tvorové vypadali jako masa cárovitých, lepkavých chapadel, která prostě rozpustila a pohltila vechno ivé, co přilo na dosah. Drizzt teď zápasil o kadý krok. Oni ho skutečně hnali, aby ho vystavili hrozivé smrti, nebo moná zajali, nebo slunovatky poíraly své oběti velice dlouho a určité tekutiny mohly jejich drení zlomit.

Cítil za sebou neklid a přes rameno se ohlédl. Bestie byla od něho sotva deset stop, u se po něm sápala stovkou lepkavých prstů.

Drizztovi scimitary se točily, splétaly, sekaly a bodaly v nejnádhernějím tanci, jaký kdy vůbec bojoval. Jeden krysodlak dostal tucet ran, ne si vůbec stačil uvědomit tu první.

Nepřátel vak bylo příli mnoho, ne aby si udrel pozici, a pohled na obrovitou sasanku je navíc pobízel k chrabrosti.

Drizzt cítil vihající chapadla pár palců od zad. Nezbyl mu ádný prostor pro manévrování, otěpy ho určitě zatlačí monstru na dosah.

Drizzt se pousmál a dychtivé ohníčky jeho očí zaplály jetě jasněji. “Takhle to má skončit?” zvolal nahlas. I krysodlaky polekal náhlým výbuchem smíchu.

Se Zábleskem vedoucím cestu se napjatě stočil a vrhl se netvorovi po srdci.

19

Pasti a triky

Wulfgar se ocitl v prázdné holé místnosti s hladkými kamennými zdmi. Dvě pochodně v drácích na zdech ji mihotavě osvětlovaly a odkryly dveře ve stěně proti padací mříi.

Odhodil roztípnuté dveře a obrátil se k přátelům. “Hlídej mi záda,” řekl Catti, ta se vak ji ujala svého úkolu a srovnala luk do úrovně protějích dveří.

Mladík si promnul ruce a připravil se mří zvednout. Byl to vskutku masivní kus, ale nemyslel si, e by byla nad jeho síly. Uchopil elezo a zklamaně odstoupil, ani se o nic nepokusil.

Mříe byly potřené tukem, prokluzovaly mu v dlaních.

“Entreri! Nebo a jsem fousatej skřet!ů vybuchl Bruenor. “Chlapče, jsi v tom namočenej a po ui.”

“Jak ho tedy dostaneme ven?” otázala se Catti.

Wulfgar se přes rameno ohlédl po zavřených dveřích. Budou-li tu takhle stát, ničeho nedosáhnout a bál se, e hřmot padací mříe musel vzbudit pozornost - pozornost, která pro ty dva tam venku znamenala jisté nebezpečí.

“Přece nechce jí jetě dál,” protestovala Catti.

“Co nám zbývá? Třeba je tam naviják.”

“Řekl bych, e spí nějakej vrahoun,” odsekl Bruenor, “ale musí to vyzkouet.”

Wulfgar přeel ke dveřím a Catti napnula tětivu. Zkusil kliku, byly zamčené. Podíval se po přátelích a pohodil rameny, pak se stočil a ví silou do nich kopl. Dřevo se zachvělo a roztíplo. Zadní místnost tonula ve tmě.

“Vem si pochodeň,” radil nápomocně Bruenor.

Wulfgar váhal. Něco tu nebylo v pořádku, něco tu páchlo a estý smysl, instinkt bojovníka, mu říkal, e tato místnost není prázdná jako ta předelá, ale protoe nebylo jiné východisko, el si pro pochodeň.

Upjati na děj za mříí si nikdo z těch dvou neviml tmavé postavy, která se za nimi spusila do chodby. Entreri se chvilku rozmýlel - mohl by je oba dostat snadno a moná potichu, ale pak se otočil a lehce splynul s temnotou.

U si vybral cíl.

  

Rassiter se sklonil nad dvěma těly před bočním průchodem. Mui byli chyceni uprostřed proměny mezi krysou a člověkem, umírali v nesnesitelné agonii, jakou znal pouze lykantrop. Stejně jako ti druzí v hlavní chodbě byli raněni a posekáni s odbornou precizností, a jestli linie těl nevyznačovala smrtonosnou atvu dost zřetelně, koule temnoty visící v bočním průchodu ji přesně určila. Rassiterovi připadalo, e jeho past pracovala spolehlivě, ačkoli cena byla hodně vysoká.

Přikrčil se a plíil se podél zdi, a kdy vyel na druhé straně, zakopl o dalí těla cechovních druhů.

Pokračoval dál tunelem a nevěřícně potřásal hlavou - kadých pár stop musel překračovat mrtvoly svých kamarádů. Kolik jich ten mistr meče skolil?

“Drov!” zarazil se v náhlém porozumění a obeel poslední roh. Leela tu hromada jeho přátel, ale Rassiter hleděl za ně. Rád zaplatí takovou cenu za výhru, která ho čeká, nebo nyní má tmavého válečníka v hrsti, droví elf byl jeho vězněm! Získá si paovu přízeň a jednou provdy odsune Entreriho tam, kam patří.

Ve slepém konci kanálu se Drizzt tie opíral o slunovatku, obtočený tisícem jejích chapadel. Stále drel scimitary, ale pae mu bezvládně leely podél těla, hlavu měl skloněnou, levandulové oči zavřené.

Rassiter el obezřetně chodbou a doufal, e drov je jetě ivý. Ohmatal měch s octem - snad s sebou přinesl dost,a by stačil chapadla rozpustit a osvobodit drova z jejich sítě. Hrozně si přál, aby jeho trofej ila.

Pooka by to víc potěilo.

Rassiter vztáhl meč, aby do drova dloubnul, ale sehnul se bolestí, jak kolem bleskla dýka a sekla do přes pai. Stočil se dozadu a spatřil Artemise Entreriho s tasenou avlí, s vraedným pohledem v temných očích.

Teď se Rassiter stal obětí vlastního úkladu - odtud nevedl ádný východ. Drel si krvácející pai, tiskl se ke zdi a palec za palcem se inul nazpět k ústí slepého ramene.

Entreri postup krysodlaka bez mrknutí sledoval.

“Pook vám nikdy neodpustí,” zachroptěl Rassiter varovně.

“Pook se nic nedoví,” sykl Entreri sevřenými čelistmi.

Vyděený Rassiter kolem něj proletěl jako blesk v očekávání rudé bolesti ostří, ale zabiják o něho nestál, rozezlené oči upíral na bezmocného a poraeného Drizzta DoUrdena.

Hnul se, aby zvedl svou nádhernou dýku, a nemohl se rozhodnout, jestli má drova vysvobodit, nebo ho nechat zemřít v objetí slunovatky.

“A tak zemře,” zaeptal po vhodné chvíli a čistil dýku od píny.

  

S pochodní před sebou Wulfgar ostraitě vstoupil do druhé místnosti. Byla čtvercová a holá mimo jedné stěny, kterou z poloviny zastírala sí sahající a ke stropu. Věděl, e za ní číhá nebezpečí, věděl, e je částí pasti, kterou Entreri nastrail a do ní, zaslepený hněvem, pitomě padl.

Teď nebyl čas, aby si vyčítal nedostatek soudnosti. Postavil se doprostřed v dohledu svých přátel, pochodeň poslouil u nohou a uchopil Aegisův tesák oběma rukama.

Ale kdy ta věc vyběhla, nestačil zírat a asnout. Osm hadovitých hlav se vlnilo v ohromujícím tanci jako pletací jehlice nepříčetné eny a kadá tlama hrozila řadami ostrých pičatých zubů.

Catti s Bruenorem pochopili, e Wulfgar je v nesnázích, kdy ho viděli ourat se o krok dozadu. Mysleli, e mu hrozí sráka s Entrerim či zástupem bojovníků. A pak jim otevřené dveře ukázaly směr.

“Wulfgare!” vykřikla Catti v černé beznaději a vypustila íp. Stříbrná střela vypálila v hadím krku hlubokou díru, saň bolestně zařvala a jedna hlava se otočila k bodajícím útočníkům po straně.

Ostatních sedm vyrazilo na Wulfgara.

  

“Zklamal jsem se v tobě, drove,” pokračoval Entreri. “Pokládal jsem tě za sobě rovného - či takřka rovného. Těch starostí a rizik, co jsem podstoupil, abych tě sem dostal! Aby se konečně rozhodlo, čí ivot je lí! Abych ti dokázal, e city, na kterých tak visí, nemají v srdci pravého válečníka místo.

A teď vidím, e jsem jenom mrhal časem a úsilím,” lamentoval zabiják. “Otázka je u vyřeená, byla-li to kdy otázka. Já bych do takové pasti nikdy nepadl!”

Drizzt vykoukl jedním napůl otevřeným okem a zvedl hlavu, aby Entrerimu viděl do očí. “Já taky ne,” prohlásil a setřásal ze sebe mrtvá chapadla slunovatky. “Já taky ne!”

Teprve a se pohnul, ukázalo se netvorovo zranění. Drov je zabil jediným bodnutím.

Entreri vybuchl radostí. “Skvělá práce!” křičel nadeně a připravil si zbraně. “Nádhera!”

“Kde je půlčík?” zavrčel Drizzt.

“Tohle se půlčíka netýká,” odbyl ho Entreri nedočkavě, “ani té hloupé hračky! Tvého pantera!”

Drizzt rychle ovládl hněv a vyhladil obličej i mozek.

“Och, jsou iví - moná. A moná, e nejsou,” provokoval ho mu, doufaje, e zlost vyvede protivníka z rovnováhy. Neovládaná zběsilost bitevní horečky válečníkům často pomáhala zdolat nepřítele, ale v rovnocenném souboji dvou mistrů meče útoky musely být přesně měřené a obrany bez ustání ve střehu.

Drizzt nemrkl, Regis a Guenhwyvar nyní přestali existovat. Jeho ohniskem byl Artemis Entreri.

A jen Entreri.

Zabiják provokoval dál. “Co maska?” zeptal se s irokým úklebkem. “Nasaď si ji, dorve. Předstírej, e jsi někdo, kdo nejsi!”

Náhle se Drizzt prudce zapřel a odhodil mue dozadu.

Zabiják el s pohybem, erm na dálku také miloval, ale kdy chtěl zastavit, noha mu vklouzla do blátivé prohlubeniny a klesl na koleno.

Drizzt byl bleskem na něm, oba scimitary hvízdly. Entreriho ruce byly stejně rychlé, dýka i avle se míhaly, stáčely, výpad zastavily a odrazily. Rameny divoce pracovala, ale obdivuhodně stáhl nohu pod sebe.

Drizzt věděl, e tratil tuto výhodu. Co bylo horí, výpad ho zanechal v oklivé pozici s ramenem příli blízko zdi. Jakmile se Entreri začal zvedat, Drizzt uskočil.

“Tak snadno?” smál se Entreri, jak se rozestoupili. “Snad si nemyslí, e jsem se na tento boj těil tak dlouho, abych se nechal zabít, sotva jsme začali?!”

“Co se týká Artemise Entreriho, já nepředpokládám vůbec nic. Jsi mi příli cizí, zabijáku. Nepředstírám, e znám tvoje pohnutky, a ani netouím, abych se je dozvěděl.”

“Pohnutky?” opřel se mu. “Jsem bojovník - čistě jen bojovník. Do toho, co je mým ivotním posláním, nepletu li o lásce a laskavosti.” Pozvedl avli a dýku. “Tohle jsou mí jediní přátelé a s nimi…”

“Nejsi nic,” vpadl Drizzt. “Tvůj ivot je promarněná le.”

“Le?” hodil po něm mu. “Ty jsi ten, kdo nosí masku, drove, ty jsi ten, kdo se skrývá a klame.”

Drizzt slova přijmul s úsměvem. Jetě před pár dny by ho snad zabolela, ale nyní, po Cattině rozboru jeho nitra, zněla hlue.

“Nic si nenamlouvej, Entreri,” odpověděl klidně. “Nejsi nic víc ne nabitá kue, bezcitná zbraň, která nikdy nepozná, co je ivot.”

Vykročil k zabijákovi, čelisti pevné vědomím, co musí učinit.

Entreri se hnul vpřed se stejnou sebejistotou.

“Pojď a zemři, drove,” uplivl.

  

Wulfgar okamitě reagoval, sekaje před sebou válečným kladivem, aby odrazil bleskurychlé, matoucí útoky líté saně. Obával se, e je nadlouho nezadrí. Musel najít způsob, jak tu smrtonosnou nestvůru porazit.

Se sedmi chňapajícími tlamami, propletenými v hypnotickém tanci a vyráejícími jednotlivě nebo naráz neměl čas vymýlet nějakou strategii.

Catti s lukem z dosahu divých hlav, byla úspěnějí. Oči se jí zalévaly slzami strachu, s chmurným odhodláním je statečně polykala. Dalí íp vybuchl v hlavě otočené jejím směrem a vypálil díru rovnou mezi oči. Hlava se třásla, kubla se dozadu a pak s dutou ránou spadla mrtvě na podlahu.

Útok či bolest saň na chvilku ochromily a zoufalý barbar vyuil příleitosti. Skočil krok vpřed a celou silou vrazil Aegisův tesák do čenichu dalí hlavy, a se zakymácela a bez ivota klesla k zemi.

“Dr to před dveřmi!” křičel Bruenor. “A nevstupuj do nich bez zavolání, nebo tě děvče trefí!”

Moná e saň byla stupidní zvíře, ale přinejmením znala taktiku honitby. Otočila se tělem příčně ke dveřím a tím předela jakémukoli pokusu, jím by jí kořist vyklouzla. Dvě hlavy byly dole a pak stříbrný záblesk a jetě jeden lehly dovnitř a tentokrát zasáhly tělo. Wulfgar se freneticky oháněl, jene měl za sebou divokou bitvu s krysodlaky a začínal cítit únavu.

Jedna hlava vyrazila, minul protiúder a mocné čelisti se mu sevřely kolem pae právě pod ramenem.

Saň se podle svého zvyku pokouela zacloumat hlavou a pai urvat, jene se nikdy nesetkala s nikým kdo měl barbarovu sílu. Přitiskl si pai těsně k boku, a ačkoliv se mu tvář křivila bolestí, saň s ním nehnula. Volnou rukou uchopil kladivo pod jeho hlavou a zabodl jí konec rukojeti do oka. Bestie uvolnila stisk, Wulfgar se jí vytrhl a uskočil právě včas před pěti rozevřenými, divě syčícími tlamami.

Byl stále schopný bojovat, ale zranění ho zpomalí jetě víc.

“Wulfgare!” vykřikla dívka, kdy se ozval jeho ston.

“Dostaň se ven, chlapče!” ječel Bruenor.

Wulfgar byl ji v pohybu. Vrhl se na zem a kutálel se kolem saně. Dvě nejblií hlavy se stáčely zároveň s ním a vihly dolů, aby ho uchopily.

To u byl Wulfgar na nohou a mocným úderem roztřítil jednu čelist, a bezmocně visela. A Catti, čekající na příleitost, vyslal íp do oka druhé hlavy.

Saň řičela bolestí a vztekem, prudce se otočila a čtyři neivé hlavy poskočily a bouchly do podlahy.

Wulfgar ustupoval k zadní straně místnosti a viděl teď i tu část za sítí. “Jsou tu dveře!” křikl přátelům.

Catti se dostala k poslednímu výstřelu, ne se saň rozehnala za ním.

A pak oba slyeli praskot dveří lámaných ze závěsů a hned nato klouzavý třesk dalí mříe, která se za ním spustila.

  

Entreri tlačil útok. avle svitěla k Drizztovu krku a dýka k němu spěchala nízko nad zemí. Byl to troufalý výpad, a kdyby zabiják nebyl se svými zbraněmi tak zručný, Drizzt by byl určitě nael mezeru a probodl by mu srdce, jene sám měl co dělat, aby jeden scimitar zvedl a blokoval avli, a sníil druhý, aby dýku odtlačil bokem.

Entreri vyzkouel celo sérii podobných dvojitých úskočných útoků a Drizzt je pokadé zmařil mimo jeden lehký rám na rameně. Nakonec Entreriho přinutil k dlouhému odskoku.

“První krev je moje!” jásal zabiják. Prstem jel podél ostří své avle a významně jej zvedl, aby drov rukou skvrnu viděl.

“Poslední krev platí víc!” odvětil drov a vyrazil. Scimiraty po zabijákovi sekaly z nemo-ných úhlů - jeden mířil na rameno, druhý se zvedal odspodu, aby si nael prohlubeninu pod ebry.

Entreri - jako Drizzt - vechny útoky perfektně odvrátil.

  

“Chlapče, jse ivej?” zvolal Bruenor. Trpaslík někde vzadu v chodbách zaslechl řinčení oceli, a úlevou vydechl, protoe ten zvuk byl neklamné znamení, e Drizzt je naivu.

“Jsem v bezpečí,” odvětil Wulfgar, rozhlíeje se novým pokojem. Byl vybavený stolem s několika idlemi a připadalo mu, e slouil jako herna, kterou někdo před nedávnem opustil. Wulfgar teď u nepochyboval, e je pod nějakou budovou, pravděpodobně pod sídlem zlodějského cechu.

“Cesta za mnou je zavřená. Najděte Drizzta a vrate se na ulici. Vymotám se odtud a tam se sejdeme!”

“Neopustím tě!” ohradila se dívka.

“Ale já opustím tebe,” ozvalo se z dálky.

Catti hleděla na Bruenora, oči jí hořely. “Pomoz mu,” prosila, avak jeho tvář se přísně uzavřela.

“Nemůeme tady čekat,” volal mladík. “Já se nechci vrátit, i kdybych mohl zvednout tuhle mří a zabít saň. Jdi, lásko, a věř mi, brzo se zase uvidíme!”

“Poslechni ho,” řekl Bruenor. “Srdce ti říká, abys tady zůstala, ale Wulfgarovi bys tím nijak neprospěla. Musí v něj věřit.”

Catti měla obličej plný mouh od krve a černé mastnoty, jak se sklesle opírala o mříe. Odněkud z hloubi komplexu pokojů k nim dolehla rána demolovaných dveří a bylo jí, jako by jí kladivo vráelo klín do srdce. Bruenor ji jemně uchopil za loket. “Pojď, děvče. Drov bojuje apotřebuje pomoc. Věř Wulfgarovi.”

Catti se sklíčeně odtáhla a následovala Bruenora do chodby.

  

Drizzt na Entreriho tvrdě doléhal a zkoumal přitom jeho tvář. Svou zá proti němu vypudil z hlavy - připomínal si účel výpravy a Cattina varovná slova. Entreri se mu stal pouhou překákou bránící Regisovu osvobození a s chladnou hlavou, soustředěný na přítomný souboj, reagoval na protivníkovy výpady a protiúdery tak klidně, jako kdyby cvičil v ermírně v Menzoberranzanu.

Entreriho obličej - obličej mue, která se pokládal za nejlepího bojovníka, protoe ho neovládly city - se často zlobně křivil a k hranici výbuného vzteku. Entreri Drizzta opravdu z hloubi due nenáviděl, protoe přes vechnu vřelost a přátelství ovládal své zbraně s precizní dokonalostí. Pokadé, kdy drov zmařil Entreriho skvělý útok a kontroloval stejně zručnou sérií, odhaloval hluchou prázdnotu zabijákovy existence.

Drizztovi ovem jeho vřící hněv nemohl ujít a hledal způsob, jak z něj těit. Spustil dalí úskočnou řadu seků, ale byl znovu odraen.

A pak vyrazil v přímém dvojitém výpadu se scimiraty sotva na palec od sebe.

S obranným mávnutím je avle odfoukla na stranu a Entreri se na Drizzta posměně usmál, nebo se dopustil zřejmé chyby. Se zlým zavrčením vihl dýkou do otevřené mezery k drovovu srdci.

Drizzt ten pohyb očekával - přesně si jej naplánoval. Sklonil přední scimitar v úhlu i jak avle spěchala jej odrazit, strhl jej pod protivníkovu čepel a al v obráceném vihu. Pae s dýkou vjela scimitaru přímo do cesty, a ne Entreri mohl vbodnout čepel do Drizztova srdce, scimitar sekl zespodu do jeho loktu. Dýka plácla do bláta. Entreri se bolestivě zaklebil, stiskl si poraněnou pai a odskočil z bitky. Jeho oči se zúily na drova, vzteklé a zmatené.

“Tvůj hlad ti zamluje úsudek,” řekl Drizzt a o krok postoupil. “Tuto noc jsme oba hleděli do zrcadla. Asi se ti nelíbilo, co jsi v něm viděl.”

Enteri vřel, ale neměl se k ádnému komentáři. “Jetě jsi nezvítězil,” odsekl vzdorně, ač věděl, e drov nad ním získal ohromnou výhodu.

“Moná, e ne,” drov pohodil rameny, “ale ty jsi prohrál u před mnoha lety.”

Entreri se zlomyslně uchechtl, hluboce se uklonil a dal se na útěk.

Drizzt pádil za ním, ale na místě zastavil, kdy dorazil k okraji své koule temnoty. Na druhé straně zaslechl oupání nohou a bojovně se zapřel.

Příli hlučné pro Entreriho, uvaoval, musí tam být zase nějaký krysodlak.

Drizzt proletěl temnotou a přátele takřka polekal. “Entreri?” bafl v naději, e zraněný zabiják je musel míjet.

Oba pokrčili rameny a s obavami pozorovali, jak po několika skocích mizí ve tmě.

20

Černý a bílý

Bolest v pai a vyčerpání Wulfgara takřka zmáhaly a unaveně se opřel o hladkou zeď stoupající síně. Pevně svíral ránu, aby zastavil pramínky ivotodárné krve.

Cítil se oputěný.

Byl přesvědčený, e měl pravdu, kdy své přátele poslal pryč. Jemu pomoci nijak nemohli a nechat je stát v otevřeném prostoru hlavního tunelu stoky přímo u místa, je si Entreri vybral pro past, by je zbytečně ohrozilo. Musel tedy dál pokračovat sám, snad a do nitra neblaze proslulého cechu zlodějů.

Uvolnil sevření bicepsu a prohlíel si zranění. pičaté zuby sice zajely dost hluboko, ale tkáň svalů nepotrhaly a přestávalo to krvácet. Opatrně hnul paí a pak zkusmo mávl Aegisovým tesákem. Na chvíli si dřepl, opřel se znovu o stěnu a plánoval směr akce.

Vypadala pěkně beznadějně.

  

Drizzt prohledával tunel za tunelem, často zpomalil svůj běh a naslouchal zvukům, které by mu v pronásledování napomohly. Ve skutečnosti nečekal, e něco zaslechne - Entreri se pohyboval stejně tie jako on sám. A zabiják jako Drizzt nepotřeboval pochodeň či svíčku, aby viděl na cestu.

Drizzt měl pocit, e jde najisto, jako kdyby ho vedly úplně ty stejné úvahy, kterými se řídil Entreri. Cítil jeho přítomnost, znal ho lépe, ne byl ochoten si přiznat, a mu mu nemohl uniknout o nic víc, ne on mohl uniknout jemu.

Jejich boj začal před měsíci v Síni mitrilu - či byli pouze přítomným zosobněním neustálého dalekosáhlého zápasu, počatého někdy v pradávnu? Jene pro Drizzta a Entreriho, dvě figurky na achovnici věčného sváru principů, tato kapitola osobní války nemohla skončit, dokud jeden z nich nezvítězí.

Drizzt v boční chodbě zahlédl třpyt - ne mihotavou lu pochodně, spí pevný stříbrný předmět. Obezřetně se tam připlíil a nael otevřenou mří, jí měsíční paprsky osvěcovaly kovové mokré příčky ebříku, přiroubovaného nahoře ke zdi.

Zběně se podíval kolem a rozběhl se k němu.

Stíny vlevo vybuchly v pohyb, zrádný záblesk čepele zachytil právě včas, aby záda dostal z přímé rány. Klopýtl vpřed, kdy na lopatkách ucítil palčivost a pak vlhkost krve řinoucí se dolů pod plátěm.

Bolest ignoroval, věděl, e kadé prodlení znamená jistou smrt. Vmáčkl záda do zdi a zahnuté čepele obou scimitarů zavířily v bleskurychlé obraně.

Tentokrát Entreri nepřiel s ádným kádlením a poklebky. Nenávist strhla zraněného zabijáka do frenetického násilnického útoku. Zanechal ví vytříbenosti - zuřivě vyrazil, sekal a řezal avlí, aby Drizzta skolil dřív, ne ok z přepadu vyprchá.

Skočil na drova, uzamknul mu pai pod svým vlastním poraněným údem a brutální silou se pokusil vetnout avli do protivníkova krku.

Drizzt se dost rychle vyváil, aby zvládl první výpad. Nechal zabijáka přidrovat jeho ruku a soustředil se na obranný tah, jím by blokoval úder volnou čepelí. Rukoje scimitaru se opět zamkla s jílcem avle, dríc ji nehybně uprostřed rozmachu mezi oběma soupeři.

A za jejich čepelemi se Drizztovy a Entreriho oči zaklesly do sebe s otevřenou nenávistí, napjatě staené obličeje sotva pár palců od sebe.

“Za kolik zločinů tě mám potrestat, vrahu?!” vrčel drov. Posílený vlastním prohláením zatlačil avli o palec dozadu a zároveň posunu úhel vlastního smrtonosného ostří hrozivě dolů k Entrerimu.

Entreri neodpovídal, ani se nezdál být znepokojený rychlostí jemného přesunu čepelí. Oči mu divoce, radostně blýskaly, koutky úzkých rtů klesly ve zlovolném úsměku.

Drizzt věděl, e vrah sehraje dalí trik.

Ten by neodhalil,a ni kdyby měl čas k přemýlení. Entreri mu do otevřených očí plivl plná ústa pinavé vody.

  

Břitké sráení oceli vedli Catti a Bruenora k místu bitvy a měsícem zalité zápasící postavy zahlédli právě v okamiku, kdy Entreri vyhodil svůj úskočný trumf.

“Och, Drizzte!” vzkřikla Catti. Věděla, e se k němu nedostane včas, ani by nestačila odpálil z luku, aby Entreriho zastavila.

Bruenor se s řevem rozběhl vpřed, v hlavě měl jedinou mylenku: jestli Entreri elfa zabije, rozetne toho psa vejpůl.

  

ok a bolest v očích zlomily Drizztovo soustředění a sílu na pouhý zlomek vteřiny, jene i to bylo příli dlouho ve střetu s Artemisem Entrerim. Zoufale kubl hlavou stranou a nazad.

Entreri avli strhl dolů, hrotem sjel drovovi po čele a palec mu drtil mezi oběma jílci. “Mám tě!” vyjekl, sám překvapený, jak skvěle má nápad vyel.

V tom hrozivém momentu s ním drov musel souhlasit, ale jeho dalí pohyb byl vyvolaný spíe pudem sebezáchovy ne úvahou a s mrtností, která i jeho udivila. V jediném bleskovém zhoupnutí strčil nohu za zabijákův kotník, druhou se opřel proti zdi. Odrazil se a stočil. Na kluzké podlaze neměl sok ádnou anci se podtrhnutí ubránit a plácl sebou do pinavé vody. A Drizzt po něm skočil.

Váha jeho těkého dopadu vmáčkla zábranu scimitaru Entrerimu do oka. Drizzt se z překvapení vlastního činu probral rychleji ne mu a hned toho vyuil. Přehodil si jílec v ruce, obrátil směr čepele, aby ji uvolnil a rozmáchl se ke krátkému seku dozadu a dolů se picí mířící do zabijákových eber. S chmurným s upokojením cítil, e začíná vjídět dovnitř.

Teď byla řada na Entrerim pro pokus zrozený ze zoufalství. Neměl monost ani čas seknout avlí, ale trhl jí vzhůru a ví silou vrazil hlavu jílce drovovi do obličeje. Nos se mu splácl na tvář, před očima mu vybuchly barevné jiskry a cítil, e byl zvednut a dopadl na bok dřív, ne scimitar mohl svou práci dokončit.

Entreri po čtyřech odlezl z dosahu a vytáhl se z kalné vody. Drizzt se také odkulil pryč, bojuje s mrákotami, aby se mohl postavit. A pak měl zabijáka zase proti sobě a vypadal zbědovaněji ne on sám.

Entreri mu přes rameno hleděl k tunelu - k běícímu trpaslíkovi a ke Catti se smrtonosným lukem, který se zvedal do roviny jeho obličeje. Skočil ke kovovým příčkám a lezl nahoru k ulici.

Catti jeho útěk sledovala v plynulém pohybu, drela ho přesně na muce. Nikdo, dokonce ani Artemis Entreri nemohl uniknout, jakmile ho měla čistě zacíleného.

“Střílej, děvče!” hřímal Bruenor.

Souboj Drizzta natolik strhl, e si v jeho napětí příchod přítel ani neuvědomil. Teď viděl, e se k němu valí Bruenor a Catti se právě chystá vypustit íp.

“Zadr!” těkl tónem, který Bruenora na místě zastavil a zamrazil dívku v páteři. Oba na něho zírali s otevřenou pusou.

“Je můj!”

Entreri nemařil čas úvahami nad dobrotou těstěny. Venku v ulicích, jeho ulicích, najde útočitě.

Kdy se vynervovaní přátelé nezmohli na odpověď, Drizzt si na tvář přitiskl masku a hnal se nahoru.

  

Vědomí, e jeho zdrení můe přivést jeho drahé do nebezpečí - odeli, aby vyhledali cestu nahoru na ulici, kde se mají sejít - pobídlo Wulfgara k činu. Aegisův tesák pevně sevřel v dlani poraněné pae a přinutil bolestivé svaly, aby poslouchaly jeho příkazy.

Pomyslel na Drizzta, na jeho obdivuhodnou schopnost totálně potlačit strach tváří v tvář nemoným situacím a nahradit jej chladným, rozváným hněvem.

Nyní to byly jeho očí, planoucí vnitřním árem. Stál iroce rozkročený, dech vycházel z plic v hlubokém syčení, svaly se stahovaly a napínaly v rytmickém tempu, je je naostřilo do bitevní dokonalosti.

Zlodějský cech, říkal si, pevnost Calimportu.

Po obličeji se mu rozlil úsměv. Bolest odela, únava zmizela. Úsměv se změnil v srdečný smích a pak se rozběhl.

Čas k boji.

Klusal stoupajícím svahem chodby a soudil, e přítí dveře, jimi projde, budou někde na úrovni ulice. Zakrátko nael ne jedny, ale troje dveře. Jedny na konci a jedny z kadé strany chodby. Sotva zpomalil, počítaje s faktem, e směr, jím se ubírá, je stejně dobrý jako kadý jiný. Provalil se tedy dveřmi na konci, vraziv do osmihranné strání místnosti, kompletní se čtyřmi velice překvapenými stráci.

“Hej!” vyhrkl ten uprostřed stránice, ne ho mohutná pěst srazila k zemi. Wulfgar si viml jiných dveří přímo proti těm, jimi vstoupil, a zamířil k nim s nadějí, es e místností proene, ne dojde na zbraně.

Jeden stráce, malý tmavovlasý vtipálek, byl pohotovějí. Skočil ke dveřím, zamknul je a pak se s lakovně zvednutým klíčem otočil k Wulfgarovi a spokojeně se zazubil.

Byl na svůj výkon pyný.

“Klíč,” řehnil se a hodil jej svému kamarádovi.

Barbarova veliká pěst uchopila jeho koili, vytrhla na prsou nejeden chlup a malý darebák seznal, e jeho nohy opustily pevnou podlahu.

Wulfgar ho dveřmi prohodil jednou rukou.

“Klíč?” zasmál se, překročiv třísky a zloděje.

Jetě zdaleka vak nepředběhl nebezpečí. Dalí místností byl rozlehlý společenský sál s tucty dveří. Probíhal na druhý konec za doprovodu poplaného křiku a vude kolem něj se dával do chodu dobře nacvičený obranný plán. Lidtí zloději, Pookovi původní přísluníci cechu, se rozprchli do stínů a úkrytu svých pokojů, nebo se od nich nečekalo, e budou jednat s vetřelci. Tento úkol před více ne rokem připadl Rassiterovi a jeho cechu.

Barbar pádil ke krátkému schoditi, které vzal jedním skokem a proletěl dalími dveřmi. Ocitl se v bluditi průchodů a otevřených komnat a kulil oči na poklady uměleckých děl - sochy, obrazy a tapiserie - nebo takovou sbírku v ivotě nejen neviděl, ale ani netuil, e můe existovat. Na obdiv mu zbývalo málo času. Viděl, e se za ním enou postavy. Viděl je po stranách a před sebou. Věděl, co byly, vdy přiel právě de stok.

Znal pach krysodlaků.

  

Pevně zapřený Entreri čekal na Drizzta, a se ukáe v otevřeném otvoru. A sotva se jeho postava vynořila, zabiják divě sekl avlí.

Drizzt běel po kovových příčkách v dokonalé rovnováze, nepotřeboval se přidrovat, obě ruce měl volné. Byl na takový útok připravený, a ne se dostal nahoru, zkříil scimitary nad hlavou.

V jejich klínu zachytil zabijákovu čepel a odtlačil ji stranou.

A pak stáli proti sobě na otevřené ulici.

Nad východním obzorem se ukázaly první náznaky rána, teplota se rázem začala zvyovala město kolem nich se probouzelo.

Entreri vyrazil ve zběsilém výpadu a Drizzt mu boj vracel ve vypočítavých protiúderech a holé síle. Drov ani nemrkl, tvář sevřenou v nehybném, odhodlaném výrazu. Metodicky na zabijáka doléhal oběma scimitary, sekal po něm vytrvalými pevnými rozmachy.

S levou rukou k ničemu a levým okem, jím viděl rozmazaně, ztrácel Entreri naději na vítězství. Drizzt to věděl také a zvýil tempo, plácaje znovu a znovu plochým scimitarem na zvolňující avli s úmyslem unavit zabijákovu jedinou záchranu.

Avak v prudkých pohybech boje se magická maska uvolnila a svezla se dolů.

Entreri se uklíbl. Zas jednou se vyhnul jisté smrti a měl monost uniknout.

“Chycený při li?” zaeptal zlomyslně.

Drizzt pochopil.

“Drov!” ječel Entreri na mnoství lidí, kteří je skryté pozorovali. “Je to zvěd z Mirského lesa! Předvoj armády! Drov!”

Zvědavost a zá vytáhla diváky ze stínů. Souboj byl docela zajímavý, ale nyní se blíili, aby si to ověřili. Kolem nich se utvořil kruh a oba protivníci slyeli zvonění zbraní, tasených z pochev.

“Sbohem, Drizzte DoUrdene,” eptal Enteri do narůstajícího neklidu a výkřiků o drovovi, ířící se ulicemi. Drizzt musel připustit, e se mu úskok skvěle podařil. Nervózně se rozhlíel kolem, očekávaje kadou vteřinu útok do zad.

Entreri dosáhl vyruení z bitvy, které tak nutně potřeboval.

Kdy se Drizzt ohlédl, začal se prodírat davem s pokřikem. “Drov! Zabijte ho! Zabijte toho drova!”

Jak se úzkostný dav hnul opatrně vpřed, Drizzt se otáčel, přidřeplý v bojové pozici, scimitary výhruně připravené.

Nyní se na ulici dostal i Bruenor s Catti a ihned pochopili, co se děje a co se můe stát. Bruenor běel k drovovi a Catti nasadila íp.

“Odstupte!” hulákal na lidi kolem. “Tady není ádnej ďábel krom toho, kterýho jste právě nechali utýct, vy blázni!”

Jeden mu odváně pokročil s nastaveným otěpem.

Násada zbraně vybuchla ve stříbrné explozi a utrhla jí hrot. Zděený mu roztřítěný otěp pustil a vytřetěně hleděl na Catti, která napínala tětivu.

“Jděte pryč,” syčela na něj. “Nechte elfa na pokoji, nebo přítí střela nebude hledat vai zbraň!”

Mu zmizel mezi lidmi a zdálo se, e i ti ztratili chu k bitce tak rychle, jak ji nali. Stejně nikdo neměl to srdce začít si něco s drovím elfem a byli celí astní, e je trpaslík ujistil o jeho dobrých úmyslech.

A potom se vechny hlavy zvědavě obrátily k rozruchu na konci náměstí. Dva ebráci - strání rozrazili dveře cechovního sídla, odkud se vyvalil hluk boje - vletěli dovnitř a dveře za sebou zabouchli.

“Wulfgar!” zaječel Bruenor a valil se ulicí. Catti se rozběhla, ale pak se vrátila k Drizztovi.

Drov stál, jako by ho rvali na kusy, díval se jedním směrem - k cechu a potom na druhou stranu, kam uprchl jeho nepřítel. Entreriho porazil, ten zraněný mu neměl anci, aby se mu postavil.

Jak by mohl Entreriho nechat jít?”

“Tví přátelé tě potřebují,” připomněla mu dívka. “Jestli ne Regis, tak Wulfgar určitě!”

Drizzt potřásl hlavou, jako kdyby se probudil. Jak mohl vůbec jen pomyslet, e v kritickém okamiku opustí své nejdraí přátele? Proletěl kolem Catti a hnal se za Bruenorem.

  

Růové paprsky svítání si ji naly cestu do nejvyího poschodí cechovního domu. LaVall s obavami přistoupil k závěsu na stěně komnaty a opatrně jej odsunul. Ani on, zkuený starý čaroděj, by se neodváil přiblíit k té pomůcce nevýslovného zla před východem slunce. Chvíli nehnutě hleděl na Prstenec Taros, jeho nejmocnějí - a nejstranějí - nástroj.

Uchopil dradla a vytáhl jej z výklenku. Na podstavci a válcích byl vyí ne on. V kovo-vém rámu byla sloitě vypracovaná smyčka, dostatečně velká, aby jí proel mu plnou stopu nad podlahou. Pook kdysi poznamenal, e se dost podobá kruhu, která pouívá trenér jeho velkých koček.

Ale lev, který by Prstencem Tarosu proskočil, by stěí bezpečně přistál na druhé straně.

LaVall jej k sobě otočil, zkoumaje symetrickou pavoučí sí, která vyplňovala jeho vnitřek. Síovina vypadala tak křehce, ale LaVall znal sílu jejich vláken - magickou moc, je překračovala samotné roviny existence.

Vsunul si za pás ovladač nástroje - tenké ezlo zakončené obrovskou černou perlou - a vytlačil nástroj do ústřední síně. Přál si, kdyby měl alespoň trochu víc času, svůj plán přezkouet, ale nechtěl pána opět zklamat, nebo slunce se ji zvedalo nad východním obzorem a pau rozhodně nepotěí ádným odkladem. Zaklepal na dveře, zavolal a Pook v noční koili se k němu rozespale přioural. Při pohledu na Taros se mu rozzářily oči, nebo o kouzelnictví moc nevěděl a vůbec nechápal nebezpečí s touto pomůckou spojené - pro něho to byla pouze výstřední, velice prospěná hračka.

LaVall mu předal Guenhwyvarovu onyxovou soku. “Tohle pohlídejte. Kočku můeme přivolat později, já ji pro tento úkol nepotřebuji.”

Pook soku bezmylenkovitě hodil do kapsy.

“Pátral jsem v rovinách existence,” vysvětloval čaroděj, “a vím, e kočka je z Atrální Roviny, nebyl jsem si vak jistý, zda na ní zůstane i půlčík - jestli si nenajde cestu ven. A, ovem, Astrální Rovina je nesmírně rozlehlá.”

“Dost!” vybafl Pook. “Začněte u! Co mi chcete ukázat?”

“Jen tohle,” odvětil čaroděj a mávl ezlem před Prstencem. Sí se chvěla mocí a rozíhala se drobnými zálehy blesku. Zář se pozvolna ustálila, vyplnila prázdná místa mezi vlákny a sí zmizela v pozadí mlnaté modři.

LaVall vyřkl povel a smyčka se zaměřila na jasnou osvětlenou eď - výjev na Astrální Rovině. Seděl tam Regis, spokojeně se opíral o hvězdnatou podobu dubu, ruce sloené za hlavou, nohy pohodlně rozhozené.

Paa si z hlavy vytřásl zbytky ospalosti. “Dostaňte ho?” rozkalal se. “Jak ho sem můete dostat?” vydechl sípavě.

Ne mu mohl odpovědět, dveře se rozlétly a dovnitř vpadl Rassiter. “Bitva, Pooku,” lapal po dechu, “v dolejích patrech! Obří barbar!”

“Vy jste se zavázal, e se o to postaráte!” odsekl paa netrpělivě.

“Zabijákovi přátelé…” zajíkl se Rassiter, ale Pook teď neměl na vysvětlování čas - ne teď.

“Zavřete dveře,” poručil.

Rassiter ztichl a udělal, co mu bylo přikázáno. Paa se najeí, a uslyí o zkáze ve stokách - není nač spěchat se patnými novinkami hned tak brzo zrána.

Cechmistr oslovil LaValla, tentokrát se neptal. “Dostaňte ho!”

Čaroděj zpěvavě pronesl formuli, znovu ezlem zamával před Prstencem Tarosu, pak sáhl skrz sklovitou záclonu rozdělující roviny a uchopil spícího Regise za vlasy.

“Guenhwyvare!” stačil jetě vyjeknout, jene to ho u LaVall protáhl portálem, zvysoka uchl na podlahu a dokutálel se paovi přímo k nohám.

“Uch… můeme si o tom promluvit?” vykoktal s omluvným pohledem.

Pook ho kopl do eber a bosou nohou ho přilápl k podlaze. “Tisíckrát bude o smrt prosti, ne tě propustím z tohoto světa,” hřímal cechmistr.

Regis nepochyboval ani o jediném slovu.

21

Kde slunce nesvítí

Wulfgar uhýbal a uskakoval, vklouzl doprostřed řady soch nebo za těké závěsy. Vude kolem bylo prostě příli mnoho krysodlaků, ne aby vůbec mohl pomýlet na únik.

Minul jednu chodbu a viděl, e se na něho enou tři krysí mui. Předstíraje hrůzu, vběhl do jejího ústí, zůstal stát, přitiskl se těsně k rohu, a jak mu vběhli do rány, srazil je rychlými seky Aegisova tesáku.

Potom se vracel zpět s nadějí, e by mohl zbytek pronásledovatelů zmást.

Ocitl se v iroké místnosti s řadami křesel a vysokým stropem - v komnatě pro soukromá představení divadelních umělců. Uprostřed stropu visel obrovský lustr s tisícem hořících svíček a stěny lemovaly mramorové sloupy s delikátně provedenými reliéfy exotických netvorů a slavných hrdinů.

Wulfgarovu mysl zaměstnávaly jiné problémy ne krása dekorací. Jediné, co mu padlo do očí, bylo krátké schoditě podél jedné strany, které vedlo na balkon.

Krysodlaci se do sálu vlévali mnoha vchody, a kdy se přes rameno ohlédl do chodby, viděl, e je také zatarasená. Pokrčil rameny a běel do schodů, počítaje s tím, e takhle bude moci s útočníky bojovat v řadě, nikoliv obklíčený jejich počty.

Nepřátelé mu byli v patách, jene kdy dorazil na odpočivadlo a postavil se jim, uvědomil si jejich nevýhodu. Barbar se nad nimi bude tyčit na rovné podlaze. Teď stál o tři schody vý a v rovině očí měli jeho kolena.

Nebyla to zase tak patná pozice - mohli bodat po nechráněných nohách, jene kdy Aegisův tesák klesal v tom irokém oblouku, nikdo z nich by jeho setrvačnou rychlost nebyl v stavu zastavit. A na schodech nebylo dost místa, aby bylo kam uhnout.

Válečné kladivo prásklo do lebky jednoho krysodlaka s dost velkou silou, aby mu zlomilo i kotníky a jiný pod hnědým koichem zbledl, bylo-li to moné, a raději skočil dolů přes zábradlí.

Barbar skoro vybuchl smíchem, ale vtom zahlédl, e se připravujíc otěpy.

Vletěl na balkon, aby se kryl zábradlím a křesly v naději, e objeví nějaký východ. Krysodlaci zaplavili celé schoditě - a východ tu ádný nebyl. Potřásl hlavou, připustil, e je v pasti, a sevřel Aegisův tesák.

Co mu to Drizzt říkal o těstí? e pravý válečník si zpravidla vdycky nael správnou cestu - jediné otevřené východisko, které by náhodní diváci pokládali za těstí?

Teď se skutečně smál nahlas. Jednou zabil draka, kdy uvolnil těký ledový střechýl nad jeho hřbetem. A váil, co udělá obrovský lustr s tisícem hořících svíček v místnosti plné krysodlaků.

“Tempusi!” zařval k svému válečnému bohu, ádaje, aby kapka boího těstí padla jeho směrem - Drizzt taky nevěděl vechno! - a ví silou hodil Aegisův tesák.

Válečné kladivo vířilo sálem tak přesně, jako při kadém barbarově hodu. Rvalo se závěsnými řetězy lustru a vzalo s sebou sluný kus stropu.

Kdysodlaci se marně vrhali do vech stran, kdy masivní křiál a plameny vybuchly na podlaze.

A Wulfgar v běhu dupl na zábradlí a skočil.

  

Bruenor hulákal, sekeru nad hlavou, s úmyslem roztít dveře cechovního sídla jedním úderem, ale jak dusal, poslední dva kroky mu přes rameno hvízdl íp, vypálil zámek a dveře se volně kývly dovnitř.

Bez zastavení proletěl otvorem a v kotrmelcích padal dolů schoditěm. Cestou porazil dva nic netuící stráce.

Omráčeně se vytáhl na kolena, ohlédl se a viděl Drizzta, jak přes pět schodů skáče dolů a Catti se právě objevila nahoře.

“Hromský děvče!” vybuchl vztekle. “U jsem ti řekl, abys mně řekla, co míní udělat!”

“Nebyl čas,” zvolal Drizzt. Skočil přes pár posledních schodů i přes klečícího trpaslíka, aby zadrel dva krysodlaky, kteří Bruenora ohroovali zezadu.

Bruenor shrábl helmu, připlácl ji zpátky na místo a obrátil se, aby se přidal k zábavě, jene ti dva krysí mui u byli dávno mrtví, ne se vykrábal na nohy, a Drizzt utíkal ke zvukům bitvy uvnitř budovy.

Catti k němu natáhl ruku, jak pádila kolem, a strhla ho pohotově do tempa.

  

Wulfgarovy dlouhé nohy ho hladce přenesly přes trosky, co lustr způsobil, hlavu si kryl paemi, jak vpadl do houfu vyjevených krysodlaků a rozráel je do vech stran. Trochu omámený, ale stále dost při smyslech, aby si určil směr, provalil se dveřmi a vklopýtal do jiné prostorné komnaty. Před sebou měl otevřené dveře, vedoucí do dalího bluditě pokojů a chodeb.

S dvacítkou krysodlaků blokujících cestu vak nemohl doufat, e se tam dostane. Přiskočil k boční stěně a přitiskl se k ní zády.

Krysí mui se domnívali, e je neozbrojený, radostí ječeli, nečekali, e ho dostanou tak snadno. Jene pak se mu do dlaně kouzelně vrátilo kladivo a první dva vydechli naposled.

Wulfgar se rozhlíel, hledaje dalí dávku těstí.

A nic neviděl.

Krysodlaci na něho syčeli a chňapali po něm jejich nebezpečnými pustoivými zuby. Nepotřebovali Rassitera, aby jim vysvětlil, jakým přínosem by byl obří krysodlak pro jejich cech.

Barbar se ve své tunice bez rukávů cítil náhle nahý a zranitelný a zoufale se bránil, aby se mu nedostali na kůi. O těchto tvorech slyel dost, aby chápal děsivé následky lykantropova kousnutí a bojoval s kadou petkou síly, která mu zbývala.

I kdy mu děs napumpoval do il adrenalin, ten veliký mu strávil půl noci bojem a utrpěl mnohá zranění, a nejhorí byly rány po zahryznutí saně, které se skokem z balkonu zase otevřely. Jeho pae ochabovaly, kladivo mávalo pomaleji.

Normálně by byl bojoval a do konce s písní na rtech, těil by se z rostoucí hromady mrtvých nepřátel u svých nohou, a astně by se smál, e umírá jako pravý válečník. Teď byl chycen v bezvýchodném postavení, hrozil mu osud horí ne smrt a rozhlíel se místností po zajitěné metodě, aby byl uetřen nedůstojnosti a hnusu lykantropie.

Pak se zázračně objevil Drizzt.

Do zad krysodlaků se vřítil jako náhlé tornádo na nepřipravenou vesnici. Scimitary odstřikovaly krev, vzduchem poletovaly chumáče chlupů. Těch několik krysích muů v jeho dosahu, kterým se podařilo vradícímu tvorovi uhnout, stáhlo ocasy a uteklo. Jeden se otočil a zvedl meč, aby ho odrazil, a Drizzt mu ual pai nad loktem a druhá čepel vjela bestii do hrudi. To u stál vedle svého přítele a Wulfgarovi jeho přítomnost pozvedla ducha a dodala mu nových sil. Nadeně hekl, kdy jednoho útočníka chytil kladivem přímo do prsou a mohutným rozmachem s tou bídnou bestií prorazil zeď. Dočista mrtvý krysodlak leel na zádech v jedné místnosti, ale jeho nohy od kolen trčely čerstvým oknem do sousední a k hrůze jeho kamarádů sebou příerně kubaly.

Nepřátelé se po sobě nervózně ohlédli, hledajíce v sobě vzájemnou oporu, a váhavě se dali znovu do bitvy.

Jestli jejich morálka upadala, okamik nato uletěla, kdy dovnitř vdusal řvoucí trpaslík zároveň se salvou stříbrných ípů, které krysy probíjely s neomylnou přesností. Pro krysodlaky to bylo opakování hrůzného dějitě ze stok, kde tu samou noc ztratili řady kamarádů. Nenali srdce, aby čtyřem přátelům čelili, a ti, co mohli, uprchli.

Ti, co zůstali, měli obtínou volbu: kladivo, čepel, sekeru nebo íp.

  

Pook seděl ve svém pozlaceném křesle a pomocí Prstence Tarosu pozoroval ničivý průběh bitvy. Cechmistra zánik krysodlaků nijak nebolel - pár kousanců na ulicích nahradí ztrátu těch ubohých věcí - ale věděl, e s takovou se hrdinové probijí cechem a nakonec mu skočí do tváře.

Regis visel za zadek kalhot z pěsti obřího eunucha a viděl to také. U jenom pohled na Bruenora, o něm věřil, e zahynul v Síni mitrilu, mu vehnal slzy do očí. A hluboce ho dojalo, e jeho přátelé podnikli cestu přes celé Říe, aby ho zachránili, a teď kvůli němu bojovali tak udatně a mocně. Vichni nesli stopy zranění, nejvíc Catti a Drizzt, ale statečně se rvali řadami paových milicí a ran si nevímali. Viděl, jak nepřátelé kosí kadým sekem a bodnutím, a vůbec nepochyboval, e zvítězí a přijdou si pro něho.

Zvedl oči k LaVallovi. Stál nevzrueně, bezstarostně vedle Prstence s paemi sloenými na prsou a ezlem s černou perlou si poklepával po rameni.

“Vai bojovníci si nevedou moc dobře, Rassitere,” poznamenal cechmistr, “spí zbaběle.”

Rassiter se nejistě oil.

“Zdá se, e nejste v stavu dodret vá díl dohody.”

“Můj cech dnes bojuje s mocným nepřítelem,” breptal Rassiter. “My… jsme nemohli… boj jetě není ztracen!”

“Asi byste měl dohlédnout, aby si vedli lépe,” pronesl klidný Pook a Rassiterovi neulo, e je to rozkaz - i hrozba. Uklonil se a odeel, prásknuv dveřmi.

Dokonce ani náročný cechmistr nemohl hodit celou vinu za stávající zkázu na krysodlaky.

“Pozoruhodné,” zamumlal, kdy Drizzt naráz odrazil dva výpady a oba krysodlaky skolil jednotlivými, třebae tajemně propojenými protiúdery. “Nikdy jsem neviděl ovládat ostří s takovým půvabem.” Odmlčel se na chvíli. “Moná jedenkrát,” dodal.

I jeho ta mylenka překvapila a podíval se na čaroděje, který pokývl. “Entreri,” potvrdil LaVall. “Podobnost stylu je nezaměnitelná. Teď víme, proč je sem zabiják přilákal.”

“Pro souboj s drovem?” uvaoval Pook. “Konečně soupeř pro mue, který nikdy nenael protivníka?”

“Vypadá to tak.”

“Kde tedy vězí? Proč se tu neukázal?”

“Moná to ji učinil,” odvětil čaroděj chmurně.

Paa se nadlouho zamyslel, odpověď mu připadala nemyslitelná, nemohl jí uvěřit. “Entreri poraený? Mrtvý?” vyhrkl zaraeně.

Regisovi jeho slova zněla jako sladká hudba. Pozoroval rivalitu mezi Entrerim a Drizztem od samého začátku a hrozil se souboje, který mohl přeít jen jeden. Celou tu dobu se o svého drovího přítele bál.

S mrtvým Entrerim se bitva pro pau dostala do jiné perspektivy. Pojednou potřeboval Rassitera s jeho kohortou. Pojednou ten masakr, co pozoroval Prstencem, měl na moc cechu mnohem důraznějí dopad.

Vyskočil z trůnu a lehce kráčel k ďábelskému nástroji. “Musíme to zastavit,” řekl LaVallovi. “Odelete je na místo tmy!”

Čaroděj se zle usmál a el si pro obrovskou knihu vázanou v černé kůi. Na označené stránce ji otevřel, postavil se před Prstenec Taros a začal s úvodní recitací hrozivého zaklínání.

  

Bruenor se jako první vydal hledat cestu k Regisovi - nu, a najít přitom pár těch chlupatejch potvor, co by mohl skolit. Hřměl krátkou chodbou a vykopl první dveře. Nenael ádné krysí mue, pouze dva vylekané lidské zloděje. V jeho tvrdém srdci válečníka zůstalo přes vechno dost milosrdenství - byl zde přece vetřelcem - potlačil cukání v ozbrojené ruce a srazil ty lumpy k zemi títem. Skočil zpátky do chodby a vpadl do řady se zbytkem svých přátel.

“Pozor, napravo!ů křikla Catti. Vimla si nějakého pohybu za tapisérií vpředu vedle Wulfgara. Barbar strhl těký závěs jedním kubnutím a nael drobného mue, sotva něco víc ne půlčíka, jak se tam krčí ke skoku. Před obrovským mladíkem rychle ztratil chu k boji a omluvně pokrčil rameny. Wulfgar mu dýku vzal z ruky a odhodil. Chytil muíčka za zátylek, zvedl ho do vzduchu a s nosem u nosu vybuchl. “Co jsi? Mu či krysa?”

“Ne krysa!” kvičel malý zloděj. Plivl na podlahu, aby zdůraznil svůj odpor. “Ne krysa!”

“Regis? Ví, kdo to je?”

Zloděj dychtivě přikývl.

“Kde ho najdu?” zařval do zsinalé tváře.

“Nahoře,” kvikl muík. “V Pookově komnatě. A úplně nahoře.” Podlehl pudu po přeití, chtěl se jen dostat pryč od hrozného obra, nic víc, a sáhl rukou dozadu za pás pro skrytou dýku.

Neměl to dělat.

Drizzt mu ruku připlácl scimitarem a Wulfgar se dopálil. Přítí dveře vyrazil jeho tělem.

Honba zase začínala. Krysodlaci vyráeli ze stínů do boků přátel a opět v nich mizeli, jen málo se jim přímo postavilo. A ti se jim do cesty připletli spí náhodou ne úmyslně.

Dalí dveře pratěly, dalí pokoje se vyprázdnily a za pár minut zahlédli schoditě. Bylo to krásné schoditě - iroké, pokryté měkkým kobercem s umělecky vyřezaným zábradlím z tvrdého letěného dřeva. Mohlo vést jedině k paovým komnatám.

Bruenor radostně zařval a dal se do běhu s Wulfgarem a Catti v patách. Drizzt se váhavě rozhlíel v návalu tísnivého strachu.

Droví elfové byli svým původem magickými tvory, a Drizzt teď pocítil podivné a nebezpečné napětí, první příznak kouzelného zaříkání. Viděl, e stěny a podlaha kolem něho se najednou vlní, jako kdyby pozbývaly pevnou hmotnost.

A potom pochopil. U jednou cestoval s magickým Guenhwyvarem Rovinami jako jeho společník a věděl, e něco nebo někdo ho táhne z tohoto místa na Materiálnové Rovině. Vzhlédl k ostatním, byli na tom stejně jako on, zmatení a vyděení.

“Spojte si ruce!” vzkřikl varovně a skočil k nim, ne je kletba vechny vyhostí.

  

Regis v beznadějné hrůze pozoroval přátele, shluklé do těsného klubka, a vtom se obraz ve smyčce Tarosu přesunul ze spodního poschodí domu do tmavího místa, do místa dýmu a stínů, duchů a démonů.

Do místa, kde nesvítilo ádné slunce.

“Ne! Ne!” vykřikl, uvědomiv si čarodějův úmysl.

LaVall si ho nevímal, Pook se na něj potměila uklíbl. O pár vteřin později je opět spatřil, tentokrát ve vířícím dýmu tmavé roviny.

Pook se zapřel o svou ozdobnou hůl a zasmál se. “Miluji zmařené naděje!” řekl čaroději. “Opět jste mi dokázal vai nesmírnou cenu pro cech, vzácný příteli!”

Regis nemohl spustit oči z přátel, kteří se nyní tiskli k sobě zády v politováníhodném pokusu o obranu. U se k nim stahovaly tvary, vznáely se i nad nimi. Bytosti velkých mocí a velkého zla je obkličovaly ze vech stran.

Regis zavřel oči, nechtěl víc vidět.

“Ach, jenom se dívej, malý zloději,” posmíval se mu paa. “Dívej se na jejich smrt a můe jim ji závidět, protoe tě ujiuji, e bolest, kterou vytrpí, není ničím proti mukám, co jsem naplánoval pro tebe.”

Regis toho mue nenáviděl, nenáviděl sám sebe, e dostal přátele do takových nesnází. Střelil po Pookovi zlým okem. Přili pro něho, přestoe museli překročit půl světa. Bojovali s Artemisem Entrerim, zástupy krysodlaků a jistě s mnoha jinými protivníky - a to vechno pro něho, kvůli němu!

“Čert tě vem,” vztekl se a přestal se bát. Zhoupl se dolů a kousl eunucha tvrdě do vnitřního stehna - obr vyjekl a pustil ho.

Půlčík dopadl v běhu na zem, zamířil k Pookovi, podkopl mu hůl, o ni se opíral, a lehce mu vjel ruku do kapsy, aby mu ukradl jistou soku, a pak se dal do LaValla.

Čaroděj měl víc času zareagoval a byl uprostřed rychlého zaříkání, kdy ho Regis dostihl. Byl rychlejí. Vyskočil, bodl LaValla prsty do očí, přeruil kouzlo a čaroděj pod jeho nárazem a bolestí klopýtal dozadu. Bojoval o rovnováhu, máchal rukama a Regis se natáhl po ezlu s perlou. Pak skočil před Prstenec Taros. Přejel naposledy místnost, zda nenajde méně zoufalé, snadnějí východisko.

Jeho zraku dominoval Pook. Brunátný cechmistr se z útoku vzpamatoval a s tváří nateklou hněvem roztáčel hůl jako zbraň. Regis ze zkuenosti věděl, e je smrtonosná.

“Prosím, popřej mi tohle,” zaeptal ke kterémukoli bohu, jen mohl naslouchat. Stiskl zuby, sklonil hlavu a vrhl se s ezlem před sebou do Prstence Tarosu.

22

Nekonečno

Dým vycházel přímo z místa, na něm stáli, neútěně zavál, otáčel se jim kolem nohou. Podle úhlu, jak se valil, způsobu, jak se o stopu či dvě snesl dolů, jen aby se zvedal v jiném mraku, poznali, e byli na úzké výspě, mostu přes jakousi nekonečnou propast.

Podobné mosty, ádný irí ne několik stop, se křiovaly nahoře i dole pod nimi a z toho, co mohli vidět, byly jedinými přechody na celé rovině. V ádném směru neobjevili kousek pevné země, pouze ty vinuté, spirálovité mosty.

Jejich pohyby byly pomalé jako ve snu, bojující s tíhou těkého vzduchu a pachů, dýchalo to tu ďábelským zlem. Divá, neforemná monstra jim klouzala nad hlavami a kolem v chmurné prázdnotě a radostně vřetěla a vila nad neočekávanými chutnými sousty. Čtyři přátelé, tak tvrdí a odolní vůči nástrahám vlastního světa, tady pozbyli odvahu.

“Devět Pekel?” eptla Catti tichounce se strachem, e slova by mohla otřást dočasnou nečinností těch mnoství, která se shromaďovala ve vudypřítomných stínech.

“Hades,” odhadoval Drizzt, lépe vykolený ve známých rovinách. “Doména Chaosu.” Třebae stál přímo vedle nich, jeho slova zněla dutě, vzdáleně.

Bruenor se chystal k nějaké bouřlivé odpovědi, ale raději umlkl, kdy pohlédl na Catti a Wulfgara, své děti, nebo je tak bral. Nebylo nic, co by mohl udělat, nic, čím by jim mohl pomoct.

Wulfgar očekával od Drizzt nějaké řeení. “Jak se dá odtud uniknout?” naléhal. “Je tu vchod? Okno zpátky do naeho světa?”

Drizzt potřásl hlavou. Chtěl je ujistit, zvednout jejich ducha ve chvílích nebezpečí. Tentokrát vak pro ně neměl ádná slova povzbuzení. Neviděl cestu k úniku, neviděl ádnou naději.

Tvor na netopýřích křídlech se psím tělem, ale s obličejem groteskně lidským se snáel k Wulfgarovi s hnusnými pařáty v linii s barbarovým ramenem.

“K zemi!” křikla na něho Catti v poslední vteřině. Barbar o povelu nepřemýlel - padl na obličej a tvor svůj cíl minul. Mihl se kolem, visel chvíli ve vzduchu, zakrouil v těsném oblouku a pak nalétal znovu, aby se dostal k ivému masu.

Catti na něj tentokrát čekala, a sotva se přiblíil, vypálila magický íp. Líně se nesl k netvorovi, bývalý zářný stříbrný ocas pohasl v matnou eď. Vybuchl vak s obvyklou razancí, v psím koichu vypálil irokou díru a vyhodil netvora z rovnováhy. Motal se přímo nad nimi a Bruenor po něm sekl, sraziv jej do spirálovitého sestupu do era pod mostem.

Přátelé neměli nad malým vítězstvím ádný důvod k radosti. Desítky podobných bestií se vynořovaly a mizely v oparu nad nimi i po stranách a mnohé z nich byly desetkrát větí ne ta, co srazila Catti s Bruenorem.

“Elfe, tady nemůeme zůstat,” řekl tie Bruenor. “Kam půjdeme?”

Drizzt by byl nejraději zůstal, kde byli, ale věděl, e činnost přátele utěí a dá jim přinejmením pocit, e něco dělají pro svou záchranu. Jen drov rozuměl hlubinám bezmezné hrůzy, které nyní čelili. Pouze Drizzt věděl, e a se na temné rovině vydají kamkoliv, jejich situaci to nepomůe, bude stále stejná: odtud nebylo úniku.

“tudy,” řekl po malé chvilce předstíraného rozmýlení. “Jsou-li tu dveře, cítím, e jsou někde tímto směrem.” Sotvae na úzkém mostě učinil krok, zastavil náhle před vířícím oblakem hustého dýmu.

A pak se před ním cosi zvedlo.

Bylo to vysoké a tíhlé, postavou připomínalo člověka s bachratou abí hlavou a dlouhýma, tříprstýma rukama s ostrými drápy. Tyčilo se to nad Drizztem, převyovalo dokonce i Wulfgara.

“Chaos, temný elfe!” ilalo hrdelním cizím hlasem. “Hades?”

Záblesk dychtivě zářil v Drizztově dlani, ale ta druhá čepel vykovaná v ledovém kouzlu, po monstru téměř skočila.

“Omyl, ví!” krákalo.

Bruenor se postavil vedle Drizzta. “Zmizni, démone,” zavrčel.

“Není to démon,” řekl drov. Pochopil, o čem netvor mluví, a připomněl si četné přednáky o Rovinách, které navtěvoval během roků v droví metropoli. “Je to démodand.”

Trpaslík na něho udiveně hleděl.

“A toto není Hades,” objasnil jim Drizzt. “Je to Tarterus.”

“Výborně, temný elfe,” chroptěl démodand. “Znát tví lidé hlubí roviny.”

“Pak tedy vý o mocech mého národa,” blafoval Drizzt, “a ví, jaká odplata čeká dokonce i lordy démonů, kteří vzbudí ná hněv.”

Démodand se smál, byl-li to smích, nebo zněl spí jako umírající klokotání tonoucího. “Mrtvý drov, ádná msta. Daleko od domova ty jsi!” Línou rukou sáhl po Drizztovi.

Bruenor nadskočil. “Moradine!” křikl a máchl po něm mitrilovou sekerou. Démodand byl svinějí, ne trpaslík odhadl - lehce se seku vyhnul, kontroloval prudkým úderem kyjovité pae a Bruenor se po břie vezl po mostě.

Ostré drápy po bezmocném trpaslíkovi chňaply, jak ho míjel.

Záblesk po ruce al, ne se Bruenora dotkla.

Démodand se uasle stočil na Drizzta. “Zranil mě, ty, temný elfe,” krákal, třebae v jeho hlasu nezněl ani náznak bolesti. “Ale lepí musí dělat!” Poraněnou rukou po Drizztovi vihl a jak reflexně uhnul, démodand vihl druhou, aby dokončila jeho úmysl, a ta na drovově rameni vysekla trojici krvavých rámů.

“Hrom a peklo!” ječel Bruenor, zvednuv se na kolena. “Ty smradlavej, slizkej…,” hulákal a vyrazil do druhého neúspěného útoku.

Za Drizztem se nakláněla Catti sem a tam ve snaze dostat se s Taulmarilem k čistému výstřelu. Vedle ní čekal napjatý Wulfgar, na úzkém prostoru mostu se k němu nemohl přidruit.

Drizzt hýbal paemi, jako kdyby na nich měl závaí, scimitary se nemotorně proplétaly v neurovnaném sledu. Snad to způsobila únava po dlouhé noci bojů nebo nezvyklá tíha vzduchu této roviny, ale jak ho pozorně hlídala, nikdy před tím nezaila, e by jeho úsilí tak očividně postrádalo vechen elán.

A o kousek dál Bruenor zvedal zbraň víc ze zoufalé nutnosti ne jeho obvyklé dravé váně pro boj.

Dívka porozuměla. To nebyla únava či těký vzduch. Přátelé podlehli beznaději.

Vzhlédla k Wulfgarovi, aby ho poádala o podporu, a zklamaně se odvrátila, jeho vzhled nic nesliboval. Zraněná ruka mu bezvládně visela po boku a těká hlava Aegisova tesáku klesla do závojů nízkého oparu. Kolik bitev jetě snese? Kolik z těch odporných démodandů bude schopen skolit, ne padne on sám?

A co znamená jedno vítězství na rovině neustálých bitev?

Beznadějí nejvíc trpěl Drizzt. Přes vechny zkouky tvrdého ivota si stále udroval víru v nejvyí spravedlnost. Vdycky věřil, ač by to nikdy nepřiznal, e neústupná víra v principy mu jednou přinese odměnu, ji si zaslouí. Nyní zde bylo tohle - zápas, který můe skončit jen smrtí, kde jedno vítězství vyvolá jen dalí sráky.

“K čertu s vámi vemi!” zvolala Catti rozhořčeně a pustila tětivu, třebae neměla bezpečný cíl. Její íp se krvavě otřel o Drizztovu pai, ale pak vybuchl v démodandovi, odhodil ho dozadu a Bruenorovi dal anci zaujmout pozici vedle drova.

“Copak se vzdáte bez boje?” vykřikla dívka hněvivě.

“Ne tak zhurta, děvče,” odsekl střízlivě Bruenor a sekl nízko po netvorových kolenech. Bestii čepel přeskočila a vyrazila k útoku na drova.

“Uklidni se ty sám, Bruenore Válečné Kladivo!” hartusila neústupně. “To má odvahu nazývat se králem klanu? Ha! Garumn se musí obracet v hrobě, kdy vidí, jak mizerně bojuje!”

Bruenor po ní hodil zlým plamenným okem, hrdlo měl příli staené, aby vyplivl odpověď.

Drizzt se nechtě uchichtl. Věděl, co se mladá ena, ta obdivuhodná mladá ena, snaí docílit. Fialkové oči zasvitly vnitřním ohněm. “Ustup k Wulfgarovi,” řekl trpaslíkovi. Zabezpeč nám záda a hlídej útoky seshora.”

“Tak pojď, farastu,” vyzýval netvora klidně, vzpomenuv si na název jeho typu. “Farastu,” drádil jej, “nejnií druh ze vech démodandů. Dělej, a ucítí, jak chutná droví ostří.”

Bruenor takřka se smíchem odstoupil. Část jeho mysli mu naeptávala. “A k čemu to je?”, ale dívčina kousavá připomínka dlouhé řady hrdých nezlomných předků jím otřásla a probudila jeho ducha. Srdce k němu promluvilo jejich řečí. “Tak pojďte a bojujte!” hřímal do stínů propastné černi. “Máme dost pro vá celej proklatej svět!”

Ve vteřině Drizzt získal zase převahu. Jeho pohyby byly tíhou roviny pomalejí, nebyly vak o nic méně pozoruhodné. Uhýbal a sekal, řezal a odráel kadý netvorův pohyb v ladné harmonii.

Wulfgar a Bruenor se instinktivně hnuli, aby mu pomohli, ale včas se zarazili a přihlíeli.

Catti nespustila zrak od prostoru nad jejich hlavami a íp hvízdl, kdykoliv se z nehybné mlhy objevil letící tvar.

Rychle zacílila na jedno tělo, které se vysoko nahoře snáelo z temnot. V posledním okamiku strhla luk okovaně stranou.

“Regis!” vzkřikla.

Půlčík se lehounce snáel dolů, a jak sebou plácl, trochu rozhýbal dým na sousedním mostě na tuced yardů od přátel, na tucet yardů přes nekonečnou hlubinu prázdnoty. Postavil se a přemáhal vlnu závrati a zmatku.

“Regisi!“zvolala. “Jak ses sem dostal?”

“Viděl jsem vás v zrcadle té strané smyčky,” odvětil. “Myslel jsem, e byste mohli potřebovat mou pomoc!”

“Ha! Spí tě sem hodili, Kručibřichu,” soudil Bruenor.

“Také tě rád vidím,” střihl po něm Regis, “jene tentokrát jsi na omylu. Přiel jsem ze své vlastní vůle, přinesl jsem vám tohle,” drel ezlo s perlou zdviené, aby je viděli.

Bruenor byl skutečně astný, e malý přítel je ivý a zdravý, i kdyby byl přiel sám, s prázdnýma rukama. Přiznal si svou chybu a omluvně se mu uklonil, a vousy zmizely pod mlnatým vírem.

Vtom se na Regisově mostě ukázal dalí démodand.

Půlčík ezlem zamával. “U boha, chyte jej,” prosil a zaklonil se k hodu. “Tohle je jediná ance, abyste se dostali ven!” Zocelil odvahu - dalí monost nebude - a ze vech sil vrhl ezlo. Točilo se kolem osy v hrozivě pomalém letu, tři páry rukou se po něm dychtivě napřahovaly.

Těkým ovzduím si vak neprorazilo cestu a kousek od mostu ztratilo rychlost.

“Ne!” křikl Bruenor, kdy viděl jejich naději klesat.

Catti zklamaně vydechla, v jednom letu odepjala těký pás s výzbrojí a pustila Taulmaril.

Skočila za ezlem.

Bruenor se zoufale vrhl na břicho, aby ji uchopil za kotníky, ale byla moc daleko. Obličej se jí rozsvítil, kdy ezlo chytila. Přetočila se a hodila je do Bruenorových nataených ruku a potom ve volné spirále, beze slova, padala dolů.

  

Rozechvělý LaVall zrcadlo zkoumal, přejíděl po něm roztřesenými prsty a měl strach. Kdy jím Regis proskočil i s ezlem, obraz přátel a roviny Tarterusu potemněl. To ho nyní nejmíň trápilo. Co ho vylekalo, byla drobná puklina, ji nael po pečlivé prohlídce - zvolna se prodírala dolů ke středu Prstence.

LaVallem to kublo. Rozběhl se k pánovi, vytrhl mu těkou hůl z rukou a Pooka natolik udivil, e mu ji beze slova nechal a jen po něm zvídavě koukal.

Čaroděj spěchal zpátky. “Musíme jeho magii zničit!” vyjekl a pratil do skelné představy.

Dřevěná hůl se mocí nástroje roztípla a LaVall byl odmrtěn přes celou ířku pokoje. “Rozbijte jej! Zničte jej!” prosil pau kvílivým hlasem.

“Dostaňte sem půlčíka!” Pook mu pomoc odepřel, víc ho zajímal Regis a soka.

“Vy nerozumíte!” naříkal stařec. “Půlčík má ezlo! Portál se z druhé strany nedá zavřít!”

Pasa konečně porozuměl LaVallově hrůze a obočí se mu starostlivě zvedlo. “Drahý LaValle,” ovládal se, “chcete tím říct, e v mé komnatě mám otevřené dveře do Tarterusu?”

LaVall zkroueně kývl.

“Rozbijte to!” vyjel na eunuchy za křeslem. “Slyeli jste, co čaroděj řekl! Roztřískejte tu ďábelskou věc na kusy!” Lítostivě si prohlíel dradlo své stříbrem zdobené, jedinečné hole, kterou mu osobně daroval sám paa z Calimshanu.

Slunce na východní obloze bylo jetě nízko, ale cechmistr měl tuení, e to nebude dobrý den.

  

Drizzt se chvěl zármutkem a hněvem, řítil se na netvora jako smr a kadým výpadem mířil na smrtelný bod. Mrtný a zkuený tvor přistál první útok, jene vzteklého drova nedokázal zastavit. Záblesk usekl blokující pai a druhá čepel se vnořila přímo do srdce. Jak ledový scimitar z netvora vysával ivotní mízu, drov cítil v pai příval moci, dychtivě ji přijmul a pohřbil uvnitř vlastní zuřivosti.

Netvor zemřel a Drizzt se obrátil ke svým společníkům.

“Já, já jsem nechtěl…,” vzlykal Regis přes propast. “Ona…”

Bruenor a Wulfgar ho snad ani neslyeli. Ohromeně stály a hleděli dolů, do temné prázdnoty.

“Uteč!” křikl Drizzt, nebo démodand byl půlčíkovi nablízku. “My se k tobě dostaneme!”

Regis odtrhl oči od propasti a přehlíel situaci. “Není třeba!” zvolal a zvedl soku, aby ji Drizzt viděl. “Guenhwyvar mě odtud dostane a moná můe pomoct…”

“Ne!” usekl Drizzt. Tuil, s čím přijde. “Přivolej pantera a zmiz!”

“Setkáme se zase na lepím místě…” hlas se mu zlomil vzlykem. Poloil soku před sebe a měkce zavolal.

Drizzt vzal ezlo Bruenorovi z ruky a poloil mu na rameno uklidňující dlaň. Nato si tu magickou věc přidrel u prsou a sladil mylenky s jeho kouzelným vyzařováním.

Půlčík měl pravdu. ezlo bylo skutečně klíčem k portálu na jejich vlastní rovinu, bránou - vycítil - která je stále otevřená.

Shýbl se pro Cattin pás a Taulmaril. “Pojďme,” řekl oběma a přinutil je odvrátit oči od propasti. Jemně, ale pevně je tlačil před sebou.

  

Guenhwyvar cítil Drizztovu přítomnost, sotva se ocitl na rovině Tarterusu. Veliký panter se hnul velice neochotně, kdy ho Regis poádal, aby ho vzal odtud, ale půlčík teď soku vlastnil a panter dávno znal jeho přítele. Krátce nato se Regis ocitl ve vířícím tunelu černi, klouzajícím ke vzdálenému světlu Guenhwyvarovy domovské roviny.

Vtom si uvědomil svou chybu.

Onyxová soka - pojítko s Guehnhwyvarem, zůstala leet na mlnatém mostě v Tarterusu.

Regis se polekaně obrátil, a co mu síly stačily, zápasil s tahem proudu mezirovinového průchodu. Před ním na konci zela tma a dovedl si představit nesmírné riziko, a se pokusí sáhnout skrz. Nemohl tam soku nechat! Měl nejen strach, e navdy ztratí nádherného kočkovitého přítele, ale děsilo ho pomylení, e by nějaký odporný netvor z niích rovin získal nad panterem kontrolu. Statečně prostrčil ruku zavírajícím se ústím.

Vechno vnímání se mu pomíchalo. Přemáhající nárazy signálů a vlivů obou rovin se na něho valily v omamujících vlnách. Zaměřil se přímo na svou zuboenou, tříprstou ruku a vechny mylenky a energii soustředil jen na ni.

Ruka dopadla na cosi tvrdého, něco ivě hmatatelného. Odolávalo to jeho síle, jako by to nemělo ústím tunelu projít.

Regis byl napnutý jako struna, nohy mu vsával neustálý tah tunelu a ruka umíněně svírala soku, kterou nenechá na pospas Tarterusu s jeho obludnými obyvateli. Ví silou jí cloumal a zvedal, dával do toho úsilí vechno, co měl - a protáhl soku dovnitř k sobě.

Hladká jízda tunelem se změnila ve stralivé házení a klouzání, letěl v kotrmelcích a odráel se od stěn, které se náhle bortily, jako by mu chtěly odepřít průchod. A přitom se upnul k jediné mylence: nesmí soku pustit, musí ji udret za kadou cenu.

Cítil, e určitě zemře. Ty nárazy a vraedný vír nemohl přeít.

A náhle vechno ustalo tak rychle, jak to začalo a půlčík se sokou v ruce seděl vedle Guenhwyvara se zády opřenými o astrální strom. Mrkal, díval se kolem sebe a sotva mohl uvěřit, e měl takové těstí.

“Neboj se,” řekl panterovi, “tvůj pán i ostatní se dostanou domů do jejich světa.” Zadíval se na soku, jeho jediné pojítko s Primární Materiální Rovinou. “Ale jak se tam vrátím já?”

Zatím co tonul v beznaději, Guenhwyvar dělal, jako by se pominul. Točil se v kruhu a mocně řval. Regis ho vytřetěně pozoroval, jak skáče a vrčí a pak se dlouhými skoky ene do astrální nicoty.

Zmateně, s pochybami se díval na černou soku a v tom okamiku v něm převládla jediná mylenka, jediná naděje.

Guenhwyvar něco ví!

  

Se zoufalým, zuřivým Drizztem v čele se přátelé hnali vpřed a skolili vechno, co se odváilo zkříit jim cestu. Bruenor s Wulfgarem divoce bojovali s přesvědčením, e je drov vede ke Catti.

Most se vinul ve stoupajícím oblouku, a jakmile si to Bruenor uvědomil, chtěl drovovi připomenout, e Catti spadla dolů, ale kdy se podíval za sebe, zjistil, e oblast, odkud vyli, byla jasně nad nimi. Byl trpaslík, zvyklý na neosvětlené tunely dolů, a neomylně odkryl sebemení rozdíl v povrchu. Stoupali vzhůru, sklon byl daleko příkřejí ne předtím a oblast, kterou opustili, se neustále zvedlala nad nimi.

“Elfe, jak je to moný? Jdeme pořád nahoru, a oči mně přitom říkají, e jdeme dolů!”

Drizzt se ohlédl a viděl, o čem Bruenor mluví. Neměl čas na filozofické rozbory - následoval prostě vyzařování ezla, které ho určitě navádí k bráně. Uvaoval vak, zda jim zřejmě kruhovitá rovina nepřichystala jetě jeden překvapivý prým.

Nějaký démodand se před nimi vztyčil a Wulfgar jej srazil z mostu, ne se mohl připravit k útoku. Barbara pohaněl slepý běs - třetí náraz adrenalinu zatlačil do pozadí zranění i únavu. Kadých pár kroků se zastavil, hledaje něco, co by mohl zabít, a v běhu dohnal Drizzta, aby se první dostal k úderu na cokoliv, co se odváilo na dosah.

Pojednou se vířící dým před nimi rozestoupil a před sebou měli rozmazanou podobu jejich domovské roviny.

“Jsme u brány,” řekl Drizzt. “ezlo ji drelo otevřenou. Bruenore, ty jdi první.”

Trpaslík takřka oněměl. “Já? A odejít?” otázal se přikrceně. “Jak mě můe ádat,a bych odtud odeel bez Catti? Elfe, moje děvče je tady!”

“Odela, drahý příteli,” domlouval mu drov jemně.

“Pcha!” odfrkl Bruenor, vyznělo to spí jako vzlyk. “S takovým tvrzením na mě nechoď!”

Drov na něho hleděl s opravdovou lítostí, v duchu vak odmítl jakkoliv změnit svůj plán.

“A i kdyby skonala, stejně zůstanu,” zarputile prohlásil adoptivní otec. “Najdu její tělo a odnesu je z tohoto věčného pekla!”

Drizzt ho uchopil za ramena a zíral mu přímo do očí. “Bruenore, jdi, jdi tam, kam patříme my vichni. Nezlehčuj Cattinu obě. Neupírej jí právo, a se neobětovala nadarmo.”

“To po mně nemůe chtít!” vzepřel se se vzlykem, který se ani nenamáhal skrýt, a edé oči se mu zalily slzami. “Já ne…”

“Nemysli na to, co minulo!” řekl Drizzt ostře. “Za tou bránou je čaroděj, který nás sem poslal, ten, který sem Catti dostal!”

To bylo vechno, co Bruenor Válečné Kladivo potřeboval slyet. Oheň v jeho očích nahradil slzy a s íleným řevem, sekeru zvednutou, se vrhl portálem.

“Teď…” stačil drov říct, ale Wulfgar ho stroze přeruil.

“Ty jdi, Drizzte! Pomsti Catti a Regise. Dokonči to, proč jsme se sem vydali. Pro mne u není ádný klid, jen prázdnota.”

“Odela,” opakoval mu důrazně Drizzt.

“Já taky,” pokývl Wulfgar.

Drizzt pátral po nějakém způsobu, jím by jeho rozhodnutí zviklal, a pak si uvědomil, e mladíkův al je příli hluboký, aby se z něj najednou vzpamatoval.

Cosi nahoře upotalo barbarův zrak a ústa se mu otevřela ve zděeném, vzrueném úasu. Drizzt se otočil - co viděl ho ohromilo a nesmírně zarmoutilo, leč nepřekvapilo.

Catti bezvládně a zvolna padala z temnoty nad nimi.

Byli na kruhovité rovině, která se nevysvětlitelně obracela.

V oku se k sobě tiskli v potřebě vzájemné podpory. Nemohli rozeznat, zda je ivá, či mrtvá. Přinejmením musela být těce zraněná, a i jak ji pozorovali, seshora se k ní řítil okřídlený netvor, obrovité pařáty se vztahovaly přímo po její noze.

Ne se Wulfgar nadál, Drizzt měl luk ohnutý a odpálil stříbrný íp. Zahřměl v netvorově hlavě, právě jak ji uchopil, a vyrazil z něj ivot.

“Jdi!” křikl mladík na Drizzta. “Vím, co musím učinit!” a rozběhl se.

Drizzt s ním měl jiné úmysly. Vjel holínkou mezi Wulfgarovy nohy, padl, překulil se a druhou ho kopl do podkolení. Mladík bokem kolísal k potrálu a snail se nabýt rovnováhu, hned mu dolo, co drov chystá. Tohle vak od něho nečekal - Drizzt mu bezohledně zaříhl hrot scimitaru pod lícní kost a tlačil ho ádoucím směrem. Jak se blíil k průchodu - a Drizzt předvídal, e se pokusí o nějaký zoufalý manévr - drov se pevně zapřel a svou váhou ho kopl do ramene.

Podvedený Wulfgar vletěl pozpátku do paovy ústřední síně. Vůbec nevnímal okolí, uchopil ďábelský nástroj a nadobro smyslů zbavený jím nepříčetně lomcoval.

“Zrádče!” ječel. “Tohle ti nikdy nezapomenu, ty prokletý drove!”

“Dr svou pozici!” dolehlo k němu Drizztovo volání přes roviny. “Jen ty má sílu, abys bránu zabezpečil a udrel otevřenou! Jenom ty, Wulfgare, syne Beornegara! Jestli ti záleí na Drizztu DoUrdenovi a jestli jsi kdy Catti miloval, hlídej bránu!”

Drizzt se mohl jen modlit, aby jeho prosba pronikla do nějaké části zbytku jeho rozvahy. Zastrčil si ezlo za pás, Taulmaril hodil přes rameno a rozhlíel se po dívce. Catti byla nyní pod ním, stále padala, stále se nehýbala.

Tasil oba scimitary. Jak dlouho to bude trvat, ne Catti zatáhne na most a najde cestu zpátky k portálu? Nebo i on bude navěky polapen ve zkázonosném pádu?

Jak dlouho můe Wulfgar udret bránu otevřenou?

Odsunul otázky stranou, neměl čas dumat nad odpověďmi.

Levandulové oči jiskřily nezlomným árem. Záblesk modře plál v jedné dlani, a cítil nutkání druhé čepele, prosící o horkou krev démodandova srdce.

Se ví odvahou, která mu proudila ilami a poznamenala celou jeho existenci, a se vím tím hněvem nad nespravedlností soustředěnou v osudu té krásné a zlomené eny, padající donekonečna v beznadějné prázdnotě, skočil do hrozivého era.

23

Pro lásku k eně

Bruenor s klením a máváním vletěl do Pookových komnat, a ve chvíli, kdy se jeho setrvač-nost vyčerpala, byl daleko od Prstence Tarosu i od dvou obrů - eunuchů, co pau stráili.

Cechmistr byl ničivému trpaslíkovi nejblí. Díval se na něho spí se zvědavostí ne s obavami.

Bruenor mu nevěnoval ani pohled. Soustředil se na postavu v hávu, sedící u zdi za obtloustlým muem, na čaroděje, který Catti vyhostil na Tarterus.

LaVall v rudovousých očích viděl hlubokou vraednou nenávist, vyskočil na nohy a vyrazil k vlastní komnatě. Rozbuené srdce se uklidnilo, sotva se dveře za ním zacvakly, nebo to byl magický vchod s několika stránými a drícími kouzly. Byl v bezpečí - nebo se to domníval.

Čarodějové se často nechali zaslepit vlastní podstatnou mocí a nebrali v úvahu snad méně rafinované, ale stejně účinné formy moci. LaVall nemohl vědět, e Bruenor Válečné Kladivo byl vřící sopkou, ani zdaleka nemohl odhadnout brutalitu trpaslíkovy zuřivosti.

Zesinal úasem, kdy mitrilová sekera jako záleh jeho vlastního blesku roztípla magicky chráněné dveře na třísky a divý trpaslík se valil dovnitř.

  

Wulfgar slepý vztekem, touící vrátit se do Tarterusu a ke Catti, propadl Prstencem do síně, právě kdy ji trpaslík opustil. Ví mocí se ovládl, nebo Drizztovu prosbu, aby portál ohlídal, nemohl jen tak ignorovat. Cokoliv nyní cítil ke Catti a k Drizztovi, měl dát stranou a uznat, e hlídání zrcadla je teď jeho prvotní povinností.

V srdci ho nepřestávala mučit představa bezmocné Catti, padající věčným erem toho hrůzného místa, a chtěl proskočit Tarosem a spěchat jí na pomoc.

Ne si stačil rozmyslet, má-li následovat srdce nebo rozum, obrovská pěst ho pratila do spánku a srazila na podlahu.

Rozplácl se na tvář mezi mohutnými kmeny nohou obou Pookových obrů. Pro boj to nebyla právě příhodná pozice, jene Wulfgar vřel bílým árem stejně jako Bruenor.

Obři se pokusili na něho dupnout - pro takový neohrabaný manévr byl příli mrtný. Vyskočil mezi ně a jednomu vrazil pěst přímo do obličeje. Obr na něho dlouho upíral skelné oči, nejspí nemohl uvěřit, e by člověk mohl dát takovou ránu, potom jaksi poskočil dozadu a bezvládně se sloil.

To se u Wulfgar zabýval tím druhým a ruče mu přerazil nos násadou Aegisova tesáku. Obr si na něh přitiskl obě ruce - pro něho boj u skončil.

Wulfgar nemohl ztrácet čas, aby se ho zeptal. Pro jistotu ho kopl do prsou, a přeletěl půl místnosti.

“Nu, teď u zbývám jen já,” ozval se hlas. Wulfgar se přes síň podíval ke zlacené idli, která paovi slouila za trůn, a na Pooka, který stál za ní a vypadal na to, e se dobře baví.

Paa se sehnul dolů a objevil se s těkou, nabitou a nataenou kuí. “Mohu být tlustý jako ti dva,” uchechtl se, “ale nejsem ádný hlupák.” Vyrovnal kui na opěradle trůnu.

Wulfgar se rychle rozhlédl. Byl plně v pasti, neměl anci, aby se střele vyhnul.

Moná nemusel.

Zpevnil bradu a nadmul hruď. “Pak zrovna sem,” řekl bez mrknutí a poklepal si prstem nad srdcem. “Zastřelte mne.” Stočil zrak přes rameno, kde nyní zrcadlo Prstence Tarosu ukazovalo stíny shromáděných démodandů. “A potom si vy sám ubraňte vchod na rovinu Tarterusu.”

Pook sundal prst ze spoutě.

Jestli Wulfgarova poznámka učinila náleitý dojem, byl o vteřinu později děsivě podloen, kdy ruka s drápy pronikla portálem a zahákla se mu do ramene.

  

Drizzt se v pádu erými závoji pohyboval, jako kdyby plaval, a vzdálenost ke Catti se zkracovala. Byl zranitelný ze vech stran a byl si toho vědom.

Věděl to i démodand, jen ho nespoutěl z očí.

Krveíznivý tvor seskočil z posedu hned, jak ho Drizzt minul a křídly rychle zapracoval v krkolomném úhlu, aby získal potřebnou rychlost. Zakrátko postavu doháněl a roztáhl ostré drápy, aby po něm při průletu mohl seknout.

Drizzt si bestie viml v posledním okamiku. Divoce sebou vihl a stočil se, aby se vyhnul přímému zásahu a zápasil, aby měl scimitary připravené k akci.

Byl v nevýhodě - toto bylo démodandovo prostředí a v letu byl mnohem bojeschopnějí ne na pevném povrchu.

Drov vak nikdy nesázel, aby prohrál.

Démodand se kmitl kolem, zlomocný spár vytrhl v drovově krásném pláti dalí trhlinu a Záblesk, spolehlivý jako vdy - i uprostřed pádu, odsekl netvorovi křídlo. Démodand se bezmocně třepotal a motal v neustálém letu dolů do tmy. Pro bitku s tmavým elfem u neměl srdce a bez křídla ho stejně nemohl chytit.

Drizzt si ho přestal vímat. Jeho cíl byl na dosah.

Zachytil Catti v paích a pevně ji k sobě přitiskl. Byla studená, zjistil zachmuřile, ale zatímmusel urazit dlouhou cestu a přestal na to myslet. Neměl ádnou jistotu, e planární brána je otevřená, a neměl ponětí, jak věčný pád zastavit.

Řeení svitlo ve tvaru okřídleného démodanda, který se mihl pod nimi. Netvor je zatím nemínil napadnout, vypadalo to spí jako průzkum, chystal se pod nimi proletět, aby si nepřítele mohl lépe prohlédnout.

Drizzt si nenechal anci ujít. Netvor je podlétával o kousek ní a drov sebou vihl dolů, vyraziv čepelí nejdál, kam mohl dosáhnout. Nemířil, aby zabil, scimitar si nael cíl v netvorově zadku. Démodand zaječel a vrhl se stranou, aby se od zbraně osvobodil.

Jeho setrvačná rychlost je oba stáhla s sebou do úhlu, který je srovnal do linie křiovatek dýmajících mostů.

Drizzt se velijak natáčel, aby jej v tom směru udrel, volnou paí rozvinul plá jako plachtu, nebo jej k sobě přitiskl, aby sníil tah. V posledním okamiku se stočil pod Catti, aby ji uchránil před nárazem. S těkým uchnutím přistáli v mračnu rozvátého dýmu.

Dopad mu vyrazil dech. Vyprostil se a klekl si s pocitem, e se snad udusí, a namáhavě hekal. Konečně se mu ulevilo.

Bledá a pobitá Catti leela vedle. Utrila snad tucet ran a nejhůř vypadal rám z utkání s krysodlaky. Oděv byl na mnoha místech nasáklý její krví, vlasy jí měla spečené, ale Drizztovo srdce při tom zdrcujícím pohledu nepokleslo, nebo jak jimi náraz otřásl, něco zaslechl.

Catti zasténala.

  

LaVall hledal útočitě za stolem. “Trpaslíku, drte se zpátky!” varoval. “Jsem velmi mocný čaroděj,” poutěl na něho hrůzu.

Na trpaslíkovi nebylo vidět ádné pohnutí. Sekera projela stolkem v oslepujícím výbuchu jisker a kouře, komnata v něm zmizela.

LaVall po chvíli nabyl zrak a zjistil, e čelí Bruenorovi, z jeho rukou a vousů vystupovaly obláčky dýmu, stůl leel v troskách a jeho drahá křiálová koule byla čistě rozseknutá na poloviny.

“To je vechno, co umí?” těkl trpaslík.

LaVall nebyl schopen přes uzel v hrdle protlačil jediné slovo.

Bruenor by ho byl nejraději okamitě zabil. Zaal by mu sekeru přímo mezi jeaté obočí, ale byla tu Catti - a Drizzt.

“K ďasu!” zasténal a vrazil helmu čaroději do tváře. LaVall buchl do zdi a zůstal tam omámený a nehybný, a mu Bruenor sevřel ruku háv i s kůí a hodil ho hrubě na podlahu.

“Moji přátelé můou potřebovat pomoc, čaroději,” vrčel. “Tak polez. A zapi si do tvýho černýho srdce, e při jediným pohybu, kterej se mně nebude líbit, se ti má sekera zatne do prostředka tvý hlavy!”

LaVall v omráčeném stavu slova sotva slyel, ale dovedl si domyslet jejich význama přinutil staré kosti na ruce a na kolena.

  

Wulfgar se nohou zapřel o kovový rám Prstence Tarosu a elezným stiskem démodandova lokte odolal jeho tahu. Ve druhé ruce měl připravený Aegisův tesák. Nechystal se k rozmachu do mezirovinového portálu, ale čekal na něco víc ne jen jednu pai.

Démodandovy drápy mu v rameny vysekly hluboké rány, pinavé rány, které se budou dlouho a bolestivě hojit, ale pustil je z mysli. Drizzt mu řekl, aby bránu udrel, jestli Catti kdy miloval.

On ji uhlídá.

Uběhla sotva vteřina a viděl, e ramenem se nebezpečně přibliuje k portálu. Silou se mohl démodandovy vyrovnat, jene netvora podporovala magie, ne svaly, a Wulfgar se unaví jetě dřív ne jeho nepřítel.

Jetě palec a rameno projde do Tarterusu, kde bezpochyby čekala celá hladová smečka. “Ne!” zavrčel, nutil své svaly a dotáhl se nakonec tam, kde začali. Pak Wulfgar nečekaně rameno sníil a vlekl svého protivníka dolů, místo dovnitř.

Trik vyel. Netvora vyvedl z rovnováhy, a klesl, a jeho hlava na vteřinu vklouzla Prstencem do materiálové roviny. Aegisovu tesáku to stačilo, aby mu lebku rozdrtil.

Wulfgar o krok uskočil a sevřel válečné kladivo oběma rukama. Druhý démodand se cpal skrz a barbar jej mocným rozmachem mrtil zpět do Tarterusu.

Pook ho napjatě pozoroval s kuí stále zacílenou k smrtelnému výstřelu. Dokonce i cechmistra ohromila holá síla velikého mue, a kdy se omráčený eunuch vzpamatoval a vstal, paa ho mávnutím zastavil, aby tu podívanou neruil.

Vyruily ho vak zvuky od dveří a musel se ohlédnou. LaVall se po čtyřech oural spojovací chodbou a trpaslík se sekerou ho před sebou hnal jako ovci.

Bruenor odhadl Wulfgarovu poválivou situaci jedním pohledem a usoudil, e čaroděj by věci jetě víc zkomplikoval. Chytl LaValla za vlasy, zvedl ho na kolena, kráčeje kolem, aby ho měl tváří k sobě.

“Dobrej den na spaní,” komentoval krátce. Vrazil mu čelem do obličeje a znovu ho uspal. Čaroděj se hroutil - vtom za sebou slyel cvaknutí a reflexivně se zatítil právě včas, aby zachytil paovu střelu. Ocelový íp udělal do zlaté standarty zpěněného dbánku díru a jen tak tak minul trpaslíkovu pai, kdy se hrot prodral skrz.

Bruenor vykoukl přes vrch svého drahocenného ítu, zíral na střelu a potom jeho oči nebezpečně blýskly po Pookovi. “Neměl byl mně ničit rodinnej tít!” zavrčel a vykročil.

Obří eunuch rychle zasáhl.

Wulfgar akci zachytil koutkem oka a rád by se přidal, obzvlá kdy Pooka zaměstnávalo nabíjení těké kue - ale sám měl starostí víc ne dost. Okřídlený démodand střemhlav proletěl bránou a mihl se kolem něj.

Jeho vybrouené reflexy zabránily dalím komplikacím. Bleskurychle vystřelil ruku a chytil netvora za nohu. Váha a setrvačnost letu strhly barbara nazad, ale udrel ho. Mrtil jím na zem a jedinou ranou kladiva ho zarazil do podlahy.

Smyčkou Tarosu se protáhlo několik paí, čnělo z ní pár hlav a ramen a Wulfgar se měl co ohánět, aby ty zrůdy zadrel.

  

Drizzt běel po dýmajícím mostu, Catti mu bezvládně visela přes rameno. Po mnoho minut se nesetkal s ádným dalím odporem a pochopil proč, kdy se dostal na dohled rovinové brány.

Dvacítka démodandů se tlačila kolem a bránila mu v průchodu.

Drov se zklamaně svezl na koleno a jemně Catti poloil. Nejlíp by překáku vyřeil Taulmaril, jene kdyby minul, kdyby si íp jejich houfem nael cestu, proletěl by bránou do místa, kde stál Wulfgar. Nemohl tolik riskovat.

“Tak blízko,” eptl, zíraje na dívčinu strhanou tvář. Opřel si ji o koleno, odhrnul vlasy a tíhlou rukou jí pohladil obličej. Jak byla studená. Drizzt se k ním sklonil, aby se přesvědčil o rytmu jejího dechu, byl jí příli blízko, a ne si uvědomil, co dělá, jeho rty přilnuly k jejím v něném polibku. Catti se pohnula, oči vak měla stále zavřené.

Její pohyb Drizzta naplnil radostí a nesmírně ho povzbudil. “Jsme téměř u cíle. Nenechám tě v tomhle odporném místě zemřít!” Přehodil si dívku na záda a pevně ji k sobě zabezpečil plátěm. Pak uchopil scimitary, citlivými prsty přejel spletitý povrch rukojetí, stávaje se sám součástí tvořící vraedné prodlouení jeho černých paí. Několikrát se zhluboka nadechl a zaostřil zrak.

Tak nehlučně a tichounce, jak to dokáe jen elf, vyrazil k zadním řadám nepřátel.

  

Regis se neklidně zvedl. Černé siluety velkých dravých koček se míhaly dovnitř a zase ven z hvězdného světla astrálního stromu. Nezdálo se, e by ho ohroovaly - zatím jetě ne - ale shromaďovaly se. Nad vechny pochyby věděl, e on byl středem jejich zájmu.

Pak k němu přiskočil Guenhwyvar, a jak před ním stál, hlava té skvělé kočky byla ve stejné úrovni s jeho.

“Ty něco ví,” zaeptal Regis. Panterovy oči vzrueně zasvitly. Regis zvedl onyxovou soku, lehce ji přejel prstem a viml si, e dravec se vzrueně napjal.

“My se s její pomocí můeme vrátit,” řekl, nebo najednou porozuměl. “Ta je klíčem k cestě a my můeme jít, kam si budeme přát!” Podíval se kolem sebe a napadly ho zajímavé monosti. “My vichni?”

Jestli to kočky dovedou, Guenhwyvar se smál.

24

Boj rovin

“Zmizni, ty vycpanej pytle peku!” zařval Bruenor.

Obří eunuch se iroce rozkročil, jeho veliká pracka po něm hrábla a Bruenor ji promptně kousl.

“Nikdy pořádně neslyí,” nadával. Nízko se sehnul, skočil mezi obrovy nohy a bleskově se vzpřímil - jediný roh na jeho helmě zvedl ubohého eunucha na pičky. Podruhé v tom samém dni zavidral a zhroutil se. Tentokrát musel sáhnout nízko, aby si přidrel čerstvou bolístku.

Bruenor se stáčel k Pookovi, v edých očích číhal vraedný ár. Cechmistr se netvářil nijak ustaraně a trpaslík si ho popravdě u ani nevímal. Místo něho se soustředil na kui, která byla nabitá a mířila přesně k němu.

  

Drizzt neslyně kráčel vpřed a jediné, co cítil, byl hněv, hněv za dívčino utrpení a bolest, je jí způsobili ti odporní, krvelační obyvatelé Tarterusu.

Měl před sebou jediný cíl: malou skvrnu světla v okolním eru - rovinovou bránu do jeho vlastního světa.

Scimitary ho vedly a Drizzt se uklíbl při představě, jak se rvou masem netvorů, ale kdy se k nim blíil, zpomalil a jeho vztek vychladl při pohledu na cíl. Mohl by se ve frenetickém víru zbraní vrhnout do jejich středu a snad by se mi povedlo bránou proklouznout, ale můe Catti snést rány, které jí silné stvůry určitě zasadí, ne ji pronese skrz?

Nael jiný způsob. Po palcích se záludně sunul do zad nepřátelské linie, iroce se rozpřáhl a poklepal dvěma nejbliím démodandům na vnějí ramena. Pudově se obraceli a Drizzt mezi nimi proběhl.

Drovova ostří byla jako vířící příď, odráející ruce, které se ho pokusily chytit. Cítil tah na Catti, stočil se a znovu ho pohltila zuřivost. Svůj terč ani jasně nespatřil, ale věděl, e na něco narazil, kdy vihl Zábleskem dolů a slyel démodandův jek.

Dlouhá pae mu dopadla na spánek jako kyj, a se mu udělaly mitky před očima, ale znovu se obrátil a viděl světlo brány jen pár stop před sebou - a siluetu jediného démodanda, odhodlaného vstup zablokovat.

Tmavý tunel netvorova těla se kolem něho začal uzavírat. Nějaká mohutná tlapa se po něm rozehnala, ale dokázal se pod jejím obloukem včas sehnout.

Jestli ho démodand o vteřinu zdrí, chytnou ho a oba je roztrhají na kusy.

Opět to byl instinkt rychlejí ne mylenka, který ho zachránil. Rozrazil oběma scimitary pae do stran, a se iroce rozhodily, sklonil hlavu a vrazil ji netvorovi do prsou takovou rychlostí, e pozpátku letěl průchodem.

  

Objevila se nestvůrná hlava a ramena a Aegisův tesák dopadl. Mocná rána démodandovi přerazila páteř a nadhodila i Drizzta, který ho cpal před sebou.

Démodand klesl zpola uvnitř a napůl venku z Prstence Tarosu a otřesený drov se přes něj bezvládně překulil na podlahu paovy síně. Plá se rozevřel a odhalil Catti.

Wulfgar zbledl jako křída, nevěděl, kam dřív skočit. Drizzt věděl, e zdivočelé nestvůry se poenou za uniklou kořistí a s námahou pozvedl třetící hlavu. “Uzavři průchod!” sípěl.

Wulfgar u dávno poznal, e sklovitou představu ve smyčce nemůe rozbít. Kdy do ní uhodil, hlava kladiva jí projela do Tarterusu. Pokládal Aegisův tesák na podlahu, kdy mu oči strhlo dějitě na opačném konci síně.

  

“Jsi s tím títem dost rychlý?” Pook výsměně zamoural a zatřepal kuí.

Bruenor soustředěný na smrtonosnou zbraň nevnímal nic, co se dělo kolem, uel mu i dramatický příchod dcery a drova.

“Tak pse, má jedinou střelu, aby mě zabil,” plivl po paovi neohroeně. Smrt ho nelekala. “Jednu jedinou,” Umíněně o krok postoupil.

Pook pokrčil rameny. Byl výborným střelcem, jeho kue vlastnila kouzlo jako takřka vechny vybrané zbraně v Říích. Jeden výstřel bude stačit.

Nikdy se k němu nedostal.

Těké točící se kladivo buchlo do trůnu a velké zlacené křeslo nadhodilo pau do vzduchu a proti stěně.

Bruenor se se smíchem obrátil k mladému schovanci, aby mu poděkoval, a úsměv mu zmrzl na rtech a slova se zadrhla v hrdle, kdy spatřil Drizzta - a Catti! Leet vedle Prstence.

Stál tam, jako kdyby se proměnil v kámen, oči nemrkly, plíce se neroztáhly k nádechu. Vechna síla ho opustila, klesl na kolena, ke své dceři se doplazil po čtyřech.

Wulfgar uchopil elezný okraj Prstence Tarosu a snail se jej stáhnout k sobě. Celá horní polovina těla mu zrudla, na obrovských paích a ramenou vystoupily svaly a íly jako ocelová lana. Ale jestli se brána hnula, tak téměř neznatelně.

Portálem se protáhla drápovitá tlapa, aby zabránila uzavření a její přítomnost podnítila barbara k jetě větímu úsilí. Zařval o pomoc k Tempusovi, zapřel se vekerou silou, co měl, táhnuv ruce k sobě, stáčeje okraje smyčky dovnitř, aby se setkaly.

Sklovitý obraz v zrcadle se ohybem groteskně zkresloval a čistě přeříznutá, nestvůrná pae bouchla na podlahu. A stejně i mrtvola démodanda u Wulfgarových nohou s polovinou těla uvnitř brány se třepala, nepřirozeně se točila a kubala. Barbar od té hrůzné podívané odvrátil oči. Okřídlený netvor zachycený v prohýbajícím se meziplanárním průchodu se zmítal a kýval, a se kůe začala napínat a trhat.

Kouzlo Prstence Tarosu bylo mocné a mladík ví svou silou nedoufal, e jej sevře k sobě natolik, aby svůj úkol mohl dokončit. Byl sice prohnutý a zablokovaný, ale na jak dlouho? Dřív či později se vyčerpá, Prstenec se vrátí do původního tvaru a portál se znovu otevře. A tak hekal, hlavu odvrácenou bokem na ochranu před výbuchem sklovitého povrchu a táhl.

  

Jak byla bledá, rty promodralé, kůi suchou a chladnou. Bruenorovi se do očí vkradla hrůza, kdy prohlíel její četná zranění, ale co ho nejvíc souilo, byl pocit, e její stav nezavinily rány a ztráta krve, i kdy na první pohled vypadly zle. Spíe mu připadalo, e jeho drahé děvče se vzdalo touhy po ivotě, jak padalo nekonečnou temnotou.

Teď mu Catti leela bezvládná, studená a zsinalá v náručí. Drizzta probrala z mrákot nehmatná pudová předtucha nebezpečí. Převrátil se na bok, rozestřel svůj plá a zatítil Catti a Bruenora, který vůbec nevnímal okolí, svým vlastním tělem.

LaVall se pohnul, vytřásal si z hlavy omámení. Zvedl se na kolena, rozhlédl se síní a prolehl jím děs, kdy viděl Wulfgara svírat Prstenec Taros v pokusu uzavřít jeho průchod.

“Zabijte je,” zaeptal mu Pook, který se neodváil vylézt zpod převráceného trůnu.

LaVall ho neslyel. Byl pohrouen v zaklínání.

  

Wulfgar poprvé v ivotě shledal, e jeho síla nedostačuje. “Nemohu!” zachrčel a podíval se na Drizzta - jako vdycky hledal řeení u Drizzta.

Zraněný drov byl sotva při smyslech, snad ho ani nevnímal.

Wulfgar u opravdu nemohl, chtěl by to vzdát. Pae ho bolela od kousnutí saně, rameno hořelo od netvorových drápů, sotva se drel na nohou. A přátelé leeli bezmocně na zemi.

Jeho síla se vyčerpala a do dna.

Zrakem přelétl síň, hledaje nějakou náhradní metodu. Prstenec i přes svou moc musel mít nějakou slabinu. Musel tomu věřit, aby nadobro nepozbyl vechnu naději.

Regis se jím protáhl, nael způsob, jak tu moc obejít.

Regis!

Wulfgar nael své řeení.

Naposledy Prstenec silně stlačil a pustil jej tak prudce, a se kymácel. Netrácel čas pozorováním neuvěřitelného výjevu. Shýbnul se, vytrhl ezlo z Drizztova pásu a třískl křehkým ovládačem o vrek smyčky. Černá perla na ezle se rozprskla do tisíce drobných střepinek.

V tomté okamiku LaVall skončil zaříkání a vykřikl povel, jím vyslal mocný leh energie. Rval se vzduchem kolem Wulfgara, oehl mu chlupy na pai a narazil do středu smyčky. Sklovitá představa, ji barbarův vypočítavý úder napraskl v kruhovém tvaru pavoučí sítě, se nadobro rozpadla.

Následná exploze otřásla samotnými základy cechovního domu.

Síní vířily pruhy eré temnoty. Vichni cítili, e se celé místo íleně točí, ui jim ohluil tlak a vytí vichřice, jako by byli taeni do vřavy trhliny v samotné rovině existence. Výbuchy černého kouře a výparů jimi cloumaly, a se tma stala totální.

Potom ve rázem utichlo a do zpustoené síně proniklo denní světlo. Drizzt a Bruenor se vzpamatovali první a ohlíeli se po přeivích a kodách.

Prstenec Taros leel roztřítěný, v pokrouceném elezném rámu povlávaly průsvitné cáry lehounké síoviny. Na zemi leel jakýsi mrtvý démodand, nedaleko uříznutá pae jiného netvora a vedle ní polovina těla, je se i ve smrti kubalo a zalévalo podlahu hustou, tmavou tekutinou.

Tucet stop dál leel Wulfgar opíraje se o lokty, pai zrudlou čarodějovým zábleskem energie, obličej zčernalý kouřem a celý obalený lepkavou síovinou. Tělo měl poseté krvavými skvrnami - sklovitá představa mezirovinového portálu byla víc ne jen představa.

Wulfgar se na ně podíval prázdným vzdáleným zrakem, párkrát zamikal a padl na podlahu.

LaVall sténal, začal se bolestně zvedat, zahlédl Drizzta s Bruenorem a uvědomil si, e by se vetřelcům neměl vydávat na milost.

Padl zpátky na podlahu a tie leel.

Bruenor s Drizztem na sebe zírali, neměli zdání, co dál.

“Je to nádhera vidět zase světlo,” ozval se tichý hlas od podlahy. Catti na ně hleděla tmavěmodrýma očima.

Bruenor k ní se vzlykem poklekl a drov by ji byl rád uvítal mezi ivé, bylo mu vak trapné ruit okamik jejich shledání, a tak mu dojatě poklepal na rameno a el se podívat, jak je na tom Wulfgar.

Klečel nad ním, kdy ho zaujal náhlý pohyb. Rozbitý a ohořelý trůn mu padal na hlavu. Snadno jej zadrel, a zatímco jej chytal, viděl pau Pooka pádit k hlavním dveřím.

“Bruenore!” zvolal, a jetě ne domluvil, mu dolo, e trpaslík je se svou dcerou a sotva se bude obtěovat. Odstrčil trůn, ze zad stáhl Taulmarila a v běhu sáhl pro íp.

Pook proletěl dveřmi - “Rassit…” chtěl zaječet, ale slova mu zůstala trčet v hrdle, kdy spatřil Regise, stojícího se zaloenýma rukama na vrcholu schoditě.

“Ty!” zařval Pook, tvář mu zrudla a ruce se vztekle zaaly v pěsti.

“Ne, on,” opravil ho, prstem mířil nahoru, kdy ho přeskočil hladký černý tvar.

Ohromenému paovi Guenhwyvar připadal jako letící masa velikých zubů a tlap.

V době, kdy se Drizzt prohnal dveřmi, Pookova cechmistrovská vláda dospěla k zaslou-enému konci.

“Guenhwyvare!” zvolal radostně, nebo svého milovaného společníka viděl poprvé po mnoha týdnech a velká kočka přiskočila a vřele se o něho otírala, astná jako její pán.

Jejich vítání a mazlení netrvalo dlouho, přeruily je podivné zvuky a podivné výjevy. V prvé řadě to byl Regis, který je s úsměvem pozoroval z pohodlného odpočinku na schoditi s rukama za hlavou a chlupatýma nohama líně rozhozenýma. Drizzt byl rád, e ho opět vidí, ale přitahovaly ho zvuky, které se ozvěnou rozléhaly zezdola: výkřiky hrůzy a hluboké vrčení.

Bruenor je slyel také a přiběhl zjistit, co se děje. “Kručibřichu!” pozdravil Regise a vtom je zaujala bitva dole pod velkým schoditěm. Kadou chvilku tam přeběhl krysodlak pronásle-dovaný panterem. Houf krysích muů utvořil obranný kruh, čepele se blýskaly, aby odrazily Guenhwyvarovy kočkovité přátele, a je vlna černých koichů a dlouhých zubů zcela pohřbila.

“Kočky?” Bruenor zíral vyjeveně na Regise. “Tys sem přivedl kočky?”

Regis se zeiroka zasmál a přesunul hlavu v rukou. “Zná lepí způsob, jak se zbavit myí?”

Bruenor potřásl hlavou, nemohl se neusmát. Ohlédl se po těle mue, který uprchl ze síně. “Je taky mrtvej,” poznamenal.

“Byl to Pook,” pronesl Regis se zadostiučiněním, ač se u dovtípili, kdo to je. “Teď je po něm a věřím, e zanedlouho bude i po jeho krysích společnících!”

Regis věděl, e drovovi dluí vysvětlení. “Guenhwyvarovi přátelé pronásledují pouze krysí mue,” řekl. “A jeho, ovem,” hodil palcem k paovi. “Obyčejní zloději se skrývají v jejich pokojích, jsou-li chytří, ale panteři by jim stejně neublíili.”

Drizzt pokývl na souhlas. Byl rád, e se Regis a Guenhwyvar rozhodli pro tento postup, jeho drahý pardálí druh nebyl ádným sluhou krveíznivé pomsty.

“Vichni jsme přili pomocí soky,” dodal půlčík. “Vzal jsem ji s sebou, kdy jsme s Guenhwyvarem opustili Tarterus. Kočky se s její pomocí vrátí zpět na jejich vlastní rovinu, hned jak skončí s úklidem.” Hodil onyxovou soku právoplatnému majiteli.

Vtom se zarazil a luskl prsty, jako by mu ten čin dal nápad. Vyskočil, běel k Pookovi, pozvedl jeho hlavu za vlasy - raději se nedíval na rozervaný krk - a stáhl rubínový přívěsek, kvůli němu celé dobrodruství začalo. Spokojeně se obrátil ke svým přátelům. “Je čas získat nějaké spojence,” objasnil jim a utíkal dolů.

Bruenor s Drizztem na sebe nevěřícně hleděli.

“Bude mu patřit cech!” ujistil Bruenor drova.

Drizzt se nepřel.

  

Ze zadní uličky Tulákova náměstí naslouchal Rassiter - v lidské podobě - zoufalému křiku umírajících krysích druhů. Kdy ho Pook odvelel, aby pozvedl bojovou morálku svých lidí, viděl, e Seveřané cech nejspí dobudou. A i kdyby nedolo k nejhorímu a nějak jej uhájili, paově odplatě neujde. Raději nepozorovaně vyklouzl do ochrany stok.

Nyní mohl jen naslouchat alostnému nářku a přemýlet, kolik z jeho lykantropů tento černý den přeije. “Vybuduji nový cech,” zařekl se, třebae věděl, e to bude nesnadný úkol, obzvlátě nyní, nebo si v Calimportu vyslouil hrozivou pověst. Snad by bylo lepí odjet do jiného města, do Memnonu nebo do Baldurovy Brány - někam víc na sever podél pobřeí.

Mylenky mu náhle ukončila plocha zakřivené avle spočívající mu na rameni, její ostrý břit mu po straně krku nařízl tenkou krvavou čáru.

Rassiter pozvedl dýku bohatě osázenou drahokamy. “Myslím, e tohle je vae.” Přemáhal se, aby zněl klidně. avle sjela dolů a Rassiter se obrátil k Artemisovi Entrerimu.

Entreri sáhl ovázanou paí po dýce a druhou zároveň vsunul avli do pochvy.

“Vím, e jste byl poraen,” řekl Rassiter. “Obával jsem se, e jste mrtvý.”

“Bál se, nebo doufal?” podotkl tíhlý mu s ironií.

“Nu ano, začali jsme jako rivalové.”

Entreri se zasmál. Krysího mue by nikdy nenapadlo počítat mezi soky - nestál za to.

Rassiter uráku raději přeel. “Ale slouili jsme jednomu pánovi. Myslím, e Pook je mrtev, nebo přinejmením zbaven moci.” Podíval se k cechovnímu domu, kde křik konečně umlkal.

“Jestli čelil drovovi, je určitě mrtvý,” odsekl zabiják, jemu mylenka na Drizzta DoUrdena vehnala luč do krku.

“Pak jsou ulice volné,” uváil Rassiter. Prohnaně na Entreriho zamrkal. “Jen je ovládnout.”

“Vy a já?” bavil se mu.

Rassiter pohodil rameny. “V Calimportu se vám málokdo odváí oponovat a s mým nakalivým kousnutím mohu během pár týdnů namnoit zástup věrných následníků. V noci se nám nikdo neodváí postavit.”

Entreri k němu přistoupil a oba pozorovali cechovní sídlo.

Entreri se pousmál. “Ano, můj drahý, hladový příteli, jene dva problémy stále přetrvávají,” řekl tie.

“Dva?”

“Dva,” potvrdil mu. “První - já pracuji sám.”

Rassiterovo tělo se s trhnutím napřímilo, jak mu dýka vjela do páteře.

“A druhý je,” pokračoval Entreri bez přeruení, “e jste mrtev.”

Vytrhl dýku, nechal z ní odkapat krev a pak ji pečlivě otřel o krysodlakův plá.

Entreri se podíval na leícího mue a přezkoumal obvaz na poraněném loktu. “U se to lepí,” zamumlal a vklouzl do temného vchodu. Ráno bylo jasně modré a nebyl připravený čelit výzvám, je by ho mohly stihnout na ulici. Napřed se rána musí vyhojit.

25

ít pod sluncem

Bruenor ani nečekal odpověď na lehké zaklepání. Jako obvykle, ádná nepřila.

Tentokrát si umínil, e se nedá odbýt. Dveře nechal otevřené, aby vůbec viděl.

Do pasu nahý Drizzt seděl na pelesti a tíhlými prsty si projíděl hustou hřívu bílých vlasů. I v tom eru viděl dlouhou zaschlou čáru vyseknutou na drovových zádech. Trpaslíkem to otřáslo. V těch divokých hodinách bitvy si vůbec neuvědomil, e Artemis Entreri drova tak zle zranil.

“Elfe, u tady tvrdne pět dní,” řekl tie. “Chce tady snad strávit celej ivot?”

Drizzt se pomalu obrátil k příteli. “Kam bych měl podle tebe jít?”

Bruenor si pozorně prohlíel levandulové oči, v nich se odráelo světlo z haly. Ulehčeně si oddechl, to levé bylo opět otevřené. Trnul strachem, e po démodandově úderu zůstane navdy slepé.

Dobře se hojilo, ale stále se o ty pozoruhodné oči bál. Připadalo mu, e ztratily hounou část jejich lesku.

“Jak se daří Catti?” otázal se Drizzt. Dělal si o mladou enu starosti a zároveň chtěl změnit předmět hovoru.

Bruenor zazářil. “Moc na chození to zatím není, ale bojuje s tím dobře. Leení v posteli ji nebaví.” Vzpomněl si na ranní scénu a uchechtl se. Slouící jí chtěl natřepat poltář a pod Cattiným hněvným pohledem viditelně zbledl. “Sráí slouící aspoň ostřím jazyka, kdy kolem ní skáčou.”

Drizztův úsměv se mu zdál vynucený. “A Wulfgar?”

“Chlapcovi je u líp. Trvalo hodiny okrabat z něj to pavoučí lepidlo. Na pai a rameni bude nosit obvazy nějakej měsíc, ale bylo by potřeba mnohem víc, aby ho to porazilo! Tvrdej jako hora a skoro tak velikej!”

Hleděli jeden na druhého, a úsměvy pohasly, a ticho se nepříjemně prodluovalo.

“Regisova hostina začne kadou chvilku. Půjde? S tím jeho nenaraným pupkem je jistý, e přichystal samý dobroty.”

Drizzt nezávazně pokrčil rameny.

“Hej!” Bruenor se zakabonil. “Nemůe trávit ivot mezi tmavejma stěnama!” zarazil se, jak mu hlavou bleskla mylenka. “Nebo se chystá ven v noci?” zeptal se vychytrale.

“Ven?”

“Na hon. Jde lovit Entreriho?”

Nyní se Drizzt opravdu zasmál - Bruenor spojil jeho touhu po samotě s jakousi posedlostí zabijákem.

“Ty jsi po něm celej havej a on po tobě, jestli ho pořád jetě drí váeň tě porazit.”

“Pojďme.” Drizzt si přes hlavu natáhl volnou koili. Jak el kolem postele, sáhl po kouzelné masce, zůstal stát a zadumal se. Otáčel jí v rukou, pak ji pustil na toaletní stolek. “Pojď, a tam nepřijdeme pozdě.”

Bruenor se v odhadu půlčíkovy pohostinnosti trefil do černého. Tabule se skvěla zářícím stříbrem a porcelánem a vzduchem prolínaly vůně, e se bezděky olízli, kdy kráčeli ke svým určeným místům.

Regis seděl v čele dlouhého stolu a tisíc drahokamů, je si přiil na svou tuniku, chytalo záři svíček v třpytivém odrazu, kdykoliv se pohnul. Za jeho idlí stáli dva obří eunuchové, co hlídali Pooka a k hořkému konci.

Po půlčíkově pravici seděl k Bruenorově nechuti LaVall a po levé straně ikmooký půlčík a obtloustlý mladý mu - pobočníci nového cechu.

Wulfgar a Catti seděli vedle sebe, dreli se za ruce a podle jejich pobledlých a unavených tváří Drizzt soudil, e je to nejen ze vzájemné lásky, ale té z potřeby vzájemné opory.

Přesto se jim obličeje radostně rozjasnily, kdy se Drizzt ukázal poprvé po téměř¨celém týdnu.

“Vítej! Vítej!” zvolal astný Regis. “Byla by to bez tebe smutná hostina. Jsem opravdu rád, e jsi přiel!”

Drizzt se posadil na idli vedle LaValla a čaroděj se po něm poplaeně podíval.

Oba cechovní pobočníci se znepokojeně zavrtěli při pomylení, e sedí u jednoho stolu s temným elfem.

Drizzt se jejich tíivé tísni zasmál - byl to jejich problém, ne jeho. “Měl jsem co dělat,” řekl Regisovi.

Trápit se přemejlením o sobě, byl by dodal Bruenor, ale taktně drel jazyk za zuby.

Wulfgar měl černého přítele proti sobě.

“Přísahal jsi, e mě zabije,” prohodil drov klidně a zrudlý mladík se zapřel rozpačitě o opěradlo. Pod stolem potají drtil Cattinu ruku.

“Jen Wulfgarova síla stačila bránu uhájit,” řekl Drizzt vem a koutky úst se mu zvedly v nečitelném úsměvu.

“Já…” chtěl se bránit a Catti mu vskočila do řeči.

“Namluvilo se kolem toho u dost,” prohlásila rázně a duchla Wulfgara do boku. “Přece ty minulé starosti nebudeme přemílat pořád dokola. Zbývá mnoho, co musíme udělat!”

“Děvče má pravdu,” vloil se Bruenor. “Zatímco sedíme a hojíme si rány, dny utíkají. Dalí tejden a můe nám utýct i válka.”

“Já jsem připravený vyrazit třeba hned zítra,” prohlásil mladík.

“Nejsi,” opáčila Catti. “Ani já ne. Pou by nás zdolala dřív, ne bychom se dostali k dlouhé cestě za ní.”

“Ach, ha.” Regis si nervózně odkalal a vichni čekali, s čím přijde. “Vá odchod…,” zarazil se, aby jim svou nabídku vyloil správným způsobem. “Já… och… jsem myslel, e… chci říct…”

“U boha, tak to vysyp!” bručel Bruenor. Dovtípil se, co má jejich malý přítel na srdci.

“No, já jsem si tady nael svoje místo.”

“A zůstává,” dodala za něho Catti. “Nemáme ti to za zlé. Bude nám vak chybět.”

“No, není to docela tak,” řekl Regis. “Je tady dost místa a bohatství. S vámi čtyřmi po mém boku…” Bruenor zvedl dlaň. “Pěkná nabídka, jene můj domov je na Severu.”

“Armády čekají na ná návrat,” doplnila Catti.

Regis znal Bruenora a věděl, e jeho rozhodnutí nikdo nezviklá, a Wulfgar - ten bude následovat Catti, i kdyby jí třeba napadlo vrátit se do Tarterusu. Půlčíkův zrak se upřel na Drizzta, který se pro ně v posledních dnech stal nerozlutitelnou hádankou.

Drizzt se opřel a návrh váil. Jeho váhání na něj soustředilo polekané, starostlivé pohledy a v Catti se zastavil dech - moná by se mu v Calimportu docela líbilo a drov měl k ruce dost prostředků, aby se mu v Regisově tajné, stínové říi dobře ilo.

Zvedl hlavu a hleděl Regisovi přímo do tváře.

“Ne,” řekl. Catti slyitelně vydechla. Obrátil k ní hlavu a jejich oči se setkaly. “Proel jsem u příli mnoha stíny. Mám před sebou výpravu pro ulechtilou věc a vzneený trůn čeká na svého právoplatného krále.”

Regis se pohodlně opřel a pokrčil rameny - nic jiného nečekal. “Jste-li tak pevně rozhodnutí vrhnout se do války, byl bych patným přítelem, kdybych vám ve vaí věci nepomohl.”

Zvědavě na něho upřeli zraky, ten maličký se pokadé dovedl vytasit s nečekaným nápadem.

A pokračoval. “Jeden z mých agentů mi ohlásil příchod důleité osoby do Calimportu - tedy důleité podle Bruenorových slov, kdy mi vyprávěl o vaí cestě na jih.” Luskl prsty a postranním závěsem vstoupil sluha a uvedl kapitána Deudermonta.

Kapitán se ukloni Regisovi a hlouběji přátelům, a nimi se na dobrodruné plavbě z Hlubiny úzce sblíil. “Měli jsme vítr v zádech a Mořský Skřítek teď uhání jetě rychleji ne před opravou. Můeme vyplout zítra ráno, lehké kolébání moře a čistý slaný vzduch určitě uzdraví unavené kosti.”

“A co vae zboí? Vá trh je tady, v Calimportu! Sezóna je pokročilá a vy jste plánoval odjezd a na jaro!” asl Drizzt.

“Moná e vás nebudu moct vzít a do Hlubiny,” vysvětloval kapitán. “Uvidíme, jak to bude vypadat s větrem a ledy. I kdy se budete muset vylodit dřív, budete ke svému cíli mnohem blí.” Podíval se na Regise a zpět na Drizzta. “A co se obchodních ztrát týče, byly podniknuty určité kroky.”

Regis si zastrčil palce za operkovaný pás. “To je to nejmení, co jsem mohl udělat, abych vám splatil aspoň částečně můj dluh!”

“Jo, Kručibřichu,” uklíbl se Bruenor, edé oči dychtivě a nedočkavé zasvitly.” Dluí nám desetkrát tolik, nejmíň desetkrát!”

  

Drizzt vyhlíel oknem své lonice do tmavých ulic Calimportu. Zdály se tií, přiduené intrikami, podezřením a dohady, jako by čekaly na bitvu o moc, která bude nevyhnutelně následovat po pádu tak mocného cechmistra, jakým byl paa Pook.

Drizzt věděl, e tam byl pár očí, který ho sledoval, čekal na vzkaz od drovího elfa - čekal na druhou anci souboje s Drizztem DoUrdenem.

Noc volně uplývala a Drizzt stojící nehnutě u okna ji pozoroval, jak se sunula k úsvitu. Bruenor se objevil jako první.

“Připravenej, elfe?” zeptal se rozjařeně, sotva za sebou potichu zavřel dveře.

“Trpělivost, trpaslíku. Nevyplujeme, dokud nenastane odliv a kapitán Deudermont mě ujistil, e budeme muset čekat větinu dopoledne.”

Bruenor usedl na pelest postele. “To je dobře,” pochvaloval si. “Aspoň si pořádně promluvím s tím maličkým.”

“Má o něho strach,” konstatoval Drizzt.

“Jo,” připustil Bruenor. “Provedl to dobře.” Ukázal na onyxovou soku na stole. “Ví, Kručibřich to řekl sám: Je tady bohatství, stačí natáhnout po něm ruku. A s mrtvým Pookem kadej bude chtít urvat, co bude moct. A Entreri - vůbec se mně to nelíbí. Krysodlaci budou koukat, jak se mu pomstít za jejich utrpení. A navrch toho veho je tady čaroděj! Kručibřich tvrdí, e ho nachytal rubínovým klenotem, jestli ví, co míním. Mně se nezdá, e čaroděj by se dal jeho kouzlem oblbnout.”

“Já s tebou souhlasím,” kývl Drizzt.

“Nenám ho rád a vůbec mu nevěřím!” prohlásil trpaslík. “A Regis ho má pořád za zadkem.”

“Co kdybychom LaValla navtívili a potom můeme posoudit, kde vlastně stojí?” navrhl drov.

  

Kdy přili k čarodějově komnatě Bruenorova, klepající technika se poněkud změnila od jemného ukání na Drizztovy dveře do zběsilého buení.

LaVall vyskočil z postele a spěchal zjistit, co se děje, kdo mu ničí zbrusu nvé dveře.

“Rrráno čaroději,” zavrčel Bruenor a vecpal se do pokoje, sotva se pootevřela kvíra.

“To jsem si mohl myslet,” zamumlal starý mu nevrle, hledě ke krbu a k hromadě poskládaných odtěpků, je bývaly jeho starými dveřmi.

“Zdravím vás,” řekl co nejpřívětivěji. “A pana DoUrdena,” kdy si poviml Drizzta. “Neměli jste být u na lodi?”

“Času dost,” řekl Drizzt.

“A neodejdeme, dokud se nepostaráme o Kručibřichovo bezpečí.”

“Kručibřich?” nechápavě opakoval čaroděj.

“Půlčík!” zařval Bruenor. “Tvůj pán!”

“Ach, ano, pan Regis,” děl LaVall nepřítomně. Slouil ruce na prsou a jeho oči nabyly skelný, vzdálený výraz.

Drizzt zavřel dveře a spaloval ho očima, temnýma podezřením.

LaVallův trans se rychle změnil do normálu, upřeně zírající drov ho polekal. Pokrábal se na bradě a koukal, kam by utekl. Uvědomil si, e drova nemůe obalamutit. Trpaslíka moná, půlčíka dozajista, ale drova ne. Ty fialkové oči v jeho fasádě propalovaly díry. “Vy nevěříte, e mne vá malý přítel rubínem očaroval,” doznal nakonec věcně.

“Čaroděj se vdy vyhne kouzelné pasti,” odvětil Drizzt.

“Tak nějak,” LaVall se raději posadil.

“Tak ty jsi lhář!” hřímal Bruenor, sahaje k pasu po sekeře. Drizzt ho zadrel.

“Jestli pochybujete o mém očarování, nemějte pochyby o mé dobré vůli. Jsem praktický člověk, během mého dlouhého ivota jsem slouil mnoha pánům. Pook z nich byl největí, je vak mrtvý. A LaVall ije dál, aby opět poctivě slouil.”

“Anebo vidí dobrou anci dostat se na vrchol,” popichoval Bruenor. Očekával rozhořčenou odezvu.

Místo ní se čaroděj srdečně zachichotal. “Mám svou vědu a nic víc mě nezajímá. iji v přepychu a pohodlí a mohu svobodně jít, kam chci. Rozhodně netouím po cechmistrově starostech, věčných intrikách a strachu o ivot.” Díval se na Drizzta, kterého pokládal za rozumnějího. “Budu slouit půlčíkovi tak dlouho, pokud bude sedět na cechmistrově trůnu. Bude-li svren, budu slouit tomu, kdo zaujme jeho místo.”

Takové logice se nedalo nic vytknout a Drizzta uspokojila daleko víc, ne jakékoli očarování rubínovým klenotem. “Pojď, půjdeme,” vybídl Bruenora a vykročil.

Bruenor drovovu úsudku věřil, ale nemohl si odpustit jetě jednu poslední hrozbu. “Tys mě doral, čaroději,” vrčel mezi dveřmi. “Skoro jsi zabil mý děvče. Jestli se mýmu příteli přihodí nějaká nehoda, zaplatí to svou hlavou.”

LaVall přikývl, ale nepromluvil.

“Hle´d, a´t je v pořádku,” ukončil proslov s mrknutím a třískl za sebou dveřmi, a se zdi otřásly.

“Proč tak nenávidí moje dveře?” lamentoval stařec.

  

O hodinu později se druina shromádila ve vstupní hale sídla, vichni v plné výstroje a výzbroji. Drizztovi se na krku houpala magická maska.

Regis se sluhy se k nim připojil, nebo se chtěl svými přáteli na cestě k přístavu pochlubit. Jen a si je sokové prohlédnou v celé jejich nádheře, uvaoval malý mazaný cechmistr - a obzvlá drovího elfa!

“Ne vyjdeme, mám jetě poslední nabídku,” ohlásil Regis.

“Marnou - my nezůstaneme,” odsekl Bruenor.

“Nemyslel jsem tebe, mluvím k Drizztovi.”

Drizzt trpělivě čekal, s čím zase přijde, nebo půlčík si sice dychtivě mnul ručky, ale řeč mu nějak vázla.

“Padesát tisíc zlaáků,” vypravil ze sebe nakonec, “za kočku!”

Drizzt vytřetil oči.

“O Guenhwyvara budu dobře pečovat, ujiuju…”

Catti mu dala pořádný pohlavek. “e se nestydí,” kárala ho. “Přece Drizzta zná. Jak se opovauje!”

Drov ji úsměvně uklidnil. “Poklad za poklad? Věděl jsi, e musím odmítnout. Guenhwyvara nemůe koupit, třebae to myslí dobře.”

“Padesát tisíc!” vybuchl Bruenor. “Kdybyste je chtěli, byli bysme si je vzali, ne jsme odeli!”

Regis si uvědomil nesmyslnost svého návrhu a rozpaky se začervenal. “Ale kdy já ho mám rád!” dodal schlíple.

“Proč jsi si tak jistý, e jsme přili přes půl světa, abychom zachránili právě tebe?” otázal se Wulfgar a Regis na barbara pohlédl se zmateným úasem.

“Třeba jsme přili kvůli kočce,” pokračoval mladík váně.

Ohromený výraz Regisova obličeje byl víc, ne mohli snést, a vybuchli smíchem, jakým se nepotěili po dlouhé měsíce, a nakazili jím i Regise.

“Pohleď, abys neřekl, dám ti tohle,” řekl Drizzt, kdy se trochu utiili, “třeba se ti bude hodit.” Přetáhl si magickou masku přes hlavu a hodil ji půlčíkovi.

“Neměl bys ji nosit, ne se dostaneme na loď?” ozval se Bruenor.

Drizzt hledal odpověď u Catti a její úsměv souhlasu a obdivu v něm rozptýlil poslední zbytky pochyb.

“Ne,” odvětil. “A si Calishité o mně myslí, co chtějí.” Otevřel dveře a v jasu ranního slunce prudce zamrkal. “A si mne svět posuzuje, jak je mu libo,” dodal a s hlubokým uspokojením se podíval přátelům do očí.

“Vy víte, kdo jsem.”

Doslov

Mořský Skřítek se obtíně probíjel koklem Mečového pobřeí směrem na sever, do zimních vichřic, ale kapitán Deudermont a jeho vděčná posádka byli rozhodnuti dopravit čtyři přátele rychle a bezpečně do Hlubiny.

Udatné plavidlo zdravil ohromený výraz vech, kteří přihlíeli, jak se při vjezdu do přístavu potýká se silným vlnobitím a ledovými krami. Deudermont musel pouít vech svých zkueností, aby Mořského Skřítka bez úrazu zakotvil.

Navzdory divoké plavbě se čtyři přátelé během dvou měsíců na moři posílili a uzdravili. Nakonec vechno dopadlo dobře - a Cattina zranění vypadala, e se vyhojí bez následků.

Jestli plavba na Sever byla drsná, cesta přes zmrzlou zemi bude jetě horí. Zima se sice chýlila ke konci, ale na krajinu stále těce doléhala a přátelé nemohli čekat, a sněhy roztají.

Rozloučili se s kapitánem deudermontem a s posádkou, navlékli silné plátě a holínky a lapali branou Hlubiny podél Obchodní cesty na severovýchod k Dlouhému Sedlu.

Mnohdy je zdrovaly husté vánice, jindy je ohroovali smečky vlků. Cesta a četné značky leely pohřbené pod nánosy sněhu dlouhé zimy a nezbývalo nic jiného, ne řídit se odhadem drovího elfa, který směr vyčetl z hvězd a slunce.

Nějak se jim podařilo cestu zdolat, a tak jednoho dne vpadli do Dlouhého Sedla, připravení k taení na Síň mitrilu. Přivítali je Bruenorovi soukmenovci a na pět set muů Wulfgarova lidu z Planiny ledového větru. Za čtrnáct dní nato přivedl generál Dagnabit z Citadely Adbaru osm tisíc trpasličích válečníků.

Drizzt a Bruenor spojili své znalosti podzemního města, dolů a tunelů, vytvořili model celého areálu a odhadli počet duergarských vojsk, jim budou muset čelit. Válečné plány byly sestavovány a předělávány.

A pak s jarem poráejícím pslední záchvěvy zimy a jen několik dní před začátkem taení do hor se dostavily dvě neočekávané jednotky spojenců: část lučitníků ze Stříbroluní a z Nesme. Bruenor chtěl zprvu válečníky z Nesme poslat pryč. Nikdy městu nezapomněl, jak je jeho patrola div nevehnala do náruče smrti, kdy jí právě zachránili ivoty. A myslí se mu honily pochyby, kolik z toho spojenectví motivovalo přátelství a kolik asi naděje na tučný zisk!

Jako obvykle Bruenorovi přátelé zchladili jeho poněkud cholerickou výbunost a navedli ho na moudrý kurs. Jak jednou doly začnou produkovat, trpaslíci budou často s Nesme jednat, protoe bylo Síni mitrilu nejblí a moudrý vůdce bude muset sem tam vyhladit a urovnat skřípající vztahy.

A Bruenorovi vřele doporučili, aby si připomněl lekce jeho rozváného královského děda a otce.

  

Jejich počty byly v převaze, jejich odhodlání nemělo rovnocenného soka a jejich vojevůdcové byli skvělí. Bruenor s Dagnabitem vedli hlavní úderné voje v boji zkuených trpaslíků a divokých barbarů a místo za místem čistili od duergarské chátry. Catti s jejím zázračným lukem, s několika Harpelly, kteří se k nim přidali, a s lučitníky dvou měst čistili postranní chodby podél výpadů hlavního vojska.

Drizzt, Wulfgar a Guenhwyvar utvořili - jako často v minulosti - svou vlastní jednotku, prozkoumávali oblasti vepředu a pod armádou, a během cesty se vypořádali s více duergary, ne byl jejich díl.

Ve třech dnech se podařilo obsadit nejhornějí poschodí. Ve dvou týdnech podzemní město.

V době, kdy jaro se na severním úúzemí plně usadilo - za méně ne měsíc, co se armáda vydala z Dlouhého Sedla na pochod, starověké síně se opět rozezvučely písní kladiv Bruenorova klanu.

A právoplatný král obsadil svůj trůn.

  

Z vrcholku hory Drizzt pozoroval vzdálená světýlka kouzelného stříbroluní. Nebylo to tak dávno, kdy byl u jeho bran odmítnut - byla to pořádně bolestná rána - ale tentokrát byl vítán.

Nyní mohl kráčet se vztyčenou hlavou kamkoli chtěl. Větina světa k němu nezměnila postoj. Jen pár jich znalo jméno Drizzta DoUrdena. Teď vak věděl, e za svou černou kůi nikomu nedluí ádné omluvy nebo vysvětlení a těm, kteří ho neférově odsoudili, ádné nenabídl a nepodal. Tíha předsudků na něho někdy těce dolehla, ale díky Cattině moudrosti se naučil, jak se jim postavit, jak se s nimi vnitřně vyrovnat.

Byla mu nejlepí přítelkyní a rádkyní. Odmalička ji viděl vyrůstat ve skvělou mladou enu pevných zásad a hřálo ho vědomí, e jí pomáhal najít pravý domov.

Pomylení na to, e je s Wulfgarem a má vedle sebe eleznou oporu Bruenora se ho hluboce dotklo. Temný elf nikdy nepoznal teplo blízké rodiny.

“Vichni jsme se tolik změnili,” eptal do prázdnoty horského větru.

Ale jeho slova nebyla nářkem.

  

Podzim byl svědkem prvních uměleckých výrobků proudících ze Síně mitrilu do Stříbro-luní, a kdy se zima opět obrátila v jaro, obchod byl v plném rozkvětu a barbaři z Planiny ledového větru dopravovali výrobky trpaslíků na trhy.

Tého jara bylo započato s tesáním podoby Bruenora Válečného Kladiva ve Dvoraně Králů.

Trpaslíkovi, který scestoval půl světa, dostal se tak daleko od domova, viděl tolik pozoruhodných - i děsivých - věcí, znovuotevření dolů i vtesání jeho profilu připadalo podruné ve srovnání s jinou událostí, co pro ten rok naplánoval.

“Říkal jsem vám, e určitě přijde,” vykládal Catti a Wulfgarovi, kteří s ním seděli v příjímací síni. “Elf by nezmekal takovou věc, jako je vae svatba.”

Generál Dagnabit - který se svolením krále Harbromma z Citadely Adbar zůstal se dvěma tisíci trpaslíků a přísahal věrnost Bruenorovi - vstoupil, uváděje postavu, která se v posledních měsících vyskytovala v Síni mitrilu čím dál řidčeji.

“Zdravím vás,” řekl Drizzt a pokročil k přátelům.

“Tak jsi to dokázal,” pronesla dotčená Catti, předstírajíc nezájem.

“My jsme s tebou u nepočítali,” pokračoval Wulfgar stejně věcným tónem. “Modlím se, aby se u stolu nalo jetě jedno extra místo.”

Drizzt se usmál a omluvně se uklonil. Byl často pryč - někdy po celé týdny. Osobní pozvání k návtěvě vládkyně Stříbrolunní a její kouzelné říe se nedalo lehce odmítnou.

“Pcha!” odfrkl Bruenor. “Říkal jsem vám, e se vrátí. A tentokrát natrvalo.”

Drizzt zavrtěl hlavou.

Bruenor se napřímil, rád by věděl, co to drova v poslední době posedlo. “Elfe, hledá toho zabijáka?” nemohl překonat, aby se nezeptal.

Drizzt se zasmál a znovu zavrtěl hlavou. “Necítím ádnou touhu se s ním setkat.” Pohlédl na Catti - ta věděla, o čem mluví - pak zpět na Bruenora. “Draný trpaslíku, v irém světě je mnoho věcí, které se nedají spatřit ze stínů. Mnoho zvuků příjemnějích ne řinčení oceli a mnoho vůní přitalivějích ne pach smrti.”

“Chystat druhou hostinu?” nadával Bruenor. “Elf si určitě zafixoval v hlavě dalí svatbu!”

Drizzt to nekomentoval. Moná někdy, v budoucnu, by v jeho slovech zvonila pravda. Drizzt svým nadějím a touhám přestal klást dřívějí meze. Pozoroval svět, jaký je, a vybíral si podle svých přání, ne podle limitů, které si sám určil. Nyní vak nael něco příli osobního, aby se o to dělil.

Drov poprvé v ivotě nael klid.

Do sálu vběhl trpaslík a mířil přímo k Dagnabitovi. Oba odeli, ale generál se za moment vrátil.

“Co je?” bafl Bruenor, nerad, e ho právě teď někdo ruí.

“Dalí host,” řekl, ale ne mohl spustit řádné uvedení, dovnitř vklouzl půlčík.

“Regisi!” zvolala Catti a oba se s Wulfgarem hnali starého přítele uvítat.

“Kručibřichu!” vyjekl Bruenor. “Co u vech devíti pekel…”

“Snad bys nevěřil, e bych zmekal takovou událost - svatbu dvou nejlepích přátel.”

“Jak ses o ní dověděl?”

“Podceňuje svou proslulost, králi Bruenore!” Regis mu vysekl hlubokou poklonu.

Drizzt si půlčíka pobaveně prohlíel. Měl na sobě svou operkovanou tuniku a víc klenotů - včetně rubínového přívěsku - ne kdy viděl na jednom místě. A prověené váčky u jeho pasu jistě neplnilo obyčejné kamení.

“Zůstane delí dobu?” otázala se Catti.

Regis rozhodil ruce. “Nijak nespěchám.”

“Drizzt nakrčil obočí. Pán zlodějského cechu neopoutěl své mocné místo příli často nebo nadlouho. Byla jich celá řada, co jen čekali, aby mu je pod zadkem ukradli.

Catti nad jeho odpovědí nepřemýlela, byla ráda, e přiel právě včas. Wulfgar s jeho mui dohodl, e znovu vybudují Kamenici u paty pohoří, ale bylo rozhodnuto, e oba zůstanou Bruenorovi po boku v Síni mitrilu. Naplánovali si svatební cestu, moná se podívají na Planinu ledového větru nebo se třeba poplaví s kapitánem Deudermontem, a se oteplí a jeho loď se vydá zpět do jiních krajů.

Catti se bála chvíle, kdy to bude muset Bruenorovi oznámit, i kdy budou pryč pouhých pár měsíců. Drizzt byl často na cestách a nechtěla, aby se trpaslík cítil oputěný. Ale jestli tu Regis nějaký čas zůstane…

“Mohl bych dostat pokoj,” zeptal se Regis, “kam bych si mohl sloit své věci a odpočinout si po dlouhé cestě?”

“Postaráme se o to.”

“A co tvé sluebnictvo?”

“Och,” zajíkl se Regis, hledaje odpověď. “Já…přiel jsem sám. Víte, jiané se těko přizpůsobují drsnému severskému podnebí.”

“No, tak teď zmizni,” řekl Bruenor. “Teď je řada na mně, abych nachystal hostinu pro tvý zhýčkaný břicho.”

Regis si radostně mnul ručky, a jetě ne vyli ze síně, Catti a Wulfgar mu začali vyprávět poslední příhody.

“Elfe, vsadím se, e nikdo v Calimportu jakiv neslyel mý jméno - no, mimo toho čaroděje,” obrátil se Bruenor k Drizztovi, jakmile odeli. “A kdo na jih od Dlouhého Sedla by věděl o svatbě?” Vychytralým okem pohlédl na temného přítele.

“Viml sis té spousty pokladů, co s sebou přitáhl?”

Drizzta to napadlo hned v tu chvíli, jak vstoupil do síně. “Je na útěku!”

“U zase lítá v průvihu,” odfrkl Bruenor, “nebo a jsem fousatej skřet!” ý bí.“oputěný. dou pryč pouhých pár měsíců. svých přání, ne podle limi

esně měřené a obrany bez utusely být přesně měřené a obrany bez utstání ve střehu.rovnocenné

??

??

??

??

Planina ledového větru 3 - Rubínový klenot

- 1 -