Démon se probouzí

R. A. Salvatore

NÁVRAT

THE DEMON AWAKENS

(c) Copyright by R. A. Salvátore - 1997

This translation published by arrangement with

Ballantine Publishing Group, a division of Random House, Inc.

(c) Cover art by Alan Pollack - 2004

(c) Translations by Kateřina Němcová, Tomá Suchánek - 2003

(c) for the Czech edition by Radomír Suchánek - 2004

ISBN 80-7174-580-4

Owenu Lockovi za to, e měl ve mne víru a připomínal mi,

e mám mít víru sám v sebe.

Veronice Chapmanové za její otevřenou mysl a sokolí oko.

Kuo-yu Liang - energie je nakalivá.

A jetě jednomu dalímu člověku, jen mě nael na temném

místě v temném čase a zapálil svíčku.

A samozřejmě jako ve vem, co dělám, Dianě a dětem.

Vysvětlivky k mapě

The Barbacan - Barbacan; Mount Aida - hora Aida; Andur’Blough Inninness (The Valley of Mist) - Andur’Blough Inniness (Mlné údolí); The Moorlands - Slatiny; End o’the World - Konec světa; Weedy Meadow - Plevelná; Dundalis - Dundalis; The Wilderlands - Divočina; Timberlands - Lesní země; Landsdown - Padov; Caer Tinella - Caer Tinella; Belt and Buckle - Pás se sponou; Behren - Behren; Honce-The-Bear - Honcké království; Youmaneff - Youmaneff; Ursal - Ursal; Dusberry - Dusberry; Aravoy - Amvoy; Masur Delaval - Masur Delaval; Palmaris - Palmaris; Entel - Entel; Freeport - Svobodný přístav; Jacintha - Jacinta; Felidan Bay - Felidský záliv; The Mantis Arm - Kudlaní pae; St. Gwendolyn by the sea - Sv. Gwendolyn při moři; All Saints’Bay - záliv Vech svatých; St. Mere-Abelle - Sv. Mere-Abelle; Gulf of Corona - Coronský záliv; Pireth Dancard - Pireth Dancard; The Broken Coast - Zlomené pobřeí; Pireth Tulme - Pireth Tulme; Tinson - Tinson; Macomber - Macomber; Pireth Vanguard - Pireth Vanguard; Alpinador - Alpinador; Mirianic ocean - Mirianský oceán; The Juliantes (The Weathered Isles) - Julianty (Návětrné ostrovy)

Úvod

Démon daktyl se probudil. Nebyla to věc chvilky, byl to narůstající pohyb v hluboké jeskyni ve vzdálené prázdné hoře. Nepozorovaná událost, je neměla ádných svědků, kromě jeskynních červů a pár nespavců z hejna unavených netopýrů visících z vysokého stropu.

Avak duch démona se probudil. Vzbudil se z dlouhého spánku a vyel z něj ve formě jakési sochy, kterou za sebou zanechal po své poslední návtěvě světa nazývaného Corona. Toulající se duch se ve hmotném těle cítil dobře. Daktyl cítil svou krev, horkou krev, jak proudí jeho křídly a silnýma nohama. Cítil cukání v mohutných svalech. Otevřel oči, ale uviděl jen tmu, protoe jeho forma, která stála v magické strnulosti v hluboké jeskyni, se sehnutou hlavou a křídly těsně ovinutými kolem těla, byla pokrytá magmou. Větina ohnivé hmoty u před dlouhou dobou vybublala a odtekla pryč z jeskyně, ale zbylo jí jetě dost na to, aby zatvrdla okolo hmotné formy daktyla. Duch se do Corony vrátil zabalený v obsidiánu!

Duch démona se ponořil sám do sebe. Shromaďoval svoje fyzické a magické síly. S obrovskou vůlí a brutální silou ohnul daktyl křídla. Středem obsidiánového sarkofágu se rozběhla tenká prasklina. Daktyl znovu ohnul křídla a prasklina se rozířila, a potom s náhlým, mocným kubnutím tvor roztrhl obsidián a natáhl křídla daleko do strany. Jejich drápovité konce zachytávaly vzduch. Daktyl hodil hlavou dozadu a iroce otevřel ústa, jak zavřetěl radostí z návratu a z mylenky, jaký chaos to opět přinese do klidných lidských království Corony.

Jeho torzo připomínalo vysokého, tíhlého mue zformovaného provazy napjatých svalů. Měl pár obrovských netopýřích křídel, která, kdy byla rozevřena, měřila dvacet stop a měla dost síly na to, aby v letu zvedla dospělého býka. I jeho hlava byla jakoby lidská. Jenom byla poněkud hranatá, s úzkou čelistí a pičatou bradou. Daktylovy ui byly také pičaté a vylézaly nad tenký chomáč černých chlupů. Jeho chlupy nezakrývaly ani rohy o velikosti palce, které se nad démonovým čelem stáčely směrem k sobě.

Struktura jeho kůe byla drsná a tlustá, opancéřovaná kůe, načervenalá ple, která zářila, jako kdyby byla osvětlena svým vnitřním světlem. Démonovy oči také zářily. Větinou vypadaly jako jezírka černé tekutiny, ale měnily se v ohnivě rudá slunce, kdykoliv se démon rozzlobil, a planuly absolutní nenávistí.

Démon se protáhl, roztáhl křídla do celé své krásy a natáhl se do vzduchu svýma humanoidníma rukama. Poté vytáhl své nehty, transformoval je do zahnutých drápů a nechal si narůst zuby - dva ostré pičáky, které přesahovaly jeho spodní ret. Vechny části démona byly zbraněmi, byly devastující a smrtelné. Přes to, jak mocně vypadal, jeho opravdová síla spočívala v jeho mysli a v jeho účelu - byl to pokuitel duí, překrucovač srdcí a vymýleč lí. Teologové Corony se dohadovali, zdali je démon daktyl zdrojem anebo výsledkem ďábla. Přináí daktyl slabost a nemorálnost lidství? Je daktyl původcem smrtelných hříchů, nebo se ukazuje a kráčí po světě, kdy se hříchy nakupí do neúnosné míry?

Ďábelské stvoření v jeskyni se takovými otázkami nezabývalo. Jak dlouho to bylo? zamýlel se daktyl. Kolik uběhlo dekád, či dokonce století, od mé poslední návtěvy Corony?

Pamatoval si, jak kdysi dávno krev tekla proudem, jak se armáda za armádou připojovala k té nádherné a strané bitvě. Nahlas proklel jméno Terranena Dinoniela, který sjednotil lidi a elfy a pronásledoval daktylovu armádu zpět k úpatí této hory, Aidy. Sám Dinoniel přiel za daktylem do této jeskyně a zabodl ho…

Démon s černými křídly se podíval dolů na tmaví rudou slzu, je hyzdila jeho jinak hladkou ple. S praskáním kostí, ze kterého se vám udělá patně, zcela otočil hlavu a sklonil ji, aby prozkoumal druhé zhyzdění svého těla. Byla to jizva pod lopatkou jeho levého ramena. Ty dvě jizvy tvořily dokonalou přímku s jeho srdcem. Tím jedním zoufalým bodnutím Dinoniel porazil démonovo tělo. Ale i ve svém smrtelném zápasu daktyl ten den vyhrál. Pouil svou vůli a vynesl magma z nitra Aidy. Dinoniel a větina jeho armády byli stráveni a zničeni, ale daktyl…

Daktyl byl nesmrtelný. Dinoniel byl pryč, byl jen vzdálenou vzpomínkou, ale duch démona se vrátil a jeho fyzické rány se uzdravily. “Který mu, který elf zaujme Dinonielovo místo?” zeptal se daktyl nahlas svým hlubokým, zvučným hlasem, který se vdy zdál být na pokraji burácivého řevu. Oblak netopýrů se probudil k ivotu a odletěl jedním z tunelů, které vznikly, kdy se odtud valila láva. Daktyl se zachechtal a pomyslel si, jak je děsivý, kdy můe zahnat takové tvory - jakékoliv tvory - pouhým zvukem. A jakou odvahu mohou lidé a elfové - jestli tedy elfové jetě vůbec existovali, protoe i za časů Dinoniela jich ubývalo - prokázat nyní?

Jeho mylenky se obrátily od jeho nepřátel k jeho spojencům. Jaká stvoření se k daktylovi v této válce připojí? Zlomyslní goblinové, plní zuřivosti a chamtivosti, kteří mají takové zalíbení ve vradění a válce, určitě. Fomoriántí obři z hor, kterých je málo, avak kadý z nich má sílu tuctu muů a kůi tak tlustou a tuhou, e se nedá dýkou probodnout. A powriové, ano, powriové, bojechtiví trpaslíci z Juliantů, Návětrných ostrovů, kteří nenávidí lidi nade ve. Před staletími powriové dominovali moři na svých pevných zavalitých válcovitých lodích, jejich trupy byly z tvrdího materiálu ne větí lodě lidí, tak jako malinkatí powriové byli tvrdí ne větí lidé.

Kdy uvaoval nad svými bývalými a budoucími spojenci, nad svou armádou zla, padaly mu od úst sliny. Seene je dohromady, kmen za kmenem, rasu za rasou, a jeho vojsko poroste, jako roste noc, kdy se slunce dotkne západního horizontu. Soumrak Corony byl na dosah.

Daktyl se probudil.

Část první

OSUD

Co je to za píseň, je se nese mezi stromy

A zvedá zlomené mue z kolenou?

A uzdraví srdce z veobjímající lítosti,

Aby nabídla slib zítřka?

Jaká píseň

Jaká sladká hudba?

Teplý epot úsvitu.

Horká krev je jako závan páry v chladném nočním vzduchu

Jaké doufání v poklad, jaký hlad po zlatě

Přivedl toto zvíře z hluboké jeskyně

Aby se postavilo Nočnímu ptáku a poznalo věčný spánek?

Přili pro lakotu,

Přili krvácet

Dojemných rukou elfího rodu.

Blýskavý meč, koně běh

Záhuba vech monster

Do jejich středu se hraničář Noční pták pustí

S hněvnou září Bouře, bez bázně

Bude řezat a bodat!

Rvát a sekat!

Odeene noční můry.

Rychle utíkejte, goblinové, hraničář luk zvedá

Aby nechal vaí krví potřísnit bílý sníh

íp a íp, řeka rudá

Zlo brzy padá, vichni jsou mrtví.

Vztek Jestřábího křídla

Pohřbi gobliny

V chladném království červů.

Utíkejte, goblinové!

Tanečníkovi neutečete.

Pod jeho kopyty se chmury třítí

Noční pták přijídí, poznejte svou zkázu!

S úderem Bouře

Vy vichni

Padnete do temnoty.

Hudba se ztrácí, Tanečníka provází.

Noční pták odchází pozdravit les

V jarním slunci, ni stopy po zlu,

Přes kvítí a milence, rozváným krokem

Slyte vichni

Noční pták volá

A tií milenci spí v bezpečí.

KAPITOLA PRVNÍ

Neočekávaný úlovek

Elbryan Wyndon se probudil před úsvitem. Rychle se oblékl, nemotorně se potýkaje se aty v červené záři hnoucích uhlíků, linoucí se z krbu. Prohrábl si rukou rovné rozcuchané světle hnědé vlasy, nahoře vybledlé od letního slunce. Vzal svůj opasek a dýku, které si předtím uctivě poloil vedle postele. Elbryan se cítil silně, kdy si obřadně připnul zbraň kolem pasu.

Popadl nejtěí pokrývku, kterou nael, a spěchal ven do tmy a chladu. Byl tak netrpělivý, e málem zapomněl zavřít za sebou dveře srubu. Malá pohraniční vesnice Dundalis byla tichá a zasloueně vyspávala únavu, která následovala kadodenní tvrdou práci. Elbryan také včera tvrdě pracoval - pracoval tvrději ne obvykle, protoe několik muů a en bylo venku v lese a několik chlapců a dívek, kteří se tak jako Elbryan blíili dospělosti, bylo poádáno, aby na vechno dohlédli. To znamená sbírání dřeva, udrování ohňů, opravování srubů (které, jak se zdálo, potřebovaly opravovat pořád) a chození po obvodu krytého údolí, v něm vesnice leela, a pozorování, jestli se náhodou neobjeví medvěd, velká kočka nebo smečka vlků na lovu.

Elbryan byl nejstarí z těchto dětí a byl jejich vůdcem. Cítil se důleitě, jako by byl muem. Tentokrát to bylo naposled, co neel s lovci na poslední a nejdůleitějí výpravu sezóny. Přítí jaro mu přinese třinácté narozeniny - přechod z dětství do tvrdé země, kterou byla severní divočina. Přítí jaro bude Elbryan lovit s dospělými a zanechá za sebou hry svého mládí.

Přestoe byl unavený z práce předchozího dne, byl tak vzruený, e nemohl spát. Počasí se měnilo v zimu. Mui byli očekáváni kadým dnem a Elbryan na ně chtěl počkat a dovést jejich procesí do vesnice. Mladí chlapci a děvčata ho pak uvidí a nabídnou mu respekt, který si zaslouí, a starí mui uvidí, e vesnice, pod jeho dohledem, prosperovala v jejich nepřítomnosti dobře.

Zamířil pryč z Dundalis, přes svou únavu lehce nalapuje. Proel tmavími stíny malých jednopatrových srubů.

“Jilly!” Zvolání nebylo hlasité, ale v tichém ranním vzduchu tak znělo. Elbryan, usmívaje se své chytrosti, se přesunul k rohu vedlejího domu a vykoukl kolem něj.

“Mohlo by to být dnes!” protestovala mladá dívka Jilseponie, Elbryanův nejblií přítel.

“Ale to neví, Jilly,” hádala se s ní její matka, která stála v otevřených dveřích srubu. Elbryan se marně snail potlačit zachichotání. Dívka nenáviděla svou přezdívku Jilly, ačkoliv ji skoro vichni ve městě tak nazývali. Měla radi jednoduché Jill. Ale mezi ní a Elbryanem bylo její jméno Pony, jejich tajné jméno, které Jilseponie měla nejradi.

Chichotání bylo pryč, avak úsměv zůstal a rozířil se. Elbryan nevěděl proč, ale vdycky byl astný, kdy viděl Pony, i kdy jetě před několika lety ji a ostatní dívky kádlil a honil. Jednou udělal Elbryan chybu. Chytil Jilseponie bez svých kamarádů a tahal ji silně za vlasy, aby prokázal své vítězství. Nikdy neviděl, jak se ta rána blíí, viděl jen, jak se mu modrá obloha najednou zdá iroká, kdy leí na zádech.

Teď se tomu poníení smál, soukromě nebo i s Pony. Cítil, e jí můe říct cokoliv a e ho za to nebude soudit a dělat si legraci z jeho citů.

Na cestu se vylilo světlo ze svíček a měkce dívku osvítilo. Elbryanovi se ten obraz líbil. Kadým dnem zjioval, e se mu Pony líbí víc a víc. Byla o pět měsíců mladí ne Elbryan, ale byla vyí. Měřila pět stop a tři palce, zatímco Elbryan, ke svému zděení, jetě nedosáhl výky pěti stop. Jeho otec ho ujioval, e chlapci Wyndonů jsou v růstu zpodění. Přes vechnu árlivost shledával, e se na vyí Pony dívá se zalíbením. Stála zpříma, ale ne ztuhle, a mohla předběhnout a přeprat kteréhokoliv chlapce v Dundalis, včetně Elbryana. Měla kolem sebe jemnou auru, hebkost, kterou mladí Elbryan povaoval za slabost, ale starí Elbryan ji viděl jako podivně znepokojující. Její vlasy, které vypadaly, jako kdyby si je neustále česala, byly zlaté, hedvábné a tak husté, e by se v nich ruka snadno ztratila. Létaly jí na ramenech se svádivou divokostí. Její obrovské oči měly tu nejsytějí a nejjasnějí modrou barvu, jakou kdy Elbryan viděl. Byly jako velké houby nasávající krásy irého světa a odráející kadou její náladu. Kdy se Pony v očích zračil smutek, Elbryan jej cítil ve svém srdci. Kdy zářily radostí, Elbryanovy nohy se bezděky hýbaly v tanci.

Její rty byly také velké a plné. Chlapci ji často kvůli nim kádlili a říkali, e kdyby je přisála k oknu, drely by ji tam pevně a na věky! Nyní Elbryan necítil ádnou chu ji kádlit, kdy hleděl na její rty. Cítil jejich měkkost, tak vyzývavou…

“Vrátím se včas na ranní jidlo,” ujistila Pony matku.

“Noční lesy jsou hodně nebezpečné,” odpověděla její podráděná matka.

“Budu opatrná!” odvětila Pony přezíravě, ne starí ena vůbec stačila dopovědět.

Elbryan zadrel dech a pomyslel si, e jí její větinou přísná matka hrubě vyhubuje. Ta si vak jenom rezignovaně povzdechla a zavřela dveře.

Pony si také povzdechla a zavrtěla hlavou, jako by chtěla dát najevo svou nekonečnou frustraci dospělými. Potom se otočila a odhopsala. Kdy před ni v přítím okamiku vyskočil Elbryan, polekala se.

Reflexivně zatnula pěst a Elbryan moudře uskočil zpět.

“Jde pozdě,” řekl.

“Jdu brzo,” nedala se Pony, “příli brzo. A jsem unavená.”

Elbryan pokrčil rameny a pokývl směrem k cestě. Pak po ní dívku vedl rychlým krokem směrem na sever. Pony, i přes její protesty týkající se času, nejenome s ním drela krok, ale poskakovala vedle něho, zjevně stejně vzruená jako on. Vzruení se proměnilo v čistou radost, kdy vyli z města a začali výstup na hřeben. Pony se náhodou podívala zpátky k jihu, zastavila se a ohromena, usmívajíc se, ukázala na noční oblohu. “Halo,” řekla bez dechu.

Elbryan se otočil a sledoval její pohled, a ani on se neubránil úsměvu.

Přes jiní oblohu, více ne polovinu cesty k horizontu, bylo Halo Corony, nebeský pás - jemný pás barev, červené a zelené, modré a purpurové, plující měkkost, jako ivá duha. Halo bylo občas vidět na letní obloze, ale jen v nejhlubích částech kratích nocí, kdy děti a dokonce i dospělí tvrdě spali. Elbryan a Pony to párkrát viděli, ale nikdy tak jasně jako teď a nikdy tak pulsující.

Pak uslyeli vzdálenou hru na dudy, měkkou hudbu s dokonalou melodií. Vznáela se chladným vzduchem téměř nezachytitelně.

“Duch lesa,” zaeptala Pony, ale zdálo se, e Elbryan neslyí. Pony to řekla znovu. Lesní duch byl v Lesní zemi legendou. Napůl kůň a napůl člověk. Staral se o stromy a byl přítelem zvířat, obzvlátě divokých koní, kteří běhali údolími vedoucími na sever. Pomylení na takové stvoření v takové blízkosti Pony na chvíli vyděsilo, ale pak byl její strach odplaven krásou Halo a melodií okouzlující hudby. Jak by mohl kdokoliv, či cokoliv, co tak krásně hraje na dudy, být nebezpečné?

Pár stál na úbočí hřebene po dlouhou dobu. Nemluvili, nedívali se na sebe a ani si neuvědomovali, e ten druhý tam vůbec je. Elbryan se cítil úplně sám, jenom s vesmírem. Cítil se jako malá, ale věčná část nekonečna. Jeho mysl vzlétla z hřebene, z pevné země, ze smyslových zkueností jeho bytí do neznámé, vyčerpávající radosti spirituálna. Napadlo ho jméno Mather, ale nevěděl proč. Zdálo se, e v tu chvíli neví nic, ale věděl vechno - tajemství světa, míru a věčnosti - vechno to bylo před ním, tak jednoduché a pravdivé. V srdci cítil píseň, přestoe neměla ádná slova. Cítil teplo v celém svém těle, přestoe on sám nebyl v tu chvíli částí hmoty.

Ten pocit ho příli rychle přeel. Elbryan se otočil k Pony. Chtěl něco říct, ale pak se zarazil, kdy uviděl, e i ona je ponořena v něčem mimo jazyk. Najednou se jí cítil blí, jako by oni dva sdíleli něco zvlátního a soukromého. Kolik jiných by se mohlo dívat na Halo a porozumět té kráse? přemýlel. Nikdo dospělý v Dundalis, s tím jejich bručením, a ádné z dětí, rozhodl se. Děti byly příli hloupé na to, aby se zabývaly něčím takovým.

Ne, byl to záitek jeho a Pony - jenom jich dvou. Pozoroval ji, jak pomalu vplouvá zpátky do reality - hřeben, noc a její společník. Skoro mohl vidět, jak její duch do ní vchází zpět, do toho těla, které se tak krásně tvarovalo.

Elbryan se ubránil náhlé potřebě jít k ní a líbat ji.

“Co?” zeptala se, kdy i přes tmu uviděla zmatek, a zděení, které se mu objevily ve tváři.

Chlapec se odvrátil a byl na sebe rozzlobený, e si dovolil takové pocity. Pony přece jenom byla dívka, a přestoe Elbryan otevřeně přiznával, e je jeho přítel, takové hluboké city byly nepřípustné.

“Elbryane, byla to píseň lesního ducha?” zeptala se.

“Nikdy jsem ji neslyel,” odsekl Elbryan, ale kdy o tom zapřemýlel, uvědomil si, e takovou vzdálenou melodii u slyel.

“Tak co to bylo?” naléhala.

“Nic,” odpověděl nevrle. “Pojď. Brzo přijde úsvit.”

Vydal se na hřeben rychlými kroky. Občas lezl po vech čtyřech a s ustěním se brodil tlustým kobercem spadeného listí. Pony se zastavila a dívala se na něho, zpočátku zmatená. Postupně se vak na její tvář vrátil úsměv a dolíčky se lehce začervenaly. Měla dojem, e ví, s jakými pocity Elbryan bojuje, protoe se stejnými pocity ji dříve toho roku bojovala sama.

Pony tuto bitvu vyhrála tím, e se s těmito soukromými pocity, tím teplem, které ji polilo, kdykoliv se na Elbryana jen podívala, smířila. Doufala, e Elbryan bude bojovat galantní válku, která skončí stejně jako ta její.

Dohnala svého přítele na vrcholku hřebenu. Za nimi bylo tmavé a tiché Dundalis. Celý svět se zdál nehybný. Pták nezazpíval a ani vítr nezaeptal. Seděli spolu, a přece zvlá; dělilo je od sebe pár stop a zeď Elbryanova zmatku. Chlapec se nehýbal, skoro ani nemrkal, a jenom seděl a zíral před sebe na iroké údolí, i přestoe byla příli velká tma na to, aby mohl něco vidět.

Pony byla ivějí. Spočinula zrakem na Elbryanovi, dokud nezačal být znatelně nervózní. Poté se sluně odvrátila a podívala se na vesnici - v jednom domě osamoceně svítila svíčka - a zpátky na Halo, které se rychle vytrácelo z jiní oblohy. Pořád byly vidět jasnějí barvy, ale ten zvlátní moment krásy, té vnitřní reflexe, byl pryč. Teď u byla zase Jilseponie, jen Jilseponie, která sedí na hřebeni se svým přítelem a čeká na návrat svého otce a ostatních lovců. A úsvit se blíí. Pony si uvědomila, e vesnice začíná být lépe vidět, e u rozezná jednotlivé domy a dokonce jednotlivé kůly na ohradě Bunkera Crawyera.

“Dnes,” řekl Elbryan neočekávaně, a jeho hlas ji donutil se na něho podívat. U byl zase uvolněný - nepříjemné pocity zmizely s tmou noci. “Vrátí se dnes,” oznámil s pokývnutím.

Pony se vřele usmála a doufala, e má pravdu.

Den přicházel a oni tam docela tie seděli. V irokém údolí temnota ustupovala. Jenom některá místa zůstala tmaví - řady starých, stále zelených stromů - nejstarích vojáků Corony - hrdě stojících, i kdy větina z nich nedosahovala ani dvojnásobku Elbryanovy výky. Čirost scény z tohoto místa, v tomto světle, oba společníky ohromovala. Země kolem stromů zachytila ranní světlo a drela je, poněvad podrost nebyl tmavý, ale bílý a hustý - tvořila jej pokrývka mechu. Elbryan to miloval, tak jako vechny děti. Vdycky, kdy se na ten bílý koberec podíval, chtěl si sundat boty a kalhoty a bosý tím probíhat, aby cítil tu měkkost mezi svými prsty a na holeních. Na mnoha místech mu mech sahal a nad kolena!

Chtěl to udělat, tak jako mnohokrát dříve, chtěl odhodit boty a kalhoty…

Vzpomněl si na svou společnici, na své předchozí pocity a odvrátil se od ní s ohnivým začervenáním.

“Jestli se vrátí dřív, ne slunce vystoupí moc vysoko, tak je uvidíme aspoň na míli daleko,” poznamenala Pony. Dívka se vak nedívala před sebe, ale na hřeben leící na jihu. Podzim probíhal a vechny opadavé stromy, obzvlátě javory, jasně zářily barvami - červenou, lutou a oranovou - a malovaly hřeben.

Elbryan byl rád, e dívka si nevimla jeho vlastního odstínu červené. “Půjdou támhle po boku údolí,” vyhrkl souhlasně a získal pozornost Pony. Ukázal na iroký svah na severovýchodní straně údolí a dodal: “To je asi míli daleko.”

Jejich odhad se ukázal být příli optimistickým, poněvad čirost scenerie zmátla jejich smysl pro vzdálenost. Opravdu zahlédli vracející se lovce, jene ne, dokud se skupina nepohybovala po dně miskovitého údolí, viditelná jako zástup maličkých postav daleko pod nimi.

Pozorovali je a rozrueně vitořili. Zkoueli je počítat a hádali, kdo je vede. Mátlo je to, jak se části skupiny chvílemi ztrácely ve stínech stromů.

“Závěsná tyč!” vykřikl Elbryan, kdy zahlédl něco, co spojovalo dva z muů.

“A dalí!” přidala se astně Pony a zatleskala, kdy bylo vidět jetě víc. Lovci se vrátili s masem - losem, karibu nebo s bíloocasým jelenem - zavěeným na tyčích. Vypadalo to, e lov byl velmi úspěný! Trpělivost jim dlouho nevydrela. Společně vyskočili a rychle se rozběhli po strmém úbočí lovcům naproti.

Z vrku hřebene se údolí zdálo být dost iroké a otevřené, ale jak do něho sestupovali, uvědomili si, jak to místo můe být matoucí a skličující. Dole mezi zakrnělými, nicméně rozloitými borovicemi a smrky, které jim po pár stopách zakrývaly výhled do vech stran, byli společníci rozděleni a mnoho minut strávili jen tím, e se hledali po hlase a pak se hádali, kterým směrem se dostanou ke svým otcům.

“Slunce je na jihovýchodě,” připomenul Elbryan Pony a narovnal ramena, kdy převzal velení nad situací. Slunce jetě nevystoupilo dost vysoko na to, aby se překulilo přes okraj údolí, ale jeho pozici určili docela snadno. “Lovci se blíí ze severovýchodu, take si musíme dret slunce za pravým ramenem.”

Pony se to zdálo dost logické, a tak pokrčila rameny a nechala Elbryana vést. Nezmínila se mu o tom, e kdyby prostě hlasitě zavolali, jejich otcové by je uslyeli a nasměrovali.

Elbryan se odhodlaně vydal na cestu a prodíral se mezi keřovitými jehličnany. Ani se neohlédl, aby se ujistil, e mu Pony stačí. Kdy uslyel hlasy lovců, jetě zrychlil. Rozbuilo se mu srdce, kdy poznal hluboký hlas svého otce, třebae nerozuměl, co říká.

Pony ho dohnala, předela ho a vedla je mezi dvěmi borovicemi, odhrnujíc pichlavé větve. Vyla přímo před vracející se skupinou.

Vyděená a divoká reakce lovců zmrazila Elbryana na místě a Pony se skrčila, hledajíc úkryt. Elbryan skoro ani neslyel, jak ho jeho otec ostře hubuje. Radostně přelétal očima od masa karibu k jelenu, řadě králíků, k…

Elbryan a Pony stáli jako přikovaní. Jejich otcové, kteří vykročili vpřed, aby se setkali se svými zbrklými dětmi, aby jim znovu vyhubovali, e jsou tak daleko od Dundalis, nechali tuto příleitost být. Uvědomili si, e ta věc na čtvrté tyči jim kázaní uetří.

Slunce bylo vysoko na obloze, den byl jasný a vesnice probuzená - tou dobou, kdy Elbryan a Pony dovedli skupinu lovců zpátky do Dundalis. Výrazy vesničanů, kteří brali maso z tyčí, se liily, od vzruení přes rozpačitý strach a k ohromení, obzvlátě kdy dolo na poslední tyč drící malé humanoidní stvoření.

“Goblin?” zeptala se jedna ena a sklonila se, aby se podívala na hrozivé rysy stvoření - zkosené čelo a dlouhý úzký nos, malé, ale dokonale kulaté oči, nyní zakalené a nemocně luté. Zapičatělé ui s plandavými tlustými lalůčky mu odstávaly několik palců od hlavy. Kdy prozkoumávala jeho ústa, ena se otřásla. Uviděla změ zelenolutých tesáků, křivých a zahnutých dovnitř. Jeho brada byla úzká, ale čelist iroká a svalnatá. Nebylo moc těké si představit sílu kousance toho stvoření nebo bolest z vytrhnutí se z těchto oklivých zubisek.

“Mají opravdu tuhle barvu?” zeptala se dalí ena a odváila se sáhnout na kůi stvoření. “Nebo se tak změnila, kdy to umřelo?”

“lutá a zelená,” odpověděl s jistotou starí mu, přestoe ani nebyl na lovu. Elbryan pozoroval vrásčitého a ohnutého starce Brodyho Galanta. Děti mu větinou v hrané hrůze říkaly Kostlivec, kádlily ho a pak utíkaly pryč. Starý Brody byl bručoun, natvaný na celý svět a na své nemoci. Představoval pro děti snadný cíl - vdy je honil a nikdy nebyl dost rychlý na to, aby je chytil. Elbryan se poprvé zamyslel nad jeho pravým jménem a málem se nahlas rozesmál nad rozporem mezi Brodyho mrzoutským chováním a jeho příjmením.

“Jistěe je to goblin,” pokračoval Brody, zjevně si uívaje pozornost. “Velký, zelený a lutý,” zodpověděl druhou otázku, “ivý nebo mrtvý, i kdy tenhle rychle edne.” Kdy skončil, usmál se - byl to zvuk spokojenosti nad tím, jak velkou znalost o goblinech má. Gobliny nebylo příli vidět a mnoho lidí si myslelo, e jsou jenom mýtem, a ne pravdou. Ani v Dundalis a dalích pohraničních vesnicích, leících v Lesní zemi na hranici s rozlehlou Divočinou, nebylo potvrzeno spatření goblina déle, ne si vesničané vůbec mohli pamatovat - s výjimkou Brodyho Galanta zřejmě.

“Ty u jsi gobliny viděl?” zeptal se Olwan Wyndon, Elbryanův otec, a z jeho tónu a toho, jak si zaloil pae přes prsa, bylo patrné, e má mnoho pochybností.

Brody Galant na něho těkl: “Ne, vykládal jsem vám pohádky!”

Olwan Wyndon přikývl, nebo nechtěl Brodyho přivést do jednoho z jeho legendárních záchvatů vzteku. Sedě u krbu jednoho z domů, Brody mnohokrát vyprávěl nekonečné příběhy svého mládí o válčení s gobliny a fomoriánskými obry v prvních dnech existence Dundalis, kdy si obyvatelé vydobývali právo na ivot. Větina ho zdvořile poslouchala, ale obracela oči v sloup a kroutila hlavou, kdykoliv se nedíval.

“Máme slovo na to, e byl goblin viděn v Plevelné,” pronesl dalí mu a mluvil o vesnici leící asi dvacet mil na západ.

“Slovo dítěte,” připomenul jim rychle Olwan Wyndon a utiil tak nervózní epot dřív, ne mohl nabrat na síle.

“No, máme hodně práce a ty má co vyprávět,” přeruila ho matka Pony. “Lépe se nám bude poslouchat v jídelně po porci duené zvěřiny k večeři.”

Olwan přikývl a dav se postupně rozeel. Jeden člověk se znovu dlouze podíval na goblina, který opravdu rychle edl. Elbryan a Pony se u těla zdreli a studovali je. Pony neulo posměné frknutí jejího společníka.

“Malý jako osmiletý kluk,” vysvětlil chlapec a pohrdavě nad goblinem mávl. Bylo to trochu přehnané, avak goblin opravdu neměřil víc jak čtyři stopy a nemohl váit víc ne devadesát liber, které váil Elbryan. “Moná je to dítě,” řekla Pony.

“Slyela jsi Kostlivce,” bránil se Elbryan. Zkroutil obličej; ta trapná přezdívka mu zněla hloupě. “Řekl, e je dospělý.” Opět následovalo odfrknutí.

“Vypadá divoce,” trvala na svém Pony a sehnula se, aby mohla stvoření prozkoumat zblízka. Neulo jí Elbryanovo třetí odfrknutí. “Pamatuje si na toho jezevce?” optala se potichu a zarazila tak hochovo vychloubání. “Nebyl ani z jedné třetiny velký jako goblin.”

Elbryan se odvrátil. Letos, na počátku léta, mladí děti chytily do oka jezevce. Kdy přily zpátky do vesnice, Elbryan, jejich vůdce, je vedl zpátky na to místo.

Kdy se tam dostali, naivně se ke zvířeti přiblíil, jen aby zjistil, e jezevec prokousal koené řemínky, kdy se snail osvobodit. Kdy se na něj vrhl s vyceněnými zuby, Elbryan (jak pravila legenda, a e to mezi dětmi byla legenda) pronesl: “Utíkejte!” Utíkal tak rychle, e si ani neviml, e běí po stromě a ani nepouívá ruce, aby se zachytil větví.

Zbytek dětí utíkal, ale ne tak daleko, aby nebyly svědky Elbryanova totálního poníení. Jezevec - mstivý nepřítel - čekal u paty stromu a drel na něm Elbryana po více ne hodinu.

Stupidní jezevec, pomyslel si Elbryan, a stupidní Pony, která to znovu připomněla. Odeel bez jediného slova.

Pony nemohla potlačit úsměv, kdy ho pozorovala, jak odchází, a přemýlela, jestli nezala příli daleko.

Vichni byli toho večera v jídelně, přestoe mnozí u historku o goblinovi slyeli. Skupina lovců přila na skupinu esti tvorů, tedy vlastně obě skupiny se naly navzájem, vylezly na otevřené prostranství u kamenitého břehu řeky, a to zároveň. Byly od sebe sotva dvacet kroků. Po chvíli oku goblini vrhli své otěpy a zranili jednoho mue. Bitka byla krátká a brutální, s mnoha řeznými ranami na obou stranách, a lidé byli dokonce pokousáni. Goblini, kteří byli v nevýhodě 1: 2, utekli a vypařili se v keřích tak náhle, jako se objevili. Jediná váná rána toho zápasu byla ta na zavraděném goblinovi - otěp mu proel plící. Snail se také utéct, jene zaostal, protoe nemohl dýchat, a brzy potom umřel.

Olwan Wyndon řekl historku vem znovu a snail se ji nepřikralovat. “Strávili jsme tři dni tím, e jsme je hledali, ale nenali jsme ádné dalí gobliny,” zakončil.

Okamitě se pozvedly dva korbele ze strany místnosti. “Na Shanea McMichaela! Zabijáka goblinů!”

Shane McMichael, jenom o několik let starí mladý mu ne Elbryan, zdráhavě předstoupil a postavil se vedle Olwana před sálající krb. Byl tíhlý a tichý. Moc ho prosili, aby jim popsal průběh boje - jak se mazaně stočil, odrazil výpad a pak přímo bodl, příli rychle, ne aby goblin stačil úplně uhnout.

Elbryan hltal kadé slovo a ivě si bitvu představoval. Jak Shaneovi záviděl!

Pak se konverzace obrátila k tomu, co lidé v poslední době viděli, k nahláení spatření goblina v Plevelné, a pár lidí z Dundalis dokonce vyrukovalo s divokými historkami, e viděli obrovské stopy, jene nic o tom nikomu neřekli. Elbryan nejdřív vechno dychtivě poslouchal, ale postupně mu docházelo (kdy se díval na svého otce), e větina těch řečí není víc ne jenom individuální snahou o přitáhnutí pozornosti. Překvapovalo ho, e se dospělí takto chovají, obzvlátě kdy zváil vánost situace.

Poté následovala diskuse o goblinech obecně, kterou vedl Brody. Diskuse začala u početných malých goblinů a skončila u vzácných fomoriánských obrů. Brody mluvil jako expert, avak málokdo v místnosti mu visel na rtech. Dokonce i mladý Elbryan si uvědomil, e starý mu ví o goblinech jen o málo víc ne kdokoliv jiný, a taky pochyboval, e Brody kdy viděl fomoriánského obra. Elbryan se podíval na Pony, která vypadala, e je z toho veho u trochu znuděná, a pokývl ke dveřím.

Byla venku dřív, ne se stačil zvednout ze idle. “Chvástání,” řekl Elbryan, kdy se k ní připojil. Noc byla chladná, a tak se chlapec přesunul blí k Pony a sdíleli spolu teplo.

“Avak goblina nemůeme popřít,” řekla dívka, ukazujíc směrem k přístřeku, kde byla jeho mrtvola. “Historka tvého otce je pravdivá dost.”

“Myslel jsem Brodyho…”

“Já vím, co myslí, a taky mu nevěřím - tedy, ne úplně.” Elbryanovo překvapení nad její poznámkou se naprosto jasně odráelo v jeho obličeji.

“Goblini existují,” vysvětlovala Pony. “To víme. Take moná e ti, kteří sem přili jako první, s nimi vedli válku.”

“A fomoriántí obři?” zeptal se skepticky Elbryan. Pony se otřásla. Nechtěla zavrhnout monost existence obrů, ne potom, co viděla mrtvého goblina.

Elbryan to připustil, i kdy si stále myslel, e Brody se víc vychloubá, ne mluví pravdu. Pustil to vak z hlavy, kdy se k němu Jilseponie obrátila, a s obličejem vzdáleným jenom pár palců od jeho, upřeně hleděla do jeho olivově zelených očí.

Elbryan zjistil, e se mu patně dýchá. Pony byla blízko, příli blízko, a nezdálo se, e se stáhne zpět. Jak se přibliovala, Elbryan si náhle uvědomil, e její hlava a rty jsou v přímce s jeho. Zachvátila ho panika. Tvrdě bojoval se svými emocemi, kterým nerozuměl. Jedna jeho část se chtěla otočit, ale druhá, větí a překvapivějí, ho nenechala pohnout.

Dveře jídelny se s bouchnutím otevřely a Pony a Elbryan od sebe okamitě odskočili.

Mladí děti vyly ven a obklopily starí pár. “Co budeme dělat?” zeptaly se.

Elbryan a Pony si vyměnili zvědavý pohled.

“Musíme být připraveni, a se goblini vrátí,” řekl jeden chlapec.

“Goblini tu nikdy nebyli,” řekla Pony.

“Ale budou! Říkala to Kristin.”

Vechny oči se otočily na Kristin, desetiletou dívku, která vdy vypadala, e na Elbryana zírá. “Goblinové se vdycky vracejí pro své mrtvé,” vysvětlila snaivě.

“Jak to ví?” zeptal se Elbryan s pochybnostmi.

Podívala se na zem a kopla do ní. “Moje babička to ví,” odpověděla náhle smutným hlasem a Elbryan se zastyděl za svůj útok na ni. Vichni byli potichu a doslova viseli na kadém Elbryanově slově.

Pony do něj strčila. Několikrát mu řekla, e Kristin ho má ráda, a shledávala to zábavným.

“Pravděpodobně to ví,” pravil Elbryan a Kristin vzhlédla a najednou se rozzářila. “A zní to jako pravda.” Otočil se k přístřeku, mladí děti ho obklopily a sledovaly jeho pohled.

“A jestli se goblinové vrátí, musíme být připraveni,” rozhodl Elbryan. Podíval se na Pony a mrkl. Byl překvapen, kdy mu jeho gesto oplatila váným zamračením.

Moná e je to víc ne jen hra.

KAPITOLA DRUHÁ

Opravdový věřící

Dvacet pět jich tie a pokorně stálo v jedné řadě. Byli zahaleni v tlustých hnědých róbách s velkými rukávy a neméně velkými kápěmi, je byly přetaeny nízko, aby co nejvíc zakryly jejich obličeje. Hlavy dreli skloněné, ramena sehnutá a ruce sepjaté. Pod záhyby atů nebyl vidět ani jeden prst, ani kousek masa, a to v celé řadě.

“Zbonost, důstojnost, chudoba,” intonoval starý opat Dalebert Markwart svým nazálním hlasem. Sám stál na balkoně nad hlavním vchodem Sv. Mere-Abelle, nejprominentnějího klátera v celičkém Honckém království na severu mírného pásma Corony. Kláter stál ji skoro po tisíciletí, tmavý a osamělý, a proplétaly se jím skály. Kadá generace mnichů mu svou dřinou a zručností jetě přidávala na mohutnosti. Jeho edé kamenné zdi vypadaly, jako by vyrůstaly přímo ze skály, jako by byly prodlouením síly země. Věe byly v kadém záhybu stěny. Úzká okna napovídala, e toto místo je postaveno pro obranu. Viditelné části klátera byly působivé - mořská stěna vystupovala na útes skoro po délce jedné míle. Ale velikost toho místa nebylo mono zpoza stěn vidět; bylo pohřbené pod zemí v pevných, čtvercových tunelech, v prázdných místnostech - mnoho z nich bylo očouzených od neustálého svícení loučemi, jiné byly osvětleny magií. ilo tu sedm set mnichů a dvě stě sluhů. Mnoho z nich nikdy toto místo neopoutělo, jenom na krátké návtěvy trhu ve vesnici Sv. Mere-Abelle, která leela asi tři míle ve vnitrozemí.

Nová třída stála v jedné řadě. Byli seřazeni podle velikosti. Avelyn Desbris, vysoký a s velkými kostmi, byl vzadu. Před ním jich bylo dvacet dva a za ním jenom dva. Opata přes neustálé skučení větru, který se věčně proháněl mezi mnoha skalisky, skoro neslyel. Ale Avelynovi to bylo jedno. Po větinu ze svých dvaceti let snil o tomto dni a upíral zrak k tomuto místu stejně často, jako dobyvačný generál ke svému dalímu cíli. Osm roků formálního studia, osm roků testování přivedlo Avelyna a do tohoto bodu. Zbylo jich jenom dvacet pět ze dvou tisíc, kteří ve věku dvanácti let začali s tímto procesem. Kadý z nich chtěl získat přístup do ročníku 816.

Avelyn si dovolil vykouknout zpod kapuce a podívat se na hrstku diváků, kteří lemovali cestu k předním bránám klátera. V této malé skupině byla jeho matka Annalisa a jeho otec Jayson, přestoe matka byla nemocná a pravděpodobně u nepřeije cestu domů, do vesnice Youmaneff, která leí asi tři sta mil od pobřeí. Avelyn věděl, e tohle je naposled, kdy ji uvidí, a nejspí taky naposled, kdy uvidí svého otce. Avelyn byl nejmladí z deseti dětí a jeho rodičům bylo skoro čtyřicet, kdy se narodil. Jeho nejmladí bratr byl o sedm let starí. Nebyli si se sourozenci moc blízcí. V době, kdy Avelyn pochopil princip rodiny, se polovina z nich u odstěhovala.

Měl vak dobrý ivot a k rodičům měl blízko - víc ne kdokoliv z jeho bratrů a sester. Měl silné pouto s Annalisou, pokornou a duchovní enou, která dodala svému dítěti odvahu, aby kráčelo cestou Páně. Na to si pamatoval od té doby, co si na něco vzpomínal.

Avelyn znovu sklopil zrak. Měl strach z poruení disciplíny, e ho chytí, jak vykukuje zpod kapuce. Nesly se řeči, e studenti byli u vyloučeni za mení prohřeky. Představil si svou matku v den, kdy oznámil, e se přihlásí do Sv. Mere-Abelle. Začala plakat a pak se jemně, a bosky, usmála. Tento obraz, to schválení se vypálilo do Avelynových mylenek tak jasně, jako by bylo namalováno a magicky osvětleno na vnitřku jeho očních víček. O kolik mladí a energičtějí se tehdy Annalisa zdála! Posledních několik let bylo pro ni tvrdých - jedna nemoc za druhou. Byla rozhodnuta vidět tento den, a Avelyn chápal, e tato ena, a uvidí jeho vstup do klátera, se u nebude bránit smrtelnosti.

Pro Avelyna a Annalisu to bylo v pořádku. Dosáhla svých cílů a proila svůj ivot v laskavosti. Avelyn věděl, e a se dozví, e zemřela, bude plakat, ale také věděl, e jeho slzy budou sobecké. Budou to slzy jenom pro něj - slzy ztráty - a ne slzy pro Annalisu, která u bude na lepím místě.

Skřípavý zvuk - brány se otevírají. Ten zvuk vytrhl mladého mue ze zamylení.

“Budete zcela dobrovolně slouit Bohu?” zeptal se opat Dalebert Markwart.

Dvacet pět jich jednohlasně odvětilo: “Ano, říkám ano.”

“Ukate tedy svou touhu,” poadoval opat. “Projděte uličkou dobrovolného utrpení!”

Řada se pomaličku pohnula dopředu. “Můj Bůh, ná Bůh, jeden Bůh,” provolávali a zvyovali hlas, kdy první v řadě vstoupil do uličky, kterou tvořily dvě řady mnichů. Byli to mnii, kteří zbyli ze dvou předchozích tříd, a byli vyzbrojeni těkými dřevěnými palicemi.

Avelyn slyel plácání dřeva, nezamýlená zasténání a také příleitostný výkřik mladích studentů na počátku řady. Pohrouil se jetě hlouběji do sebe, prozpěvoval ze vech sil a poslouchal svá slova, dre se své víry, která mu byla zátitou. Byl tak hluboce zabrán do meditace, e ani necítil první údery, a ty dalí jenom jako něco malého - chvilkovou bolest, ztracenou v nekonečné sladkosti, která ho čekala. Celý svůj ivot chtěl slouit Bohu, celý svůj ivot čekal na tento den.

Nyní přiel. Uličkou proel bez jediného zvuku.

Tento fakt nezůstal nepovimnut opatem ani ostatními mnichy sledujícími iniciaci ročníku 816. Nikdo jiný v řadě to nedokázal. U několik let nikdo takový neproel uličkou, nikdo, kdo by si alespoň trochu nestěoval.

Obrovské kamenné brány klátera se s ohluujícím prásknutím, je Annalisou silně otřáslo, zavřely. Její mu ji pevně drel a chápal její bolest - fyzickou i citovou.

Annalisa dobře věděla, stejně jako Avelyn, e na tomto světě u ho nikdy neuvidí. Dala ho Bohu, její radosti, ale přesto ve svém slabém srdci cítila lidskou bolest z posledního loučení, která jí sebrala sílu z hubených rukou a nohou.

Jayson ji vdy podporoval. I on měl slzy v očích, ale ne slzy radosti jako Annalisa. Jeho slzy byly projevem směsice emocí, od smutku ke vzteku. Nikdy se otevřeně nepostavil proti Avelynovu rozhodnutí, ale v soukromí tento pragmatický mu uvaoval, zda jeho syn pouze nezahazuje svůj ivot.

Věděl, e to Annalise nemůe říct. Mohlo ji zlomit jediné slovo. Jayson jen doufal, e ji dostane domů, do její vlastní postele, předtím, ne umře.

Mylenky jeho rodičů byly pro Avelyna nedůleité, kdy jeho skupina kráčela přes dvůr a vstoupila do velké vstupní haly Sv. Mere-Abelle. Teď si mladý mu dovolil vydat nezamýlený zvuk - zvuk vyjadřující nevíru a potěení.

Místo nebylo světlé a mělo jenom pár malých oken vysoko na zdi. Pochodně hořely v pravidelných odstupech a masivní sloupy, které drely strop, vypadaly, jako by v jejich světle tancovaly. Avelyn nikdy neviděl tak obrovské místo a nemohl pochopit snahu, která byla vynaloena na postavení této místnosti. Jeho vlastní vesnice by se vela do této haly a měla by k dispozici extra prostor na ustájení koní.

Tapiserie, které obklopovaly místnost, nebyly o nic méně impozantní a matoucí - scény, zachycující miliony detailů ve čtvereční stopě - obraz po obraze, lehké linky a mení obrazy - to vechno Avelyna zaujalo a nemohl se od toho odtrhnout. Gobelíny zabíraly skoro vechny stěny a nechávaly místo oknům a vystaveným zbraním: mečům a kopím, velkým sekerám, dlouhým dýkám a myriádě tyček se zahnutými noi a ostrými hroty, které Avelyn neznal. Brnění různých tvarů stála tie jako stráe - byly tam vechny typy - od překrývajících se dřevěných destiček starých Behrenů a po silné kovové pláty určené pro Srdcovou brigádu, osobní strá krále, a u jím právě byl kdokoliv. U stěny pak stála gigantická socha o výce patnácti stop či víc, oblečená v těkém koeném kabátci, lemovaném koeinou a pokrytém kovovými pláty s bodci a eleznými krouky. Fomorián, uvědomil si Avelyn s viditelným zachvěním, v typickém bojovém oblečení jeho válkychtivé rasy. Vedle něj byly dvě malé postavy - asi tak poloviční výky Avelyna. Nií z páru měl na sobě lehkou koenou tuniku a chrániče paí, o palce zaháknuté kovové rukávy, které se táhly od zápěstí k lokti. Rudý baret signalizoval identitu postavy. Byl to powrie, uvědomil si Avelyn. Krutí trpasličí powriové byli nazýváni “krvavými čepicemi”, protoe měli nechutný zvyk namáčet si své barety (speciálně udělané z lidské kůe) v krvi svých obětí, dokud si čepice nepřisvojila zářivě červenou barvu.

Socha vedle powrie měla téměř průsvitná křídla a měla být zpodobněním elfa, záhadného Touel’alfar. Jeho údy byly tíhlé a dlouhé a jeho zbrojí byla stříbrná zářící koile z propletených tenkých drátků. Avelyn se chtěl dostat blí a prostudovat strnulou tvář a neuvěřitelnou zručnost, s jakou byla zbroj vyrobena. Jen mylenka na potenciální trest připomněla mladému mui, kde je. Hluboce se zarděl a sklonil hlavu. Rychle se podíval kolem. Uklidnil se, kdy viděl, e jeho spoluáci jsou podobně ohromeni a e opat a dalí vedoucí mnii se o to nestarají.

Novicové měli být ohromeni - to bylo účelem vstupu. Avelyn si náhle uvědomil pravou přirozenost tohoto místa. Řád Sv. Mere-Abelle nebyl znám jen pro zbonost a pokoru svých mnichů, ale také pro jejich dlouhou reputaci ohnivých válečníků. Osm roků Avelynova předchozího tréninku zahrnovalo jen malou část bojových umění, ale celou dobu tuil, e fyzické kvalifikace bratrstva, schopnosti bojovat, nabudou na významu, jakmile se za nimi zavřou dveře klátera.

To Avelynovi přilo rozčilující. Ve, co kdy chtěl, bylo slouit Bohu, zachovávat mír, léčit a uklidňovat. Nic na světě - poklady, moc krále - nemohlo převáit tyto skutky.

Teď byl na druhé straně kamenných bran Sv. Mere-Abelle. Nyní měl anci.

A tak věřil.

KAPITOLA TŘETÍ

Váhavý polibek

Věci v Dundalis se uklidnily. Jak se dny po návratu patroly nahromadily do týdne, ustoupily hrozby goblinů hrozbám přicházející zimy. Muselo se toho mnoho udělat: poslední sklizeň a příprava masa, zakrývání děr ve srubech a vymetání komínů. Kadým dnem se zdálo nebezpečí příchodu goblinů mení a mení a kadým dalím dnem méně lidí chodilo na hlídky za město.

Elbryan a jeho přátelé viděli, jak přichází jejich ance. Zabitý goblin znamenal pro dospělé důvod k střízlivé ostraitosti, a potom u jen nepříjemné vyruení. Pro mladí vesničany, jejich představivost byla mnohem ivějí a jejich smysl pro dobrodruství nebyl dosud oslaben ádnou opravdovou ztrátou, přináel útok goblinů hodně velké vzruení, výzvu k boji a volání po hrdinech. Elbryan a jeho přátelé se nabídli, e budou chodit na hlídky, a to u prvního dne, kdy se lovci vrátili. Kadé ráno o to ádali vůdce vesnice a kadé ráno byli sluně odmítnuti a byl jim přidělen pouze nějaký nudný úkol. Dokonce i Elbryan, který se přítí rok stane dospělým, strávil skoro celý předelý týden s hlavou ve pinavém komíně.

Avak mladý mu měl víru a doufal. Dospělí byli svými hlídkami unaveni a stávali se opět více sebevědomými, e ta příhoda s gobliny byla jenom náhoda - jedno neastné setkání - a e ta stvoření, která byla zahnána pryč, se nevrátí na místo bitvy nebo nevystopují lidi zpět do vesnice, která byla asi třicet mil daleko.

Teď, za dva klidné týdny, se neobjevily ádné známky nebezpečí, a na divoké řeči, které ovem nebyly brány v potaz ani těmi nejopatrnějími. Elbryan zachytil v hlase svého otce zmenující se odpor. Take nebyl překvapen, kdy Olwan jednoho rána místo toho, aby zavrtěl hlavou, se sehnul a v hlíně nakreslil mapu území a vysvětlil synovi, kde on a jeho přátelé mají být.

Elbryan byl velmi příjemně překvapen, kdy mu Olwan dal rodinný meč - krátkou, tenkou, asi dvě stopy dlouhou čepel. Nebyla to ohromující zbraň. Čepel na sobě měla mnoho krábanců a mnoho rzi, ale byla to jedna z opravdových zbraní vesnice. “Ujisti se, e je tvoje skupina dobře ozbrojená,” řekl Olwan váně. “A ujisti se, e kadý zná hodnotu a nebezpečí své zbraně.”

Olwan věděl, co to pro syna znamená, a kdyby se usmál či dal najevo, e hlídky u nejsou nezbytné, něco by Elbryanovi ukradl - míru důleitosti, kterou jeho syn potřeboval cítit.

“Myslí, e je moudré, aby děti ly ven se zbraněmi?” zeptal se neočekávaně Shane McMichael Olwana, kdy k němu přiel poté, co Elbryan odběhl. “Nebo je vůbec nechat jít ven?”

Olwan zafrkal a potřásl svými velkými rameny. “V ádném případě nemůeme postrádat mue a eny. A v údolí je dalí patrola, na cestě, kterou si nepřítel nejspí vybere, jestli přijde.” Olwan si znovu odfrkl. Byl to takový bezmocný zvuk, který Michaela překvapil, nebo Olwan byl nejchladnějím a nejsebevědomějím člověkem ve vesnici.

“A kromě toho, jestli se goblini nebo fomoriáni přiblíí na dohled mého syna a jeho přátel, nebude ve vesnici lépe ne v lese.”

Shane se s ním nehádal. Na ramenou se mu náhle usadila tíha. V Honckém království byl po mnoho let mír a goblinové a obři zmizeli z myslí mnoha lidí a stali se jenom pohádkami. Dundalis nebylo stavěné na obranu. Nebylo opevněné, jako byly dřívějí osady blízko Divočiny, a lidé nebyli příli dobře ozbrojeni. Dvanáctičlenná lovecká skupina s sebou měla více ne polovinu vech opravdových zbraní sta lidí Dundalis. Olwan měl pravdu, to Shane věděl. Otřásl se nad tou mylenkou. Jestli se goblini dostanou na dohled Elbryanovi, pak bude vesnice v nebezpečí.

Olwan odeel a McMichael se uklidnil a následoval ho. Skutečně si nemyslel, e goblinové přijdou, vlastně si to nemyslel nikdo ve vesnici. Jenom karohlídský Brody Galant mluvil o temnotě.

Hlídky začaly toho dne. Pět mladých lidí lo po hřebeni miskovitého údolí, které obklopovalo Dundalis. Byla tam taky druhá hlídka, sloená ze starí mládee, která se odvaovala dál, dolů mezi borovice a k severovýchodu. Vichni z této skupiny s respektem pokývali kadému jejich mladímu společníkovi, kdy je míjeli. Potom, kdy si vyměnili komplimenty, ani proitek nekonečných hodin bez náznaku jakéhokoliv děje nemohl umrtvit vzruení mladých. Tentokrát je nikdo nevynechal a nezacházel s nimi jako s dětmi.

Jak dny ubíhaly, dvacet pět dětí se stalo perfektními hlídači. Počasí se stávalo chladnějí a začal foukat severní vítr. Elbryan je rozdělil do čtyř týmů po pěti a jednoho o třech, který běhal od týmu k týmu a sbíral informace. On a Pony pak slouili jako základna na nejvyím hřebenu severně od Dundalis. Nejdříve si vichni na toto uspořádání stěovali, nejvíce ti starí, kteří chtěli Elbryanovi pomáhat. Někteří dokonce Elbryana kádlili kvůli jeho vztahu k Pony a drádili ho větami jako “jezdí na poníkovi” a dalími krutostmi.

Elbryan si toho nevímal, pokud ovem neuráeli Pony. To je pak hned poučil, e je čeká těká a bolestivá odplata. Nevadilo mu, e kádlí jeho, protoe nakonec přiznal sám sobě i okolí, e Pony je jeho nejlepí a nejdůvěryhodnějí přítel.

“Nech děti, a si hrají,” eptával Pony, kdy skupiny odcházely.

Kdy se na ni nedíval, kdy připravoval větrolam ze spadeného dřeva, Pony ho vědoucně pozorovala a na tváři se jí rozléval vroucí úsměv.

Taky jetě něco jiného pozorovalo mladého mue ze skupinky borovic na hřebeni. Lehce se to pohybovalo z větve na větev a nebylo to vůbec slyet. Jako stín to sledovalo kadý Elbryanův pohyb a studovalo ho to velmi pozorně.

I kdy Pony a Elbryan byli velmi ostraití, stvoření pro ně bylo neviditelné, a tak je nespatřili. I kdy se dívali jeho směrem, jeho pohyby byly tak plynulé a krásné (a vdycky pod příkrovem borovic), e to povaovali za houpání se větví, poryv větru nebo edou veverku.

Uběhl dalí týden a nic se nestalo. Práce ve vesnici spěchala, nebo se blíila zima. Na hřebeni se hlavním nepřítelem stala nuda. Na začátku druhého týdne Elbryan ztratil víc ne est členů své hlídky. Děti mu vysvětlovaly, e je rodiče potřebují doma a nenechají je jít ven. Elbryanovi neulo, e vichni jeho vojáci jsou rádi, e se zbaví nudných hlídek.

Elbryan pokračoval ve své pilné práci a rozířil území hlídkování, i kdy u měl jenom tři týmy a dva posly.

“Dneska ztratíme Shamuse,” řekla Pony, kdy vedle sebe seděli na hřebenu, ochráněni před studeným větrem párem velkých borovic. Bylo pozdě a na odpolední slunce se valily mraky. “Jeho matka mi to dneska oznámila.”

Elbryan rýpal koncem svého meče do hlíny. “Pak bude mít jeho tým jen čtyři členy,” řekl věcně.

Pony v jeho hlase zachytila frustraci, přestoe se ji snail zakrýt. Elbryan viděl, jak je jeho první velitelská pozice ničena odváděním vojáků, jenom aby mohli pomáhat záplatovat střechy či upravovat stodoly. Pony k němu cítila sympatie, ale logicky vzato to bylo to nejlepí, co mohli očekávat. “Volají je domů, poněvad nepřiel ádný nepřítel,” jemně ho upozornila. “Je to mnohem lepí takhle, ne aby tvoje hlídka byla nezbytná.”

Elbryan se na ni podíval a v zelených očích mu zasvítilo. “Moná e jsme nezbytní,” dodala rychle Pony, snaíc se zachránit alespoň trochu jeho pýchy. “Moná e viděli nae hlídky a uvědomili si, e to nebude snadné.”

“Jsme jenom děti,” řekl Elbryan znechuceně.

Pony zavrtěla hlavou. “A kadý, i ten nejmení z naí skupiny, je větí ne goblin,” odpověděla bez zaváhání, co přidalo jejímu tvrzení na pravdivosti. “Není to ta nejlepí armáda, kterou se bude nepřítel bát napadnout?”

Elbryan neodpověděl, ale v očích se mu objevila známá jiskra. Otočil se zpět k zemi a k divokému obrázku, který mečem čmáral.

Pony se vřele usmála a cítila, e si vedla dobře. Potěilo ji, e mohla pomoci Elbryanovi vypořádat se s jeho emocemi. Nevěřila, e by se goblinové přiblíili tak blízko, aby viděli hlídky, a Elbryan rovně ne. Avak alespoň byl nějaký důvod věřit, e jeho první snaha v něčem důleitém, podle měřítek dospělých, nebyla marná. Prostý fakt, e si tím nemůe být jistý, nabídl Elbryanovi přesně to povzbuzení, které potřeboval.

Pony se odváila zajít dál; jejich spojení bylo příli silné, ne aby ten okamik nechala pominout. Vzala Elbryana za bradu a jemně ji otočila k sobě.

“Udělal jsi tady spoustu práce,” řekla jemně.

“Ale ne sám,” začal odpovídat, ale ona ho umlčela tím, e mu dala prst na ústa. A pak si Elbryan uvědomil, jak jsou si blízko. Jejich obličeje byly vzdáleny sotva dva palce. Náhle cítil teplo, trochu se mu točila hlava a měl trochu strach.

Pony se k němu pomalu přisunula. Políbila ho! Přímo na rty! Elbryan byl zděen a zároveň ohromen. Myslel si, e by se měl odtáhnout, plivnout na zem a řvát “dívčí jed”. Taková byla očekávaná odpověď dívkám, které se ho snaily políbit.

Nechtěl to udělat. Poslední, co chtěl udělat, bylo odtáhnout se. Uvědomil si, e je to u dlouho, co ho Pony chtěla políbit - nejméně rok. Bála se jeho reakce? Věděla, e by si odplivl a řval “dívčí jed” a vichni by to věděli?

Nebo věděla, e jetě není připravený na líbání? To je ono, rozhodl se mladý mu, kdy jemný polibek pokračoval. Pony ho tak dobře znala, znala ho lépe ne on sám. Těch několik posledních dní je jetě víc sblíilo.

A teď tohle. Elbryan nechtěl, aby to skončilo. Trochu se pohnul, zvedl meč, ale potom si uvědomil, e by to bylo neohrabané, snad i nebezpečné, a upustil jej na zem. Odváil se Pony obejmout a přitáhnout ji blí. Cítil se tak divně přitahován křivkami a výstupky jejího těla, kdy se jej dotkl svým. Bojoval s panikou - nevěděl, co má dělat, kam má dát ruce anebo jestli s nimi nemá vůbec hýbat.

Ale věděl, e nechce, aby ten polibek skončil. Chtěl něco, ale nebyl si tak úplně jist, co by to mělo být. Chtěl jí být blí, fyzicky i psychicky. Tohle byla Pony, jeho nejlepí přítel, dívka - ne, mladá ena - do které se zamiloval. On bude muem na jaře. Pony se stane enou na podzim, a pak ji bude moci poádat o ruku.

Ten nápad ho vyděsil a snail se odtáhnout. Alespoň se nadechl. Potom ho strach přeel a ztratil se v gejzíru tepla, kdy se podíval do jejích modrých očí, viděl její úsměv - něco tak čistého a plného radosti Elbryan jetě neviděl. Ani ho nemusela k dalímu polibku nutit - jenom se usadili pohodlněji.

Polibek se změnil ze zvědavého na naléhavý a zpátky k jemnosti. aty se o sebe otřely a zdály se být spíe překákou ne nutností. Přestoe bylo dost chladno, Elbryan cítil, e by mu bylo lépe a tepleji bez nich. Jeho ruce se pohybovaly, kdy ztratil strach se Pony dotýkat. Hladil ji po krku, jel jí rukou po boku a po silné noze. Byl okován, kdy se její ústa otevřela a kdy cítil její jazyk na svých rtech, tak měkký a zvoucí…

Ta nejkrásnějí chvíle Elbryanova mladého ivota…

A pak najednou byla zničena vyděeným a zděení působícím výkřikem. Pár od sebe odskočil a vyskočil na nohy. Zírali na vesnici, na pohybující se tvary a velký oblak kouře, příli velký na to, aby vycházel z komína.

Goblinové přili.

Stovky mil daleko, ve větrné zemi nazývané Barbacan, v hluboké jeskyni v hoře Aida, se daktyl vyhříval v pocitu války. Démon vnímal výkřiky umírajících v Dundalis, i kdy nevěděl, kde přesně bitva probíhá. Byla to asi akce nějakého goblinského náčelníka anebo jedné z mnoha nájezdných skupin powriů, kteří byli sami iniciativní a přináeli zkázu ubohým lidem.

Nebyla to přímo daktylova zásluha, ale na tom nezáleelo. Probudil se, tma se vznesla a jeho vliv se roziřoval po Coroně. Goblinové, powriové nebo některá z přisluhovačských ras ucítili jeho probuzení a měli odvahu se činit.

Tvor roztáhl křídla a usadil se zpátky na trůn, který si vyrobil z obsidiánu, původně slouícího jako jeho hrobka. Kamenem probíhaly temné vibrace. Vjemy války, vjemy lidské agónie.

Bylo dobré být vzhůru.

KAPITOLA ČTVRTÁ

Smrt Dundalis

Elbryan a Pony byli omráčeni a zděeni po mnoho vteřin. Bylo to příli nereálné, daleko za hranicí jejich zkueností a očekávání. Útočily na ně obrazy ničení a mísily se s jetě hrozivějími scénami, rodícími se v jejich představách, a oni se uprostřed toho veho upnuly k naprostému popření očividné reality, jakési naději, e něco takového se prostě nemůe dít.

Jilseponie se pohnula první. Udělala docela maličký krůček a bezmocně zvedla ruku. Zdálo se, e tento nezamýlený pohyb prolomil její trans. Vydala hlasitý výkřik. Volala svou matku a běela domů. Elbryan si pomyslel, e by měl na ni zavolat, avak jeho nerozhodnost ho umlčela a zabránila mu ji následovat. Co má dělat? Jaká je jeho zodpovědnost?

Válečník by měl takovéto věci vědět! S obrovským úsilím odtrhl Elbryan zrak od příerného představení pod sebou a rozhlédl se. Měl by zorganizovat své přátele, rozhodl se. Měl by je sehnat dohromady a taky moná zavolat starí z údolí, jít do Dundalis v sevřené formaci a bránit je.

Jene čas byl proti němu. Znovu se pozorně rozhlédl, otočil se k borovicím v údolí a začal volat. Myslel si, e tak přivolá hlídku starích.

Elbryan zapadl za dvojici borovic a zadrel svůj výkřik. Lapal po dechu. Na hřebeni naproti sobě uviděl skoro pleatou hlavu, pičaté ui a křídově lutou kůi nepřítele. S třesoucími se prsty zvedl svůj meč a potom se ponořil hluboko do díry, paralyzován hrůzou.

Pony byla neozbrojená - nechala svou palici na hřebeni. Nezajímala ji, protoe ona doopravdy neběela do bitvy.

Běela, aby nala matku s otcem, aby ucítila něné, utěující objetí a aby jí její matka řekla, e vechno bude zase v pořádku. Chtěla být znovu malou holkou, pevně zabalenou v peřině, v objetí s mámou. Chtěla se probudit z noční můry.

Ale tentokrát byla vzhůru. Tentokrát byly výkřiky reálné.

Pony zoufale běela dál, oslepená slzami. Zakopla vak o něco, o čem si myslela, e je to strom. Pak skoro omdlela, kdy se to náhle pohnulo, kdy fomoriánský obr, s obrovským kyjem v ruce, udělal dlouhý krok pryč.

Kdyby měla v plicích nějaký vzduch, ječela by, a kdyby ječela, obr by si jí viml a rozmáčkl by ji tam, kde stála.

Ale on sledoval vesnici, a ne nějakou nedůleitou malou holku. Pár velkými skoky ji nechal za sebou. Znovu se postavila na nohy, zvedla několik kamenů v dobré velikosti na házení a běela směrem rovnoběným s obrem - ne vak příli blízko. Kdy vstoupila na místo bitvy a uviděla ten zmatek, ten lítý boj, u nebyla malou holkou. Vzpomněla si na svůj trénink a přinutila se myslet jasně a uválivě. Goblinové byli vude a Pony uviděla jetě nejmíň dva obry - patnáct stop vysoké a o váze asi tisíce liber. Její přátelé a rodina nemohli vyhrát! Logická, dospělá část Pony, je věděla, e tentokrát to není noční můra, co přejde, pochopila, e Dundalis nemůe přeít.

“Plán B,” zaeptala a pouila ta slova, aby se uklidnila. Pravidla přeití, která se učilo kadé dítě v Dundalis, říkala, e první prioritou je zachránit vesnici. Kdyby to selhalo, dalí prioritou je zachránit co nejvíc jedinců. Plán B.

Pony si vybrala cestu okolo nejbliích domů a pohybovala se jen ve stínech. Vykoukla kolem rohu a stanula jako zmrazená.

Na hlavní ulici Dundalis, která byla přímo před domem, probíhala zuřivá bitva. Nejdříve Pony uviděla Olwana Wyndona stojícího v řadě lidí a vykřikujícího rozkazy. Formoval skupinu dvaceti en a muů do sevřeného kruhu, poněvad nepřátelé přicházeli ze vech směrů. První instinkt Pony byl připojit se k bitvě, jenome si rychle uvědomila, e by se ke skupině nikdy nedostala. S nadějí sevřela pěst, kdy Olwan Wyndon roztřítil jednomu goblinovi hlavu a darebák padl do prachu.

Téměř zadrela dech, kdy spatřila mue za Olwanem, odráejícího dva gobliny s otěpy.

Svého otce.

Elbryan zadrel dech, jednou vydechl a pak ho opět zadrel. Nevěděl, co má dělat, a pak si tie vynadal za to, co udělal.

V prohlubni u borovic ztratil nepřítele z dohledu - první a často osudná chyba.

Nyní musel tvrdě pracovat na potlačení své hrůzy. Musel se povznést nad své pocity a fyzickou slabost a vzpomenout si na to mnoství lekcí, které mu dal jeho otec. Válečník zná svého nepřítele, zná jeho pozici a pozoruje kadý jeho pohyb. Tie si opakoval tuto litanii a pomaloučku sunul hlavu k okraji borovice. V poslední chvíli krátce zaváhal, nebo si představoval, e ihned uvidí goblina s pozvednutou zbraní, připraveného zabít ho, hned jak vykoukne.

Válečník zná svého nepřítele…

Náhlý pohyb mu odkryl prostor za borovicemi a Elbryan se skoro zhroutil úlevou, kdy uviděl, e goblin se nepohnul a pořád se dívá do severního údolí. Úleva se změnila v děsivý pocit, kdy si Elbryan uvědomil význam netvorovy pozice. Hlídka v údolí byla odhalena. Moná u byla zajata, a tento goblin sem byl poslán jako pozorovatel, který se má dívat po lidských posilách, zatímco jeho kamarádi plení vesnici.

Ta mylenka probudila v mladém mui vztek, silnějí ne jeho strach. Pevněji uchopil svůj krátký meč a vykročil.

Bez zaváhání, poněvad věděl, e kdy pohyb přeruí, jeho odvaha odejde, vyklouzl zpod ochrany stromu. Napůl el a napůl se plazil. Přiblioval se ke goblinovi. Za chvíli urazil třetinu vzdálenosti.

Potom se chtěl vrátit zpět do díry a zakrýt si obličej. Ale zvuky z vesnice ho posílily, a stejně tak zápach hořícího dřeva, který přináel vítr. S grimasou rozhodnosti sníil Elbryan vzdálenost na polovinu. Nyní se u nemohl vrátit. Rozhlédl se po prostranství, a jakmile si byl jist, e tvor je sám, vstal a běel.

Jenom pět rychlých kroků, a byl u goblina, který ho neslyel, jak se přibliuje, a do poslední vteřiny. A kdy se začal otáčet, dopadl mu na hlavu Elbryanův meč.

Meč odskočil. Elbryan byl překvapen silou nárazu a rovne tím, e meč nerozsekl tvorovi lebku. Po jednu stralivou chvíli si myslel, e ho neuhodil dost tvrdě a e se goblin otočí a probodne ho svým primitivním otěpem. Zoufale odskočil do strany a připravil se k obraně.

Goblin se divně zapotácel, upustil zbraň a padl na kolena. Hlava se mu točila ze strany na stranu. Elbryan uviděl jasně červenou ránu, bílou roztěpenou kost a edavý mozek. Goblin se přestal hýbat. Brada se mu zastavila na hrudi. Zůstal na kolenou, dočista mrtvý. Mrtvý.

Elbryanovi se zvedal aludek a popadal dech. Dopadla na něj tíha jeho první vrady, ohnula mu ramena a skoro ho srazila na kolena. A znovu ho pach hořící vesnice probral. Neměl čas tam otálet, a vechny soucitné úvahy, e mohl goblina zajmout a ne zabíjet, byly naprosto absurdní.

Podíval se do zeleného údolí a zpozoroval, e tam probíhá bitva. Pak se ohlédl na větí bitvu v Dundalis. Tam, kde jeho rodiče bojovali a kam se vrátila Pony. “Pony,” zaeptal zoufalý mladý mu, a ne si stačil uvědomit, co vlastně dělá, uviděl, jak ho míjejí stromy, a sprintoval dolů po svahu přímo k vesnici.

Pony se dostala okolo domu a velmi opatrně se přibliovala k bitvě. Přemýlela, jak by se dostala kolem kruhu goblinů a postavila se po bok svého otce. Výkřik agónie v domě ji na místě zmrazil. Opřela se o zeď domu. Chvíli jí trvalo uvědomit si, kde je, čí je to dům. Pak popotáhla.

“Na to není čas,” vyhubovala si a zaměřila se na bitvu zuřící na ulici. A znovu jí poklesla ramena, nebo, přestoe mnoho goblinů leelo mrtvých či umírajících na zakrvavené zemi kolem kruhu zoufalých bojovníků, několik lidí také leelo na zemi. A řady goblinů zůstávaly přes to krveprolití plné a zdálo se, e se nezmenují.

Nad tím vím stál Olwan, pyný, silný a neotřesitelný. Zabil dalího goblina, roztřítil mu hnusnou lebku, potom zvedl ruku a vykřikl. Snail se povzbudit ostatní. Pony zvědavě zamrkala, protoe jeho pae nepadla zpět dolů, ale vypadala, jako by stoupala výe a výe… Uviděla na jeho tváři výraz hrůzy a bolesti. Podívala se vý, nad jeho napnuté rameno, nad loket…

Ruka obra zakryla celé Olwanovo předloktí. Dům jí zacláněl ve výhledu, take neviděla, jak vysoko obr mue vyhodil. Chtěla zakřičet o pomoc. Chtěla křičet jen kvůli křičení.

A potom se Olwan letě vrátil zpět a spadl na cestu doprostřed bojovníků. Jejich řady se zhroutily. Utíkali vemi směry a větina z nich neuběhla víc ne několik kroků, ne byla pokryta gobliny. Pony ihned ztratila svého otce z dohledu. Snaila se rozpoznat, kdo je kdo, a uviděla dalí osobu - enu, která ji učila číst a psát - jak byla strena na zem a ihned ji dostihl goblinův otěp. A pak se Pony otočila, klopýtala zpátky k domu a aludek se jí kroutil.

U neexistovaly řady obránců a organizované skupiny odporu. Zbyl jenom zmatek a výkřiky bolesti. Pony nevěděla, kam se obrátit, kam jít. Uviděla znovu obraz mrtvého, polámaného Olwana a naposledy zahlédla svého otce.

Otočila se zpět k silnici a doufala, e pro ni otec přijde, e vyleze z té hromady, odvede ji z nebezpečí a udělá vechno lepí, tak jako vdycky. Jako by to byl groteskní výsměch této naději, zpoza rohu vyel goblin a blíil se k ní. Pony vykřikla, hodila po něm kámen a pak utekla.

Vztek ji drel na místě za domem. Zastavila se a poslouchala goblinovy kroky. Kdy proel okolo rohu, dívka ho zasáhla loktem, a to vekerou silou. Pak ho zahákovala pod bradou.

Otočila se, skočila na něj a bila do něj oběma pěstmi. Kopala ho a naráela do něj koleny. Goblin, silnějí, ne jeho malé tělo prozrazovalo, ji konečně odstrčil a zvedl svůj otěp.

“Elbryane!”

Výkřik uhánějícího mladíka zastavil. Zachytil se za kmen mladého javoru, otočil se kolem něj a obrátil se ve směru hlasu.

Carley dan Aubrey, jeden z mladích chlapců, klopýtal k němu. Byl bledý jako stěna a ruce si pevně tiskl k pravému boku. Elbryan kolem nich uviděl tmavou skvrnu.

“Elbryane!” zavolal ho devítiletý hoch znovu a klopýtal k němu. Elbryan ho zachytil předtím, ne upadl.

Starí chlapec rychle prohlédl ránu a přitom Carleymu odtahoval ruce. Carley se skoro pozvracel, kdy se Elbryan dotkl odlomené pice otěpu, trčící z jeho boku.

Elbryan odtáhl svou třesoucí se ruku a s iroce otevřenýma očima zíral na krev, kterou byla pokrytá. Carley si znovu ránu zakryl, ale nemohl doufat, e krvácení zastaví.

Elbryan se přinutil jasně myslet - musí si sundat koili a nějak ránu zavázat. A rychle! Strhl si kabát, otevřel vestu a kvapně si rozepínal rukávy své bílé koile. Potom uviděl rychle se blíícího goblina s půlkou otěpu v rukou. Zvedl jej jako palici a namířil na něho.

Elbryan se natáhl pro svůj meč a snail se bránit. Upadl dozadu, kdy na něj goblin skočil, a skončil na zádech.

Váleli se po zemi sem a tam. Elbryanův meč byl na tvorově boku, trochu ho pořezal, ale měl patný úhel, a goblin chlapce drel překvapivě silně a nedovolil mu zabořit meč tam, kam patřil.

Váleli se po zemi a bili se. Hnusný obličej goblina se zahnutými zuby a dlouhým pičatým nosem byl jenom palec od Elbryanova; a jetě blí, kdy mu goblin dal hlavičku. Elbryan cítil, jak mu praskl nos a teče mu teplá krev. Zabojoval jetě víc, jenome goblin mu nedovolil do něj bodnout.

Elbryan pouil svou druhou ruku a zvýil rychlost válení. Zachytil kotníky kmen stromu, ale odstrčil se, neodvauje se zastavit. Goblin ho přeletěl. Tvor se ho úporně drel, přitahoval Elbryana k sobě, a znovu se začali kutálet. Při první otočce uviděl Elbryan svou výhodu a při druhé otočce vystrčil loket ruky s mečem, aby se zapřel o zem. Kdy se Goblin ocitl nad ním, vlastní vahou se na meč nabodl.

Z tvora se stal berserk. Kopal, nadával a házel sebou jako ryba na suchu. Elbryan se nejdřív bránil, ale kdy viděl, e je to k ničemu, zaútočil. Začal otáčet mečem v ráně.

Pár se zastavil o kmen stromu a goblin najednou přestal nadávat. Elbryan, skoro bez dechu, málem omdlel. Rychle se ale vzpamatoval, vytrhl meč a začal divoce bodat, znovu a znovu. Vylezl zpod té věci a dál ji krutě atakoval. Byl poháněn čirým zděením. Nakonec přestal, uvědomil si, e je to mrtvé a e u mu to nemůe ublíit. Poklekl a snail se popadnout dech. Zdálo se, e nikdy nepřijde.

Zasténání Carleyho dan Aubreyho ho přivedlo zpět ke smyslům. Přeel zpátky ke chlapci.

“Zima,” zamumlal Carley tie. Elbryan poklekl, natáhl se k ráně a dotkl se otěpu. Přemýlel, jestli jej má vytáhnout. Podíval se na chlapce a zadrel dech.

Ale Carley byl mrtvý.

Pony utíkala, klopýtla, upadla a pak se zvedla na vechny čtyři - udělala by cokoliv, aby se dostala pryč. Goblin byl za ní. Představovala si, jak si chystá otěp a vrhá jej na její zranitelná záda. Vykřikla a vrhla se za roh, rovnou na břicho. Kdy si uvědomila, e ji nic nezasáhlo, zvedla se a utíkala dál.

Za domem Thomas Ault, otec Pony, vytrhl dýku z mrtveno goblina a nechal ho padnout k zemi. Díval se alostně na roh domu, okolo kterého utíkala jeho dcera, a doufal, e se jí nějak podaří uprchnout.

Thomas udělal, co mohl. Cítil bodáni esti lehkých otěpů ve svých zádech, boku a jednom stehně. Uslyel skupinu goblinů blíících se jeho směrem.

Modlil se, aby Pony utekla.

Předtím ne se Elbryan otočil zpět k městu, uviděl mezi stromy v oblasti, odkud přiel Carley, pohybující se stíny. Věděl, e to nejsou jeho přátelé - ti u padli. Pomalu a tie se odtáhl od Carleyho těla a schoval se pod velkým stromem.

Uviděl sedm goblinů běících ze svahu. Houkali a smáli se, kdy uviděli mrtvého chlapce, a potom houkali jetě víc, kdy uviděli svého padlého druha. Ani se nezastavili.

Elbryan na ně chtěl skočit a vechny je zmasakrovat. Ale moudrost přemohla jeho vztek. Zůstal schovaný a nechal je projít. Potom je následoval, ve své zakrvavené ruce krvavý meč, a doufal, e se jeden tvor oddělí od ostatních.

Kouř z vesnice houstl. Výkřiky utichly, ale kdy přeel místo, ze kterého bylo vidět Dundalis, uviděl, e ve vesnici je pořád ivo.

Mladý mu věděl, e je to beznadějné, věděl, e jeho vesnice je ztracená a e jeho rodiče, přátelé a Pony jsou mrtví.

Věděl to, ale nezpomalil krok a nezměnil směr. Neuvaoval moudře ani logicky. U neměl ani slzy. Půjde do Dundalis a zabije kadého goblina, kterého chytí.

Viděla mrtvé a umírající. Nevěděla, proč ji jetě nechytili, a tak sprintovala od stínu ke stínu, od domu k domu a věděla, e jí těstí nevydrí dlouho. Vechny mylenky na záchranu zmizely. Ve, co chtěla, bylo dostat se pryč.

Ale jak? Ulice byly plné goblinů. Skupiny hnusných stvoření běhaly od domu k domu, prohledaly ho a pak zapálily. Pony viděla enu prosící o ivot, která se jim nabídla, kdy ji obklopili.

Zabili ji.

Odpor slábl. Vichni vesničané zemřeli a goblinové volně pobíhali po vesnici. Dívala se vemi směry, aby nala cestu mezi stromy ven z vesnice. Ale nebylo úniku. Nebyl způsob, jak se dostat z Dundalis, ani by nebyla viděna. A v lesích byli dalí goblinové, přicházející po malých skupinkách.

ádný únik.

Pony se vmáčkla mezi dvě budovy a opřela si hlavu o stěnu. Přemýlela, jestli by nebylo lepí vyběhnout na cestu a skoncovat to. “Lepí tohle ne čekání,” zamumlala, ale zjistila, e to nemůe udělat, e základní pud sebezáchovy jí to nedovolí.

Zhluboka se nadechla. Na rukou cítila teplo, dům začal hořet. A nyní poběí kam?

Náhle si uvědomila, kde přesně je. Tohle byl přece dům Shanea McMichaela, dům Olwana Wyndona byl za ní. Elbryanův dům!

Elbryanův nový dům!

Pony si vzpomněla na jeho stavbu před dvěma lety. Celá vesnice to sledovala, protoe Olwan budoval kamenné základy.

Pony si klekla a začala se posunovat po zemi k základům Ulwanova domu. Prsty jí krvácely a cítila za sebou narůstající teplo. Začala zoufale hrabat.

Její ruka se dostala skrz. Natáhla se hlouběji, asi o stopu a půl a dotkla se studené, vlhké země. Olwan pro základnu pouil velké desky a Pony si domyslela, e se dům jetě neusadil.

Kouř kolem ní houstl. Olwanův dům byl rovně v plamenech. Pořád kopala, roziřovala díru a snaila se vmáčknout se pod desku.

Rozzlobený mladý mu ani nemusel dlouho čekat. Banda goblinů - zjevně pozorovatelé a ne útočnici - nepokračovala k Dundalis, ale rozdělila se a zamířila napravo a nalevo.

Elbryan el nalevo a sledoval skupinu tří. Slyel pokračující výkřiky v Dundalis. Bylo to u jen sténání, a ne výkřiky odporu. Viděl hořící domy a uvědomil si, e jeho vlastní je mezi nimi.

To ho jenom více rozpálilo. Poskakoval tie od stromu ke stromu, a kdy se jeden z goblinů zastavil a zaostal, rychle k němu přiskočil.

Vrada byla rychlá - jenom bodnutí mezi ebra tvora. Ale nebyla tichá, protoe tvor vydal smrtelný výkřik.

Elbryan vytrhl meč a začal utíkat. Ale bylo pozdě. Oháněl se vpravo vlevo, odráeje otěpy, kterými po něm s vytím a hulákáním bodali zbylí dva. Jejich oči, plné kodolibé radosti a nezajímající se o svého padlého kamaráda, Elbryana znervózňovaly. Snail se na ně nedívat a soustředit se na otěpy.

Zatímco ustupoval, uvědomil si, e musí utéct dřív, ne druhá skupina odpoví na jejich kvílivé volání. Goblin po jeho levici ho tvrdě napadl. Elbryan odklonil otěp mečem doprava a pak uhnul doleva, do kopce, a dostal se vý ne nepřátelé.

Výhoda ale byla ztracena, kdy mladý mu klopýtl. Změklá zem mu ujela pod nohama. Druhý goblin proběhl svému druhu za zády, vylezl vý a zaútočil na Elbryana shora.

Elbryan sebou v zoufalství hodil dozadu, kopl a proletěl kolem otěpu hozeného prvním goblinem. Spěchal, aby se dostal z dosahu druhého. Mával mečem a zadoufal, kdy ucítil, jak se zasekl do něčeho pevného.

Pak se svět zatočil. Elbryan do něčeho narazil a začal se kutálet. Nakonec ve dostal pod kontrolu a snail se zastavit, aby mohl vstát a zaujmout obranný postoj. Očekával goblina - moná oba - přímo za sebou.

Ale nebyli tam. Ten, kterého Elbryan zasáhl, leel nehybně na zemi - zjevně ho zasáhl tvrději, ne si myslel. A druhý se také válel na zemi a sténal.

Jediným vysvětlením bylo, e se po něm vrhl a tvrdě narazil do země nebo do kmene stromu. Elbryan nechtěl pokouet své těstí, a tak vyskočil na nohy.

Něco ho poklepalo po rameni, nejdříve jen lehce, ale potom najednou znovu letěl. Dopadl na zem sbalený do klubka, ale vrazil do kmene stromu. Zmatený a omámený se postavil.

Vechna naděje ho opustila, kdy fomoriánský obr, jen drel kyj velký asi jako Elbryanovo tělo, uvolněně vykročil k němu. A za sebou slyel houkání dalích čtyř goblinů, kteří se přibliovali.

Rozhlédl se. Nebylo zde kam utéct a kam se schovat. Zapřel se o pevný strom. Kdy si obr nakročil, vyskočil a snail se ho zmást čirou divokostí. Bodal a sekal. Přiel ke koleni monstra a znovu bodl a potom se převalil mezi obrovy nohy.

Jenome obr u tento chvat viděl v bitvách s malými lidní mockrát. Elbryan se dostal jenom na půl cesty, ne obr sevrel kolena a drel ho tak, e sotva popadal dech. Elbryan se ho snail znovu bodnout, ale obr ho stiskl jetě pevněji, take nemohl dělat nic ne sténat. Podařilo se mu otočit, z té pozice uviděl, jak se nad jeho hlavou zvedá obrovský kyj.

Zaplavil ho přímo děsivý pocit. A do konce byl tvrdohlavý a znovu bodl - jak nejvíc mohl - a pak zavřel oči.

Vzduch oil divným bzučivým zvukem. Obr povolil svůj stisk a Elbryan dopadl na zem. Vykrábal se na nohy a poodběhl pár kroků. Slyel pokračující svitění a chvíli si myslel, e ho obklopil roj vos. Instinktivně se ohnal rukou a pak vykřikl, protoe ho něco bodlo.

Otočil se a díval se přitom pozorně na obra tancujícího a mávajícího paemi ve vzduchu. Za ním uviděl dva ze čtveřice blíících se goblinů, jak sebou podivně kubou a poté padají k zemi.

“Co, co?” zeptal se úplně zmatený Elbryan. Obrovy ruce a tvář se pokryly červenými tečkami, které vypadaly jako obrovské netovice. Kdy se Elbryan podíval lépe, a pak na vlastní poraněnou ruku, uvědomil si, e to nejsou típance od vos, ale e jsou to bodce, malé ípy, jaké jetě nikdy neviděl.

Spousta ípů plnila vzduch okolo něj. Zdálo se, e obra jenom tak nezastaví. Rozběhl se vpřed s neuvěřitelným, příerným zařváním a zvedal svůj kyj. Dole pod ním Elbryan, malý a bezmocný, pozvedl meč, přestoe tak mocnou ránu rozhodně nemohl odrazit.

Dalí salva byla koncentrovaná. edesát ípů letělo do obrova obličeje a krku, edesát bodců, které opravdu vypadaly jako roj vos. Fomorián se zapotácel jednou, dvakrát a pak znovu, jak se do něj po desítkách zabodávaly ípy, salva za salvou. Konečně bodání ustalo a fomorián se snail jít kupředu, zpátky ke kořisti. Ale ne se mohl k mladému mui dostat, upadl a zadusil se vlastní krví. Elbryan u to neviděl, protoe omdlel.

KAPITOLA PÁTÁ

Bohem vyvolení

Bratr Avelyn tvrdě zatlačil na kliku. Jak dřevo, tak mu sténali při kadém otočení. Kdy u se to vědro objeví? přemýlel mladý novic.

“Rychleji,” pobízel ho Quintall, Avelynův pracovní partner a spoluák. Třída byla rozdělena podle data narození. Avelyn a Quintall byli dáni dohromady jen proto, e se narodili ve stejný týden, a ne proto, e by se k sobě hodili buď fyzicky, nebo psychicky. A tak se ti dva zdáli nesprávně zařazeni. Quintall byl ze třídy o dvaceti pěti ácích nejmení a Avelyn byl mezi nejvyími. Oba byli mohutní - Avelyn jaksi divně a Quintall byl svalnatý - prostě dobrý atlet.

V temperamentu stáli na opačných stranách - Avelyn byl klidný a uctivý, vdy měl nad sebou kontrolu, a Quintall byl ohňostroj (tak ho nazval třídní dohlíitel mistr Siherton).

“Je blízko?” zeptal se Avelyn po několika dalích otočeních.

“Na půli cesty,” odpověděl chladně Quintall, “a to jenom moná.”

Avelyn se zhluboka nadechl a opět začal pohybovat bolavýma rukama.

Quintall si znechuceně odfrkl. On u by měl to vědro nahoře nyní, a potom by mohl jít a připojit se k obědu. Ale na řadě byl Avelyn, a mistři zadávající úkoly dbali na takovéto věci. Kdyby se Quintall snail vyměnit si místo, pravděpodobně by je to oba stálo oběd.

“On je netrpělivý,” poznamenal mistr Jojonah, důstojný padesátník s měkkýma hnědýma očima a hustými hnědými vlasy, v nich nebyla ani nitka stříbra. Jeho kůe byla opálená a hladká, kromě vrásek okolo očí, které nazýval vráskami důvěryhodnosti.

“Ohňostroj,” vysvětlil mistr Siherton, vysoký, kostnatý a tíhlý, přestoe jeho ramena byla iroká a rozlévala se daleko na kadou stranu jeho hubeného krku. Siherton byl dohlíitelem a disciplinářem nejnovějích bratrů. Měl ostrý, sokolí obličej s malýma tmavýma očima, je se jetě zmenovaly, kdy káral své mladé studenty. “Quintall je plný váně,” dodal se zjevným obdivem.

Jojonah ho zvědavě pozoroval. Byli v nejvyí místnosti opatství, která byla dlouhá a úzká. Na jedné straně měla výhled na vlnolamy a na druhé straně výhled na dvůr. Tam bylo vech čtyřiadvacet noviců - jeden musel kvůli nemoci odejít - bratrů nejnovějí třídy, starajících se o svou práci, ale zájem obou mistrů byl zaměřen na Avelyna a Quintalla, které povaovali za výjimečné.

“Avelyn je nejlepí ze třídy,” poznamenal Jojonah jenom proto, aby vyprovokoval Sihertona k reakci. Vyí mu vyhýbavě pokrčil rameny. “Někteří říkají, e je nejlepí za mnoho let,” tlačil na něj Jojonah. Byla to pravda. O Avelynově rozhodnosti a oddanosti se mluvilo v celém Sv. Mere-Abelle.

Znovu pokrčení ramen. “Není v něm váeň,” odpověděl Siherton.

“Není v něm lidská váeň, protoe je blí k Bohu?” řekl Jojonah a myslel si, e teď Sihertona dostal.

“Moná je to proto, e u je mrtvý,” řekl sue vyí mu a obrátil pohled na svého protivníka.

Mistr Jojonah padl zpět na paty, ale vrátil pevně ten pohled. Nebylo ádným tajemstvím, e Siherton Quintallovi nadruje, ale tak zřetelné odsouzení Avelyna, jen byl oblíben vemi ostatními mistry, ho překvapilo.

“Dnes jsme dostali zprávu, e jeho matka umřela,” řekl Siherton konečně.

Jojonah se nyní podíval na dvůr, na Avelyna. “Řekl jsi mu to?”

“Nestálo mi to za to.”

“Jakou hrůznou hru to hraje?”

Opět to protivné pokrčení ramen. “Zajímalo by ho to?” odpověděl Siherton. “Řekl by, e je s Bohem, a tak je astná, a pak by pokračoval.”

“Zpochybňuje jeho víru?” zeptal se Jojonah ostře.

“Zpochybňuji jeho lidskost,” odvětil Siherton. “Jeho matka umřela, a ty myslí, e ho to bude zajímat? Já ne. Bratr Avelyn je tak arogantně zavinutý v kokonu své víry, e ho nic nemůe rozházet.”

“V tom je síla víry,” řekl Jojonah.

“To je plýtvání ivotem,” odsekl prudce Siherton, kdy se vykláněl z okna. “Bratře Quintalle!” zavolal.

Oba novicové přestali pracovat a pohlédli do okna. “Bě se najíst,” instruoval ho mistr Siherton. “A ty, bratře Avelyne, přijď za mnou do komnaty mistra Jojonaha.” Siherton se vtáhl nazpět a upřel zrak na Jojonaha.

“Podíváme se, jestli má ná hrdina vůbec nějaké srdce,” Poznamenal Siherton chladně, kdy el ke schoditi vedoucímu do oblasti, kde přebývali mistři.

Jojonah se na něj dlouho díval a přemýlel, kdo z nich - Avelyn či Siherton - postrádá srdce.

“Pouívá tuto ztrátu jako průkazní materiál,” řekl, kdy dohnal Sihertona o tři patra níe.

“Musí se mu to říct,” odpověděl Siherton. “A přece nezmekáme příleitost, jak si ověřit mue, kterému brzy můeme svěřit velkou zodpovědnost.”

Jojonah chytil Sihertona za rameno a zastavil ho v půli kroku. “Avelyn nám osm let dokazoval, e za to stojí,” připomenul mu. “A jak dobře ví, byl po poslední čtyři roky stále zkoumán. Co bys jetě chtěl?”

“Musí také prokázat, e je člověk,” zabručel sokolí mistr. “Musí dokázat, e cítí. V duchovnosti je víc ne zbonost, můj příteli. Jsou v ní emoce, vztek a váeň.”

“Osm let,” opakoval Jojonah.

“Moná e v dalí třídě…”

“Příli pozdě,” řekl Jojonah tie. “Připravovatelé musí být vybráni z tohoto ročníku nebo ze třech předelých, a ádný z těch sedmdesáti pěti přijatých není slibnějí ne Avelyn Desbris.” Jojonah se na okamik odmlčel a dlouze druhého mue sledoval. Siherton věděl, e Jojonah má pravdu, a cítil, e je v ní chycen a bezmocně stojí tváří v tvář realitě. Jeho argumenty proti Avelynovi budou zaznamenány, avak nebudou znamenat nic proti volbě opatství. A i s důvěryhodnými argumenty se jeho postoj, hraničící se zlostí a vztekem, bude zdát nevhodný.

“Proboha, můj drahý Sihertone,” pravil Jojonah o chvíli později, kdy mu to dolo, “ty árlí!”

Siherton zabručel, odvrátil se a el ke dveřím Jojonahovy soukromé místnosti.

“Máme smůlu, e jsme se narodili mezi dvěma sprkami,” prohlásil Jojonah, upřímně sympatizující se Sihertonovou frustrací. “Máme vak své povinnosti, a Avelyn je nejlepí z mnoha.”

Ta slova Sihertona hluboce zasáhla. U dveří se zastavil, sklonil hlavu a zavřel oči. Představoval si mladého Avelyna. Vdy pracoval nebo se modlil, na nic jiného si nemohl vzpomenout. Síla, nebo slabost? Siherton přemýlel o potenciálním nebezpečí, e někoho tak oddaného seznámí s drahocennými kameny. Na magii byly pragmatické znaky, které se nemusí shodovat s muem ponořeným tak hluboko ve víře, s muem, který je tak zjevně přesvědčen, e chápe přání Boha.

“Otec opat Markwart je tím mladým muem velmi potěen,” poznamenal Jojonah.

Siherton musel připustit, e je to pravda. Bylo mu jasné, e nevyhraje ani jednu debatu, kterou by rozpoutal, kdyby chtěl vznést protest proti výběru Avelyna jako člena připravovatelů. Pozice druhého připravovatele byla prázdná, a tak se vysoký mistr rozhodl, e zaměří svou energii na to, aby prosadil nějakého studenta podle svých představ. Někoho jako Quintall - mladého mue plného ohně a ivota. Mue, který můe být díky této váni a lidským touhám kontrolován.

Nebyl překvapen, netřásl se mu ret.

“Řekněte mi, prosím, mistře Sihertone, bylo to milosrdné?” slyel se, jak se ptá.

Mistr Jojonah byl rád, e slyí sympatickou otázku. Avelynův nedostatek reakce na zprávu o matčině smrti jako by podpořil Sihertonovy stínosti. “Posel říkal, e zemřela ve spánku,” přeruil je Jojonah.

Mistr Siherton přísně na svého společníka pohlédl a uvaoval o té li. Mladý posel doručil zprávu a ádné detaily, mistr Jojonah s ním ani nemluvil. V záblesku sympatie s Jojonahem, dívajícím se na něho koutkem hnědého oka, to nechal být.

Avelyn přikývl.

“Moná bude chtít odejít a připojit se ke svému otci na pohřbu,” nabídl Siherton.

Avelyn na něj nevěřícně zíral.

“Nebo můe zůstat,” řekl Jojonah okamitě, kdy uviděl tu návnadu. Kdyby Avelyn teď odeel, musel by čekat na přijetí a do dalího roku. Měl by zaručeno znovupřijetí, ale pozice připravovatele - i kdy on neměl ani ponětí, co mu nabídnou, a ani e taková pozice existuje - by byla ztracena. “Domnívám se, e moje matka je u dávno pohřbená,” odvětil Avelyn Sihertonovi, “a můj otec u opustil její hrob, aby se vrátil domů. Protoe jetě neuběhlo mnoho času od té doby, co odtud odjeli, zbývá mu jetě dlouhá cesta.”

Mistr Siherton lstivě zailhal, naklonil se blí k Avelynovi a otevřeně na něj zíral. “Tvoje matka umřela, chlapče,” pravil pomalu, a pečlivě to hláskoval. “Zajímá tě to?”

Ta slova Avelyna zasáhla. Zajímalo ho to? Chtěl vysokého mistra udeřit za to, e mohl něco takového říct. Chtěl vzteky vyletět a roztrhnout kohokoliv na kusy.

Ale to by bylo vůči Annalise neuctivé, byl by to výraz neúcty ke vzpomínce na mrtvou jemnou enu. Avelynova matka ila ve světle Boha. Avelyn tomu musel věřit, protoe jinak by jeho i její ivot nebyly ničím víc ne lí. Odměnou za ivot byl lepí ivot - Annalisa teď byla s Bohem. Ta mylenka ho posílila. Narovnal ramena a tvrdě se na Sihertona podíval.

“Moje matka věděla, e se nedostane domů,” pronesl tie k Jojonahovi. “Vichni jsme to věděli. ila dál ve své nemoci, jenom aby mě viděla vstoupit do řádu Sv. Mere-Abelle. Byla to pro ni sláva, e jsem se připojil k církvi Abellikánů, a tu bych jí nyní ukradl, kdybych odeel.” Nabral dech posílen svým prohláením.

“Řád Sv. Mere-Abelle ročník 816,” řekl Avelyn pevným hlasem. “To je moje místo. To je vize, která dovolila Annalise Desbrisové pokojně odejít z tohoto světa.”

Mistr Jojonah přikývl, kdy viděl tu chladnost a logičnost, a byl tím jak ohromen, tak poněkud postraen. Bál se hloubky víry tohoto mladého mue. Bylo zřejmé, e Avelyn svou matku miloval a v jeho chování byla upřímnost. U viděl námitky Sihertona. Buď měl Avelyn přímé spojení s Bohem, nebo prostě nevěděl, jak být člověkem.

“Mohu odejít?” zeptal se Avelyn.

Ta otázka Jojonaha poněkud zaskočila, a zauvaoval nad tím, e Avelynův stoicismus moná není a tak hluboce zakořeněný. “Dnes bude zprotěn svých povinností,” prohlásil.

“Ne,” odvětil Avelyn bez zaváhání. Sklonil hlavu, hned jak si uvědomil, e se vzepřel příkazu mistra, co byla uráka, která mohla vést k vyloučení z opatství. “Nechte mne, prosím, vykonávat mé povinnosti.”

Jojonah se podíval na Sihertona, který znechuceně vrtěl hlavou. Vysoký mistr opustil beze slova místnost.

Jojonah se domníval, e mladý bratr Avelyn by měl být v přítích týdnech víc opatrný. Mistr Siherton ho vyloučí, ani nemrkne. Hodný mistr chvíli váhal a ujistil se, e Siherton u je dost daleko.

“Jak si přeje, bratře Avelyne,” dodal Jojonah. “Tak jdi. Zbývá ti jen pár minut na jídlo.”

Avelyn se hluboce uklonil a vyel z místnosti.

Jojonah sloil ruce na stole a dlouho zíral na zavřené dveře. Co tak Sihertonovi na Avelynovi vadilo? Byla to nelidskost, jak říkal Siherton? Nebo to bylo něco hlubího? Byl Avelyn něčím vyím ne mnichové klátera, byl zrcadlem nastaveným vem mnichům Sv. Mere-Abelle, testamentem opravdové víry, která se v těchto časech zdála být tak vzácná i v opatství?

Ta mylenka jím otřásla, kdy se podíval na svou dobře zařízenou komnatu, krásné gobelíny, které si koupil v galerii Porvon dan Guardinio od jednoho z nejváenějích umělců světa. Díval se na zlatý list zjasňující vyřezávané dřevo sloupů podporujících místnost, koberec z exotické země, vypolstrované idle, bohatou knihovnu, v ní kadá kniha měla cenu více zlata, ne si dělník vydělá za celý měsíc.

Zbonost, důstojnost, chudoba, to bylo prohláení, jeho se dostávalo vem, kteří vstupovali do klátera. To byl standard. Jojonah se znovu rozhlédl po pokoji a připomněl si, e mnoho dalích mistrů má komnaty zařízeny mnohem přepychověji.

Zbonost, důstojnost, chudoba.

Částí prohláení by měl být rovně pragmatismus. To říkal opat Markwart a to prohlaovali také předchozí vůdcové klátera. V Honckém království se bohatství vyrovnalo moci, a bez moci… jak by mohl řád doufat, e ovlivní tolik ivotů obyčejných lidí? Neslouí se snad Bohu lépe silou ne slabostí?

Tak zněl iroce uznávaný argument, jen dovoloval uvolnit se ohledně aspektů poruení svatých závazků.

Přesto mistr Jojonah nechápal, proč takový student jako Avelyn Desbris tolik znervózňuje Sihertona.

V tu noc se Avelyn, úplně vyčerpaný jak fyzicky, tak psychicky, uloil ve své komůrce. Strávil celý den tím, e ádal práci a chtěl z ní vdy tu nejtěí část. Ztratil pojem o tom, kolik věder vytahal ze studny (asi tak padesát), a odtam el dělat jetě těí práci. Odstraňoval uvolněné kameny blízko u severní stěny klátera a skládal je na úhlednou hromadu pro zedníky, kteří přijdou dalí den.

Jenom volání na večerní bohoslubu ho přeruilo v jeho zběsilém tempu. Tie el na bohoslubu, pak vynechal večerní jídlo a odeel do své komůrky - kostky o velikosti pěti čtverečních stop s jednoduchou idlí, která slouila zároveň jako stůl pro Avelynovu svíci, a s lůkem, je nebylo víc ne plochá deska s přikrývkou a které bylo na zdi a na noc se sundávalo.

Kdy práce skončila, usadila se v něm bolest. Přes svou únavu nemohl skoro vůbec spát. Obrazy matky zaplavovaly jeho mysl. Přemýlel, jestli ji teď bude schopen vidět, jestli ho její duch navtíví, ne půjde do nebe. Přijde Annalisa říct sbohem svému nejmladímu dítěti, nebo u mu řekla sbohem na dvoře před vchodem Sv. Mere-Abelle?

Avelyn sjel z lůka a nemotorně zápasil s křesacím kamenem, a se mu podařilo zapálit svíci. V nejasném světle se rozhlédl, jako by očekával, e Annalisa bude stát v koutku a čekat na něj.

K jeho nesmírnému zklamání se tak nestalo.

Mladý mu se usadil na kraji lůka a sklonil hlavu. Jeho ruce odpočívaly na jeho unavených stehnech. Cítil, jak mu první slzy prosakují z očí, a snail se je potlačit. Pláč je slabostí, říkal si, je to nedostatek víry. Jestlie to, čemu věřil, to, co měl v srdci, ho nemohlo posílit v čase smrti, jaká byla tedy hodnota toho veho? Církev Abellikánů slibovala nebe vem, kteří si to zaslouí, a kdo by si to zaslouil víc ne laskavá a velkorysá Annalisa Desbrisová?

Po tváři se mu skulila slza. A potom dalí. Sklonil hlavu jetě ní a zvedl ruku, aby si zakryl mokré oči.

Vzlyk mu zvedl ramena. Snail se ho potlačit, snail se s ním bojovat. Odříkal postupně modlitbu smrti, modlitbu věrných, modlitbu nekonečného slibu, snae se, aby mu nekolísal hlas.

Ale pořád přicházely slzy a jeho hlas byl přeruován vzlykem či slzami.

Znovu a znovu pronáel modlitby. Modlil se celým svým srdcem a slovy obaloval obraz své matky - často řekl její jméno mezi modlitbami. Pak byl najednou na podlaze a nevěděl, jak se tam dostal. Byl na podlaze, stočený jako dítě, a chtěl svou matku. Modlil se za ni.

Asi po hodině se dal dohromady a posadil se zpět na lůko. Několikrát se zhluboka nadechl a odehnal poslední vzlyky. Pak dlouho přemýlel nad svým zármutkem a hledal ve své dui slabost, která nalomila jeho víru.

Brzy dostal odpověď a byl tomu moc rád. Neplakal pro Annalisu ani pro víru, kterou mu předala, ne se odebrala do lepího bytí, jak si najednou uvědomil. Plakal pro sebe, pro své bratry a sestry, pro svého otce, snad pro vechny, kdo ji znali.

S tím mohl Avelyn souhlasit. Jeho víra byla nedotčená a pevná, a tak neznesvětil vzpomínku na svou matku. Pohnul se, aby zhasl svíci, ale pak si to rozmyslel a posadil se zpět na lůko. A prohledával očima kouty, jestli tam náhodou Annalisa není.

Moná e ji najde ve snech.

Dva mui tie kráčeli ode dveří Avelynovy komnaty. “Jsi spokojený?” zeptal se mistr Jojonah mistra Sihertona, kdy byli dost daleko.

Siherton byl rád, kdy slyel Avelyna plakat. U věděl, e ten oddaný mladý mu má lidské emoce, avak to, e ho slyel vzlykat, nezměnilo jeho názor. Mírně Jojonahovi pokývl a el pryč.

“Opat Markwart mi dal povolení ukázat Avelynovi kameny,” zavolal za ním Jojonah.

Siherton ztuhl na místě a spolkl rozzlobený protest, který mu rostl v krku, pak znovu přikývl a pokračoval v cestě.

U to tedy bylo rozhodnuto. Bratr Avelyn Desbris bude jedním z připravovatelů.

Avelyn se snail dret hlavu sehnutou, oči na podlaze, tak jak se sluelo na jeho postavení, nemohl si vak nevimnout, jak někteří mnii, kteří ho obklopili, kdy následoval mistra Jojonaha spletitými chodbami Opatova bluditě - nejsoukromějího a nejposvátnějího místa klátera - se diví, e sem přichází novic z prvního ročníku.

Jojonahovo vysvětlení cesty bylo chabé - řekl, e je to oblast, která potřebuje uklidit. Avelyn vak po několika týdnech koly věděl, e takovou poctu, jako uklízení v Opatové bluditi, dostávají studenti, kteří jsou v semináři déle. Věděl také, e mistr Jojonah má k dispozici mnoho jiných starích studentů.

Své otázky si vak nechal pro sebe, nebo on nesměl klást dotazy mistrům. Musel jenom poslouchat, a tak to dělal - el tie, tak jak jen mohl, s hlavou skloněnou, a jenom občas se podíval kolem sebe - na zlaté listy na rámech dveří, krásné a matoucí řezby na kadém trámu, mozaikovitou podlahu a gobelíny, tak detailní, e by nad nimi mohl strávit hodiny. Mistr Jojonah kráčel vyrovnaným krokem a neříkal nic zajímavého - jenom nějaké poznámky o počasí, o bouři, která udeřila na kláter před dvaceti lety, o smrti svého oblíbeného pekaře ve městě, a taky neuvěřitelnou poznámku o chtivé eně toho mue. Nic z toho Avelyna nezajímalo a neodtrhlo ho od nádhery tohoto místa. Přesto poslouchal, aby mu neunikla případná otázka jeho směrem.

Zastavili se před těkými dveřmi. A jaké to byly dveře! Avelyn si nemohl pomoci a zvedl oči. Uviděl malované řezby, scény z bitev, obraz vypáleného Sv. Mere-Abelle a obraz uzdravujících rukou matky Bastibule. Scény s anděly poráejícími démony, s démonem daktylem křičícím v agónii, kdy se topí ve své vlastní lávě, která ho poírá. Scénu s Halo - boským darem, který obaluje ve ostatní. Začínala ve spodním levém rohu dveří a vedla přes ně oko pozorovatele a do pravého horního rohu. A po cestě, jak Avelyn viděl, byla historie světa, víry, která se před ním rozvinula. Bylo to jako plynoucí čas.

Chtěl pokleknout a modlit se, chtěl se zeptat, kdo dveře vytvořil, který umělec, či umělci, poněvad toto nemohl vytvořit jeden člověk. Ale jetě předtím, ne mu ta slova vyla z pusy, uvědomil si, e na jménech nezáleí, protoe ti, kdo to vyřezali a namalovali, pracovali, jako by byli rukou boí. Jenom Bůh mohl vytvořit takové dílo.

“Ví o Kruhových kamenech?” zeptal se mistr Jojonah. Ta slova se Avelynovi zdála příkrá a nevhodná. Skoro vyskočil a otočil se překvapen, e mistr je takový blázen, e si dovolí mluvit v přítomnosti takové krásy. Pak na něj dopadla tíha otázky. “Ví?” zeptal se znovu Jojonah.

Avelyn polkl a snail se najít nějakou odpověď. Samozřejmě e o Kruhových kamenech věděl, věděl o nebeských darech Sv. Mere-Abelle, o zdroji vekeré magie světa. Nevěděl toho moc, jen obvyklé řeči o tom, jak kameny spadly z nebe do rukou čekajících mnichů, aby byly posvěceny opatem Markwartem a jejich síla vyuita.

“Jsme opatrovníci kamenů,” řekl mistr Jojonah po chvíli, kdy Avelyn stále neodpovídal. Mladý mu lehce přikývl.

“Je to nae nejsvatějí povinnost,” řekl Jojonah a pohnul se ke dveřím, kde nadzvedl těkou závoru. Avelyn zamrkal. Kdy obdivoval krásu dveří, obrovské závory si ani neviml.

“Kameny jsou důkazem naí víry,” poznamenal Jojonah a otevřel dveře.

Avelyn stál, jako by zkameněl. “Důkaz naí víry,” eptal, a skoro ani nevěřil, e mistr klátera vyslovil tato rouhačská slova. Víra nepotřebovala důkaz - vlastně ta pravá hodnota víry spočívala v oddanosti víře bez důkazu!

Samozřejmě e Avelyn neprotestoval nahlas, a dokonce i jeho tiché protesty ustaly, kdy se dveře tie a hladce otevřely na naolejovaných pantech a odhalily tu největí krásu ze vech.

Místnost byla dobře osvětlená, přestoe Avelyn neviděl louče a necítil pach hořícího dřeva. Byli hluboko pod komnatami klátera, take tam nemohlo být okno. Ale v místnosti bylo světlo, světlo, které ho nutilo myslet na letní dny bez mráčku. Naplňovalo kadý kout, kadou prasklinu a odráelo se ve skleněných bedýnkách rozmístěných po komnatě. A také po stovkách kamenů.

Kruhové kameny!

Jojonah vstoupil do místnosti. Avelyn pomalu klopýtal za ním. Mladý mnich se ani nesnail předstírat, e drí pohled na podlaze, a díval se napravo a nalevo. Procházeli kolem bedýnek a on byl ohromen kameny, jejich červenou, modrou a jantarovou barvou a také fialovými krystaly. Jedna bedýnka s asi dvanácti hladkými, tmavě edými kameny, jistým způsobem vak černějími ne noc, Avelyna zaujala. Otřásl se, i kdy nevěděl proč. V dalí si viml průhledných kamenu - diamantů - a znovu se zastavil a prohlíel si je.

Avelyn studoval způsob, jím v nich pracovalo světlo. Vypadalo to, jako by z nich vycházelo, a si uvědomil pravdu.

“Diamanty jsou zdrojem světla,” řekl, a ihned se kousl do rtu, kdy si uvědomil, e promluvil, ani by byl tázán.

“Velmi dobře,” pogratuloval mu mistr Jojonah a Avelyn se trochu uvolnil. “Co ví o Kruhových kamenech?”

“Jsou zdrojem vekeré magie světa,” zarecitoval Avelyn.

Jojonah přikývl, ale řekl: “Není to tak docela pravda.” Avelyn na něj upřeně zíral.

“Kruhové kameny jsou zdrojem vekeré magie pocházející od Boha,” vysvětlil mistr Jojonah.

“Magie, kterou nám dal Bůh,” odváil se říci Avelyn.

Jojonah zaváhal - bylo to něco, co Avelyn ani nezachytil, ale vzpomněl si na to v následujících letech - a potom přikývl. “Ale existují rovně Kameny země, které jsou zdrojem zlé magie, zdrojem síly daktylů,” pronesl Jojonah. “Není jich mnoho, díky Bohu, a mohou je pouívat jenom tito démoni, kterých, díky Bohu, je jetě méně.” Zasmál se, ale Avelyn na diskusi o démonech daktylech neviděl nic směného.

Jojonah si odkalal. “A magii mají rovně Touel’alfar,” řekl. “V jejich melodickém zpěvu a v kovu, který roste na jejich zahradách ze země.”

“Roste?” zeptal se Avelyn.

Mistr Jojonah potřásl hlavou - to nebylo důleité. “Řekni mi o Kruhových kamenech. Kdo je sbírá?”

“Bratři Sv. Mere-Abelle,” okamitě odpověděl Avelyn.

“Odkud?”

“Padají z oblohy, z Halo, do čekajících rukou…”

Jojonahův smích ho zastavil. “Padají rychlostí vyí, ne jakou letí íp,” vysvětlil mistr. “A jsou horké, můj příteli novici, tak horké, e spálí kůi a kosti.”

Jojonah se opět zasmál, kdy Avelynovi objasňoval obraz mnicha stojícího na poli, majícího v sobě díry jako sýr Alpinador, nevěřící výraz ve tváři a kolem sebe samé kameny.

Avelyn se kousal do rtů. Uvědomil si, e Jojonah si nedělá legraci. Nemohl ale pochopit, proč mu říká takovéto věci.

“Kde je bereme?” zeptal se Jojonah náhle.

Avelyn začal říkat “Halo,” ale zarazil se, kdy si uvědomil, e o tom u jednou mluvili. Nevěděl, co říct, a tak jenom pokrčil rameny.

“Pimaninicuit,” řekl Jojonah.

Avelynův výraz se nezměnil.

“Ostrov,” vysvětlil mistr. “Pimaninicuit. Jediné místo, kde se mohou sbírat svaté kameny.”

Avelyn o tom nikdy neslyel.

“Kdy to někdy někomu řekne bez předchozího povolení - ne, bez nařízení - opata Sv. Mere-Abelle, vechny síly opatství se soustředí na tvou popravu.”

Avelyn u věděl, proč to jméno jetě nikdy neslyel.

“Kdy je bereme?” zeptal se Jojonah a změnil tak téma, a v Avelynovi hrklo. Mladý mnich mohl opět jenom bezradně pokrčit rameny. Chtěl vědět, ale bál se. Bylo v tom něco svatého, ale nebylo to tajemné. Byla to kombinace extáze a mírně smrduté chuti, kterou nemohl ignorovat.

“Kameny nepadají tak často,” vysvětlil Jojonah, a zněl více jako učenec ne mnich. “Nepadají často, avak zato padají pravidelně.” Vedl ho k levé stěně komnaty, a jak se k ní přibliovali, Avelyn uviděl, e do stěny jsou vyryty astronomické tabulky. Avelyn, který strávil mnoho času tím, e se díval na noční oblohu, poznal některá místa. Viml si například pásu čtyř hvězd Válečníka, nejjasnějí konstelace severní oblohy, oblouku hvězd označujících rukoje Farmářova vědra. To byly hvězdy, které viděl, jenom kdy poodeel ode dveří svého domu, protoe vdycky stály nad jeho střechou. Uprostřed toho veho byla jasně znázorněná Corona s Halo, střed vesmíru.

Kdy se podíval blí, viml si ve stěně linek. Nejdříve si myslel, e jsou to hranice známých sfér, protoe slyel teorie o tom, e vesmír je sérií uzavřených, neviditelných bublin, které uzamykají kadou nebeskou sféru a dri hvězdy na místě. Ale mnoho linek bylo blízko Corony a spojovalo slunce, měsíc a pět planet. Potom si to uvědomil. Linky tu byly z praktického důvodu, a ne estetického. Byly mechanikou tabulky, take nebeská tělesa byla udrována v chodu. Avelyn si pozorně viml pozice Sheily, měsíce, a zíral na něj tak dlouho, a si uvědomil, e se velice pomalu pohybuje okolo Corony.

“est generací,” pravil Jojonah poté, co mladému mui poskytl několik tichých minut na studování úasné tabulky. “Nebo skoro est generací,” dodal, kdy se k němu Avelyn otočil. “Mezi nabídkou přejdou sto sedmdesát tři léta.”

“Nabídkou?”

“Padáním kamenů,” vysvětlil Jojonah. “Povauj se za poehnaného, můj příteli novici, e ije v čase sprek.”

Avelyn těce dýchal a znovu zíral na plán, jako by čekal, e se objeví řady padajících kamenů mezi Halo a Coronou.

“Viděl jsi někdy nějaký kámen pracovat?” zeptal se náhle Jojonah a strhl tak na sebe Avelynovu pozornost. Mladý mu na něho s nadějí nedočkavě hleděl, zatínaje a rozevíraje ruce sputěné podél boků.

Jojonah ukázal na bedýnku stojící blízko středu místnosti a naznačil Avelynovi, aby se k ní přiblíil. Jakmile se otočil k mistrovi zády, uslyel cvaknutí ve stěně. Myslel, e mistr Jojonah zmáčkl nějakou páku, pravděpodobně ukrytou ve stěně u diagramu hvězd, aby bedýnku odemkl. Pak se k němu připojil a pomalounku ji otevřel.

Bylo v ní několik různých kamenů a vechny byly hladké a vyletěné. Jojonah zvedl dva z lesklých edých kamenů. “Kameny due,” vysvětlil. “Jménem hematity.” Pevně je drel v pravé ruce, potom natáhl levou a vytáhl jiný kámen, skoro průzračný, jenom s jemným zelenolutým nádechem. “Chrysoberyl,” řekl. “Kámen ochrany. Vdy je dobrou volbou, kdy dělá něco s temným hematitem!”

Avelyn tomu tak úplně nerozuměl, jene byl natolik ohromen, e ho ani nenapadlo přeruovat mistra otázkou.

Jojonah pustil chrysoberyl do kapsy tlusté róby a odeel stranou od Avelyna, tak, aby mu byl tváří v tvář. “Počítej do deseti,” nařídil mu. “Abych měl čas. Potom dej ruce za záda a pozvedni prsty v jasné sekvenci sedmi čísel. A zapamatuj si ji dobře!”

Mistr zavřel oči a začal měkce zpívat. Avelyn na chvíli zaváhal a snail se strávit nejnovějí informaci. Rychle se dal dohromady a udělal, co mu bylo nařízeno. Mezitím mistr Jojonah pokračoval ve zpěvu a jeho tělo se zdálo být absolutně nehybné.

O chvíli později otevřel mistr oči. “Sedm, tři, est, pět, pět, dva a osm,” řekl potěeně.

“Vy jste slyel, co bylo v mé mysli!” vykřikl Avelyn.

“Ne,” opravil ho rychle Jojonah, “opustil jsem svoje tělo a vznáel se za tebou. Díval jsem se na tvé prsty.”

Avelyn začal odpovídat, ale zarazil se. Jenom jeho namáhavý dech a nevěřícný výraz tváře odhalovaly jeho nitro.

“Nebyl to těký úkol,” pravil náhle mistr Jojonah a explodoval potěením. “Hematit je mocným nástrojem, jedním z nejmocnějích. Kdy ho pouívá k vystoupení z těla, je to jenom něco na pokraji magie. Kdokoliv trénovaný s kameny to můe udělat. Dokonce i ty…” Jojonahův hlas zeslábl a vábil ho, co Avelyn nemohl ignorovat.

“Bratře Avelyne,” řekl mistr se ví váností, “chtěl by sis to zkusit?”

Jetě dříve ne nad tím mohl začít uvaovat, Avelyn razantně přikývl. Byl si jist, e u toho musel vypadat naivně. Jeho nohy se také pohnuly, ne je stačila zastavit vědomá mylenka, jako by byly přitahovány kamenem.

Jojonah se skoro zasmál nahlas, kdy se díval na to představení, a vytáhl hematit. Avelyn se pro něj natáhl, ale mistr ho schoval.

“Je to mocný kámen,” řekl mistr temně, “můe tě dostat někam, kde nechce být. Dávej pozor na své cesty, můj mladý příteli, nebo se brzo ztratí.”

Avelyn stáhl ruku a uvaoval nad tím, jestli nebyl tak trochu blázen. Pokuení vak bylo příli silné, a tak se znovu natáhl a Jojonah ho nechal vzít hematit.

Na dotek byl neuvěřitelně hladký, skoro tekutý. Byl těí, ne by Avelyn očekával. Osahal ho opakovaně prsty a cítil v něm něco hlubího - místo tajemství, magie. Podíval se na Jojonaha a viděl, e si dává chrysoberyl blí k srdci.

“Zabrání to sráce naich duchů,” vysvětlil. “To by nebylo zrovna moudré.”

Avelyn přikývl a poodstoupil o několik kroků. Jojonah dal svou volnou ruku za záda. “Počkám, a budu vědět, e cítí magii, a potom začnu,” řekl měkce.

Avelyn ho skoro neslyel. Mladý mnich u padal do hlubin kamene. Hematit se pod jeho prsty zdál opravdu tekutým a vyzývajícím. Avelyn na to chvíli zíral, pak zavřel oči, ale pořád to viděl. Roziřovalo se to před ním a obalovalo mu to ruce a pae. A pak padal a padal.

Bránil se, hematit dramaticky ustoupil, a on skoro vypadl z transu. Ale Avelyn chytil své strachy včas a znovu nastoupil cestu.

Jeho ruce a pae byly pryč. Potom bylo vechno edé a černé.

Avelyn vystoupil ze svého těla. Ohlédl se a viděl se, jak stojí a drí kámen. Obrátil se k Jojonahovi a uviděl chrysoberyl, jak ohnivě září a zaobaluje celého mistra do tenké bílé bubliny - ochrany jeho ducha.

el k Jojonahovi. Cítil se neuvěřitelně lehký, jako by se mohl zvednout ze země a vzlétnout.

Za mistrem sledoval sekvenci prstů: jedna, tři, dva, jedna, pět.

“Bě vý,” slyel, jak říká mistr Jojonah.

Avelyn byl dost překvapen, e je ve svém stavu schopen slyet jeho hlas. Porozuměl příkazu, vůlí se zvedl ze země a plul ke stropu.

“Neexistuje ádná fyzická bariéra, která by tě mohla zastavit,” poznamenal Jojonah. “ádné bariéry. Viděl jsi střechu? Je tam něco, co bys měl vědět.”

I přes hrůzu, kterou cítil, proletěl Avelyn skrze strop komnaty. Byl ohromen pocitem struktury dřeva a hmoty podlahy místnosti nad nimi.

Bylo v ní několik mnichů, o pár let starích ne Avelyn. Avelyn cítil, jak se usmívá, cítil, jak se jeho fyzická forma usmívá, kdy kolem nich prolétal a ti mui ho neviděli.

Potom jeho úsměv zmizel. Něco ho chytilo, nějaké temné pokuení vstoupit do jednoho z nich, vyhnat jeho ducha a ovládnout tělo.

Kdy tento nebezpečný pocit přiel, byl u za nimi. Proplul skrz strop do dalí prázdné komnaty, a dalí a dalí. Pak byl venku a necítil nic fyzického - teplo slunce nebo závan větru. Viděl, jak stoupá nad jedno z nejvyích míst Sv. Mere-Abelle, přímo na střechu. Ale stoupal dál a bál se, e ten výstup nikdy nezastaví, e propluje mraky, k Halo, ke hvězdám. Moná e bude svítit na nebi jako pátá hvězda Válečníka.

Odpoutal se od těchto pocitů a otočil svého ducha tak, aby si mohl prohlédnout střechu. Z tohoto pohledu vypadal kláter jako roztaený had, který leze na útes. Avelyn viděl pohyb na boku dvoru, jak skupina mladých mnichů pracovala u studně a s mulami a koňmi.

“Pojď zpět,” slyel vzdálený hlas mistra Jojonaha, který se s ním spojil skrze Avelynovu fyzickou formu. Rozdělení není jetě úplné, pomyslel si a otřásl se nad představou, co by mohlo úplné oddělení znamenat.

Pobídnut upřel pozornost na střechu přímo pod ním. U ji jednou viděl z vyích míst opatství, ale tento pohled odhalil chytřejí záměr, obraz, který nemohl být viděn z niího úhlu. Na střee byly vyřezány čtyři pae, dva páry zvednutých paí, drících kameny.

Cesta zpět byla rychlejí, ale jenom do té doby, ne se dostal do místnosti nad místností Kruhových kamenů. Tentokrát pokuení obsadit těla bylo větí. Cítil, jak ho to do nich táhne. Představil si hematit jako ivoucí entitu přikazující mu a eptající mu sliby moci do jeho duchovního ucha.

Avelyn cítil něco ve své ruce - té fyzické, té, která drela kámen. Ucítil chrysoberyl, magickou bariéru, a potom byl protaen podlahou do svého čekajícího těla.

Avelyn skoro poskočil, kdy znovu otevřel oči a uviděl velice zblízka mistra Jojonaha.

“Jedna, tři, dva, jedna, pět,” řekl mladý mnich a snail se uspokojit zvědavost starého mue.

Jojonah mávl rukou a zavrtěl hlavou. To ho nezajímalo. “Co jsi viděl?” zeptal se.

Avelyn uviděl, e Jojonah drí oba kameny, i kdy si nepamatoval, e by mu dal hematit zpátky.

“Co jsi viděl?” naléhal na něj Jojonah a pomalu se blíil k němu.

“Pae, dva páry…” Ne to stačil dokončit, Jojonah úlevou křičel, smál se, plakal, a to vechno najednou. Avelyn nikdy nic takového neviděl a neuměl si to vysvětlit.

“Jak,” zeptal se s dostatečnou silou, aby přivedl Jojonaha zpátky ke smyslům. “Kameny,” upřesnil Avelyn, kdy měl jeho pozornost. “Jak je to moné?”

Jojonah začal rychle vysvětlovat. Znělo to jako naučený projev a ne jako spontánní záleitost. Mluvil o povaze těla snoubícího se s povahou kamenů, je vytvářejí magickou reakci. Dokonce srovnal to, co se stalo Avelynovi, s tabletami, které se dávají na bolest břicha, aby člověk vypoutěl větry.

Jak Avelyn poslouchal, cítil, e se tajemno kolem něj rozpoutí. Poprvé od doby, kdy vstoupili do místnosti, nebyla v hlase mistra Jojonaha ani stopa po důstojnosti. Byl to jenom suchý tón instruktora. Avelyn to moc nechápal. Nemohl vysvětlit to, co se mu právě stalo, ale instinktivně věděl, e tyto řeči o vetřelecké podstatě kamenů umenily jeho záitek. Byla zde záhada - ádná slova ji nemohla zastřít - bylo to něco vyího řádu. Mistr Jojonah nazval sprky kamenů nabídkami, a tento popis připadal Avelynovi nesprávný. Laskavosti - to by byl správný termín, rozhodl se mladý mnich. Znovu se rozhlédl po místnosti, od kamene ke kamenu. Pomyslel si, e boí dar je desetkrát větí, ne byl, kdy sem poprvé vstoupil.

“Ty bude mezi těmi, kdo vykonají cestu,” prohlásil Jojonah, a váha tohoto prohláení na Avelyna tvrdě dopadla.

“Na Pimaninicuit,” řekl Jojonah a jeho úsměv se rozířil, jak se Avelynovi rozířily oči. “Jsi mladý, silný a plný hlasu Boha.”

V očích se Avelynovi shromádily slzy a začaly mu kanout po tváři při mylence, e by mohl být mezi těmi, kteří budou vybráni, aby byli v blízkosti největích darů Boha.

Jojonah ho potom propustil a on z komnaty odeel jako v transu. Byl ohromen.

Kdy byl pryč, mistr Jojonah vrátil kameny zpět na místo, pak el ke stěně a zmáčkl ukrytý vypínač. Po celou dobu uvaoval nad tím, čeho byl svědkem. Novic prvního ročníku by neměl být schopen aktivovat magii kamenu - i přes ve, co mu řekl o hematitu. I kdyby byl schopen padnout do kouzla, mělo by mít nad ním kontrolu - rychlou a zběnou, mimo zkuenost těla - a měla by v překvapeném, křičícím a ohromeném mladém mnichovi kulminovat.

Bylo neuvěřitelné, e Avelyn kontroloval magii, aby se dostal za jeho záda a viděl jeho sekvenci. A to, e byl schopen projít stropy a podívat se na střechu opatství, bylo skutečně ohromující. Jojonah ani nevěřil, e by to bylo moné. Mistr se zastavil a vynadal si za svou slabost. Byl v Sv. Mere-Abelle víc ne tři dekády a byl schopen takto pouívat hematit jen poslední tři roky!

Jojonah se přestal litovat a usmál se. Mladý mnich byl dobrou volbou, darem Boha, aby el na Pimaninicuit.

KAPITOLA ESTÁ

Mrchorouti

Probrala se z bezvědomí. U nečekala, e někdy jetě uvidí oblohu. Otevřela své modré oči a mávala horečně rukama. Chtěla z malé díry vyhnat silný zápach spáleného dřeva.

Kouřem pronikl ikmý paprsek - jediný paprsek světla, který dívku vrátil do země ivých. Jako ve snu ho následovala, natáhla se a dotkla se kusu dřeva, který částečně zablokoval díru.

Dřevo bylo teplé. Jilseponie si uvědomila, e byla v bezvědomí dlouho. Shledala, e můe paemi trám obejmout - ale jenom kdy měla rukáv mezi svou jemnou kůí a dřevem.

Dívka tvrdě zatlačila, avak trám se nepohnul. Tvrdohlavé, tak jako vdy, pouila svůj vztek, aby zatnula svaly. Přidřepla si a znovu zatlačila, celou svou silou, sténajíc námahou.

Její vlastní hlas ji zarazil. Co kdy tam pořád byli goblinové? Usadila se zpátky a byla velmi potichu. Naslouchala a neodvaovala se ani dýchat.

Slyela krákat ptáky - byli to mrchorouti, jak dobře věla. Ale nic jiného neslyela, ádné zasténání přeivích, ani plačtivý, protáhlý hlas goblina, ani břiní mručení fomoriánských obrů.

Jenom ptáky, kteří se krmili těly jejích padlých přátel.

Tato děsivá mylenka ji přinutila k prudkému pohybu. Znovu si přidřepla a zatlačila celou svou silou. Zlostně zařvala a bylo jí jedno, co se stane, pokud tu goblinové jetě jsou.

Trám se o palec pohnul a přesunul se do strany. Pony nezvládala jeho tíhu, a tak spadl zpět s rozhodným uchnutím. Pony věděla, e z tohoto nového úhlu s ním nepohne, a tak to ani nezkouela. Začala se protlačovat. Nejdřív dostala ven jednu ruku, pak hlavu a jedno rameno - v té chvíli se zastavila a snaila se popadnout dech. Byla ráda, e má obličej opět na denním světle.

Úleva vydrela jenom do té chvíle, ne se rozhlédla. Bylo to Dundalis - to logicky věděla - ale bylo to také místo, které Pony jetě neviděla. Ve, co zbylo z Elbryanova domu, bylo pár trámů a kamenný základ. Vlastně vechno, co zbylo z Dundalis, bylo pár trámů a kamenů.

A těla. Pony jich pár viděla - goblina a starí enu. Ve vzduchu se vznáel hutný pach smrti, tak jako kouř z ohňů. Vnitřní hlas jí říkal, e má zalézt zpátky do díry, schoulit se, plakat a moná i umřít, protoe i smrt by byla lepí ne tohle.

Strávila dlouhou dobu napůl tam a napůl venku a třásla se na pokraji hysterie a beznaděje. Rozhodla se, e prostě zaleze zpátky dovnitř, ale něco v ní, čemu nerozuměla, jí to nedovolilo.

A znovu si trhala aty a dřela kůi, a rychlé vytáhnutí se a otočení ji vysvobodilo z díry. A poté přila dlouhá pauza. Leela na zádech na zemi, mylenky jí utíkaly tisíci směry a kadý z nich vedl do záhuby.

S velkým úsilím se Pony zvedla ze země a procházela se mezi hromadami sutin, které bývaly domy Olwana Wyndona a Shanea McMichaela. Zůstala jen hlavní ulice, na které byl ohraničen odtok vody kameny a hlínou, co potvrzovalo, e se Pony nachází v Dundalis, v ostatcích svého domova. Ani kousek stavby ze dřeva. Ani jedna osoba, nebo dokonce kůň, nebyla naivu. A nebyli tam ani ádní iví goblinové a obři, uvědomila si Pony s malou úlevou. Jen supi, kteří jí krouili nad hlavou, ale větina z nich se na zemi krmila - trhala kůi, kterou Pony jetě včera cítila, vyjídala oči, které se na ni dívaly.

Pony se s hrůzou odvrátila a představila si bitvu na ulici a poslední pohled na svého otce. Byla tam těla - viděla Olwana, jak zlomeně leí na stejném místě, kde ho viděla padnout. Ale nemohla se tam dál dívat, nebo se bála, e by uviděla Thomase Aulta, svého otce, mezi mrtvými. Oveme byl mrtvý, a taky její matka a Elbryan a vlastně vichni.

Dívka, která se cítila tak malá a bezmocná, skoro upadla na zem, a zadrel ji od toho jenom její tvrdohlavý instinkt. Vimla si velkého počtu mrtvých goblinů a dokonce i páru obrů. Obzvlátě jedné hromady, na které byla těla monster. Padli, jako by zformovali obranný kruh, ale kolem nich nebyla ádná lidská těla. Jenom goblinové a osamocený obr. Byli naházeni na sobě a koupali se v krvi, tekoucí z drobných ran na jejich tělech. Pony si pomyslela, e by měla jít blí a prozkoumat to, ale neměla na to aludek.

Stála a zírala - padla na ni otupělost a připravila ji o emoce. Vesnice byla pryč a Pony byla příli vyčerpaná, aby se zastavila a přemýlela. Byla tak poraená, e nebyla schopna ničeho, kromě toho, aby vyklopýtala z vesnice a la směrem na jih. Ale pak se otočila k západu a la směrem k umírajícímu slunci.

Podvědomí ji vedlo. Plevelná byla nejblií vesnice, ale Pony si myslela, e to tam bude vypadat stejně. Celý svět se určitě rozpadl v ruiny a vichni lidé jsou mrtví a poírají je a trhají je supi.

Později, kdy přiel soumrak, ji její smysly upozornily, e není sama. Napravo viděla v malém keři slabý pohyb. Mohla to být veverka, ale ve svém srdci věděla, e není.

Zleva přilo zachichotání, tenký eptavý hlas.

Pony la rovně dál. Nadávala si, e se před odchodem z Dundalis neozbrojila. To by ale nic neznamenalo, připomněla si, a moná e konec přijde beze zbraně rychleji.

Tvrdohlavě la dál, dívala se přímo vpřed a ignorovala známky toho, e není sama, e goblinové mohou být za kadým stromem, e ji pozorují a smějí se jí. A e ji moná odhadují a hádají se, kdo bude mít to potěení ji zabít, a o dalích potěeních před vradou.

Tato mylenka ji skoro zastavila, připomněla jí Elbryana, chvíle před pohromou, ten polibek…

Pak se rozplakala. la dál s narovnanými rameny.

Ale slzy nemohla potlačit a vinu s bolestí také ne.

Spala u paty stromu, třásla se zimou a kvůli nočním můrám. Bála se, e ty ji budou pronásledovat navdy.

Sny se milosrdně ztratily, kdy se probudila. Nemohla si vzpomenout na obrazy vesnice, rodiny a přátel. Vechno, co věděla, bylo, e je na cestě.

Věděla, e má tělesnou a duevní bolest, ale důvod tohoto opustil její vědomou pamě.

Ani nevěděla, jak se jmenuje.

Obr tam byl a leel tváří v krvi a hlíně, na stejném místě, kde ho Elbryan viděl naposled - jenom pár kroků od místa, kde omdlel. V té děsivé chvíli obluda zdvihala kyj, aby Elbryana zabila - ale nyní byla mrtvá.

A spolu s ní také tucet goblinů, kteří byli rozházeni kolem dokola.

Elbryan se posadil a otřel si obličej. Viml si přitom ranky a krve na své ruce. Jeho mylenky se najednou vrátily k Pony a k polibku mezi borovicemi na hřebeni. Pak se obrátily k přítomnosti - ke goblinům v lesích, ubohému Carleymu, kouři z Dundalis, utíkající Jilseponie, běící k vesnici a křičící při kadém kroku. Bylo to tak neskutečné - stalo se toho příli mnoho a příli rychle. V pár neuvěřitelných minutách se Elbryanův svět rozpadl.

Mladý mu si to vechno uvědomil, jak tam seděl v hlíně a zvědavě hleděl na záhadně usmrceného obra. Uvědomil si, e nic u nikdy nebude jako dřív.

Postavil se a opatrně se přiblíil k fomoriánovi, přestoe si uvědomil, e je naprosto nehybný a kolem něj je mnoho krve, a proto musí být mrtvý. Pohnul se, klekl si a studoval to mnoství ran.

Byly to dírky jako od ípů, jenom mení. Elbryan si vzpomněl na ten bzukot. Odváil se prozkoumat tělo jetě víc - dokonce poloil prst na okraj jedné z ran a odhrnul kůi.

“ádný bodec,” poznamenal nahlas a snail se to pochopit. A zase myslel na vosy - obrovské vosy, které ho pobodaly a odletěly. Znovu si sedl a začal rány počítat, a uvědomil si, e obr má asi dvacet ran na obličeji a nepočitatelně mnoho dalích na celém svém těle o velikosti téměř patnácti stop.

Mladý mu neměl ádné odpovědi. Myslel si, e je mrtvý, a nebyl. A představil si Dundalis.

Vykrábal se na nohy a zkontroloval mrtvé gobliny v okolí. Byl dost překvapen, kdy zjistil, e dokonce i ti dva, se kterými bojoval, a jeden, o něm si myslel, e ho zabil svým mečem, mají na sobě záhadné malé rány.

“Vosy, vosy, vosy,” zpíval Elbryan v litanii naděje. Opustil to místo a el svahem směrem k Dundalis. Slova a naděje zmizely v momentě, kdy před sebou uviděl vesnici, která byla jen hromadou ruin.

Věděl, e jsou vichni mrtví. Dokonce i z této vzdálenosti padesáti yardů ve svém srdci cítil, e nikdo takovou pohromu nemohl přeít. Se zbledlým obličejem a buícím srdcem se mladý mu, který se cítil jako malý ztracený kluk, vydal domů. Zdálo se, e jeho ruce a nohy váí asi sto liber - a to kadá.

Poznal vechna těla, která nebyla znetvořená ohněm - rodiče svých přátel, mladí mue, mladí dívky a chlapce, kteří byli odvoláni z hlídek. Na jedné z ruin uviděl malé tělíčko, zčernalý balon. Carelee Aultová, Ponyina sestřenice, uvědomil si Elbryan, protoe to bylo jediné malé dítě ve vesnici. Její matka leela tváří na zemi, jen pár kroků od místa, kde leela její dcera. Jak Elbryan pochopil, snaila se dostat zpátky k ní a oni ji zezadu sekli, kdy pozorovala, jak její dům hoří a spolu s ním i její dítě.

Elbryan se snail ubránit takové ivé empatii, protoe si uvědomil, e by se snadno mohl utopit v zoufalství. Tento úkol se jetě ztíil, kdy se přiblíil k hromadě zavraděných goblinů a obrů, leící na ulici, kde evidentně proběhla nejtěí bitva. Pak proel kolem těla svého otce.

Elbryan viděl, e jeho otec zemřel odváně. A poněvad znal jeho vůli a sílu, nebyl překvapen. Olwan umřel, kdy bojoval.

Chlapec klopýtal k ruině svého domu. Popotáhl, kdy viděl, e základ, na který byl otec tak pyný, je neporuený. Jenom stěny a strop se zhroutily. Elbryan si nael cestu do stále dýmající ruiny. Jeden z koutů nějak unikl plamenům, a kdy dovnitř spadla střecha, zhroutil se a vytvořil tak volný prostor.

Odhrnul dřevo, klekl si a podíval se dovnitř. Viděl dva tvary, je leely ve vzdáleném rohu.

“Prosím, prosím,” eptai a opatrně se blíil k tomu místu.

Blií tvar byl gobiin s rozmačkanou hlavou. Elbryan se s nesmyslnou nadějí blíil k dalímu tvaru.

Byla to jeho matka, která byla také mrtvá - uduená kouřem. Elbryan si uvědomil, e na sobě nemá ádnou ránu. V ruce měla těkou dřevěnou líci. Často s ní mávala na děti, kdy ji otravovaly, a vyhroovala jim, e jim trochu zahřeje zadek.

Nikdy ji nepouila, vzpomněl si Elbryan. A do dneního dne, dodal v duchu s pohledem na zavraděného goblina.

Vechny její obrazy se mu vrátily - viděl, jak mává lící, potřásá hlavou nad svým neposluným synem a mrká na Jilseponie, jako by měly o Elbryanovi tajemství. Proel blí, sedl si vedle matky a naposled objal její ztuhlé tělo.

A plakal. Plakal pro svou matku a otce, pro své přátele a jejich rodiče, pro celé Dundalis. Plakal pro Pony, nebo nevěděl, e kdyby el do města hned, kdy se probudil, byl by dívku uviděl klopýtat po cestě k jihu.

A Elbryan plakal pro sebe - jeho budoucnost byla temná a nejistá.

Zůstal v koutě domu, vedle své matky, kdy zapadlo slunce. Zůstal tam celou chladnou noc.

KAPITOLA SEDMÁ

Matherova krev

“Krev Mathera!” zabrumlala Tuntun, tíhlá elfí ena, která se mohla snadno schovat za tříleté dítě. Její normálně melodický hlas se stal pitivým, kdykoliv se rozruila, a někteří se otřásli a dalí si dokonce dali ruce na své pičaté ui. Tuntun dělala, jako e to nevidí. Zamrkala svýma obrovskýma modrýma očima, zamávala svými průhlednými křídly a sloila si pae na svých malých, pičatých prsou.

“Synovec Mathera,” odpověděl Belli’mar Juraviel a nespoutěl oči z Elbryana, který zkoumal svůj dům. Juraviel se nemusel dívat na Tuntun - věděl, jak nyní stojí, protoe to zarputilá elfka dělala často.

“Jeho otec bojoval statečně,” řekl třetí ze skupiny. “Kdyby nebylo toho fomoriána…”

“Mather by zabil fomoriána,” přeruila ho Tuntun.

“Mather měl Bouři,” řekl Juraviel. “Otec toho chlapce neměl nic ne obyčejnou palici.”

“Mather by zardousil fomoriána holýma -“

“A dost, Tuntun!” pravil Juraviel. I kdy křičel, jeho hlas zvonil jako krásný jasný úder zvonu. Nezáleelo mu na tom, jak hlasitá bude jejich konverzace. I kdy byl Elbryan jenom patnáct yardů od nich, postavili zvukový tít a ádné lidské ucho nebylo schopné slyet víc ne zvuky, které jsou pro přírodu zcela normální. “Lady Dasslerond ho prohlásila za vhodný výběr,” dokončil Juraviel a uklidnil se. “Nemá právo se hádat.”

Tuntun věděla, e tuto debatu nemůe vyhrát, a tak drela svou pózu a začala podupávat nohou na zemi. Dívala se na mladého Elbryana a nelíbilo se jí, co vidí. Tuntun neměla moc ráda velké hlučné lidi. Dokonce i Mather, mu, kterého cvičila a znala více ne čtyři dekády, ji často odrazoval svou okázalou účelností a stoicismem. Nyní, kdy se dívala na Elbryana, nemohla vystát pomylení na sedm let výcviku!

Proč jenom svět potřebuje hraničáře?

Belli’mar Juraviel potlačil zachichotání, protoe se mu líbilo, kdy se Tuntun zlobila. Věděl vak, e by mu znepříjemnila ivot, kdyby ji teď zahanbil, a tak vyskočil do výky a silně mával křídly. Zvedl se dvanáct stop ze země a spočinul na nízké větvi. Bylo to lepí místo na pozorování počínání chlapce, jen nahradí Mathera.

Elbryanův zármutek s sebou milosrdně přinesl i vyčerpání, take si chlapec zdříml. Zůstal v domě u své matky a něně se jí probíral vlasy. V tu chvíli na něj přiel spánek. Probudil se za úsvitu a s rozhodnutím.

Vyel z domu, v očích měl stále slzy a v rukou tělo své matky. Elbryan se obrnil proti tomu zpustoení. Sílu nael v povinnosti, a ta povinnost spočívala v pohřbení mrtvých. Meč si zastrčil za opasek a začal kopat. Nejdříve pohřbil bok po boku své rodiče, přestoe úkol naplnit hrob a zasypat hlínou těla těch, které miloval ze vech nejvíce, ho téměř zničil.

Nael Thomase Aulta a několik dalích muů, a v tu chvíli si uvědomil rozsah svého úkolu. Dundalis bylo domovem asi sta lidí. Jak dlouho bude trvat, ne je pohřbí? A co ti mladí, kteří byli zavraděni na kopci? A pak ti na hlídce, kteří bojovali v irokém borovicovém údolí?

“Jeden den,” rozhodl se Elbryan, a jeho hlas mu zněl divně v této surreální situaci. Tento den stráví sbíráním těl pro masový hrob. To bude muset stačit.

A pak co? přemýlel Elbryan. Co bude dělat, a dokončí úkol? Kam půjde? Do Plevelné, která je vzdálená jeden den cesty. Přemýlel nad pronásledováním goblinů, kdyby vak nael nějaké stopy. Elbryan tuto mylenku odehnal, protoe věděl, e vztek a hlad po pomstě by mohly zatemnit jeho soudnost a pohltit ho. Jeho úkol byl jasný, a přestoe ho to bolelo, věděl, e musí najít tělo Jilseponie Aultové, jeho drahé Pony.

A tak hledal, vytahoval těla padlých z trosek domů a kladl je vedle sebe na poli, kde bývala ohrada Bunkera Crawyera. Polovina dne byla pryč. Elbryan neměl na jídlo ani pomylení. Stále více pátral po Pony. Brzy kolem těl jenom přecházel a nechával je leet na místě. Zaměřil se na své pátrání, i kdy si uvědomil, e při svém zoufalství ji asi nenajde a e nemá čas nazbyt. Taková scéna krveprolití určitě přivábí velké kočky a medvědy, a rovně si nemohl být jistý, e se goblinové nevrátí. A tak pokračoval a shromaďoval těla. Díval se vude - odkopával mrtvé gobliny a díval se, co je pod nimi. Snail se porovnat to, co vidí, s lidmi v Dundalis a rozdělovat je podle jmen a domů.

Úkol ho zahltil - nebyl si jist identitou mnoha potrhaných těl. Jedno z nich muselo patřit Pony.

V půli odpoledne ji Elbryan věděl, e je poraen. Věděl rovně, e neexistuje ádná naděje, e by těla důstojně pohřbil. Na poli měl dvě řady a rozhodl se, e je pohřbí. A zbytek…

Elbryan si bezmocně povzdechl. Vzal lopatu, el na pole a začal kopat. Svůj zármutek přeměnil ve vztek a útočil na půdu, jako by to byla ona a ne goblinové, kdo porazil Dundalis a sebral mu vechno na světě. Vechno a vechny, které miloval.

Jeho svaly si stěovaly, ale nevěděl to. Jeho aludek kručel z nedostatku jídla, ale on to neslyel.

I Tuntun byla ohromena jeho výdrí.

Elbryan ulehl ke spánku na úpatí hřebene, venku z Dundalis. “Pony,” řekl nahlas. Potřeboval slyet nějaký hlas, jakýkoliv hlas, dokonce i svůj.

Elfové, kteří ho tie obklopili, se zastavili a zvědavě nastraili ui. Tuntun si myslela, e chlapec volá matku, ale Juraviel, který si víc vímal chlapcových vztahů, věděl pravdu.

“Nebuď mrtvá, prosím,” řekl Elbryan tichému větru. Zavřel oči, opět vlhké slzami za matku a otce, za přátele a celou komunitu. “Mohu to přeít,” řekl Elbryan rozhodně, “ale jenom s tebou.” Poloil se zpátky na zem a dal si ruce na obličej. “Potřebuji tě, Pony. Potřebuji tě.”

“Velmi potřebný mladý mu,” poznamenala Tuntun.

“Měj trochu soucitu,” napomenul ji Juraviel.

Elbryan se posadil a byl zmatený.

Juraviel se podíval na Tuntun, protoe při svém kyselém přístupu vypustila slova z úst dřív, ne mohla být vztyčena zvuková stěna.

Elbryan vytáhl meč a díval se upřeně na stíny. “Pojďte ven a postavte se mi tváří v tvář!” křičel a v jeho hlase nebyl znát ádný strach.

Tuntun pokývla. “Ó, jak je statečný,” řekla sarkasticky.

Juraviel na to také pokývl, ale jeho obdiv byl upřímný.

Mladý mu se přenesl přes vechen zármutek a strach, u nebyl malý chlapec. Opravdu byl statečný a nebyla to hra. Postavil by se jakémukoliv nepříteli beze strachu ze své vlastní smrti.

Po chvíli mu nervy začaly povolovat. Pohnul se k nejbliímu stromu, zastavil se a pak běel jako íp k dalímu. Elfové neměli ádný problém ho následovat. Byli tií a nebyli vidět. Po chvíli se mladý mu uklidnil. I kdy byl vyčerpaný, uvědomil si, e by neměl zůstat tak zranitelný. Nemohl si vzpomenout na ádná hájitelná místa, která by byla poblí, a snad by mohl opevnit tohle. Tie a metodicky pracoval. Pouil ňůrku ze své koile, opasek, cokoliv, co nael, aby vytvořil smyčku mezi stromky.

Elfové pozorovali kadý jeho pohyb, někteří s respektem a jiní povýeně. Elbryanova past by nechytila ani veverku, a kadý elf by do ní vběhl a rozmotal ji, ani by si ji vůbec uvědomil.

“Krev Mathera!” poznamenala Tuntun víc ne jednou. Juraviel, Elbryanův hlavní zastánce u Lady Dasslerond, to vzal lehce. Pamatoval si na start Matherovy hraničářské kariéry. Nebyl o nic lepí ne tenhle Elbryan.

Do hodiny udělal Elbryan ve, co mohl - a nebylo toho moc. Nael borovici s nízkými větvemi a vklouzl pod tento přírodní stan. Jenom ty nejlepí oči by ho mohly za tou hustou clonou rozeznat. On vak měl také značně omezený výhled. Opřel se zády o kmen stromu a meč si poloil do klína. Instinkt mu napovídal, e není sám, ale věřil, e to zvládne, kdy přečká do úsvitu. Snail se zůstat vzhůru. Ale únava ho přemohla, zaskočila ho tam, kde seděl, a sklopila mu víčka. Elfové se postupně přibliovali.

Něco Elbryana probudilo. Hudba? Měkký zpěv, který nemohl tak úplně rozpoznat. Neměl ponětí o tom, jak dlouho spal. Blíilo se ráno? Nebo spal a do dalího dne? Přinutil se kleknout a vylézt za hradbu větví. Měsíc Sheila nebyl jetě nad jeho hlavou. Elbryan se snail vypočítat trvání svého odpočinku a věděl, e to nebylo více ne několik hodin. Zarazil se a naslouchal. Jistě věděl, e je tam něco, co nevidí.

V uchu mu zněla měkká melodie, která byla někde mimo jeho vědomí. Byly to tiché a sladké tóny, ale to ho neuklidňovalo.

Pokračovalo to a někdy to zesílilo, jako kdyby se nepřátelé chtěli vyřítit ze stínů, ale potom se to znova proměnilo v nic. Elbryan pevně sevřel jílec meče, a mu zbělely klouby. Tam venku nebyla Pony, to věděl. Nebylo to nic lidského. A pro mladého mue, který přeil útok goblinů, mohl takový závěr znamenat jen jediné.

Měl by zůstat ukrytý. Věděl, e jeho nejlepí obranou je úkryt. To nejlepí, v co mohl doufat při návratu goblinů, bylo zůstat od nich co nejdál. Ale mylenky na jeho zavraděnou rodinu a přátele ho pobídly kupředu. I přes vechen strach chtěl Elbryan pomstu.

“Říkal jsem ti, e je odváný,” zaeptal Juraviel Tuntun, kdy Elbryan vyel zpod stromu.

“Stupidní,” opravila ho Tuntun bez zaváhání.

Juraviel opět nechal tu uráku bez povimnutí. Tuntun si myslela, e i Mather je stupidní - ze začátku. Juraviel pokynul svým společníkům a el pryč.

Rozčilující a vábivá píseň vedla Elbryana hodnou chvíli. A pak najednou ustala, a pro Elbryana to bylo jako probudit se ze snu. Shledal, e stojí vprostřed kruhové malé louky, obklopené vysokými stromy. Měsíc byl daleko na východě a vysílal na něj ikmé paprsky. Uvědomil si, jak byl bláznivý a jak je nyní zranitelný. Sehnul se a běel k okraji mýtiny ale najednou se zastavil, vzpřímil se, vykulil oči a otevřel ústa.

Elbryan se obrátil, pozorován tucty stvoření, která nerozeznal a která se náhle objevila v kruhu. Nebyla vyí ne on a neváila více ne devadesát liber. Byla tíhlá, jemná, s nádherně tvarovanou postavou, výraznými rysy, pičatýma uima a kůí, která se v měkkém světle zdála průsvitná.

“Elfové?” zaeptal tie Elbryan. Ta mylenka si nala cestu z jeho zapadlých vzpomínek na legendy tak vzdálené, e nevěděl, co si o těchto tvorech má myslet.

Elfové se chytili za ruce a začali kolem něj tvořit kruh. Elbryan si uvědomil, e skutečně zpívají. Jasně slyel jednotlivé slabiky, a přestoe tvořily slova, kterým nerozuměl, nějak poznal, e tyto melodické zvuky jsou součástí samotné země. Byly to uklidňující zvuky, avak v Elbryanovi vyvolaly jetě větí paniku. Rozhlédl se a snail se zaměřit na jednotlivce, aby mohl určit jejich vůdce.

Jejich tempo se zvyovalo. Někdy se dreli za ruce a jindy se pustili, aby kadý druhý udělal krásnou piruetu. Elbryan se nemohl soustředit. Vdy, kdy se zaměřil na nějakého jednotlivce, rozptýlil ho nějaký pohyb na okraji jeho zorného pole nebo vyí tón v chóru. A kdy se ohlédl na původní místo, jednotlivec se ji vytratil, poněvad vichni vypadali stejně.

Tanec se pořád stupňoval. Nyní, kdy se elfové oddělili, aby mohli udělat piruetu, se ti, kteří se netočili, zvedli ze země. Vypadalo to jako magie, protoe Elbryan neviděl jejich křídla. Vzlétli a pak se vrátili zpátky na zem.

Na Elbryana útočilo mnoho obrazů. Snail se jich zbavit, zavíral oči a několikrát vytáhl meč a vrhl se vpřed. Chtěl se dostat z kruhu ven a utíkat do lesů. Ale kadý pokus skončil nezdarem, protoe, přestoe el rovně, zapojil se do proudu tanečníků a chodil v kruhu, a ho mnoství obrazů a sladká melodie porazily.

Uvědomil si, e upustil meč a e by bylo dobré ho zvednout. Ale ta píseň…

Ta píseň! Bylo v ní něco, co ho nechtělo pustit. Cítil to jako jemnou vibraci okolo svého těla. Cítil to víc, ne to slyel. Uklidňovalo ho to. Přináelo mu to obrazy mladího světa, který byl čistí a ivějí. Říkalo mu to, e tato stvoření nejsou z rasy zlých goblinů, ale e jsou to přátelé, kterým můe věřit.

Elbryan, plný zármutku a vzteku, divoce bojoval s tímto pocitem, a tak zůstal stát mnohem déle, ne je obvyklé pro lidi. Jeho odhodlání bylo odplaveno a stejně tak jeho síla. Přijal pozvání měkké země.

Leel. To byla jeho poslední mylenka.

“Krev Mathera,” mumlala si Tuntun, kdy později elfí karavana vyrazila na cestu, s Elbryanem plujícím na posteli z hedvábných vláken, peří a hudby.

“To říká pořád,” odpověděl Juraviel. Kdy to říkal, drel v prstech zelený kámen, serpentin, a cítil jeho jemné vibrace. Za normálních okolností by tak jednoduché kouzlo bylo neúčinné proti někomu tak moudrému jako Tuntun, někomu, kdo viděl zrození a smrt několika století. Nyní ale byla rozruena a znechucena náplní práce dneního večera.

“A budu to říkat!” trvala na svém Tuntun, ale její zařvání se ztratilo ve zvuku vihnutí stromku! Elfí eně se podařilo vymanit nohu z Elbryanovy pasti a letěla k zemi, ale i kdy usilovně mávala křídly, dopadla poněkud neobřadně.

Její pohled na Juraviela byl a výhruný, kdy se jí ostatní smáli. Věděla, tak jako vichni, e není moné, aby padla do tak jednoduché pasti, kdyby k tomu nepomohlo nějaké kouzlo.

A nebylo těké uhodnout, kdo to zařídil.

KAPITOLA OSMÁ

Připravovatel

Rozvrh byl zničující a připravený tak, aby odhalil kadou slabost a zlomil ty, kteří nevyhovovali denní strohosti řádu Sv. Mere-Abelle. Pro čtyři vybrané kandidáty na připravovatele - Avelyna, Quintalla a dalí dva studenty z ročníku 815, Taghrainea a Pellimara - byl ivot jetě mnohem těí. Ke kadodenním povinnostem studenta opatství jim přibyly jetě dalí, které se týkaly příprav na cestu na Pimaninicuit.

Po večerní bohoslubě jejich spoluáci celou hodinu klečeli a modlili se, pak strávili hodinu učením. Poté meditovali a brzo usnuli, aby se připravili - a hlavně svá těla - na úkoly dalího dne.

Ale připravovatelé začínali po večerních modlitbách čtyřhodinový reim, kadý se svým mistrem. Studovali Halo, tabulky, které určovaly astronomická data, která by mohla naznačit prení kamenů. Učili se plachtit, navigovat podle hvězd a noční oblohy a o tom, jak se hvězdy změní, kdy jejich loď překročí určitou zeměpisnou ířku. Naučili se mnoho uzlů, které jsou potřeba na plující lodi. Učili se námořní etiketě, pravidlům irých vod. Ale hlavně se učili charakteristikám různých kamenů a tomu, jak je musí připravit ihned po dopadu.

Pro Avelyna byly tyto noční lekce slibem jeho největích aspirací. Větinu nocí byl s mistrem Jojonahem a vydobyl si reputaci jednoho z nejlepích studentů za několik dekád. Jen za dva týdny byly jeho předpovědi astronomických změn perfektní a do jednoho měsíce byl schopen odříkat vechny známé magické kameny - od adamitu po tyrkys - a jejich známé vlastnosti a po největí známé magické efekty, které vechny kameny vyvolávaly.

Mistr Jojonah pozoroval mladého bratra se stále narůstající pýchou a Avelyn si viml, e začíná být jeho chráněncem. Uvědomil si, e je v tom jistota, ale také zodpovědnost. Někteří jiní mistři (obzvlátě Siherton) ho velmi pozorně sledovali a hledali nějakou záminku, aby ho mohli zahrnout výčitkami. Zdálo se mu, e padl doprostřed souboje rivalů, kterými byli dva starí mui.

To mladému mnichu opravdu vadilo. Kdy viděl v mistrech tolik lidské slabosti, dotýkalo se to samého jádra Avelynovy víry. Toto byli boí mui, mui, kteří mu byli nejblíe, a takovéto chování bortilo význam církve Abellikánů. Ve, o co lo, byl přece sběr kamenů. K dalím připravovatelům, mladým muům, s nimi bude soutěit o to, kdo bude vybrán do dvojice, je opravdu vkročí na ostrov, necítil ádnou rivalitu. Jejich úspěch ho povznáel stejně jako jeho vlastní. Kdy se ukáe, e jsou lepí, bude to vůle boí. Ti dva, kteří dokáí, e jsou lepí, půjdou na ostrov. Ale vechno, na čem záleelo, byl úspěch cesty a sběr nejvyího daru Boha lidstvu.

Pozorujícím mistrům bylo brzy jasné, e Avelyn Desbris bude jedním z těch dvou. Během dlouhých nočních hodin se mu ani jeden z ostatních tří nepřiblíil. Jetě se zaobírali tabulkami, kdy se Avelyn přesunul ke specifickým charakteristikám, je způsobovaly “magické” reakce. Ji zvládl rozpoznávání kamenů podle doteku i podle pohledu a rozeznání jejich potenciální síly podle lesku, tvaru a zabarvení. A jen po pěti týdnech čtyřletého tréninku byla pozice prvního připravovatele skoro zajitěná. Jestli Avelyn neonemocní, tak se souboj zúil na tři mnichy a jedno místo.

Trénink ve dne nebyl pro Avelyna nijak snadný a ani inspirující. Shledal mnoho modlitebních obřadů nudnými, dokonce banálními, ve světle odhalení, která probíhala v noci. Ceremonie se svíčkami, řady na vědro vody, náklady kamenů, je se přiváely na výstavbu nové části klátera, která byla darem třídy ročníku 816, zkrátka nestačily, aby se mohly srovnávat se záhadami kamenů seslaných Bohem. Nejhorí a nejintenzivnějí byl fyzický trénink. Od východu slunce a do poledne, jen s jednou hodinovou přestávkou (půl hodiny na jídlo a půl hodiny na modlitbu), se studenti shromaďovali na nádvoří buď k výcviku různých bojových umění, nebo aby bosi běhali po drsných zdích opatství a plavali ve studených vodách zálivu Vech svatých. Měsíce se učili padat. Zocelovali se tím, e se bili, dokud se jejich kůe nestala méně citlivou. Procházeli rutinou útoku a obrany, pomalu a nekonečně, a v unavených svalech si budovali pamě na kadý pohyb. První rok budou trénovat techniky holých rukou - údery. Pak přejdou ke zbraním. A poté budou oběma způsoby jeden druhého napadat. Cílem byla co největí fyzická dokonalost. Říkalo se, e mnich Sv. Mere-Abelle přemůe jakéhokoliv ijícího mue, a zdálo se, e mistři si tuto reputaci chtějí udret.

Avelyn nebyl nejhorí ze třídy, ale určitě se nepřiblíil tomu nejlepímu - Quintallovi. Malý podsaditý mu se věnoval bojovým uměním se stejnou zapáleností jako Avelyn nočnímu studiu. Jak rok pokračoval, Avelyn se odcizil dalím třem kandidátům na připravovatele a začal mít dost velkou hrůzu z denních soubojů s kterýmkoliv z nich, obzvlátě vak s Quintallem. Oponenti neměli vůči sobě cítit ádný vztek. Měli cítit jenom respekt a vzájemně se učit, ale kdykoliv mistři spárovali Quintalla s Avelynem, Quintall začal vrčet.

Avelyn chápal jeho motivy. Quintall se přenáel přes noční rivalitu. Nemohl Avelyna porazit v noci, a tak získával převahu alespoň ve dne. Při větině manévrů měli mnii zadret své rány, avak Quintall často vyrazil Avelynovi dech. Nemělo se pouívat ran nad ramena, jenome Quintall více ne jednou pouil “hadovitou ruku” a zahákl Avelyna kolem krku, přinutil ho padnout na kolena a nechal ho lapat po dechu.

“Toto je tvůj plán, jak se dostat na ostrov?” zeptal se ho jednou tie Avelyn. Nehody se stávaly příli často. Avelyn věřil, e Quintall se chce zbavit konkurence.

Pohled, kterým mu podsaditý mnich odpověděl, Avelynovo rostoucí podezření nikterak nezmírnil. Quintallův úsměv byl daleko od čehokoliv boího, co Avelyn kdy viděl, a fakt, e se blíí trénink se zbraněmi, kde se zranění stanou vánými, mu způsobil husí kůi.

Avak co Avelynovi vadilo jetě víc, bylo to, e kdy on sám mohl zpozorovat, co se tu děje, mohli to stejně tak zpozorovat mistři, kteří zblízka sledovali kadý pohyb studentů. Řád Sv. Mere-Abelle bral fyzický trénink hodně váně, a moná e se od Avelyna očekává, e se takové taktice bude schopen bránit. Moná e tento trénink není tak vzdálený jejich nočnímu výcviku, který se ovem Avelynovi zdál důleitějí. Kdy nemůe přeít na dvoře klátera, jakou by měl tedy anci na irém, bouřlivém moři?

Pozoroval Quintalla, jak od něj odchází sebevědomým a arogantním krokem. Avelyn sepjal ruce, sklonil hlavu, zavřel oči a začal plánovat svou obranu na přítě, a budou s Quintallem dáni do páru.

Vechny problémy kadého dne se ztratily večer, kdy se Avelyn věnoval opravdové práci, kterou větinou vedl mistr Jojonah. Někdy tato práce vyadovala vyčerpávající studium, čtení textu za textem a recitování procedur tak rychle, e Avelyn často pokračoval v recitování jetě dlouho potom, co odeel spát. Jiné noci trávili Avelyn a mistr Jojonah na střee a choulili se bez ohně před chladným větrem z oceánu. Seděli a dívali se na hvězdy. Někdy si vyměnili nějakou otázku, ale jinak bylo jejich bdění tiché, tak jako bylo tmavé. Instrukce mistra Jojonaha byly přinejmením vágní, ale Avelyn jim rozuměl svým srdcem. Musí pozorovat noční oblohu, pochopit kadé mihotavé světlo a poznat viditelné hvězdy tak dobře, e nebude jenom vědět jejich jména, ale e si vytvoří svá vlastní mazlíčkovská jména.

Avelyn tyto noci miloval. Cítil se blízko k Bohu, své mrtvé matce, vem lidem, mrtvým i ivým. Cítil se být částí větí a vyí pravdy, jednotný s vesmírem.

Ale tichá úcta při pozorování hvězd byla a druhá na Avelynově seznamu oblíbených povinností. Opravdovou radost cítil za nocí, kdy s mistrem Jojonahem pracovali s kameny. V opatství jich bylo skoro padesát druhů. Kadý měl svoje charakteristické vlastnosti a kadý měl svou intenzitu. Některé kameny se vak daly pouívat více způsoby - například hematit mohl být pouíván pro mimotělní zkuenosti, na ovládnutí jiného těla, na dominanci jiného ducha a na léčení fyzických zranění druhých.

Avelyn věděl, jak pouívat vechny kameny, a postupně se učil, jak učinit své prsty citlivými na magické vlastnosti kadého kamenu, kterého se dotkl. Kdy mu byly podány dva kameny, hned cítil, který z nich je silnějí.

Jojonah pokyvoval, jako by to očekával od kadého studenta. Pravdou bylo, e mistr byl znovu ohromen zdatností mladého mue. V kláteře byli jenom čtyři mnichové (tři mistři a opat Markwart), kteří byli schopni rozliit magickou intenzitu. Tato schopnost pozvedla Daleberta Markwarta na nejvyí post, protoe jeho hlavní rival nebyl schopen určit magickou intenzitu jednotlivých kamenů.

A zde, před Jojonahovým uaslým zrakem, byl mladý novic, mu dvaceti zim, předvádějící výkony, které by opat Markwart zvládl na hranici svých schopností!

“Noc je hodně zamračená,” odváil se poznamenat Avelyn jednoho straidelného a studeného listopadového večera, kdy následoval mistra Jojonaha po točitém schoditi věe k místu, kde obvykle sedávali a studovali hvězdy.

Mistr Jojonah neodpovídal a Avelyn věděl, e ji nemá dále naléhat.

Avelyn byl jetě víc překvapený, nebo kdy doli na vrchol věe, uviděl, jak na ně čekají mistr Siherton a otec opat. Siherton drel malý diamant, jen vydával dostatečné světlo na to, aby Avelyn viděl jasně mistrovy rysy. Mladý mu se uklonil a svůj zrak upíral na kameny podlahy, i kdy u se narovnal. Svou pozornost zaměřil na spoje mezi kameny, je byly v ostrém diamantovém světle jasně rozeznatelné. Byl v Sv. Mere-Abelle u několik měsíců a na otce Markwarta se podíval jenom několikrát - obyčejně v době modliteb, kdy starí vůdce přiel a kontroval průběh ceremonie. Tři starí mui se posunuli k okraji věe a bavili se. Avelyn se snail neposlouchat, ale zachytil kousky konverzace, kdy si Siherton energicky stěoval, e je to proti přísné proceduře.

“Toto není ani poadavek, ani rozumný test pro studenta prvního ročníku,” hádal se vysoký, sokolí mu.

“Není to test, je to ukázka,” pravil Jojonah a nechtěně přitom zvedl hlas.

“Je to spí předvádění se,” prskal Siherton. “Místo u je zajitěné,” pokračoval. “Tak proč na to musí tlačit?”

Jojonah dupl nohou a ukázal na Sihertona obviňujícím prstem. Avelyn se od tohoto nepříjemného výjevu rychle odvrátil. Tolik mu vadilo, e se mistři hateří! A obzvlátě kdy si uvědomil, e kvůli němu.

Začal recitovat večerní modlitby, aby u nic neslyel. Zachytil, jak Jojonah říká, e ranní cvičení začíná být nebezpečné.

Nakonec otec Markwart zvedl ruku a zastavil konverzaci. Vedl dva mistry zpátky k Avelynovi a vyzval ho, aby se na něj podíval. “Je to neobvyklé,” pronesl klidně. “A vězte, e to není ani test, ani ukázka a e je to irelevantní, co se týká rozhodnutí ohledně Pimaninicuitu. Berte to tak, e je to pro moje potěení a zvědavost.”

Potom se zaměřil na Avelyna. Měl vyrovnaný a uklidňující obličej. “Hodně jsem o tobě slyel, můj synu,” řekl tie. “Tvé zlepení je dle mínění mistra Jojonaha monumentální.” Avelyn byl pojatý posvátnou hrůzou a nemohl na to reagovat.

“Pouíval jsi kameny?”

Trvalo dlouho, ne Avelyn vůbec zaregistroval otázku.

Němě pokývl.

“Mistr Jojonah říká, e jsi s hematitem el vysoko,” pokračoval otec opat. “A e jsi zapálil krby mnoha komnat celestinovým krystalem.”

Avelyn přikývl. “Nejlepí byl hematit,” podařilo se mu říct.

Otec opat se mile usmíval. “Uspokoj mou zvědavost,” pobídl Avelyna. Natáhl levou ruku a otevřel ji. Ukázal Avelynovi tři kameny: malachit, obehnaný různými odstíny zeleně, zářící, vyletěný jantar a stříbrný kus chryzolitu - byl to největí kámen z těch tří a připomínal tabuli z rovných pruhů, dlouhých a úzkých, leících vedle sebe.

“Zná je?” zeptal se Markwart.

Avelyn je v mysli vytřídil. Znal magické vlastnosti těchto tří kamenů. Ale dávat tyto nesourodé kameny dohromady se mu zdálo podivné. Přikývl.

Markwart mu je podal. “Cítí jejich intenzitu?” zeptal se a tvrdě se Avelynovi podíval do očí. Potřeboval vědět pravdu, uvědomil si Avelyn. Markwart si musel být absolutně jist.

Avelyn se ponořil do kamenů, zavřel oči a předával si je jeden po druhém do volné ruky, aby mohl zváit jejich magickou sílu. O chvíli později otevřel oči, tvrdě zíral na otce opata a znovu přikývl.

“Proč musíme pouít takovou kombinaci?” odváil se je přeruit mistr Jojonah.

Otec Markwart s planoucíma očima mávl rukou, aby mistra utiil. I přesto začal Jojonah znova protestovat. Markwart ho ual.

“Varoval jsem tě, jaké budou podmínky!” zavrčel.

Avelyn polkl. Nikdy si nepředstavoval, e tak milý mu můe být tak zuřivý - ten nejsvatějí mu na světě.

“Nepovoluji pouívat rubín nikde v blízkosti klátera,” pokračoval opat Markwart. Obrátil se zpátky k Avelynovi a znovu se usmál. V jeho hladovém úsměvu nebylo ani stopa po příjemnosti. “Jestlie bratr Avelyn neumí pouívat jednoduché kameny, které jsem mu dal, potom nemá právo mít ani tento.” Natáhl druhou ruku, otevřel ji a odhalil ten nejkrásnějí a nejdokonalejí drahokam, jaký kdy Avelyn viděl.

“Korund,” vysvětlil otec opat. “Rubín. Jenome ne ti ho dám, uvědom si, e to, co od tebe ádám, je velice nebezpečné.”

Avelyn přikývl a natáhl se pro drahokam. Byl tak ohromen, e ani nepostřehl vánost opatova hlasu. Markwart mu kámen dal.

“Před tebou je hádanka,” vysvětlil otec opat. “Nejsou tam ádné lodě.” A s tím odeel ke vzdálenému konci okraje věe a zamával na dva mistry, aby se k němu připojili.

Avelyn je pozorně studoval. Otec opat se zdál být zle napjatý a jas v jeho očích byl téměř maniakální a docela určitě naháněl strach. Mistr Siherton se jeho směrem ani nepodíval a Avelyn cítil, e mu si přeje jeho neúspěch. Mistr Jojonah byl nejvíce napjat, ale příjemně. Avelyn cítil jeho strach - strach o Avelynovu bezpečnost - a vtom si uvědomil vekerou závanost a nebezpečí tohoto představení. “Vyře si to,” řekl otec opat naléhavě. Avelyn sklonil hlavu a uvaoval nad kameny. Rubín se mu třásl v prstech - jeho magie se chtěla osvobodit. Avelyn velice dobře věděl, co by s ním mohl dělat, a kdy ji znal důsledky, které by to mělo pro ostatní mnichy, kdyby pouil rubín jako první, hádanka se mu u nezdála tak těká. Otec opat se zmínil, e tam nejsou ádné lodě, a Avelyn věděl, kam má jít. Malachit, jantar, serpentin, rubín - v tomto pořadí.

Avelyn se zastavil a uvaoval o pořadí a o důsledcích. A přivolá sílu rubínu, bude mít v činnosti tři kameny. Jednou ji pouíval dva kameny zároveň - hematit a chryzoberyl, aby mohl jít ven z těla a necítit potřebu ovládat těla, která vidí. Ale tři?

Avelyn se zhluboka nadechl a vědomě se vyhýbal netrpělivým pohledům přihlíejících.

Malachit první, řekl si a el k okraji věe, ze které bylo vidět černé a rozbouřené moře o sto yardů níe. Avelyn pevně sevřel malachit a cítil, jak magie proudí skrz jeho prsty do pae a potom do celého těla. A cítil se lehčí, skoro tak lehký, jako kdy byl za pomoci hematitu venku z těla. Skoro bez zaváhání přeel přes okraj věe a jeho tělo nastoupilo jemný, kontrolovaný sestup.

Avelyn se snail nemyslet na realitu své pozice, kdy kolem něho při sestupu ubíhaly zdi věe. Stěna útesu pod věí nebyla tak hladká a ani zdaleka nebyla kolmá. Mladý mnich se musel pořád odstrkovat a ikmo se spoutět od klátera.

Kdy se přiblíil k divokému, tlukoucímu vlnobití, dal si do ruky, drící malachit, jantar a přivolal jeho síly.

Lehce přistál nad vlnami a spílal si, e prostě nepřeel horizontálně přes útes a nepřistál na přístavním molu. Rozhodl se vak, e nemá cenu se tím zabývat. Nechal malachit fungovat, dokud nenabyl rovnováhy, a pak jej s hlubokým nádechem propustil.

Nyní fungoval jen jantar a drel ho nad vodou. Znovu se zhluboka nadechl. Jeho důvěra v kámen stále rostla. Avelyn el přes temné vody a nohama se skoro vůbec nedotýkal vlnicí se hladiny.

Jak se vzdaloval od opatství, několikrát se ohlédl. Musel se dostat dost daleko, aby pouití rubínu nebylo pro stavbu riskantní. Vlastně musel jít jetě dál, vzhledem k výce věe, ze které opat a dva mistři budou sledovat jeho demonstraci, aby se nenacházel mimo úhel jejich výhledu.

Nyní Avelyn povolal serpentin - kámen, který jetě nikdy nevyzkouel. Znal jeho vlastnosti, ale nikdy se je nepokouel vyuít. Mistr Jojonah to jednou v jeho přítomnosti udělal, kdy chtěl zachránit drahokam z krbu. Mladý mnich se na to nyní musel cele soustředit a musel věřit, e ho kámen ochrání.

Za chvíli to přilo. Byl daleko od pobřeí, pevně stál na vlnách a tít serpentinu byl kolem něj. Avelyn si dal do ruky rubín.

“Mohl se potopit,” pravil Siherton sue. “Pak bude těké kameny najít.”

Otec opat Markwart se zasmál, ale Jojonaha tato frivolnost nepotěila. “Bratr Avelyn má větí cenu ne vechny kameny Sv. Mere-Abelle dohromady,” prohlásil, nače na něj oba jeho společníci upředli nevěřícné pohledy.

“Myslím, e ses moná s tímto novicem příli sblíil,” varoval ho otec Markwart.

Dříve ne mohl pokračovat, ztratil dech. Na moři vybuchla obrovská ohnivá koule a plameny se ířily od centrálního bodu, kterým byl, jak vichni tři věděli, Avelyn.

“Modlete se, aby serpentinový tít byl naplno,” prudce vydechl Markwart, který byl naprosto ohromený intenzitou a velikostí výbuchu. Rubín byl silný, ale tohle bylo absurdní!

“Říkal jsem vám to!” opakoval stále dokola mistr Jojonah.

Ani Siherton neměl ádné námitky. Jen pozoroval, stejně ohromen jako jeho společníci, jak se koule ohně zvětuje a přivádí vodu do varu. Oceán bublal a syčel na protest tak hlasitě, e to mohli slyet, vrchní vlny se změnily v páru a celé místo zahalila hustá mlha. Bratr Avelyn byl opravdu silný!

A pravděpodobně mrtvý, uvědomil si Siherton, i kdy byl příli otřesen na to, aby to řekl. Jestli Avelyn zkoncentroval a příli mnoho energie do rubínu, pravděpodobně nechal spadnout serpentinový tít. A teď je pravděpodobně zuhelnatělou věcí, která padá ke dnu přístavu.

Ti tři dlouho čekali. Jojonah byl ustaraný, Markwart rezignovaně opakoval “koda,” a Siherton byl na pokraji smíchu.

Potom přiel znedaleka zvuk - něco jako hluboký nádech po velkém úsilí. Spěchali k okraji a dívali se dolů. Siherton drel diamant a směroval jeho světlo dolů, a odhalil bratra Avelyna na pokraji zhroucení, ale ivého. V jedné ruce pevně svíral malachit, druhou se přidroval stěny a přitahoval své skoro nic váící tělo nahoru. Avelynova róba byla na hadry a mokrá, na hlavě měl spálené vlasy.

Přiblíil se k okraji a mistr Jojonah ho vytáhl nahoru.

“Některé plameny se dostaly skrz,” vysvětlil třesoucí se Avelyn skláněje hlavu v hanbě a rozpřahuje ruce, aby byla vidět koda na jeho róbě. “Musel jsem krátce zruit sílu jantaru a úplně se potopit.”

Teprve potom si Jojonah uvědomil, jak má Avelyn modré rty. Ostře se podíval na Sihertona, a kdy neodpovídal, vytrhl mu diamant z ruky. Světlo na chvíli zhaslo a pak se vrátilo - v jasnějí podobě. A teplejí. Jojonah drel diamant blízko u Avelyna a mladý mnich cítil, jak jeho teplo proniká do jeho bolavého zmrzlého těla.

“Omlouvám se,” řekl otci opatu Markwartovi s cvakajícími zuby. “Selhal jsem.” Natáhl ruku a podával mu čtyři kameny.

Otec opat Markwart vybuchl v smích. Takový smích od srdce jetě Avelyn neslyel. Dusící se starý mu si dal kameny do kapes, potom sevřel prázdnou dlaň a svým diamantovým prstenem si udělal světlo. Naznačil Sihertonovi, e ho následovat, a el ke schodům.

Mistr Jojonah počkal, a budou pryč, a potom zvedl Avelynovi hlavu, aby se mu mladý mnich díval přímo do měkkých, hnědých očí. “Bude jedním z vybraného páru, který půjde na Pimaninicuit,” řekl s důvěrou.

Poté vedl Avelyna dolů z věe, do teplejích pater. Avelyn se vysvlékl, zabalil se do deky a seděl sám se svými mylenkami před hřejivým ohněm. Přestoe ho zkouka se čtyřmi kameny, vysoká zeď a studené moře vyčerpaly, tu noc nespal.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Touel’alfar

Bylo to teplé - to Elbryan cítil jako první. Cítil na kůi jemnou vlhkost. Postupně, jakoby z velké dálky, se mu vracelo vědomí. Dlouho leel bez hnutí, koupal se v tomto příjemném pocitu a drel jasné vědomí v povzdálí. Pro chlapce, který zail takový boj a ztrátu, bylo polovědomí více ne přijatelné.

Otevřel oči, a kdy se jeho obranou proplíila vzpomínka na Dundalis, na jeho mrtvé rodiče. Ta vzpomínka odehnala ticho a klid.

Byl na břehu pokrytém mechem, na mírném svahu, který příjemně umístil jeho nohy pod úroveň hlavy. Kolem něj visela teplá mlha, která pečovala o jeho tělo a utiovala jeho smysly. Viditelnost byla jenom několik stop, a Elbryan, jen se vztyčil na loktech, si záhy uvědomil, e zvuk se nenese o moc dál, poněvad je zachytáván a tlumen hustou mlhou. Chápal, e je v lese - byl po kotníky v listí. Elbryanovy instinkty a nějaké aroma ve vzduchu mu řekly, e není na svahu vedoucím od Dundalis na hřeben, na svahu, kde potkal…

Co? Elbryan přemýlel a neměl ádné vysvětlení pro to, co by ta křehká, okřídlená stvoření mohla být zač.

I přes odřeniny z bojů s gobliny, mení rány a nepohodlí, kdy strávil noc v rohu svého zbořeného domu, necítil u ádnou bolest a ani neměl ztuhlé svaly. Rovně se posadil, potom se překulil, aby dostal nohy pod sebe, a v podřepu si prohlíel okolí, snae se zjistit, kde je.

Les byl starý, jak usoudil podle pokroucených kmenů stromů, je mohl vidět skrze mlhu. Slunce vypadalo jako edá skvrna nad ním - světlejí místo na obloze. “Západ,” rozhodl se Elbryan poté, co je chvíli studoval a kdy se jeho instinkty a vnitřní smysl pro směr rozhodly. Věřil, e slunce je na západě, polovinu cesty od poledne do západu.

Neměl moc času, ne okolo něj padne noc. Postavil se, zůstal vak přikrčený. V těké mlze se cítil zranitelný. Jeho rozum mu říkal, a se dostane z té mlhy a prozkoumá okolí, ale jeho fyzické smysly nechtěly opustit uklidňující vlhko. Překonal fyzično a rozeel se po svahu. Chtěl se dostat nad edou pokrývku. Pohyboval se rychle, často zakopl a za kadý zvuk, který způsobil, si vynadal. Z mlhy vylezl za několik minut a v tu chvíli málem upadl. Ve chvíli, kdy se dostal ven ze edi, ho udeřil silný vítr - ne jenom poryv, ale stále foukající vítr. Elbryan se zvědavě podíval na svah a na nehybnou mlhu. Zdálo se, e mlha brání nebo alespoň uniká větru. Jak je to moné?

Elbryanovy oči se rozířily nad dalí nevysvětlitelnou záhadou, kdy pohledem pokračoval vzhůru po úbočí hory, která se zvedala vysoko, vysoko nad něj, e si připadal velice malý a nedůleitý. Věděl, e není nikde blízko u Dundalis - tato hora mu nepřipomínala ladné, stromy pokryté kopce jeho domova. Byl na západní straně hory a díval se na zamlené údolí ve tvaru oválu, které hnízdilo mezi mnoha takovými horami. Na hoře nad sebou uviděl Elbryan sníh - a nebyl ani tak daleko. Sníh byl také na vech dalích horách, a mladý mu měl podezření, e tato bílá pokrývka nikdy neroztává.

Bezmocně potřásl hlavou. Kde v Coroně jen můe být? A jak se sem dostal?

Jeho oči se jetě víc rozířily a potom se zoufale rozhlédl. “Jsem mrtvý?” zeptal se větru.

ádná odpověď, nic, jen mumlání - nekonečný sled tajemných epotů.

“Otče?” křičel Elbryan a postoupil o tři kroky doprava, jako by v tom byl nějaký rozdíl. “Pony?”

ádná odpověď.

Jeho srdce tlouklo jako o závod a rychle pumpovalo krev. Brzy lapal se vzrůstající panikou po dechu. Začal utíkat - nejdřív doleva, potom nahoru a pak, kdy se tento směr ukázal těkým, zpátky doprava. Celou tu dobu volal svého otce, matku - vlastně kohokoliv.

“Nejsi mrtvý,” řekl mu jakýsi sladký, melodický hlas za ním.

Elbryan se na chvíli zastavil, popadl dech a dal se dohromady. Nějak věděl, e ten, kdo promluvil, není člověk, e ádný lidský hlas nezvoní tak líbezně a dokonale.

Pomalu se otočil a přitom se soustředil na své dýchání víc ne na cokoliv jiného.

Stálo tam jedno ze stvoření, která viděl na mýtině. Bylo mení ne on a váilo asi tři čtvrtiny jeho váhy. Jeho končetiny byly neuvěřitelně tíhlé, ale nebyly tak kostnaté, jako je měla Pony, kdy byla jetě malá. Nevypadaly vyhuble. Vypadaly jako větve ohýbající se vrby. Toto stvoření, tak tíhlé, se nezdálo být ani slabé. Zdaleka ne. Byla v něm jistota, jakási kapalinná pevnost, která Elbryana varovala, e tento nepřítel je silnějí ne kterýkoliv z goblinů, s nimi bojoval, a moná jetě silnějí ne obr.

“Pojď sem dolů, kde je tepleji,” pobídl tvor Elbryana, “do mlhy, kde nefouká vítr.”

Elbryan se podíval na údolí a poprvé si uvědomil, e z edivého baldachýnu nevykukují ádné stromy - jako by končily přesně v té úrovni. Elbryan měl vzdálený pocit, e mlha a stromy jsou nějak spojené.

“Pojď,” řekl tvor. “Nejsi mrtvý a ani nejsi v nebezpečí. Nebezpečí pominulo.”

Elbryan sebou kubl, kdy mu tvor připomenul tragédii v Dundalis. Způsob, jakým to bylo vysloveno - tak jednodue a bez jakéhokoliv náznaku podvodu - mu dovolil si na chvíli oddechnout. Místo aby si měřil maličkého tvora jako svého nepřítele, díval se na něho v jiném světle. Poprvé si viml, jak je tento tvor krásný a jemný. Měl dokonale vytvarovaná zapičatělá křídla a vlasy zlaté tak, e dokonce ani hustá, lesklá hříva Pony by nemohla takhle zářit. Bylo to, jako by zářily samy od sebe, jako by je prozařovalo nějaké vnitřní světlo. Jeho oči byly neméně působivé. Byly to dvě zlaté hvězdy, zjasněné dětskou nevinností, ale taky hlubokou moudrostí.

Tvor el po svahu dolů a zastavil se na okraji mlhy. Uvědomil si, e mladý mu se jetě ani nepohnul. “Kdo jsi?” přila otázka.

Tvor se usmál odzbrojujícím způsobem. “Jsem Belli’mar Juraviel,” odvětil upřímně, pokynul směrem k mlze a udělal jeden krok dolů, take se jeho nohy vytratily v edi.

“Co jsi?” řekl Elbryan u s větí důvěrou. Myslel si, e tvor mu potvrdí, e je elf, ale uvědomil si, e i tak upřímná a očekávaná odpověď mu poskytne jen málo informací, protoe vlastně neví, co to elf je.

Tvor se znovu zastavil a otočil se, aby se na něj podíval. “Ví toho tak málo?”

Elbryan se na Juraviela podíval. Neměl náladu na ifry.

“Obávám se, e svět je u ztracené místo,” pokračoval Juraviel. “Kdy si pomyslím, e se na nás zapomnělo za pouhé století.”

Elbryanovo zachmuření roztálo ve zvědavosti.

“Opravdu to neví?”

“Co mám vědět?”

“O rase, která je odliná od tvé,” ujasnil Juraviel.

“Znám gobliny a fomoriánské obry!” zakřičel Elbryan.

Na toto měl Juraviel odpověď - poznámku o nepřipravenosti Dundalis, kdy tedy mělo takovou znalost. Kdy tento chlapec znal zlé rasy, tak proč se vesnice nedokázala vypořádat s obyčejným nájezdem? Elf si tuto otázku nechal ze slunosti pro sebe, poněvad chápal, e chlapcovy rány jsou jetě příli čerstvé. “A já zapadám do tvých znalostí takových tvorů? Jsem goblin, nebo fomorián?”

Elbryan si chvíli kousal ret a snail se najít přijatelnou odpověď. Nakonec zavrtěl hlavou.

“Pojď,” pobídl ho Juraviel a znovu se otočil k mlze.

“Neodpověděl jsi mi.”

Kdy se tentokrát Juraviel otočil, měl na tváři přísnějí výraz. “Neexistuje odpověď, která můe být vyjádřena jenom slovy,” vysvětlil. “Mohl bych ti říct své jméno, a ty jsi je moná u někdy slyel, ale to ti neposkytne pravdu. Bude to pro tebe jenom mýtus.” Elbryan naklonil hlavu. Byl ztracen. “Tvé předsudky spojené se jménem se jistě dostanou do rozporu s tvým vnímáním,” pokračoval Juraviel. “Zeptal ses na mé vlastní jméno a já jsem ti ochotně odpověděl, protoe slova Belli’mar Juraviel nepřináejí ádný předsudek. Zeptal ses, co jsem, a na to ti nemohu odpovědět. To je něco, co musí Elbryan Wyndon z Dundalis zjistit sám.”

Dříve ne se mladý zmatený mu mohl vůbec zeptat, jak to, e zná jeho jméno, se tvor vydal do mlhy a ztratil se z dohledu. Elbryan si sedl na paty a snail se uspořádat si mylenky. Potom si uvědomil, e je zase sám a úplně ztracený. Jeho výběr byl jednoduchý - není nic lepího ne následovat tohoto tvora, a u je to kdokoliv.

Elbryan se rozběhl po svahu zpátky do edi a nael usmívajícího se Juraviela, jak na něj čeká jen pár stop za hranicí mlhy. Nejdřív Elbryan přemýlel, proč ho neviděl, ale pak si uvědomil, e stromy neviděl taky, přestoe před ním stály a byly silné a vysoké.

Příli mnoho otázek, rozhodl se. V té chvíli toho na něj bylo moc a ani nechtěl znát odpovědi.

Juraviel el pomalu po svahu dolů a Elbryan rovnou za ním. Nedaleko se dostali pod mlhavý baldachýn a údolí se rozjasnilo. A znovu byl Elbryan ohromen. Cítil teplo a klid i přesto, co se vechno stalo, i přes svůj opravdový strach. U se necítil ani ztracen, a jestli je mrtev - tomu začínal zase věřit - pak smrt není tak hrozná!

Tento les, toto místo bylo to nejkrásnějí, co kdy Elbryan ve svém ivotě viděl. Porost byl bujný a velice hustý, a zdálo se, e se před nimi rozestupuje a dělá jim docela hladké cestičky, které vdycky končily několik stop za nimi, ale dělaly se dál ve směru, jaký Juraviel vybral. Tvor neel po cestě, on ji tvořil. Pohyboval se v porostu stejně snadno, jako se mu pohybuje v mělkém rybníku. Sotvae se Elbryan vzpamatoval z tohoto představení, byl znovu ohromen. Tentokrát myriádami ivých barev a jemných vůní, zpěvem mnoha ptáků, podmanivou písní neviditelného potůčku a klábosením nějakého vzdáleného tvora. Celé to místo bylo písní. Elbryanovy smysly byly ve střehu a cítil se víc ivý ne kdy předtím.

Jeho mysl bojovala s jeho vjemy. Přinutil se vzpomenout si na Dundalis, na tu hrůzu, aby se mohl dostat do bojovné nálady. Myslel na útěk, i kdy nevěděl, kam má běet. Podíval se na nízké větve a představil si je jako zbraň, kterou by z nich mohl udělat. Jeho tvrdohlavost mu vydrela po mnoho minut - to svědčilo o jeho silné vůli. Ale ani vzpomínky na nedávnou tragédii ho nemohly pevně dret, kdy se poprvé procházel lesem, který byl domovem elfů, lidu Juraviela. Nemohl mít temné mylenky na místě, kde elfové tancovali a dováděli.

“A můe mi alespoň říct, kde jsem?” zeptal se zmatený Elbryan o několik minut později. Juraviel pokračoval v cestě, jako by byl v transu, a úplně ho ignoroval.

Po dalím tuctu kroků se tvor zastavil a otočil se. “Na vaich mapách, jestli to tam tedy je, se toto místo jednodue nazývá Mlné údolí.”

Elbryan pokrčil rameny. To jméno mu nic neříkalo, i kdy byl rád, e ví, e je alespoň můe najít na nějaké mapě. Jestli je to pravda, tak asi není mrtvý.

“Doopravdy je to Andur’Blough Inniness, Les mraku. Jen několik lidí to jméno zná, a ti to jetě ani nepřiznají.”

“Mluví vdycky v hádankách?”

“Ptá se vdycky hloupě?”

“Co je hloupého na tom, e chci vědět, kde jsem?” zeptal se rozzlobeně Elbryan.

“Vak jsem ti to řekl,” klidně odpověděl Juraviel. “Změnilo to něco? Cítí se teď lépe, kdy ví, e jsi na místě, které nezná?”

Elbryan tie zavrčel a prohrábl si rukama vlasy.

“Ale vlastně,” pokračoval elf blahosklonným tónem, “lidé si musí ve pojmenovat, nakreslit mapy a umístit ve do katulek a kategorií, protoe věří, e mohou kontrolovat něco, co je nekontrolovatelné. Domnívám se, e jde o falený pocit boskosti.”

“Boskosti?”

“Arogance,” ujasnil Juraviel. “Můj mladý člověče,” řekl náhle vzrueně a tleskal rukama ve kodolibé, falené radosti. “Jsi v Andur’Blough Inniness!”

Elbryan se zaklebil a pokrčil rameny.

“To je přesně to, co jsem chtěl říct,” pravil sue Juraviel a pokračoval v cestě.

Elbryan pokývl a následoval ho.

Půl hodiny se nic nedělo. Elbryan el, díval se okolo a byl ohromen nádherou a bohatstvím tohoto místa. Ale jeho zrak se ponejvíce upíral na tvora, který ho vedl.

“Fungují?” zeptal se impulzivně, a odhalil tak své mylenky jetě předtím, ne si vůbec uvědomil, e mluví.

Juraviel se zastavil, otočil se a podíval se na zjevně zahanbeného Elbryana, který nehybně stál a ukazoval na Juraviela.

Juravielův úsměv ho trochu uklidnil. “Logická otázka,” poznamenal tvor, chápaje Elbryanovu zvědavost, a pak s obrovskou úlevou dodal: “Konečně.”

Elbryan nasadil kyselý výraz.

“Avak proč to chce vědět?” zeptal se vdycky vyhýbavý Juraviel. “Aby sis získal výhodu v boji?” Kdy uviděl, jak se Elbryanovy svaly napnuly, rychle dodal: “Ne e bych s tebou někdy bojoval.”

Toto prohláení mladého mue uklidnilo, a tak Juraviel dodal: “Jenom kdy…” a pak se odmlčel a nechal tu mylenku kádlivě viset ve vzduchu.

Frustrovaný a vyčerpaný Elbryan se zhluboka nadechl a snail se zbavit úzkosti. Nechal své strachy a temné mylenky za sebou a soustředil se na přítomnost. Mohla to být rezignace - jednoduchý závěr, e s ničím nemůe nic dělat. Juravielovi se ale zdálo, e ta zjevná změna chlapce je slibná. Odtrhnutí se od emocí bude pro tohoto mladého člověka, který toho tolik proil a jetě proije, lepí.

S úsměvem začal Juraviel mávat křídly, ohnul kolena a vyskočil do vzduchu - byl to napůl skok a napůl let na nejnií větev blízkého javoru.

“Fungují,” oznámil Juraviel, “na krátké poskoky a na zastavení pádu. Ale nemůeme létat jako ptáci.” Snesl se zpátky na zem a tvářil se váně, kdy se zamyslel nad tím, co řekl. “koda.”

Elbryan souhlasně přikývl. Jak by to bylo hezké, umět létat! Představil si vítr a zelený baldachýn stromů pod ním…

“Tvůj čas zde nebude nepříjemný - tedy pokud si ho takový neudělá,” oznámil Juraviel okamitě tvrdě, dříve ne se na Elbryanově obličeji rozířil úsměv.

Elbryan na tvora zvědavě zíral, zaskočen náhlou změnou jeho chování.

“Měl bys vědět, e mezi mým lidem jsou tací, kteří nevěří, e sem patří,” pokračoval Juraviel dost přísným hlasem. “Existují tací, kteří v tobě nevidí Mathera.”

“Neznám ádného Mathera,” odvětil Elbryan s vekerou odvahou, kterou sebral. Znovu měl pocit odtrenosti, pocit, e nemá co ztratit, protoe u vechno ztratil.

Juraviel jen pokrčil svými tíhlými rameny. “Pozná ho,” slíbil. “Poslouchej mě, mladíku. Nejsi vězeň, nejsi vak ani volný. Dokud zde bude, bude kontrolován, aby mohl být veden tvůj výcvik.”

“Výcvik?” začal se ptát Elbryan, jene Juraviel se neodmlčel na tak dlouho, aby ho slyel.

“Poruí pravidla na své vlastní nebezpečí. Neádej druhou anci, a na tebe dopadne tvrdý zákon Touel’alfar.”

Výhrůka byla jasná a otevřená. Elbryan narovnal ramena a zatnul čelist, tak jak se to sluelo vzhledem k hrdosti Wyndonů. Ale Juraviel si toho ani neviml. Jméno, jakým Juraviel označil svůj lid, bylo Elbryanovi povědomé. Byl si jist, e je slyel v povídačkách o elfech.

“Nyní si můe odpočinout,” zakončil rozhovor Juraviel. “Tvé povinnosti ti ukáu s východem slunce.

A odpočiň si dobře,” pokračoval pochmurným a temným hlasem, “protoe jich bude mít mnoho a unaví tě.”

Elbryan chtěl křičet, e si bude dělat, co chce a kdy chce. Chtěl hlasitě a otevřeně vyhlásit svou nezávislost, ale předtím, ne stačil otevřít pusu, Juraviel se znovu krátce vznesl. Jemný tvor lehce dosedl na nízkou větev, potom opět vyskočil a úplně zmizel v hustém křoví. Elbryana to přimělo zamrkat a protřít si oči.

Stál tam a pochyboval o tom, co viděl, o vem, co se stalo. Chtěl svého otce a matku. Chtěl Pony, chtěl dalí anci varovat vesnici před gobliny. Chtěl…

Chtěl toho moc a ve najednou. Posadil se do hlíny a tvrdě bojoval se svými emocemi, nebo nechtěl plakat.

Z pohledu Juraviela se první setkání docela vydařilo. Věděl, e o Elbryanovi se bude hodně pochybovat - pochybovat bude hlavně Tuntun, a věděl, e to bude těké. Ale poté, co s chlapcem mluvil, byl jetě více přesvědčen, e pochází z Matherovy pokrevní linie a e bude tím správným hraničářem. Elbryan byl pod povrchem stejně uličnický jako Mather, byl milovník lásky a ivota. Chlapec se uměl kontrolovat a být nezaujatý, kdy to bylo třeba… Ale na druhé straně - chlapec nemohl odolat, aby se nezeptal na křídla. Musel to vědět, a pak, kdy u to věděl, si nemohl pomoci, aby si nepředstavoval, jak létá. Juraviel četl vechny Elbryanovy mylenky na jeho tváři a taky je plně proíval.

Bylo dobré, e je schopen myslet na takové věci v nejtemnějí části svého ivota, a bylo dobré, e uvauje logicky a stoicky. Tuntun neměla pravdu. To věděl Juraviel jistě. Tento chlapec měl charakter.

Elbryan se chtěl najíst nebo usnout. Dokonce hledal místo, postel z mechu, kde by si mohl lehnout. Tato mylenka se vak ztrácela ve víru jiných, které naráely stále na zeď představ. Andur’Blough Inniness se svými barvami, zvuky a vemi ivými obrazy ho volalo a kádlilo. Juraviel neříkal nic o tom, e má zůstat, kde je, take Elbryan vstal, opráil se a el podél stromů.

Zbytek odpoledne strávil zahlcen vůněmi a krásami okolí. Nael potok se lutými rybami, které neznal, a díval se na ně víc jak půl hodiny. Zahlédl jelena - jeho bílý ocas sebou vihal, avak ne se k němu stačil přiblíit, jelen ho zvětřil a odběhl pryč. Vypařil se ve stínech stejně jako Juraviel.

I přes vechno, co viděl toho krásného odpoledne, i přes vechnu úlevu, e jetě ije, teď v přítomnosti a ne v příerné minulosti anebo v nejisté budoucnosti, byl Elbryan rád, e přiel soumrak.

Uprostřed mlhy zakrývající elfí údolí se otevřela díra, která ukázala tmavě modrou oblohu. Pozvolna se roziřovala, a to souměrně. Elbryan ji s ohromením pozoroval a věděl, e mlha je vedená něčím nadpřirozeným, nějakým kouzlem. Brzy byla obloha nad ním jasná a on viděl první hvězdy.

Elbryan běel a chtěl najít louku, kde by bylo jetě lépe vidět. Nael návrí bez stromů a vykrábal se na ně. Přitom Několikrát klopýtl, protoe se díval jenom na oblohu.

Mlha se dostala na okraj údolí a tam se drela. Zamlovala temné stíny hor a hranici mezi zemí a oblohou. Elbryan zastavil na návrí, ale připadal si, jako kdyby dál stoupal k jasným, mihotavým hvězdám. Náhle se uvědomil, e ho obklopila hudba, nádherná harmonie, která ho nutila jít vý, ke hvězdám, a zůstat v jejich světle a tajemství. V jeho vědomí se objevily závané otázky.

Nevěděl, kolik uběhlo minut nebo hodin, ne se dostal z transu. Byla temná noc a bolel ho krk od toho, jak byl dlouho ve stejné pozici.

Přestoe byl zpátky na zemi, hudba zůstala. Byla měkká a nádherná a linula se z kadého stínu, stromu a dokonce i ze země.

Kdy poslouchal tu elfí píseň, neměl ádné příerné mylenky a ani neměl strach. Pomalu a odhodlaně Elbryan seel z návrí. Často se ohlíel na oblohu. Pak se přinutil dívat na nejtemnějí místo, které nael, a trochu si spravit oči.

Velmi opatrně se otočil a poslouchal. Snail se zaměřit na zvuk. Vybral si směr a rozběhl se. Byl odhodlán najít zpěváka.

Mnohokrát tu noc věřil, e je blízko. Mnohokrát spěchal do zatáčky cesty nebo vyskočil zpoza stromu v očekávání, e chytí zpívajícího elfa, a jednou si dokonce myslel, e vidí světlo louče.

Píseň byla silná, i kdy nebyla hlasitá. Připojilo se k ní mnoho hlasů, avak Elbryan nikde zpěváky neviděl, neviděl elfy ani jiné tvory.

Juraviel ho za úsvitu nael, jak je stočený v dolíku u paty irokého dubu.

Byl čas začít.

Část druhá

PŘECHOD

Často sedím, dívám se na hvězdy a přemýlím. Jsou pro mě zářícím symbolem vech nezodpovězených otázek lidské existence, naeho místa na obrovské obloze, smyslu naeho ivota a smrti. Jsou jiskrami nezodpověditelných zázraků a majáky naděje.

Během roků v Andur’Blough Inniness jsem měl nejraději noční oblohu. Za soumraku, kdy se mlha odvalila k okraji lesa a zahalila známý svět a přísné stíny hor do měkkého a jemného tajemství, se objevily hvězdy, které zářily jasněji ne kdekoliv na světě. Magická mlha mě vytáhla nahoru - mého ducha, a zdálo se, e i mé tělo - do nebe, nad hmotný svět, a já jsem mohl kráčet mezi hvězdami a koupat se ve světle odhalených tajemství vesmíru.

V elfím lese a pod elfí oblohou jsem poznal naprostou svobodu. Poznal jsem to nejčistí rozjímání, odstranění fyzických hranic a bratrství s celým vesmírem. Pod touto oblohou, která mi poloila tolik otázek, jsem zavrhl smrtelnost, Protoe jsem se stal někým, kdo má něco věčného. Vznesl jsem se z dočasné existence, z místa neustálých změn do místa věčnosti.

Elf můe ít po mnoho století, člověk po mnoho dekád, jenome pro oba je to pouze začátek nekonečné cesty - nebo spíe pokračování cesty, která začala ji hodně dlouho před touto vědomou inkarnací. Protoe duch přetrvává stejně jako hvězdy. Pod tou oblohou jsem pochopil, e je to naprostá pravda.

Pod tou oblohou jsem mluvil s Bohem.

ELBRYAN WYNDON

KAPITOLA DESÁTÁ

Z tvrdího těsta

Elbryan si vyhrnul nohavice nad kolena - ne e by ty obnoené a rozedrané kalhoty takto dlouho vydrely - a dotkl se tmavé vody palcem.

Studená. Byla vdy studená, a chlapec se sám sobě divil, proč ji vdy zkouí předtím, ne se do ní kadé ráno ponoří.

Odněkud z hustého křoví za sebou slyel tiché volání: “Udělej to rychle!” Ta slova nepřicházela v běném jazyce, kterým se mluvilo v Honckém království, ale v zpěvavém, melodickém jazyce elfů, v jazyce, kterému Elbryan u začínal rozumět.

Elbryan se ohlédl přes rameno směrem po hlasu, i kdy velmi dobře věděl, e nikoho neuvidí. V Andur’Blough Inniness byl u tři měsíce a díval se na to, jak se okolo elfího údolí a na několik míst v něm snáí zima. Elbryan přesně nevědel, kde se údolí nachází, ale myslel si, e je to v severních polohách Corony, za hranicí Divočiny a Honckého království. Zimní slunovrat byl pryč, a věděl, e Dundalis, nebo to co z něj zbylo, bylo pod několika stopami sněhu. Dobře si pamatoval na těkosti a vzruení v Dundalis v zimě, kdy nepříjemný vítr házel kusy ledu na stěny srubů, na hromady sněhu někdy tak hlubokého, e si on a jeho otec museli prohrabat cestu, aby se dostali ven.

V Andur’Blough Inniness to tak nebylo. Nějaké kouzlo pravděpodobně to stejné, je přináelo pokrývku mlhy, učinilo zimu teplejí a mírnějí. Severní konec údolí byl pokrytý sněhem, ale jenom několik palců hlubokým, a malý rybník byl zamrzlý - Elbryan jednou viděl několik elfů, jak tančí a zpívají na ledě. Ale mnoho rostlin mělo letní květy, květiny kvetly a rákosová baina - jediné místo v údolí, které Elbryan nenáviděl - nezamrzla. Voda byla studená, nebyla vak studenějí ne první den, kdy mu řekli, e má do ní vlézt. A to bylo na podzim.

Chlapec se zhluboka nadechl a ponořil do ní jednu nohu. Na chvíli ji tak nechal, a si zvykla, a ponořil druhou. Zvedl koík, zanadával, kdy mu jedna nohavice sklouzla dolů do vody, a vydal se skrze rákosí. Studené bahno procházející mezi jeho prsty bylo příjemné.

“Udělej to rychle!” znovu se ozvalo volání ze křoví a opakovalo se několikrát - někdy v elfí řeči, jindy v lidské řeči a několika hlasy na několika různých místech. Věděl, e se mu elfové posmívají. Vdycky se posmívali, vdy si stěovali a vdycky poukazovali na jeho nedostatky. Ale Elbryan se u naučil je ignorovat. Kdy rozhrnul rákos, nael svůj první kámen, jak se vznáí ve vodě. Vytáhl ho a dal do koíku a pak se přesunul ke skupině nejméně dvanácti kamenů. Vímal si, které jsou ve vodě vysoko, a potápěl je - snail se tyto houbovité kameny víc nasytit, předtím ne je vytáhne. A je bude mačkat a vylučovat nyní ovoněnou tekutinu, elfové si budou stěovat, e jich málo sebral.

Jene to bude jenom částí kadodenního neměnného rituálu.

Brzy byl koík plný, a tak se Elbryan vydal zpátky ke břehu a po cestě sebral jetě jeden kámen. Tak to lo kadý den - chlapec se opatrně pohyboval v chladném močálu a sbíral koíky mléčných kamenů.

Toto byla lehká část jeho dne. Potom musel donést plné koíky, jeden po druhém, na sběrné místo, které bylo asi půl míle daleko. Musel být rychlý, protoe by jinak ztratil vzácný čas a vystavil by se urákám ze strany neviděných elfů. Belli’mar Juraviel popsal tuhle část jeho dne jako: “Pět mil naloených a pět mil prázdných.” Bylo ironií, e naloená cesta byla snazí, protoe kdy se vracel k močálu, elfové mu strojili léčky. Nebyly to nějak zvlá hnusné pasti. Byly vymylené na to, aby ho zahanbily, a ne zranily. Nejhorí částí, kterou obě zaívala, byl smích, kdy se snaila dostat z něčeho, co ji hodně drelo - a u to byl trnitý keř nebo hedvábné elfí pásky, které byly lepkavé a přilnavé jako pavoučí sítě.

Za svou dřinu dostal odměnu, kdy se vracel k močálu, aby odnesl ji desátý naloený koík. Tam kadý den snědl oběd - tedy vlastně u bylo asi půl odpoledne pryč, ne jej ochutnal. Elfové připravili velký stůl s kouřícím dueným a zvěřinou, někdy té s opečeným ptákem, a horkým čajem, který zahřál jeho hlavu a nohy. Vdy připravovali horké jídlo, a Elbryan brzy pochopil proč. Elfové tam dávali jídlo kadý den ve stejnou dobu, ale kdy nebyl dost rychlý, tak “tolque ne’pesil siq’el palouviel” neboli “maso vychladne”, jak na něho křičela jedna odporná elfí ena jménem Tuntun.

A tak Elbryan hodně často se svým devátým koíkem běel a klopýtal. I kdy věděl, e kdy nějaký kámen spadne, a pak bude nepouitelný. Opatrně poloil koík na konec řady a uháněl zpátky k močálu. První dny jedl studený oběd, ale potom se seznámil s terénem a jeho nohy zesílily, jakmile poznal mnohé z ďábelských elfích léček, dostal se k teplému jídlu.

Dneska mi čaj spálí jazyk, rozhodl se Elbryan. Poloil devátý koík do řady přesně podle časového plánu, zhluboka se nadechl a vyčistil si mysl. Připomněl si rozloení elfích překáek, jak je viděl při poslední cestě. Dnes to bylo teprve potřetí za dlouhé týdny, kdy oběd nebyl přichystán, u kdy Elbryan nasbíral devátý koík. A v těch dvou případech nadějeplný ák padl do stále vychytraleji nastraených elfích pastí. “Ale tentokrát ne,” řekl si tie, odhodlaně a začal sprintovat.

V ostré zatáčce zahlédl bláto - bez zpomalení vyskočil na kámen v ohybu cesty a doskočil a za kluzkou plochu. S pomocí ikmého slunečního paprsku, který procházel mezi listy, uviděl sérii skoro průhledných pastí - byly to provázky ve výce od kotníku po koleno a blokovaly jednu dlouhou rovnou část cesty. Elbryan nejdříve uvaoval nad tím, e seběhne z cesty a bude se prodírat křovím, ale potom zpomalil a pomyslel si, e by měl tu léčku přejít.

“Ne dnes,” zamručel a sklonil hlavu a pokračoval v běhu plnou rychlostí. Rychle nael vizuální soustředění a díval se na jeden krok před sebe. Vysokými kroky překračoval provázky.

Jak se vzdaloval, provázel ho smích, a Elbryan v něm cítil i trochu obdivu.

Za několik minut byl jeho úkol - močál, koík a jídlo - v dohledu. Zbýval jenom poslední kus cesty. Zde ji po obou stranách lemovaly vysoké kameny, které mu znemoňovaly jít po okraji - musel by oklikou, dost hluboko do křoví.

Zpomalil skoro do chůze, rozhodnut k opatrnosti, protoe si řekl, e několik vteřin u nemůe ovlivnit kvalitu jeho jídla.

Vykopali jámu - jak to mohli udělat tak rychle? - a chytře ji zakryli vrstvou hlíny a spadaných listů, která byla nadnáena spletenými větvičkami. Cesta vypadala skoro stejně jako při jeho předelých návratech - tedy a na tu jámu.

Skoro stejně.

Elbryan se nakrčil a zapřel nohy. Chtěl se rozběhnout a potom past přeskočit. Zastavil se jetě předtím, ne začal, protoe uslyel ve větru lehoučký smích.

Na jeho tváři se rozířil úsměv. Pohrozil křoví prstem. “Velmi dobře,” pogratuloval si a pak se přisunul k okraji jámy a odtáhl to, co ji zakrývalo.

Opravdová jáma byla několik stop za tou, která byla vidět. Přeskočil by tu první, která byla falená, a pak by spadl do té pravé.

Nyní bylo na Elbryanovi, aby se smál, kdy si poměřil velikost pravé pasti, snadno ji přeskočil a objevilo se před ním jídlo.

“Tentokrát ne!” hlasitě křičel, kdy se z křoví neozval ádný smích a ani ádný jiný zvuk. “Ne leque towithel!” opakoval v elftině.

Pomalu přeel kolem posledního stromu.

Něco mu proletělo pod bradou, a on uviděl jeden z tenkých elfích ípů, jak je napůl zabořený do kmene stromu. Dalí svitěl za ním, a kdy uviděl stříbřitou nitku, která následovala íp, pochopil, co se děje.

Poté přiel třetí a čtvrtý a vechny nebezpečně blízko.

“To není fér!” křičel chlapec a snail se pohnout. Shledal vak, e ho lepkavé provázky u chytily. Bezmocně se podíval do křoví, na maso, ze kterého se kouřilo a které bylo jen několik stop odtud.

Prolétlo kolem něj víc ípů a vechny se kolem něj ovinuly a drely ho na místě a bez jídla.

“To není fér!” křičel pořád dokola a rval se s provázky Podařilo se mu dostat jich pár pryč - několik ípů se ze stromu uvolnilo a od dalích se provázky odtrhly - ale to pomohlo jenom málo, nebo uvolněné provázky přilnuly k jeho oblečení a drely jetě pevněji.

Přiletěl dalí íp a sekl ho do ruky. Elbryan zavrčel na protest - jeho slova zarazila bolest. Přestal se zmítat a stiskl si ruku.

“Zbabělci!” řval v totální frustraci. “Z rodu goblinů! Jenom zbabělci střílejí z křoví. Jenom zbabělec z rodu goblinů útočí na někoho, kdo nemá zbraň a nemůe se bránit!”

Dalí íp ho bolestivě krábl na zátylku a spustila se mu krev.

“Dost!” vyel z houtí přísný hlas. Byl to hlas, který Elbryan poznal, a byl rád, e ho slyí.

Protesty, smích a kádlení - to ve přilo jako odpověď ze vech moných míst.

“Dost, Tuntun!” řekl znovu Juraviel, vyel z hustého podrostu a blíil se k mladému Elbryanovi. Tuntun s lukem v ruce vyla na druhé straně a rychle Juraviela následovala.

“Buď v klidu, můj příteli,” řekl nebohému Elbryanovi Juraviel, kdy chlapec nadával a zmítal se a tím víc se zaplétal do vláken. “Vlákna se neuvolní, dokud jim Tuntun nedá příkaz.” Juraviel se otočil a zadíval se na enu, která rezignovaně pokývla a něco zamumlala.

Skoro ihned začala vlákna z Elbryana opadávat, kromě těch, která Tuntun uvázala od stromu ke křoví a do kterých si Elbryan beznadějně zapletl nohy. Nakonec se s Juravielovou pomocí osvobodil a hnal se k Tuntun - zelené oči mu nebezpečně svítily.

Elfka se na něj klidně podívala a usmívala se. “To jídlo jsem si zaslouil!” vztekal se hoch.

“Tak bě a sněz si je,” odpověděla Tuntun a k Elbryanovi dolehl smích ze vech keřů. “Nemusí se bát, e ti spálí jazyk.”

“Elbryane,” varoval ho Juraviel, kdy viděl, jak chlapec zatíná ruku v pěst.

Tuntun pozvedla ruku a naznačila svému elfímu druhovi, e se o to postará. Juraviel věděl, co přijde, a přestoe se mu to nijak nelíbilo, protoe na to ve výcviku bylo jetě brzy, do jisté míry souhlasil s tím, e tato lekce by mohla být uitečná.

“Tak straně moc mě chce udeřit,” chichotala se Tuntun.

Z Elbryana se kouřilo, ale nemohl udeřit tohoto tvora, který byl navíc jetě enou.

Tuntun zvedla rychleji, ne mohl Elbryan postřehnout, luk a vypustila íp, který zasáhl mísu s vývarem, převrhl ji a zkazil úplně vechno jídlo. “Nic jiného u dnes nedostane,” řekla elfka přísně.

V té chvíli byly klouby na Elbryanově ruce bílé a svaly jeho čelisti napjaté. Začal se otáčet a myslel na to, e by se měl ovládat a nechat vechny ty uráky být. Ne se otočil jen napůl, Tuntun ho udeřila lukem přes hlavu.

Kdy se otáčel zpátky k elfce, vystřelil iroký levý hák. Tuntun se sehnula, protoe to očekávala. Dvakrát ho úspěně kopla - po jednom kopu do vnitřních částí kolena.

Elbryan se zapotácel a narovnal se. Tuntun odhodila luk, natáhla obě ruce a naznačila mu, aby el k ní.

Chlapec se zastavil. Les okolo něho byl úplně tichý a Juraviel neřekl ani neudělal nic, co by Elbryanovi napovědělo, jak má pokračovat.

Uvědomil si, e volba je na něm, a tak se přikrčil, roztáhl se a cítil v nohách rovnováhu. Čekal a čekal, a se Tuntun naklonila, a pak vyrazil jako kočka na lovu.

Chytil jenom vzduch, nic víc, a ani si neuvědomil, e elfka před ním není, dokud za sebou neuslyel plácání křídel a neucítil sérii ostrých ran vzadu na hlavě.

Otočil se, ale Tuntun se otočila s ním a ranami mu bubnovala na vrchní část zad. Rozzlobený Elbryan se vrhl stranou, čím mezi sebe a svého nezachytitelného oponenta dostal kus země.

“Krev Mathera!” řekla Tuntun sarkasticky. “Bojuje jako kterýkoliv člověk!”

Juraviel chtěl něco odpovědět, e Mather bojoval v prvních letech svého výcviku úplně stejně, ale nechal to být. A si Tuntun dneska uije, rozhodl se. Jeho vítězství pak bude jetě větí - a Elbryan prokáe své schopnosti.

V ten moment se Elbryan vrátil zpět - váil kroky a nespoutěl z tancující elfí eny oči. Tuntun byla znovu na zemi, lehce se vlnila a rukama mávala před sebou.

Elbryan uviděl anci a zkusil kombinaci - krátký úder zleva, potom krok a pravý hák. Chtěl stáhnout levačku, kterou se netrefil, a pak nakrčit ramena, aby dodal pravému háku váhu. Chtěl udělat moc věcí. Po kombinaci ji chtěl nabrat ramenem nebo provést dalí dva údery rychle po sobě - kdyby byla příleitost. Ale jakmile levou pěstí těsně minul elfčinu hlavu, shledal, e chvíle jeho kontroly pominula.

Tuntun se otočila v souladu s úderem a její hlava mizela napravo od Elbryana. Pravou rukou ho uchopila za zápěstí a levou za loket.

Předtím ne mohl udělat krok a pravý hák, Tuntun otočila svým pravým zápěstím k sobě a dolů.

Elbryanovi nezbývalo ne následovat tento pohyb a poté uskočit doleva, předtím ne tvrdě dopadne na zem a zarazí se v křoví. Nesnail se s letem bojovat a ani ho přeruit. Přetočil se, vrátil se a drápal se Tuntun po nohách.

Elfka se narovnala a ztuhla. Natáhla se a nad chlapcovu hlavu a ramena.

Elbryan byl překvapen její silou, protoe ji nemohl strhnout. A byl překvapen jetě víc, kdy Tuntun sepjala ruce a hodně tvrdě ho udeřila na citlivé místo pod pravou lopatkou.

Chlapec cítil, jak příslunou polovinu jeho těla opoutí síla. Zapotácel se a skoro si ani neuvědomoval, e u elfku nedrí. Zaregistroval, jak elfka skáče, a slyel mávání křídel. Rychle se dostal do kleku, nebo si uvědomil, jak je zranitelný. Uslyel smích a pak ucítil explozi bolesti, kdy Tuntun přistála na jedné noze mezi jeho kotníky a druhou ho kopla přímo do rozkroku.

Chlapec upadl a mručel - najednou se cítil unavený, slabý a bylo mu patně.

“Tuntun!” slyel, jak Juraviel protestuje, a zdálo se mu, e jeho hlas přichází z velké dálky.

“Bojuje jako člověk!” odpověděla Tuntun rozhořčeně.

“Ale on je člověk!” připomněl jí Juraviel.

“To je jen důvod kopnout ho jetě tvrději.” Smích z lesa byl pro Elbryana bolestivý, téměř tak jako bolest v jeho varlatech. Dlouho zůstal na zemi se zavřenýma očima a smotaný do fetální pozice.

Nakonec otevřel oči a otočil se, aby shledal, e Juraviel stojí docela blízko něj. Elf mu podal ruku, ale Elbryan ji tvrdohlavě odmítl a potácivě se postavil.

“Přejdi ty ostny, můj příteli. Nejsou bez klasů,” řekl Juraviel.

“Olízej si krvavou čepici,” zanadával Elbryan. Byla to mezi lidmi normální nadávka, ale vztahovala se na powrie. Elbian nevěděl, co to je ta “krvavá čepice”, a tak nechápal význam své uráky.

Juraviel jej chápal moc dobře, protoe se zuřivými a zlými powrii bojoval za ta století u několikrát. Kdy vak viděl, jak je chlapec vystresovaný a zahanbený, nechal to být.

Elbryan el ke svému jídlu a tvrdohlavě zachránil, co se dalo. Kdy to udělal, vzal poslední koík a odcházel s ním ke sběrnému místu.

Juraviel ho tie, z určité vzdálenosti, následoval. Chtěl z Tuntuniny bolestivé lekce vytěit co nejvíc, ale nebyl si jist, jestli chlapcova mysl je schopna se učit.

Ze stínů na Elbryana dopadl smích, kdy el kolem. Ignoroval ho. Vlastně ho ani neslyel, protoe byl ztracen v sebelítosti a stravován frustrovaným vztekem. Cítil se tak sám a izolovaný, cítil, e by bylo lepí, kdyby tito elfové nepřili a nezachránili ho před fomoriánem.

Na sběrném místě začal Elbryan svou těí práci. Vzal jeden nasáknutý kámen a zmáčkl ho co největí silou. Kdy byl porézní kámen znovu lehký a voňavá voda močálu venku, Elbryan jej odhodil vedle koíku a vzal dalí. Avak poměrně brzy, jetě předtím ne dokončil první koík, ho bolely celé pae.

Juraviel přeel kolem Elbryana ke korytu a namočil si do něj ruce. Chvíli zíral na vodu, obdivoval její barvu, a potom se nadechl jejího delikátního buketu. Kombinace vody z močálu a mléčných kamenů vyráběla jeden z nejsladích nektarů v Coroně. Z tohoto surového produktu elfové vyráběli omamné víno, Questel ni’touel pro elfy, ale pro svět známé jako “baiňák”. Nebylo mnoho lidí, kteří tento elixír ochutnali, poněvad elfové ho normálně neprodávali. Jejich kontakty s lidským světem byly diskrétní a bylo jich málo. Ale stačili udělat tolik obchodů, kolik potřebovali, aby získali to co chtěli. Větinou to byly věci pro potěchu a ukázky písní lidí.

“Dnes je to pěkná úroda,” komentoval Juraviel a doufal, e se mu podaří dostat Elbryana z kyselé nálady.

Elbryan zavrčel a neodpovídal. Vyndal dalí kámen, podrel ho vysoko nad korytem a plnou silou ho zmáčkl. Doufal, e áva postříká Juraviela.

Na to byl ale elf příli rychlý a opatrný.

Juraviel překvapeně pokývl a seznal, e chlapec v uplynulých týdnech nabral sílu. Chtěl Elbryana opustit, rozhodl se vak, e se ho jetě jednou pokusí uklidnit a zdůrazní pozitivní význam té bolestivé lekce. “Je dobré, e má takového ducha,” řekl, “a jetě lepí je, e se tak ovládá.”

“Tak moc zase ne,” řekl Elbryan a při kadém slově vrčel. Aby zdůraznil to, co řekl, zvedl dalí kámen, a místo toho, aby ho podrel nad korytem, hodil jej do blízkého křoví. Byl to čin vyjadřující neposlunost a rozhodnost. I kdyby el a zvedl ho, tekutina v kameni u byla zkaená.

Juraviel hleděl na místo, kde kámen poskakoval. Snail se vidět věci Elbryanovýma očima, snail se sympatizovat s jeho frustrací, připomenout si tragédii, kterou mladík proil teprve nedávno.

Nepomáhalo to. A se ale stalo cokoliv, toto tvrdohlavé chování vedlo jenom ke zkáze. Juraviel se rychle a náhle obrátil k Elbryanovi a křídly se trochu nadzvedl. Jednou rukou vzal Elbryana za vlasy, druhou mu zastrčil pod bradu, a i kdy Elbryan, který byl přinejmením stejně silný jako elf zvedl ruce, aby se bránil, nepomohlo to, protoe Juraviel otočil paemi a Elbryanovou hlavou. Juraviel měl výhodu - vyhodil Elbryana z rovnováhy a naklonil ho nad koryto. Sice se asi zkazí nektar, ale Juraviel si pomyslel, e to přece jen stojí za to.

Dal Elbryanovi hlavu pod tekutinu, vytáhl ho, nechal ho chvíli prskat a potom ho zase ponořil. Potřetí ho tam drel dlouho, a kdy ho vytáhl a pustil, chlapec upadl na zem a lapal po dechu.

“Jsem tvůj přítel,” pravil Juraviel přísně. “Ale chci, abychom si oba uvědomili situaci ve správné perspektivě. Byl jsi sem přiveden, abys byl vytrénován tak, jak se trénují hraničáři. To je fakt. Začalo to a nedá se toho nechat. Kdy to nezvládne, kdy elfům nedokáe, e si zaslouí jejich přátelství, nemůeme tě pustit do světa, protoe má velké znalosti o naich způsobech a naem domově.”

Kdy Elbryan začal protestovat a byl zděen mylenkou na vězení, Juraviel to tvrdě dokončil: “A tady taky nemůe zůstat.”

Elbryanovy mylenky se ztrácely v nelogičnosti toho veho. Nemohl odejít a ani nemohl zůstat. Jak je to moné?

Chlapci poněkud poklesla čelist, kdy si uvědomil jedinou zbývající monost, kdy uvaoval nad tím, jak by Tuntun nebo Juraviel bez zaváhání provedli exekuci.

Neřekl ani slovo a vrátil se k práci. Juraviel ho opustil. Té noci Elbryan seděl na návrí, je si přisvojil, pod nádherným baldachýnem z hvězd a byl sám se svými mylenkami. Na okrajích jeho vědomí se míhaly obrazy a vzpomínky na minulost, která se zdála být jednou krátká a jindy dlouhá jako staletí. Snail se soustředit na přítomnost, na krásu hvězdné oblohy, na budoucnost, otázky nekonečna a nesmrtelnosti. To ho ovem dovedlo a ke smrtelnosti a nedávnému osudu jeho rodiny a přátel.

Součástí této emocionální směsice byly i pocity týkající se elfů. Tyto tvory nechápal - v jedné chvíli byli jako děti a v druhé byli smrtící a přísní. Dokonce i Juraviel! Elbryan si myslel, e elf je jeho přítel, a moná e taky nějakým nelidským způsobem byl, ale divokost, se kterou ho strčil pod vodu, byla ohromující a zastraující. Elbryan si o sobě myslel, e je alespoň trochu válečník. Zabil gobliny, přestoe jeho tělo jetě nedospělo. V porovnání s rychlostí elfů, s jejich kapalinným pohybem, rovnováhou, která nahrazovala scházející váhu a sílu, se Elbryan cítil jako nováček. Juraviel, který byl lehčí a mení, ho lehce přemohl - byl to jednoduchý chvat, kterému se Elbryan nemohl bránit.

A nyní je tady, v zemi kouzel a hrozeb, a sdílí les s tvory, jim nerozumí a neumí je porazit. Kdy toho večera seděl na návrí, cítil se, jako by byl ve vesmíru sám, jako kdyby vechno okolo něj - svět, elfové, goblinové, kteří napadli Dundalis, a lidé ve vesnici - bylo jenom sen, jeho sen.

Elbryan si uvědomil aroganci této mylenky - byla to a hříná namylenost, jenome se vůbec nekontroloval. Cítil se tak bezvýznamný, zranitelný, e v zájmu svých pocitů strpěl ostny svého svědomí.

Na tom návrí, pod tou oblohou si troufl hrát na Boha, a tato emocionální hra mu pomohla spát v míru a probudit se s nezvratným rozhodnutím, e bude pokračovat. Měl důvěru, e dnes si dá teplý oběd.

A kdy se dostal ke svému desátému koíku, viděl, e se z vývaru a masa jetě kouří.

Byla to dost těká, vyčerpávající práce, která se opakovala kadý den; donekonečna. Ale nebylo to zbytečné. Jak se týdny staly měsíci, pak rokem a pak dvěma, v Elbryanovi by u nikdo nepoznal toho malého chlapce, kterého Jilseponie přeprala. Nohy mu zesílily a získaly prunost - to způsobilo noení nákladů a vyhýbání se pastem. Jeho hrudník a ramena se rozířily a jeho pae, zvlátě předloktí, se dmuly eleznými svaly.

Kdy mu bylo sladkých estnáct, byl silnějí, ne kdy byl Olwan.

A Olwan byl nejsilnějím muem v Dundalis.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Zatoulaná kočka

“Rohový stůl, Kočko,” zavolal Graevis Chilichunk, barman a majitel podniku U Společné cesty - nejlepího hostince v městě Palmaris. Hostinec U Společné cesty, nebo jenom U Cesty, jak byl běně nazýván, nebyl velký a měl jen dvanáct malých soukromých pokojů a jednu společnou noclenu v poschodí a výčep, který stačil pro sto stojících lidí. Ale Graevis, tlustý, pleatící a usmívající se mu, učinil tohle místo nejlepím z nejlevnějích. Vzneení návtěvníci Palmarisu obvykle zůstávali v lepích zařízeních, která se nacházela poblí vévodova zámku, avak mnozí věděli, e není lepího místa ne U Společné cesty. U Cesty vám jeden stříbrňák zajistil horké jídlo, iroký úsměv, a a u jste platili či ne, lichocením jste z Graevise dostali nádhernou historku. U Cesty vdy hořel krb, postele byly vdycky měkké a písně hlasité.

Mladá ena pokývla, zastavila se, vědomě si vymazala zamračený výraz z obličeje a la k rohovému stolu, kde sedeli tři mui. Vimla si jejich očí, které na ní visely, kdy se přibliovala - mui se na ni vdycky tak dívali. Bylo jí estnáct, ale měla tělo eny o pět let starí. Nebyla vysoká - jeniom čtyři palce nad pět stop, ale to jen způsobilo, e její vlasy vypadaly hustí a delí. Prohrábla se v nich a potřásla jimi kdy přecházela místnost, protoe tuk z jídla a pot jí je drely u krku.

“Ó krásná dámo!” zacukroval jeden mu. “Buď na mne hodná,” dodal a lascivně mrkl.

Mladá ena - Zatoulaná kočka (tak ji nazývali u Cesty) - se snaila zakrýt své mračení. Zakryla je něčím, co se muselo zdát pouhým úsměkem - ale byl to přece jenom trochu úsměv. Ne e by se ten usazený opilec vůbec díval na její obličej - jeho oči se nikdy nedostaly do takové výky.

Uklidnila se, kdy se zhluboka nadechla. Myslela na Graevise, drahého Graevise, který ji zachránil z minulosti, kterou si nepamatovala, na mue, který přijal mladou, zlomenou dívku, jí pomohl uzdravit se svým hřejivým úsměvem a vřelým srdcem. Tedy aspoň natolik, aby byla schopná normálně fungovat. Koutkem oka zachytila pohyb - vypadalo to jako nějaký tanec, který předváděla Pettibwa Chilichunková, Graevisova bouřlivá ena. Kdy ji poprvé poznala, myslela si, e je prostá. Pettibwa se pořád smála a tancovala s podnosem od jednoho stolu ke druhému. Na kadé zastávce ji někdo típl do jejího irokého zadku nebo objal, ale jí to nikdy nevadilo. Kdy měla volnou ruku, hned muům típance oplácela; často vzala procházejícího mue a dotancovala s ním na druhý konec místnosti. A vechno to byla legrace, take Graevis si z toho nikdy nic nedělal.

Chmurné Kočce to nějakou chvíli trvalo, ne ji poznala. Ta ena nebyla vůbec prostá. Pettibwa jenom milovala lidi a ivot.

Kočka ji milovala, tak moc, jako milovala svou vlastní matku, i kdy na tu si nemohla vzpomenout. Nebyla schopná si představit, e by někoho mohla takhle milovat.

Někdy ji vak tyto mylenky rozesmutňovaly jetě více ne jindy.

Zapsala si objednávku těch tří (ádné překvapení, jen tři dbány toho nejlevnějího piva) a vrátila se k baru. Krátce se zastavila, kdy ji ten, který na ni mrkal, plácl přes zadek. Stála tam a trpěla jejich smíchem. Chtěla se otočit a sloit ho na podlahu. Kdokoliv někdy zail Koččiny nálady, věděl, e by to byla udělala, ale její oči se setkaly s usměvavýma očima Graevise. Vemi pohyby - hlavou a zářícíma hnědýma očima - jí říkal, a to nechá být.

Ne e by ji Graevis neochraňoval. Vzal si ji domů a miloval ji stejně tak jako svého syna Gradyho. Nikdo by si k ní nic nedovolil před zraky Graevise a Pettibwy, avak u Cesty nebylo típnutí ani plácnutí nic velkého, zvlátě kdy se přihlédlo ke konání bouřlivé majitelky.

Mladá ena se neohlédla a la přes přeplněný parket pro pití.

“Vem si to jako kompliment, má drahá,” prohodila Pettibwa a podél baru se blíila ke své adoptované dceři.

“Měla bych si ráno vyprat aty,” odpověděla Zatoulaná kočka, a její řeč nezněla tak afektovaně jako ta starí eny, přestoe taky něco pochytila za čtyři roky s Chilichunkovými.

“Ty jsi vdycky tak váná!” odpověděla Pettibwa a típla ji dost citlivě do tváře. “Měla bys vědět, jaké city probouzí u chlapů.”

Mladá ena se začervenala a odvrátila se.

“Ne, ty nejsi hezká, e?” utrousila Pettibwa a pročísla jí vlasy. “Jenom kdyby ses usmívala, celý svět by se na tebe na oplátku taky smál.”

Mladá ena zavřela oči a cítila jemné, přátelské pročesávání vlasů. Dělala to její matka taky tak? Cítila, e tenkrát měla kratí vlasy, tenkrát, kdy svět vypadal jako veliké dobrodruství, tenkrát, kdy zlí duchové byli jen historkou ke krbu, u které vám naskočí husí kůe, nebo vysněnými démony, se kterými mohly děti naoko bojovat.

Ale ta chvíle rychle skončila a Zatoulaná kočka se otočila do kypící místnosti. Na tváři měla mírný úsměv a pokývla Pettibwě, která na ni zamrkala. Starí ena vzala tác a odspěchala. Vmísila se do večírku, který probíhal ani ne krok od baru.

“Jestli ti vadí, dej mi vědět,” řekl jí Graevis a poloil před ni tři piva. “Nehraj si s ním, kdy nechce.”

Zatoulaná kočka přikývla a znovu se slabě usmála. Věděla, e Graevis mluví upřímně - ona, a ne zákazníci, to tady řídí. Jene také znala atmosféru U Cesty a nechtěla svým zachráncům působit těkosti.

Zvedla podnos, la přes místnost k rohovému stolu a cestou nerozlila ani kapku. Mistr Mrk a Plác se na ni znovu zaklebil a bez dechu se zasmál. Jeho krk byl od pití znecitlivělý. “Moná budeme spolu, a bude krb dohasínat,” spíe oznámil, ne se zeptal. “Mám zlatou minci, které bych se rád zbavil.”

A znovu se chraplavě zasmál, tentokrát doprovázen svými dvěma společníky.

Kočka ho ignorovala a metodicky postavila dbány na stůl.

“Dva zlaáky, ale abys za to taky stála,” nabídl pinavec, a kdy ho Kočka dál ignorovala, hrubě ji chytil za pai.

Chytila ho druhou rukou za palec a ohnula mu jej přes jeho zápěstí tak rychle, e mu, jeho smysly byly otupeny alkoholem, sotva postřehl, co se děje. Najednou ztratil rovnováhu a seděl na zemi. Pěkná čínice se vzdalovala. Jeho společníci kodolibě vyli.

Kočka přestála uráku, ale nemohla si pomoct, aby si nepomyslela, e Pettibwa by to zvládla jinak a lépe. Řekla by, e dva zlaáky jsou urákou pro enu jejího talentu, a pokračovala by tím, e by trvala na tom, e by se nikdy nevyspala s muem, který nezná význam slova koupel.

Pettibwa by se z toho dostala jemně a obrátila by vtip proti tomu sprosákovi. Udělala by z něj blázna tak chytře, e by si to nejspí uvědomil, a kdy by byla na druhém konci místnosti.

Nyní mu prskal dál a Kočka zachytila slovo “kurva”, a pak u nebyla překvapená, kdy uviděla Graevise a dalí stálé hosty, jak jdou přes místnost se zamračenými tvářemi.

Kočka si vytrpěla nevyhnutelnou omluvu, kterou ji neupřímný mu poctil jenom proto, e měl zkroucenou ruku za zády. Pak se mladá ena obrátila, protoe nechtěla vidět, jak Graevis hrubě vyhazuje opilce na ulici a jeho dva přátele vyhání za ním.

Avak nejhorí ze veho byla hora dalích nedočkavých muů, kteří chtěli chránit její čest a nabízeli cokoliv, od klení a po vradu. Obzvlátě jeden, krasavec, dobře oblečený a upravený, se světle hnědýma očima, ze kterých vyzařovala inteligence, a s klidnými způsoby, které naznačovaly, e je z dobrého rodu, pokývl jejím směrem a usmál se, vybízeje ji, aby si ho vybrala za svého ampióna. Dlouho se na něj dívala - jak sedí, jak se hýbe - a neměla ádné pochybnosti o tom, e je dobře vycvičen v pouívání tenkého meče, který mu visel u boku. Stačilo by jediné slovo a ti tři by se váleli venku se zbytky svých ivotů.

Kočka to věděla, a věděla, e jiní by ji také ochraňovali. Měl to být kompliment, ale ona nenáviděla být středem pozornosti, nenáviděla povýenost a věděla, e ti “hrdinové” (tedy kromě Graevise) nechtějí nic víc ne opilci. Jejich cesta byla více dentlmenská, méně přímá, avak jejich cíl, kterého chtěli dosáhnout přes čest, byl stejný jako ten opilec, který to zkouel přes nabídnuté peníze.

Pracovala jetě dalí hodinu, a kdy se ji na její tvář nevrátil úsměv, Graevis jí dovolil, aby si zkrátila práci. Kočka vzdorovala, nebo měla strach, e Pettibwa bude mít víc práce, ale starí ena ji pobídla a vytlačila ji bočními dveřmi do jejich soukromých pokojů. Kočka se potěeně podívala zpět a přes rameno Pettibwy znovu uviděla hezkého, dobře oblečeného mue, jak se na ni dívá a v přípitku zvedá sklenku.

Cupitala pryč a náhle se cítila nepohodlně.

Vechen ruch hlavní místnosti se ztratil, jen co se zavřely těké dveře, které ji zanechaly ve astné samotě - tedy skoro; po chvíli zjistila, e Grady je doma a pohybuje se po svém malém pokoji.

Kočka si znova povzdechla. Poslední věc, po které touila, bylo trávit čas v blízkosti Gradyho. Byl to hezký mu okolo třicítky s ostrýma, hnědýma očima. Fyzicky to byl obraz svého otce v mladích letech, ale podle odhadu Kočky nemohl být v povaze rozdílnějí. U od prvního dne v domě se s ním necítila dobře. Ne e by byl oplzlý jako opilci v baru, ale ani ji nekádlil jako ten krasavec. Za čtyři roky se na ní ani jednou chtivě nepodíval. Byl ke své adoptované sestře vdy zdvořilý, a příli zdvořilý. Jak mladá ena vyrůstala a poznávala svět, viděla, e ji povauje za hrozbu pro své právoplatné dědictví.

Ne e by se o hostinec U Společné cesty zajímal. Skoro nikdy tam nebyl, ale měl rád peníze, je to přináelo, a Koča pochopila, e kdyby jí Graevis a Pettibwa zanechali by jen kousek baru, Gradyho by to nepotěilo.

“Co zde dělá?” zeptal se jí, kdy vyel ze svého pokoje. Jeho spisovná mluva byla protikladem pouličního dialektu jeho rodičů. Grady se nad ně povyoval. Představoval si sám sebe jako důleitého člověka a navtěvoval draí zařízeni blízko vévodova hradu a také byl několikrát na hradě. Pomyslela si, e musí znát toho dobře oblečeného dentlmena v baru, který také moná přiel k Cestě na jeho pozvání.

“Nemá ádnou práci?” utrhl se na ni.

Zatoulaná kočka se kousla do rtu. Nelíbil se jí jeho povýený tón. “Dnes večer jsem toho udělala víc ne ty za poslední dva roky,” odpověděla.

Grady na ni zíral. “Někteří se narodili, aby pracovali, a jiní, aby si uívali.”

Kočka se rozhodla, e to nestojí za hádku. Potřásla hlavou, odhodila svou zástěru na blízkou idli, sebrala plá a vyrazila do palmariské noci.

Od zálivu foukal hodně studený vítr a kvílel, jak se proháněl okolo dvou tříposchoďových domů. Palmaris byl druhé největí město v Honckém království. První byl Ursal - trůnní město, je leelo proti proudu řeky. Nebylo tak lidnaté a velké jako přecpaná města v jiním království Behren. Jí, která vyrostla ve vsi na hranicích Divočiny a pro ni deset lidí znamenalo dav, to zprvu připadalo ohromující. Ani teď, po čtyřech letech v Palmarisu, kdy u věděla, kam jít a kam ne, kdy jí temný obraz Masur Delaval, slaný zápach a vítr naplněný vlhkostí zdomácněly, ho nepovaovala za svůj domov. Ani nyní, kdy byla zahrnována láskou Chilichunkových, to nebyl její domov. Nic nemohlo překonat obraz srubu, který měla v paměti.

Milovala Graevise a Pettibwu a dokonce i Gradyho, jene oni nebyli jejími rodiči a Grady nikdy nebude její opravdový přítel, jeho kdysi měla.

Trhla sebou, kdy ji tyto mylenky přenesly zpátky v čase. Vechny vzpomínky se jí zablokovaly a zbyly jí jen obrazy - určitý pohled a polibek, o kterém si nebyla ani jistá e se doopravdy stal. A jméno, vechna jména jí zmizela z mysli - to bylo na tom to nejhorí! Nemohla si vzpomenout na jméno svého přítele a ani na své!

“Zatoulaná kočka,” pronesla tie a zoufale do nočního studeného vzduchu. Pozorovala, jak jí od úst stoupá pára, a přála si, aby se to jméno vytratilo s ní. Bylo jí vak dáno s láskou a s vekerými sympatiemi k jejímu smutnému osudu, a tak se nehádala.

Mladá ena prola okolo hostince do tmavé uličky, která nevzbuzovala ádný strach, a vylezla po okapu na střechu Společné cesty, na místo, kde nebyla tak příkrá. Před ní se rozprostřela světla Palmarisu a vysoko nad ní světla oblohy. Toto bylo její tajné místo, místo jejího rozjímání. Chodila sem nahoru tak často, jak jí to její povinnosti dovolovaly, aby byla sama se svými vzpomínkami. Snaila se přijít na to, kdo je a odkud přila.

Pamatovala si, jak vela do vesnice, pinavá a zraněná, pokrytá krví a sazemi. Pamatovala na jemný způsob, jakým byla přijata, po kterém následovaly otázky, na které neměla odpovědi. Následovala dlouhá cesta. la s karavanou obchodníků, kteří vyměňovali řemeslnou práci lidem v malých pohraničních vesnicích za kůe a stromy, je byly pouívány jako stěně na lodě, které se stavěly v Palmarisu. V té karavaně byl i Graevis, který jel na sever pro nějaké zvlátní víno jménem baiňák. Vzal ubohou ztracenou dívku - on jí dal to jméno - a vesničané se se sirotkem rádi rozloučili. Stejně rádi se rozloučili se slabími jedinci z vlastních řad, protoe měli strach z podobného nájezdu, jen nedávno proběhl v sousední osadě - v osadě Kočky. Kočka se opřela o sazemi pokrytý komín, jeho teplé cihly oteplily chladnou noc.

Proč si nemůe vzpomenout na jméno vesnice, odkud pocházela, a ani na jméno té, kde ji Graevis nael? Několikrát se na to začala ptát, ale vdycky se zastavila - byla to jakási její část, která měla strach si vzpomenout. Ani její adoptivní rodiče na ni netlačili, aby si vzpomněla. Kočka je jednou v noci zaslechla, jak se domlouvají, e ji nechají uzdravit, tak jak ona sama potřebuje. “Moná e si vzpomene,” řekla Pettibwa. “Moná e to bude lepí.”

“A má teď nové jméno,” souhlasil Graevis. “Ale kdybych tehdy věděl, e se to ujme, byl bych určitě vybral jinak!”

A smáli se. Ale ne tak, jako by ji uráeli, ale radostným smíchem, e někomu mohou pomoci.

Kočka je milovala z celého srdce. Nyní si myslela, e je načase se dopátrat toho, kdo je a odkud přila. Podívala se na oblohu. Přihnaly se mráčky, čím se jí naskytl odliný pohled na hvězdy, které zůstaly viditelné. Uvědomila si, e i na známé věci se dá pohlíet různě. Nechala se pohltit noční oblohou a pouila ji k překonání nepříjemných bariér ve své mysli. Tuto oblohu znala po celý ivot a pouívala ji k tomu, aby se dostala na jiné místo.

Pamatovala si, jak běí do svahu, ohlíí se na svou vesnici, usazenou v krytém údolí, a potom zvedá zrak k jiní obloze, k jasným barvám Halo.

“Halo,” zamumlala a uvědomila si, e od doby, co přila do Palmarisu, u ten úkaz neviděla. Její obličej se námahou zkroutil. Existovalo vůbec něco jako Halo, nebo to byla jen její fantazie?

Jestlie existuje, je její pamě dobrá. Potom nala dalsi vzpomínku.

Uvaovala nad tím, zda má jít zpátky do baru a zeptat se na Halo, ale její mylenky byly přerueny ostrým kovovým zvukem.

Někdo lezl po okapu nahoru.

Kočka se nebála a do okamiku, kdy uviděla známý pinavý obličej.

“Miláčku, take jsi sem přila za mnou,” pronesl opilec z baru.

“Bě pryč,” varovala ho, ale mu vylezl na střechu a začal se zvedat.

“Půjdu svou cestou,” řekl, a potom uslyela, jak po okapu leze dalí mu, a uvědomila si, e má problém. Vichni tři ji sledovali a ona věděla, co jí chtějí udělat.

Rychle jako její zvířecí jmenovkyně skočila, vrazila opilcovi koleno do hrudi a srazila ho na střechu. Odehnala jeho hmatající ruce a dvakrát ho udeřila do obličeje.

Pak se postavila a kopla druhého do hlavy, právě kdy se dostával přes okraj střechy. Začal něco říkat, ale ona ho znovu kopla přímo do čelisti.

Se zařváním spadl do temnoty a těce dopadl na třetího a oba padali na dlabu. Dva kopy a dva jsou dole - trvalo to vak moc dlouho. Kdy se začala otáčet k prvnímu, chytil ji kolem hrudníku a pevně ji stiskl.

Na krku cítila jeho horký dech, který smrděl po levném pivu. “Tady jsi, má krásko,” eptal. “Kdy nebude bojovat, bude se ti to víc líbit.”

Zulal jí lalůček, tedy snail se, ale ona hodila hlavou dozadu a omráčila ho.

Jedinou vzpomínku, kterou měla na minulost, nebylo její jméno, ale pocit hlubokého frustrovaného vzteku. Nyní jej vypustila ven. Nechala vyjít vechny strachy a nezodpovězené nářky ven a proměnila je v takové násilí, jaké opilec jetě nikdy neviděl.

Pokrábala mu pae, vrazila jednu ruku mezi sebe a něj, poklesla v kolenou a kroutila se.

“Moná to bude větí legrace, kdy bude bojovat!” zapitěl opilec, ale nedával pozor a nechal ji přiblíit se obličejem ke svým rukám.

Toulavá kočka mu zasekla zuby do kloubu a kousla ho. “Ty děvko!” křičel a zvedl druhou ruku, aby ji uhodil. Ale povolil sevření, a ona se otočila, skrčila a rána jí sjela po zádech. Skrze hurikán emocí ji ani necítila. Vrhla se mu na obličej a chtěla mu vykrábat oči. Roztáhl jí ruce a ona ten otvor vyuila k tomu, aby do něj znovu vrazila hlavou.

Vytrhla mu ruce a chytla ho za vlasy. Tvrdě ji udeřil do hlavy, ale ona jenom zakřičela a zatáhla dolů, přičem vyskočila a skrčila jednu nohu. Kdy mu vrazila koleno do obličeje, slyela prasknout kost. Znovu ji udeřil a pak spadl na záda. Ale Kočka s ním jetě neskončila.

Tvrdě na něho zaútočila, celou dobu křičela a narazila mu kolenem do krku.

“Dost!” prosil a sténal. “Nechám tě být!”

Ale to nebylo důleité - ona ho nechtěla nechat být. Několikrát ho tvrdě udeřila, kopala do něj, kousala ho a krábala. Nakonec se mu, krvácejícímu z mnoha ran, podařilo vstát a běel k okraji střechy, přes který se vrhl.

Kočka ho sledovala a zpozorovala, e v uličce je světlo. la ke kraji a očekávala jednoho z jeho společníků, lezoucího po okapu, vlastně v to doufala.

Překvapeně se zarazila. Opilec nehybně leel, slabě sténal a z mnoha ran a z rozbité hlavy mu tekla krev. Mu, kterého skopla, seděl naproti přes uličku opřen o zeď - jednou rukou se podpíral a druhou si drel holeň. V pádu si zlomil nohu a Kočka uviděla, jak z kůe vykukuje kost.

Třetí opilec stál, ruce měl nad hlavou a díval se na Kočku - vprostřed zad měl meč.

“Slyel jsem křik,” řekl krasavec z hostince, ten s jiskrnýma hnědýma očima a nejčistím bílým úsměvem. “el jsem pryč brzy potom, co jste odela,” vysvětlil. “U tam nebylo na co se dívat.”

Cítila, jak se jí do tváře hrne krev.

“Jsem já to ale hrdina,” řekl a pozvedl meč k pozdravení mladé eny. “Jak vidím, spíe jsem zachránil ty tři!”

Zatoulaná kočka neměla ponětí, jak odvánému mui odpovědět. Vztek vyprchal a ona se otočila a la zpět na temnou střechu.

Po několika nepříjemných minutách ji mu zavolal, jene ne mohla odpovědět, uslyela několik dalích - mezi nimi i Graevise - jak vbíhají do uličky.

Zatoulaná kočka se s nimi nechtěla setkat. Byla dost zahanbená, styděla se a chtěla být sama. Uvědomila si, e to není moné. Ani nemůe sklouznout po druhé straně budovy, aby ji polovina Palmarisu nehledala. Zhluboka se nadechla, dola k okapu a slezla dolů. Nikomu se nepodívala do očí. Jakmile uviděla Pettiwbu, vrhla se jí do náruče a eptem ji prosila, aby ji vzala do jejího pokoje.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Vánek

Hodiny byly nekonečné - byli vzhůru před úsvitem a do postele se nedostali před půlnocí. Bratři Avelyn, Quintall, Pellimar a Thagraine se učili, jak přeít, dokonce jak prospívat jen se čtyřmi hodinami spánku. Naučili je nejhlubí formy meditace, u nich jim stačila dvacetiminutová přestávka, aby se zcela zotavili a pokračovali ve výcviku několik dalích hodin. Během dne studovali se svými spoluáky, učili se svým náboenským povinnostem a očekáváním, kadodennímu fungování klátera a bojovým uměním. Po večerních modlitbách se trénink změnil na lekce o svatých kamenech - o procesu sbírání, přípravné ceremonii ihned po sběru a různých magických schopnostech kamenů. Také se učili o chování moře a strávili mnoho hodin na malé lodi, která se houpala na vodách bouřlivého a studeného zálivu Vech svatých.

Avelyn nestačil svým společníkům, pokud lo o boj nebo o námořnické dovednosti, a i v náboenském výcviku se stával frustrovaným. Zdálo se, e ceremonie se opakují, a tím ztratily tajemství i svou svatost. Bylo patnáct Svatých boích přikázání pravosti opravdu inspirováno Bohem, nebo to byla jen pravidla, která mají udret řád ve společnosti? Takové otázky by Avelyna byly zlomily, nebýt výcviku po západu slunce, protoe mladý mu uspokojoval své ideály skrze Kruhové kameny. Tajemství magie kamenů nemohlo být vysvětleno ádnou lidskou touhou po kontrole a pořádku, pro Avelyna byly tyto kameny pravým darem od Boha, magií nebes a slibem nekonečného ivota a slávy.

A tak trpěl brutální hodiny dne - bojování s Quintaliem, jen ho skoro vdy porazil. Začátkem třetího roku se zdvihla hladina árlivosti mezi čtyřmi bratry natolik, e si jí bylo mono vimnout. Avelyn a Thagraine byli formálně jmenováni jako připravovatelé - tito dva mnii opustí loď a půjdou na ostrov Pimaninicuit a budou sbírat kameny, je připraví, zatímco Quintall a Pellimar zůstanou na palubě a na ostrov půjdou jen v případě, e jeden z páru sele. V boím roce 821, roce sprky kamenů, nebyly cesty po moři povaovány za bezpečné, a tak by mohla být potřeba náhrada.

Quintall byl nejlepí z těchto čtyř v bojovém umění. Byl a neuvěřitelně silný. Jeho podsaditá postava a nízké těitě mu dávaly páku, kterou mohl Avelyna nekonečně trestat. Více ne jednou byl vytáhlý Avelyn přesvědčen, e ho chce zabít. Jak se lépe dostat na Pimaninicuit?

Tato mylenka ovem jemného Avelyna Desbrise nevyváděla z klidu - myslel si, e je to ironické, protoe Quintallův vztek byl tím nejlepím důkazem, e on, a ne ten podsaditý ohnivý mu, je lepí volbou pro Pimaninicuit. Avelyn v srdci věděl, e kdyby byl na ostrov vybrán Quintall, podporoval by ho celým svým srdcem a byl by klidný jenom proto, e mu bylo dovoleno zúčastnit se cesty, a také by měl důvěru, e mistři jsou lepími soudci ve výběru ne studenti. Navíc o nocích, kdy bratři pracovali s kameny, Avelyn dokazoval, e on je ta správná volba. Čtvrtým rokem u ani mistři nebyli schopni vyvolat magii kamenů tak silně a účinně jako Avelyn. Dokonce i skeptický mistr Siherton, i kdy měl o něm pochybnosti jako o člověku, musel připustit, e tento mu je jasnou volbou, volbou danou Bohem, pro Pimaninicuit. Siherton byl stále spjat s Quintallem a intervenoval v jeho prospěch. Chtěl toti, aby nahradil Thagraina. Třetím rokem se stal Siherton neocenitelným prostředníkem mezi dvěma rivaly ročníku 816, kdy lichotil Quintallovi, aby potlačil jeho árlivost na Avelyna.

První tři měsíce boího roku 821 byly plné jistého vzruení a očekávání, a to v celém Sv. Mere-Abelle. Skoro kadý den - kdy bylo počasí dost klidné na to, aby se dalo vyjít na dvůr - se studenti opakovaně dívali na temné vody zálivu Vech svatých a potřásali hlavou, kdy kolem plaval kus ledovce, ale vdy poznamenali, e u to nebude dlouho trvat. Kdy se blíil třetí měsíc Bafway, jeho konec byl začátkem jara, začala soutě, kdo první uvidí plachty pronajaté lodi.

Bafway se stal dlouhým měsícem bez jediné události. Jarní rovnodennost byla pryč a vdy, kdy se zdálo, e se počasí lepí, přila z Alpinadoru dalí studená fronta, která vyvolala na vodě v zálivu hrozivé vlny se zpěněnými bílými hřebeny.

Kdy uběhl čtvrtý měsíc Toumanay, tiché epoty se staly otevřenými diskusemi, kterých se zúčastnili i starí bratři a dokonce i mistři, kteří říkali, e nyní je ten správný čas a e loď u míří ke kláteru. Jediným tajemstvím zůstávalo to, kam má loď namířeno, protoe jenom vybraní mistři a čtyři studenti znali magické jméno Pimaninicuit.

Bratr Avelyn měl plnou hlavu ostrova a dlouhé cesty, která leela před ním. Neuvaoval nad ádnými nebezpečími, i kdy ze svých studií věděl, e se několikrát mnii z Pimaninicuitu nevrátili - smetly je bouře, powriové nebo velcí hadi oceánu Mirianik. I na úspěných cestách se poměrně často stávalo, e se ze čtveřice nevrátili vichni z důvodu nemoci na palubě lodi. Ale Avelyn se soustředil na místo určení, na ostrov. Z textů, které studoval, se mu vynořovaly obrazy bohatých zahrad a exotických květin, a představoval si sám sebe, jak stojí v zahradě a kolem něj prí barevné kameny a vzduchem se nese boí hudba. Představoval si, jak mezi kameny pobíhá bos, válí se v nich a koupe se ve svém vlastním bohu.

Avelyn si samozřejmě uvědomoval absurditu své fantazie. A přijdou sprky, on a jeho společník budou ukryti v podzemí, zakrytí před bubnujícími meteory. Poté, a dé přejde, budou muset chvíli počkat, ne kameny vychladnou, a pak rychle pracovat.

I přes tvrdou realitu a monost, e to nepřeije, se Avelyn díval na horizont skoro stejně nedočkavě jako vichni ostatní. Pro něj to byl vrchol jeho existence, byla to ta největí radost, které mnich mohl dosáhnout před smrtí.

Toumanay byl v půli, kdy se objevila dvoustěňová karavela a rychle klouzala neklidnými vodami do krytého přístavu před Sv. Mere-Abelle. Avelyn strávil celé ráno v tichých modlitbách, tak jak mu bylo nařízeno, ale kdy byl konečně povolán do komnat otce opata Markwarta, třásl se tak silně, e mu mistr Jojonah musel podat pomocnou ruku. Dalí tři vybraní u byli v prostorné místnosti, kdy Avelyn s Jojonahem přili. Byli tam vichni mistři klátera, opat a dva mui, které Avelyn neznal - jeden byl vysoký a tíhlý a druhý byl malý, mnohem starí, a tak hubený, e Avelyn přemýlel o tom, jestli vůbec něco tento měsíc jedl. Avelyn také rychle rozliil, e vyí mu je kapitán najaté lodi. Stál a okolo něj se ířilo velitelství - měl perfektní postoj a ruku na vyletěném rapíru. Od ucha k bradě se mu táhla jasná jizva, která vypadala jaksi jemně, a na rozdíl od svého společníka byl hladce oholen - tedy a na pečlivě upravený knír který byl zahnutý nahoru. Měl tmavě hnědé oči, takové, e panenka téměř nebyla rozeznatelná od duhovky, dlouhé kudrnaté černé vlasy a pod paí drel klobouk se zvednutým okrajem a pérem na boku. Zbytek jeho oblečení byl poměrně bohatý - obzvlátě zlatý brokát a drahokamy posázený bandalír. Avelyn se na tuto část oděvu zaměřil, protoe cítil, e alespoň jeden kámen - malý rubín - není jenom dekorací.

Avelyn se snail nezírat. Byl hodně zmatený tím, e mu, který není členem řádu Sv. Mere-Abelle, vlastní svatý kámen a ukazuje to přímo před opatem! Opat a mistři to určitě také poznali.

Avelyn se rychle uklidnil - samozřejmě e poznali ten kámen, a zjevně jim to nevadilo. Moná e mu ho dali jako platbu za loď nebo mu ho jenom půjčili na tuto cestu. Avelyn to nechal být.

Starí mu získal jeho pozornost jen kvůli svému ilhání. Jeho oči přelétaly z jednoho mue na druhého a jeho hlava se kývala na krocaním krku. Jeho aty byly skoro tak staré jako on, byly značně obnoené a na mnoha místech byla vidět opálená kůe. Byl pinavý a edivý, měl patně ostříhané krátké vlasy a neupravovanou bradku. Jednou Avelyn slyel výraz “slaný pes”, kdy se mluvilo o námořnících, a pomyslel si, e na tohoto to přesně sedí.

“Bratr Quintall, bratr Pellimar, bratr Thagraine a bratr Avelyn,” pravil otec Markwart a ukázal na kadého z nich. Mnii se postupně hostům uklonili. “Toto je kapitán Adjonas z lodě Vánek a jeho pravá ruka Bunkus Smealy.” Pyný kapitán se ani nepohnul, ale Bunkus se ukláněl tak divoce, e se skoro překotil. Zachránila ho jen blízkost stolu opata Markwarta.

“Kapitán Adjonas zná vá kurs,” dokončil teď Markwart, “a můete se spolehnout, e má nejlepí loď na Mirianiku.”

“Příliv bude příznivý asi hodinu před soumrakem,” řekl Adjonas jasným a silným hlasem. “Kdy zmekáme příliv, ztratíme celý den.” Přísný mu vrhl pohled na čtyři mnichy a dal jim najevo, e loď je jeho panstvím. “To by nebylo moudré. Musíme jít proti počasí, alespoň dokud nebudeme jině od zálivu Vech svatých. Kadý den, který strávíme zde na severu, je nebezpečný.”

Čtyři mnii si vyměnili významné pohledy. Avelyn sympatizoval s kapitánovým přáním a jeho vůdcovské, chladné chování ho ve skutečnosti uklidňovalo. Viděl, e jeho tři společníci nesdílejí jeho pocity, a Quintall se otevřeně zamračil, jako kdyby byl uraen a jako by kapitán mluvil jenom s ním.

Otec opat Markwart, který vycítil narůstající napětí, si hlasitě odkalal. “Jste proputěni. Můete jít na jídlo a potom do svých pokojů. Jste omluveni ze svých povinností a vech ceremonií. Připravte se na úkol, který máte před sebou, s pomocí Boha.”

Potom opustili pracovnu a Quintall si začal stěovat hned, jak se za ním zavřely dveře.

“Kapitán Adjonas bude mít před sebou hodně dlouhou cestu, i kdy si myslí, e velí,” řekl podsaditý mu a dalí dva mu přitakávali.

“Je to jeho loď,” podotkl Avelyn.

“Koupená loď,” odvětil Quintall příkře. “Adjonas velí své posádce, aby dostála úkolu, za který byla zaplacena, ale nevelí nám. To si uvědom. Na Vánku se ty a Thagraine zodpovídáte Pelhmarovi a ten zase mně.”

Na to Avelyn neměl ádnou odpověď. Nařízení týkající se cesty bylo takové. Zatímco Thagraine a Avelyn jakoto připravovatelé byli hlavními v této misi, Quintall a Pellimar zaujímali vyí postavení na cestě na a zpět z Pimaninicuitu. Avelyn to akceptoval. Jestlie se něco na moři stane, byl Quintall, který z nich je nejsilnějí, připraven nejlépe na jakoukoliv situaci.

Avelyn skupinu opustil a odeel do svého pokoje, tak jak nařídil opat. I kdy byl u dost daleko, stále slyel stínosti od opatových dveří. Myslel si, e Quintall a ostatní si budou jetě chvíli stěovat, zatímco on si klekne vedle svého lůka a ponoří se do důleité modlitby.

Ranní ceremonie byla tou největí, kterou Avelyn za čtyři roky v kláteře viděl. Více ne osm set mnichů, vichni členové řádu, včetně čtyřiceti, kteří u v kláteře neili, ale byli misionáři v zálivu, se postavili do řad a zpívali. Zvony nepřetritě vyzváněly a přitáhly zvědavé přihlíející z vesnice Sv. Mere-Abelle. Ceremonie začala před úsvitem, zesílila, kdy se slunce vyhouplo nad horizont, a pokračovala - modlitba za modlitbou, a kadá dalí píseň byla hlasitějí ne předelá.

Čtyři mui posádky člunu z Vánku, který hlasitě naráel do dřevěného doku, seděli se zamračenými obličeji, pobaveni a rozhodně ne ohromeni. Jak se rozednívalo, Avelyn viděl dalích třicet členů posádky na palubě karavely. Loď byla zakotvená padesát yardů venku v přístavu.

Námořníky tato mise asi nezajímá, uvědomil si Avelyn, kromě jejich výplaty ve zlatě - a čehokoliv dalího, co otec Markwart zahrnul do obchodu. Avelyn se znovu zámyslel nad svatým kamenem v bandalíru kapitána Adjonase, a ta mylenka ho velmi rozruila. Jestlie je tento mu bezboný, neměl by vlastnit takový drahokam, a u jej má z jakéhokoli důvodu.

Toto byl jen první náznak, a Avelyn začal mít podezření, e jejich cesta, která měla trvat osm měsíců, bude nejenom fyzickou zkoukou.

Kapitánova pravá ruka Bunkus Smealy přeruil ceremonii hodinu před soumrakem výkřikem: “Je čas jít!”

Opat Markwart se na něj podíval a pak se obrátil k náhle tichému shromádění. Pokynul Sihertonovi a sokolí mistr vedl čtyři vybrané bratry k okraji doku. “Buďte s Bohem,” řekl kadému, kdy vstupovali na houpající se člun. Avelyn skoro spadl a narazil si nohu o kraj doku. Zachytil pohled mezi Sihertonem a Quintallem. Quintall vypadal znechuceně, ale Siherton byl tvrdý a naznačoval rozčilenému Quintallovi, e jeho povinnosti stojí před jeho osobními pocity.

Avelyn zachytil pohled, jej Quintall vrátil mistrovi, a pochopil, e i kdy ho Quintall nenávidí a árlí na něj, bude ho na cestě ochraňovat za kadou cenu.

Tedy, alespoň cestou tam.

Písně je následovaly přes přístav a Quintall je vyvedl na palubu Vánku, kde je čekal kapitán Adjonas s přísným obličejem.

“S vaím dovolením, pane,” řekl Quintall, tak jak mu bylo nařízeno. Adjonas mu krátce pokývl a Quintall okolo něj přeel a tři mnii za ním.

Avelyn zůstal u zábradlí - zábradlí s ornamenty, které ve výi pasu obepínalo palubu - a pozoroval, jak se zdi Sv. Mere-Abelle ztrácejí a hlasy v radostné písni mizí. A brzy se kopce pobřeí staly jen edou mouhou a Vánek, jeho hlavní steen se v přístavu zdál být tak vysoký a působivý, vypadal titěrný. Byl zmenen ohromující silou Mirianiku.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Rychlý běh po dlouhé, předlouhé cestě

Elbryan ztuhl na místě, kdy pod svýma nohama zaslechl křupat sníh. Jeho dech se zpomalil a ustálil a on nechal tento pocit rozířit po celém svém napjatém těle a uvolnil svaly. Nael pevný soulad a perfektní rovnováhu. Za dalím kopečkem viděl jelena. Zvíře nezvedlo hlavu. Neslyelo vůbec nic.

Elbryan ten zvuk slyel tak jasně!

Mladý mu se zastavil a chvíli zvaoval dalí postup. Jetě minulý podzim, jeho čtvrtý v Andur’Blough Inniness, se nebyl k tomuto tvoru schopen přiblíit na víc ne padesát stop. Předchozí podzim by si své chyby neviml. Elfové ho tvrdě cvičili. Denně pokračoval ve sběru mléčných kamenů a nyní u také jedl teplé jídlo. Vem elfím nástrahám, i těm nejzapeklitějím, se celkem snadno vyhýbal. Ale zbytek dne u neměl jenom pro sebe, protoe elfové vyplnili odpoledne a večer lekcemi o ivotě zvěře a rostlin. Naučil se rozpoznávat různé rostliny a jejich vlastnosti, které byly velice často léčivé. Naučil se chodit téměř neslyně, i kdy se stále jetě cítil neohrabaně v porovnání s elfy. Naučil se vidět očima zvířat, je se na něho dívala, a tak se mohl ztratit na pozadí lesa. Naučil se pozorovat svět smysly kadého zvířete a porozumět jejich strachům a potřebám. Veverky a zajíci se ho u nebáli. Lichotkami je přiměl, aby mu jedli z ruky. A jelen, ten nejlekavějí tvor ze vech…

Byl od něj asi dvanáct kroků na otevřeném prostranství, a jetě si ho neviml.

Zaměřil se na svůj úkol, na est nejobtínějích kroků ze vech. Zkontroloval vítr - lehký větřík do obličeje. V této části údolí byla pořád zima, ale sníh u se ztrácel. Jelen měl těkosti najít trávu pod skvrnitým pásem sněhu, a kdy ten poklad nael, byl méně ostraitý ne obvykle.

Elbryan nemohl potlačit úsměv. Vzedmula se v něm nedočkavost - byla reálná naděje, e se dnes zvířete dotkne. Udělal krok a pak dalí.

Jenome příli rychle na to, aby udrel dokonalou rovnováhu.

Jelen pozvedl hlavu a stříhal uima. Elbryanův úsměv se vytratil. Rychle se pohnul dopředu a přeletěl nízký hřeben. Skočil a natáhl se. Chtěl tvora poplácat, přestoe věděl, e takhle zbrkle to po něm Juraviel a Tuntun nechtějí.

Bude jeho vítězství poskvrněno?

Byla to akademická otázka, protoe Elbryan se nedostal k tomu, aby se jelena dotkl. Jediný velký skok, a jelen letěl pryč. Rychle se vypařil v lese okolo malé louky. Ztratil se z dohledu, ne se Elbryan mohl vzpamatovat ze svého skoku.

Mladý mu se posadil na mokrou zem. Juraviel k němu přiel, usmíval se a pokyvoval. “Elu touise!” řekl Juraviel a poplácal ho po zádech.

“Tak blízko! Ztratil jsem kontrolu,” řekl Elbryan zničeně. “V posledním klíčovém momentu má nedočkavost uspěchala můj pohyb.”

“Ale ty nechápe význam,” odpověděl elf. “Měl jsi kontrolu po celou dobu a perfektně ses přiblioval.”

“Nedotkl jsem se jelena!”

“Ale přiblíil ses cíli,” křičel Juraviel. “Právě jsi začal, můj příteli. Nemysli na neúspěch, ale na triumf. Nikdy ses nedostal takhle blízko, avak jistě se znovu dostane, a ovládne svou nedočkavost.”

Elbryan se na elfa dlouze a upřeně podíval. Byl rád, e slyí tato slova. Bráno takto, byl to den oslavy. Nedotkl se jelena, to je pravda, ale zlepení se dostavilo.

Právě kdy se mu na tváři začal usazovat úsměv, Tuntun vyla z křoví. la od místa, kam zmizel jelen. la přímo k Elbryanovi a dala mu ruku k obličeji.

Na jejích prstech ucítil pach jelena.

“Krev Mathera,” odfrkla si sarkasticky, kdy odcházela. Ta otřepaná fráze Elbryana u před léty unavila. Podíval se na Juraviela, aby ho podpořil, a shledal, e se elf snaí zakrýt svůj úsměv.

Elbryan si zhluboka povzdechl. Snail se soustředit na to, co dokázal. Dostal by se někdo z Dundalis, jeho vlastní otec, tak blízko k jelenovi? Jene Elbryan u nebyl mezi lidmi a v poměřování jeho zlepení s elfy se cítil jako nováček - tedy kromě fyzické síly. Bylo těké, aby byl rád za to vechno, co se naučil, kdy uvaoval nad tím, co se jetě musí naučit.

Juraviel mu podal přátelsky ruku, i kdy elf toho nemohl příli moc udělat, aby pomohl člověku vstát. Elbryan u neměl chlapeckou postavu. Měřil est stop a tři palce, byl vysoký a svalnatý a váil dvě stě dvacet liber, co bylo třikrát víc, ne váil průměrný elf. Ne e by nebyli silní - Elbryana neustále ohromovalo, kolik mají ve svých tíhlých tělec síly. Pocioval ji při cvičení s mečem a dost.

Spolu (s Tuntun z dohledu, co bylo příjemnějí pro oba) se pár odebral na jiní konec údolí, kde nikdy zima nebyla, povídali si. Juraviel mluvil víc. Mluvil o rostlinách, o tom, jak zavázat ránu, a potom se vrátil k tomu, kde Elbryan ve svém úkolu uspěl a kde selhal. Hovořil natolik poutavě, e si Elbryan skoro ani neuvědomoval, e toto je moná nejdůleitějí část jeho výcviku. Byly to lehké, radostné rozmluvy plné anekdot.

li po matoucích cestách, které jako by vedly v kruhu a vypadaly, e nemají konce, dokud jej zjevně nedosáhli. Elbryan se tady jetě nevyznal, ale u tomu začínal rozumět. Juraviel ho často nechal vést a opravil ho, kdy el patně - co u nebylo tak často - a brzy se dostali do nízkého údolíčka, které bylo nazýváno Caer’alfar - Elfí domov. Bylo to místo husté trávy a řad stromů a domy tam byly vybudovány ve větvích nad zemí. Bylo to místo květin a písní, kde nebyl tak hustý les a obloha byla vidět z mnoha míst. Byl to střed mlhy, která zakrývala údolí během dne, a přesto byl Caer’alfar skoro nezakrytý - byla to díra v edém baldachýnu, která nebyla vidět odjinud ne z této louky, a zde si elfové uívali slunce a hvězd.

Byly zde desítky elfů. Někteří cvičili se zbraněmi a jiní jen tak pro radost tancovali. Někteří se opírali o stromy a jiní pohodlně leeli v měkké trávě a pili sladké Queste ni’touel víno. Tu a tam byly slyet debaty o alkoholu a o tom, co by měli prodávat, protoe jarní karavana (skupina elfů s kontakty v pohraničních vesnicích) u docela brzy odjede.

Mírumilovná scéna Elbryana zasáhla - on sem nepatří. Ale zároveň cítil, e sem patří. Přicházel sem od začátku tohoto roku pravidelně a teď u si ho elfové ani nevímali. U nebyl zavrencem - jednou se dokonce připojil k večírku a tancoval - ale byl tak zoufale odliný. Pro Elbryana byla jeho existence stejná, jako kdy jeho rodiče pozvali přátele na večírek. Někdy mohl zůstat vzhůru a hrát s nimi v kostky. Jak se cítil dospělý! Ale nikdy nebyl součástí skupiny. Jeho rodiče s přáteli ho přijali s úsměvem, který byl, jak si teď uvědomoval, jaksi blahosklonný.

A tak to bylo i s elfy. Nikdy nemohl být jedním z nich.

Pokračovali s Juravielem v načatém rozhovoru, dokud k nim nepřila Tuntun a nepodívala se posměně na Elbryana a nepoplácala si tvář. Elbryan i Juraviel pochopili, a elf mladému mui naznačil, e má jít do svého obydlí. Elfové byli velmi úzkostliví, co se týkalo čistoty. Očekávalo se, e se Elbryan bude denně koupat, e bude mít čisté aty, a poněvad jeho bradka byla divná a nedospělá, e bude hladce oholený. Byl to úkol, kterému se chtěl vyhnout - ne na to Tuntun poukázala. I kdy holení s perfektně vybroueným elfím noem bylo velice snadné a nebolestivé.

Elbryan el ke svému bydliti, nízkému, irokému domu na niích větvích jilmu. Vzal si misku, ručník a nů, ale předtím ne začal, si vzpomněl, e se Juraviela nezeptal, kdy se znovu vydají za jelenem. To chtěl opravdu vědět.

Vyklouzl ze svého domu a chodil po Caer’alfaru, a uviděl Juraviela, jak se baví s dalím elfem. Elbryan se usmál a skrčil se. Jediným tvorem kromě jelena, kterého bylo těké překvapit, byl lesní elf. Pouil vechny své dovednosti a el mezi stromy, skrýval se na otevřeném prostranství, kde mohl. Elfové si ho moc nevímali. Nezajímali se o jeho hry a Juraviel a jeho společník vypadali, e si ničeho nevimli.

Elbryan se skrčil u kmene stromu asi jenom dvanáct stop od páru a uvaoval nad dalím krokem.

“Na est kroků,” řekl Juraviel elfsky. “Moná pět. A jelen si ho neviml.”

“Velmi dobře!” pogratuloval mu ten druhý.

Elbryan málem omdlel. Poznal ihned ten hlas, který byl melodický a vyí ne Juravielův. Byl to hlas Lady Dasslerond, královny celého údolí.

A mluvili o něm! Elbryan zadrel dech a pozorně poslouchal, protoe i kdy řeči rozuměl, některá melodická slova ho mátla, kdy nedával pozor. A kdy o něm mluvila Lady Dasslerond, nechtěl přijít ani o slovo!

“A v boji taky ztrácí tu nemotornost, ji mají lidé, a jaká to bude kombinace síly a ladnosti, a se naučí vládnout mečem jako elf,” pokračovala.

Elbryan vykoukl zpoza stromu a viděl, e Juraviel souhlasně pokyvuje. Zapomněl na svou hru na překvapení a pouil vekeré své schopnosti, aby se dostal z tohoto prostoru zpátky do svého domu - který byl blí zemi ne obloze - aby se oholil a připravil se na dalí cvičný souboj, který najednou zatouil vyhrát.

Toho večera přiel Elbryan na louku obklopenou vysokými borovicemi; pod nebem plným jasně zářících hvězd. Měl s sebou jenom dlouhou hladkou tyč, svou zbraň. Elf u tam byl a Elbryan si úlevně oddechl, kdy uviděl, e to není Tuntun.

Tuntun nemohl nikdy přistihnout nepřipravenou. Tyto souboje proívala zcela radostně, jako by to bylo její osobní fórum, kde můe mladého mue potrestat. Po několika prvních utkáních Elbryan přemýlel, co v ní vzbuzuje chu trestat. Brzy si uvědomil, e nic konkrétního neprovedl, e jde jenom o to, e není elf.

Jeho dnením oponentem byl jistý Tallareyish Issinshine, starí a klidnějí člen elfího společenství. Byl tichý a skoro nikdy s Elbryanem nemluvil. Podle Juraviela měl ten nejlíbeznějí hlas ke zpěvu. Elbryan s ním bojoval jenom jednou a prohrál.

“Tentokrát ne,” mumlal si, kdy se odhodlaně blíil do středu louky. Dostal se pět stop před Tallareyishe a uklonil se, stejně jako on, na znamení respektu.

“Dobrý boj,” pravil Tallareyish. To byla zahajovací formule.

“Tobě rovně,” odpověděl Elbryan a zuřivě vystartoval. Jeho schopnosti se zlepily, jak říkal Juraviel, a teď je chtěl ukázat.

Začal mazanou fintou, vyřítil se vpřed, s tyčí klamně před sebou, jako by chtěl malého elfa převálcovat, a potom se náhle zastavil a máchl zbraní do strany. Musel hádat, na kterou stranu se elf stočí, a i kdy správně odhadl, e elf půjde doprava, jeho úder byl odraen, ne jednou, ale třikrát, ani by se vůbec přiblíil k cíli.

Tallareyish se ihned vrátil. Jeho dřevěné meče tancovaly a mávaly, vykruovaly osmy a pak náhle vystřelovaly vpřed. Elbryan je nedokázal sledovat a snail se reagovat. Musel předvídat, a tak to dělal - otočil tyčí ve směru hodinových ručiček a zpět, pak znovu po směru a zase zpět. Elfovy útoky skoro neviděl, ale stačilo mu slyet klapání dřeva, jak je vířící tyč vechny odráela.

“Dobře!” komentoval to Tallareyish a útočil na něj stále silněji.

Elbryanovy oči zářily pýchou. Soustředil se a věděl, e se musí dostat z obranné pozice. Mnoho hodin strávil s Juravielem hrou, kterou elfové nazývali pellell a která připomínala achový zápas. Přitom se naučil hodnotě iniciativy. Nyní měl Tallareyish bílé figury a byl v útoku. Elbryan to chtěl změnit.

Točící se tyč la přes po směru hodinových ručiček doprava, pak znovu a potřetí, a Elbryan pokadé posunul nohu dál doprava. Tallareyish ho následoval; otočil se a postoupil levou nohou o krok dopředu.

Elbryan ztuhl.

Dalí krok, pravá noha.

Elbryan chytil tyč oběma rukama, aby zastavil její otáčení. Máchl jí ikmo doleva, pak ji levou rukou pustil, loktem si ji přitiskl na pravý bok a máchl jí před sebou zpět, čím přinutil elfa ustoupit stranou a stáhnout zbraň.

Nedočkavý mladý mu spěchal mezerou okolo elfova pravého boku, pak se hladce otočil, chytil pevně tyč oběma rukama a máchl zpět.

Proletěla vzduchem a o nic se nezastavila. Elbryanovi se okem rozířily oči, kdy si uvědomil, e elf, který opisoval jeho pohyb, je za ním. Elbryan nebyl překvapen, kdy ho elfovy tyče udeřily, ale ne moc tvrdě, do zadku a vnitřní části kolena. Noha se mu skoro podlomila, ale podařilo se mu ohnat a jeho tyč letěla dál v zoufalém, irokém oblouku.

Tallareyish se sehnul a dvakrát mu bodl po břichu, ale jenom náznakem. Elf se náhle vyřítil, kdy Elbryan zastavil let své hole a dal ji do výchozí bojové pozice.

To by mohlo fungovat proti člověku či goblinovi, ale elf se skrčil jetě dřív, ne se tyč dostala před Elbryana. Udělal kotrmelec mezi Elbryanovýma iroce rozkročenýma nohama, vyskočil za křičícím a otáčejícím se Elbryanem a oběma svými zbraněmi bodl přes ramena za sebe.

Elbryan se ji obracel, aby mu mohl čelit, ale jetě nebyl dost stočený a elf ho tvrdě udeřil tyčemi do ledvin. Vlny bolesti mládenci podlomily nohy. Pokračoval v otočce, ale pak byl na kolenou a jeho zastřený zrak ani nezaznamenal, e se elf opět přesunul.

Dalí tvrdá rána mu la přes lopatky a poslala ho tváří do trávy.

Elbryan nehybně leel, měl zavřené oči a v hlavě zmatek. Přiel tak plný naděje a tak tvrdě dopadl na zem.

“Velmi dobře,” uslyel nad sebou Juravielův hlas. Přetočil se a otevřel oči. Byl překvapen, e Tallareyish u tam není a Juraviel mu z nějakého důvodu gratuluje.

“Často blahopřeje mrtvolám?” zeptal se Elbryan sarkasticky a kadé slovo vyslovoval s bolestí.

Juraviel se jenom smál.

“Slyel jsem vás,” řekl Elbryan s obviněním.

Elf se přestal usmívat a na tváři se mu objevil váný výraz, kdy pochopil vánost a frustraci v mládencově hlase.

“Tebe a Lady Dasslerond,” objasnil Elbryan. “Řekl jsi, e jsem se v boji zlepil.”

Juravielův výraz se skoro nezměnil, jako kdyby nechápal, co tím chce mladý mu říct.

“Řekl jsi to,” obvinil ho Elbryan.

“Opravdu,” odpověděl Juraviel.

“A tady jsem,” vyplivl ze sebe Elbryan a vytáhl se na kolena, aby odhodil zbraň - zbytečný kus dřeva, podle jeho nynějího mínění. Zasténal a chytil se za ledvinu.

“Tady jsi a bojuje lépe, ne si kdo, včetně Tuntun, kdy myslel, e bude.”

“Tady jsem,” opravil ho Elbryan, “a plivu trávu.”

Juraviel se hlasitě zasmál. Mladému mui se to zjevně nelíbilo. “Dva ze tří,” poznamenal elf.

Elbryan zavrtěl hlavou, protoe to nechápal.

“Manévr Tallareyishe,” vysvětlil to Juraviel. “Kotrmelec skrze nohy. Dva ze tří pokusů jsou úspěné a třetí se rovná katastrofě.”

Elbryan ztichl a přemýlel. Nezajímala ho čísla, ale fakt e donutil elfa k tak zoufalému manévru - byl to manévr, který mohl selhat - a to ho překvapilo.

“A z těch dvou, které jsou úspěné, jen polovina dá dobrý úder,” pokračoval Juraviel. “A co je horí, teď jsi viděl, co my nazýváme stínový ponor, a u nikdy se tím nedá překvapit.”

“Tallareyish měl starosti,” řekl Elbryan tie.

“Tallareyish byl skoro poraen,” souhlasil Juraviel. “Tvoje načasování bylo bezchybné. I kdy vběhl za tebe, ztratil rovnováhu. To je důvod, proč jeho dalí údery nebyly přesné. Tvá otočka a následný útok by vyadovaly krytí, kterého ádný elf není schopen oproti někomu tvé velikosti a síly.”

“A tak se vrhl vpřed.”

“Stejně se potácel,” vysvětlil Juraviel. “A jen to zapotácení ho zachránilo před ranou do hlavy, kdy ses prudce ohnal.” Elf se vesele zasmál. “Kdy na to pomyslím, tak by tady Tallareyish leel jetě nyní.”

Elbryan vyloudil na tváři úsměv. Skoro vyhrál! A vyvedl elfa z rovnováhy!

“Kdy jsme poprvé začali s tímto bojem ve dvojici, kterýkoliv elf tě snadno porazil. Kadou noc jsme losovali, kdo bude tvým oponentem, protoe nikdo kromě Tuntun nechtěl ztrácet čas tím, e s tebou bude bojovat.”

Elbryan se zasmál. Nebyl překvapen, e Tuntun si tak vychutnávala bití.

“Nyní jsou tví oponenti pečlivě vybíráni podle toho, co zrovna děláme. Jsou to ti, kteří ti toho přinesou nejvíc. Doli jsem daleko.”

“Jetě mám před sebou dlouhou cestu.”

Juraviel se s ním nehádal. “Slyel jsi, co jsem říkal,” odpověděl. “Nae královna vůbec nepřeháněla, kdy mluvila o tvém potenciálu, můj příteli. S tvou silou a ermířským stylem elfů se bude moci postavit jakémukoli mui, goblinovi, elfovi nebo fomoriánovi. Jsi s námi jenom čtyři roky. Má čas.”

Poslední věta na Elbryana zapůsobila divně. Byl vděčný za optimistická a laskavá slova a nesl svou prohru mnohem lépe. Ale zarazilo ho něco jiného. Co bude dal? Elbryan si myslel e u bude s elfy ít pořád, myslel, e zde bude ít a do smrti. Mylenka na oputění tohoto krásného údolí a připojení se k lidem ho děsila.

Ale také ho lákala.

Najednou se svět zdál větí.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Jilly

Zatoulaná kočka byla více ne překvapená, a také zahanbená, kdy se její skorozachránce objevil u Cesty hned následující týden. Je nutné mu připsat k dobru, e k ní přímo neel, chtivě se na ni nedíval a ani neměl ádné poznámky, kvůli kterým by se cítila patně.

Co se týkalo jí, drela si odstup a jednou nebo dvakrát se na něj stydlivě usmála. Ale větinou se dívala jinam. Jedna její část byla ráda, e se krasavec vrátil, ale druhá část, ta vetí, se v té situaci necítila dobře. Nyní se blíila k věku sedmnácti let a u vypadala jako ena a mylenky na tohoto mue byly znepokojivé a hřejivé.

Mu odeel brzy a poklepal na svůj baret, kdy odcházel. Jeho světle hnědé oči rozjásaně zářily a mladé eně se ulevilo, e toto druhé setkání skončilo tak náhle. Zároveň ji to rozčililo. Setřásla své pocity a vrátila se do práce. U mu nevěnovala ani jedinou mylenku.

Dalí týden přiel zase.

A opět byl více ne zdvořilý a nenutil ji ani ho pozdravit. Byl to dokonalý dentlmen. Tentokrát ji sledoval pozorněji a kdykoli se na něj podívala, jeho oči se uhrančivě rozířily.

Jeho záměry se stávaly jasnými.

Tu noc, kdy byla sama ve svém pokoji, shledala, e od něj nemůe odtrhnout mylenky. Přemýlela, jaký bude mít ivot v dalích letech - jestli opustí Graevise a Pettibwu. Odváila se snít o ivotě bez práce ve Společné cestě, o ivotě ve svém vlastním domě, se svými vlastními dětmi. Tato mylenka ji téměř okamitě dovedla k obrazům z jejího dětství a k její matce.

Zatoulaná kočka prudce zavrtěla hlavou, jako by se snaila vyklepat vechny tyto znepokojující vzpomínky z ucha. Najednou se snění stalo hrůzou, která se neshodovala s jejím nynějím ivotem. Její místo bylo v Cestě s Graevisem a Pettibwou. Toto je přece její domov, a i kdy si to neuvědomovala, je také títem proti vzpomínkám, kterým nechce čelit.

Ale krasavec se vrátil hned dalí večer, potom znovu dalí týden, a začalo se eptat, e mu bylo ukradeno srdce jistou děvečkou z baru. Zatoulaná kočka se snaila ignorovat ten epot i dlouhé pohledy, ale dokonce i Pettibwa, která měla rozzářené tváře a vychytrale se usmívala, zachytila její pohled a pokývla hlavou směrem k muovu stolu, a to více ne jednou.

“Obslouí toho chlapa u stolu u okna místo mě?” ptala se často a vdy měla přichystanou nějakou výmluvu, proč to nemůe udělat.

Kočka mohla těko odmítnout, ale vdy tam la s chladným chováním a zeptala se ho, co si přeje, tak, aby bylo jasné, e se jedná o pití nebo jídlo. A znovu na ni dentlmen nenaléhal, ale objednal si jenom víno.

Dalí týden byl opět v krčmě, a tentokrát byla Pettibwa, která viděla, e mladá ena je z něj trochu nervózní, přímějí a trvala na tom, e ho bude obsluhovat Kočka. A jetě deprimující bylo, e za chvíli hostinec opustila a vrátila se s Gradym.

“Pokračuj v mém duchu,” slyela Kočka, jak ena povídá svému synovi. Na to se Grady zasmál a dlouze se na Kočku podíval. Odpoutal se od své matky, vzal Kočku za ruku a táhl ji k mui, který u se stal v baru stálým hostem.

Kočka vzdorovala a táhla ho zpět a do té doby, kdy zjistila, e polovina hostů je pozoruje, usmívá se a je si vědoma, co se děje.

Kočka vytrhla ruku z Gradyho sevření. “Tak dobře,” zachmuřeně zamumlala, jako kdyby to byl nějaký powriský kapitán, který ji táhne na svou loď.

Dentlmen se usmál, kdy poznal Gradyho.

“Zdravím vás, pane Bildeboroughu,” pronesl Grady a lehce se uklonil.

“A já zdravím vás, pane Chilichunku,” odvětil Bildeborough, i kdy se ani nesnail vstát a také se uklonit.

“Myslím, e jste se ji seznámil s mou…” Grady hledal to správné slovo a Kočka, která se ohnivě červenala, ho chtěla plácnout po hlavě.

“Sestrou,” dokončil Grady. “Adoptivní, samozřejmě.”

“Jistě,” souhlasil Bildeborough. “Na to, aby byla vae pokrevní sestra, je moc krásná.”

Gradyho rty jako by se ztratily, avak pravdou bylo, e mezi nimi nebylo mnoho podoby. Mladá ena byla nepopiratelně krásná, dokonce i ve svém jednoduchém pracovním oděvu. Měla dlouhé zlaté vlasy a jasné oči v barvě modři. Její ple byla hedvábně jemná a lehce opálená. Vechno na ní vypadalo, e do sebe perfektně zapadá - její nos, oči a ústa měly správné proporce a její nohy a pae byly tíhlé, ale ne vyhublé. Její chůze byla také taková. Chodila uvolněně a s lehkostí.

“Její jméno je Zatoulaná kočka,” řekl Grady a kádlivě s na ni podíval. “Tedy, to je jméno, které jí můj otec Graevis dal, kdy ji přivedl.”

“Sirotek?” zeptal se mu a vypadal, e s ní soucítí. Kočka přikývla a její výraz mu napověděl, e to má nechat být, co samozřejmě udělal.

“A Kočko,” pokračoval Grady, “představuji ti pana Connora Bildeborougha z panství Větrov. Otec pana Bildeborougha je bratr barona Bildeborougha, který vládne venkovu Palmariského hrabství a je třetím za vévodou.”

Kočka si uvědomila, e by měla vypadat ohromeně, ale pravdou bylo, e vyí společnost ji nezajímala. Alespoň se na mue usmála a on jí úsměv vrátil. To u od ní bylo něco!

“Děkuji vám za představení,” řekl Connor Gradymu a jeho tón napovídal, e by měl Grady odejít. Grady byl více ne rád a prakticky ji hodil k němu do klína. Potom se krátce uklonil a odspěchal k usmívající se Pettibwě.

Kočka zacouvala, podívala se přes rameno a narovnala si aty. Věděla, e se červená, a cítila se jako úplný blázen, ale Connor v tomto nebyl ádný nováček.

“Celé týdny chodím k Cestě a doufám, e se znovu ocitnete v nebezpečí,” řekl a zcela ji zaskočil.

“Takové nádherné přání,” odpověděla mladá ena sarkasticky.

“Nue, chtěl jsem vám jen dokázat, e bych vás ochotně zachránil,” pravil Connor.

Kočka dokázala potlačit úklebek. Její pýchu uráel tak blahosklonný postoj - nikdy si nemyslela, e potřebuje nečí ochranu - ale znovu se ovládla a řekla si, e tento mu ji nechce ublíit.

“Není to způsob, jak se to má stát?” zeptal se Connor lehce a nalil polovinu vína do sklenice na stole a nabídl ji svoji původní, ze které se jetě nenapil. “Mladá slečna, napadená padouchy, zachráněna galantním hrdinou?”

Kočka nemohla úplně rozlutit jeho tón, ale byla si skoro jista, e si z ní nedělá legraci.

“Hlouposti,” pokračoval Connor. “Moná jsem sem přiel a doufal, e se dostanu do potíí a vy zachráníte mě.”

“A proč bych to dělala?”

Kočka sotva uvěřila, e něco takového řekla, ale její zděení ustoupilo, kdy se Connor od srdce zasmál. “Opravdu, proč?” řekl. “Přece jen jsem na ty tři mue přiel trochu pozdě, a jak u jsem řekl té noci, spí jsem zachránil je.”

“Děláte si ze mě legraci?”

“Obdivuji vás, mladá dámo,” odpověděl Connor bez zaváhání.

“Mám tedy omdlít?” zeptala se s rostoucí drzostí a sarkasmem. “Mám vyběhnout z hospody a najít nějaké vandráky, aby bylo vaí pýe učiněno zadost?”

A znovu přiel smích, a tentokrát Kočka shledala, e se směje s ním.

“Máte ducha,” poznamenal Connor. “A je ve vás něco z divokého poníka.”

Její smích byl pohřben ve zmatku, kdy zaregistrovala tu analogii. Něco v tom přirovnání, něco, co nemohla zachytit, ji tvrdě udeřilo a ádalo svobodu.

“Omlouvám se,” pravil Connor o chvíli později. “Nechtěl jsem vás urazit.”

Ale to není ono, odpověděla mu v duchu, ale nahlas mu neřekla nic.

“Ale má poznámka se netýkala vech vaich vlastností,” Pokračoval Connor upřímně.

Kočka přikývla a dokázala se také usmát. “Mám práci.”

“Můeme se projít, a skončíte?” zeptal se Connor směle. “Čekal jsem týdny - skoro měsíc - ne mi někdo řekl vae jméno. Můeme se projít?”

Kočka nevěděla, jak odpovědět. “Musím se zeptat Pettibwy,” vysvětlila, jenom aby získala pro sebe čas.

“Ujistím ji o své počestnosti,” souhlasil Connor a začal vstávat.

Kočka ho chytila za rameno - její síla ho překvapila - a zadrela ho. “To není potřeba,” ujistila ho.

Znovu se na něj usmála, přisunula vinnou sklenku, ze které se ani nenapila, zpátky před něj a odela.

“Ó, ten je krásný!” zářila Pettibwa, kdy ji chytila v kuchyni za barem o chvíli později. Starí ena před ní spráskla své velké ruce a zubatý úsměv měla od ucha k uchu. Udělala to znovu a pak ji pevně objala.

“Toho jsem si nevimla,” řekla Kočka chladně a nepoddala se objetí. Snaila se být bez výrazu, kdy Pettibwa odskočila.

“Ne?”

“Zahanbila jsi mě.”

“Já?” řekla nevinně Pettibwa. “Ale má holčičko, nikdy nenajde nikoho sladkého, kdy se bude chovat tímto způsobem. Chová se, jako kdyby ádný chlap nebyl dost dobrý.” A oplzle se na ni podívala. “Tak mi řekni, e necítí teplo v bříku a taky se ani trochu nezachvěje, kdy se na něj podívá.”

Kočka se začervenala. To bylo ve, co Pettibwa potřebovala.

“Není to důvod k zahanbení,” řekla ena. “Je to přirozené.” Zahákla jeden prst za její aty, potáhla je ní a poklepala rukou, a se Koččiny prsy zatřepaly. “A na co si myslí, e jsou?” zeptala se.

Koččin pohled byl plný zděení.

“Na chytání muů a kojení dětí,” prohlásila starí ena s mrknutím. “A nemůe mít jedno bez druhého.”

“Pettibwo!”

“Ale no tak!” napomenula ji na oplátku Pettibwa. “Já moc dobře vím, e si myslí, e je hezký. A kdo ne? A taky má dobré vychování a je po pás ve zlatě. Samotný synovec barona! I můj Grady o něm básní, a ty ví, e podle Gradyho ten mu básní o tobě. Určitě má v očích jiskru, kdy se na tebe dívá, a kalhoty mu začínají být trochu tě -“

“Pettibwo!”

Starí ena se smála a Kočka uvítala přestávku v konverzaci, aby mohla zváit její slova. Grady to schvaluje, jak řekla Pettibwa, jene Kočka věděla, e to nemá s chováním jejího nápadníka co dělat. Kdyby ji dali dohromady se lechticem, Grady by pro to byl dvojnásobně. Byl by spřízněn se lechtou, jistě by byl zván na vechny důleité společenské akce, a taky by Kočka měla jiné peníze a nedělala by si nárok na hostinec U Společné cesty.

Take Gradyho entuziasmus pro ni nic neznamenal, ale Pettibwino nadení - to bylo něco jiného. I přes vechny ty smělé řeči cítila, e její adoptivní matka je nadena představou dívčina sňatku s někým tak vlivným a krásným jako panem Connorem Bildeboroughem z panství Větrov.

Take co si Kočka vlastně myslí? To byla ta pravá otázka a jediná, na které záleelo, ale mladá ena se na to takhle nemohla dívat, ne nyní, kdy Pettibwa zářila víc ne obvykle.

“Poádal mě, abych se la projít, a budu mít po práci,” přiznala.

“Bě!” řekla Pettibwa. “A jestli tě bude chtít políbit, nech ho,” řekla a poplácala ji po tváři.

“Ale tyhle,” pokračovala Pettibwa a ukázala na její prsa, “ty jetě počkají.”

Kočka znovu zrudla, odvrátila se a snaila se nedívat dolů. Její prsa se vyvinula nedávno, teprve po jejích estnáctých narozeninách, a jenom jí přidala na její krásné enské postavě, se kterou se nemohla vyrovnat. Ztělesňovala druhou stranu dívky - enu, smyslnou a sexuální - s ní se její mladý duch dosud neztotonil. Graevis s ní bojovával a pomohl jí zlepit bojové schopnosti, ale kdy jí prsa vyrostla u se jí ani nedotkl. Bylo to, jako by byly hranicí mezi ní a jejím milovaným otcem, signálem, e u není holčička.

Ale ona nikdy nebyla jeho malá holčička. To bylo schováno pro mue, na vzdáleném místě, kterého si nepamatovala.

Nebyla jetě připravená vyrůst.

Jene také nemohla ignorovat výhody krásného Connora, ne za cenu, e zlomí Pettibwě srdce.

la tedy na procházku a měla pěkný večer. Zjistila, e s Connorem se mluví stejně lehce, jako se na něj dívá. Nechal ji vést konverzaci, jít po ulicích, je vybrala, a nedával jí osobní otázky. Řekla mu jen, e není pravou dcerou Chilichunkových a e byla adoptována ve vzdálené vesnici, je se podle Graevise jmenuje Plevelná. “U jste někdy slyel tak bláznivé jméno?” řekla zahanbeně. Pokračovala a vysvětlila, e neví, odkud přila, a e si nepamatuje na svou rodinu a ani na své jméno.

Connor ji opustil u dveří soukromých místností hostince U Cesty. Nesnail se ji políbit ani na tvář a jenom jí políbil ruku.

“Vrátím se,” slíbil. “Ale jenom pokud si to přejete.”

Ne mohla vůbec o této otázce uvaovat, shledala, e je ohromená jeho nádhernými řasami, které zakrývaly jeho oči. Byl vysoký - skoro est stop - a tíhlý, ale jeho tělo bylo pevné a samý sval. Probudily se v ní divné pocity, kdy se lehce dotkla jeho ruky. Tyto pocity jí byly známé.

“Mohu, Kočko?” zeptal se.

“Ne,” odvětila se sklíčeným výrazem. “ádná Kočka,” vysvětlila rychle, a pak se zvědavým výrazem řekla: “Jilly.”

“Jilly?”

“Nebo Jill,” odpověděla mladá ena a vypadala upřímně zmatená. “Jill, ne Kočka. Říkali mi Jilly.”

Její vzruení rostlo kadým slovem a Connorovo rovně. “Tvé jméno!” zvolal. “Vzpomněla sis na ně!”

“Ne Kočka, a u nikdy Kočka,” řekla Jilly. “Je to Jilly. Jsem si tím jistá!”

Políbil ji přímo na ústa, ale najednou se odtáhl, jako by jí chtěl dát najevo, e to nebylo úmyslné, e to bylo způsobeno náhlou radostí.

Jilly nic neříkala.

“Musí jít a říct to Pettibwě,” nabádal ji Connor, “i kdy se s tebou nerad loučím.” Ukázal na dveře za ní.

Jill pokývla a chtěla odejít, ale Connor ji chytil za rameno a otočil ji k sobě.

“Mohu se vrátit ke Společné cestě?” zeptal se se ví váností.

Jill chtěla prohodit poznámku o tom, e hostinec je veřejným místem, ale udrela se, jen přikývla a vřele se na něj usmála. Pak přila chvíle napětí - Jill ani Connor si nebyli jisti, jestli se jí bude snait opět políbit.

Neudělal to, ale vzal ji za obě ruce, stiskl je a odeel.

Jill si nebyla jistá, jestli je ráda nebo ne.

Pettibwa si novinky vyslechla s čistou radostí - Jill měla strach, e jí ublíí, kdy nebude pouívat jméno, které jí dali. Ale eně tekly slzy radosti. “Nesedí to, říkat ti Kočko, kdy u nejsi dívka,” řekla a objala ji tak silně, e mladá ena nemohla dýchat.

Jill la spát se spoustou hřejivých pocitů - některé byly příjemné, jiné znepokojující, protoe jim nerozuměla. Její mylenky létaly sem a tam mezi tím, e si uvědomila své pravé jméno, a jejím záitkem s Connorem. Tolik se toho za jednu noc stalo. Nyní zná své jméno Jill, i kdy věděla, e jí spí říkali Jilly.

A ten pocit, kdy byl Connor blízko u ní! Jak se mohla tolik zpotit v takovou chladnou noc?

Ten pocit jí také připomněl minulost - něco nádherného a zároveň straného.

Nemohla to zařadit a ani se nesnaila. Věděla, jak se jmenuje, a myslela si, e jí to přinese zpět pamě. A tak se s těmito rozporuplnými mylenkami ponořila do spánku plného sladkých snů i drsných nočních můr.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Slečna Pippin

Příli rychle ztratili zemi z dohledu a vznáeli se na obrovských vlnách a aroma tak silném, e si Avelyn pomyslel, e by naprosto klidně mohli plout na něm. Kadou minutu byli zaneprázdněni, znovu a znovu kontrolovali lana, tahali plachty, protoe Vánek nebyl na irokém moři ji několik let a kapitán Adjonas byl zjevně nervózní. Starý Bunkus Smealy vypadal, jako by měl z udělování obzvlátě nebezpečných úkolů mnichům opravdové potěení.

Ale ten starý mořský vlk neměl ani potuchy, jaký fyzický výcvik tito mnichové snáeli. Nařídil Thagrainovi a Quintallovi vylézt na hlavní stěeň, a tak tam vylezli - rychleji ne jakýkoliv člen posádky na Vánku. Poslal je daleko na ráhno, a oni se tam snadno dostali, viseli na rukou a rovnali plachty a pak sjeli po lanech a postavili se mu po boku.

“Dobře, take dál…” začal Smealy, ale Quintall ho zarazil.

“Dávejte pozor, pane Smealy,” řekl mnich klidně. “Jsme částí posádky a jako takoví budeme pracovat.” Na chvíli se zarazil a zíral na mue. Byli skoro stejně vysocí, ale Quintall měl o padesát liber víc a kadá z nich byla tvrdým svalem. “Budeme pracovat, tak jako posádka,” dokončil zlověstně. “Jestli se bavíte mylenkami na to, jak budou bratři Sv. Mere-Abelle pracovat víc ne vae posádka, připojte k těmto mylenkám jetě představu plavání.”

Smealy asi tucetkrát zamrkal a zvedl ruku, aby se pokrábal ve vlasech - asi aby zabil pár ví, pomyslel si Avelyn. Malý mu se podíval přes palubu, mimo pohledy zírající posádky, k vysoké postavě kapitána Adjonase.

Quintall měl podezření, e on a jeho bratři budou brzy bojovat. Musel hned ustanovit pravidla, nebo se z toho stane dlouhá a nebezpečná cesta. Byla to sice Adjonasova loď, to Quintall uznával, ale opatství za jejich přepravu zaplatilo dobře a bratři zde nebyli jako otroci.

K úlevě mnichů - přestoe Quintall byl dost zklamaný - si Adjonas poklepal na svůj opeřený klobouk a pokývl mnichovi v souhlasu. Byla to jasná známka respektu.

Quintall se na Smealyho pousmál a starý mořský vlk se frustrovaně třásl. Smealy se na vechny čtyři podíval, vyplivl něco hloupého a potom oddusal pryč, vybít si vztek na nejbliích členech posádky.

“Zahrává si,” poznamenal Pellimar.

Quintall přikývl. “Nechal bys je, aby s námi zacházeli jako s dobytkem?” zeptal se. “Byli bychom vichni mrtví jetě předtím, ne bychom se dostali na Pimaninicuit.” Zavrčel a chtěl jít pryč.

“Moná ne vichni,” poznamenal Thagraine a zarazil tím Quintalla.

Avelyn a Pellimar zadreli nad těmito odvánými slovy dech. Mnii byli pořád trochu árliví, pokud lo o to, kteří dva půjdou na ostrov. Avelyn a zvlá Thagraine si toho byli vědomi.

Quintall se pomalu otočil. Dvěma kroky se dostal přímo před Thagraina. “Mohl jsi spadnout ze stěně,” prohlásil tónem, který zněl jako výhrůka. “A pak bych já el na ostrov.”

“Ale nespadl jsem.”

“A já jsem tě nestrčil,” prohlásil Quintall. “Dostal jsi úkol a já rovně. Dostanu tě na Pimaninicuit.” Podíval se na Avelyna. “Vás oba, a jestli kapitán Adjonas nebo Bunkus Smealy nebo kdokoliv jiný na palubě smýlí jinak, bude se zodpovídat Quintallovi.”

“A Pellimarovi,” řekl čtvrtý mnich.

“A Thagrainovi,” řekl mu usmívaje se.

“A Avelynovi,” dodal Avelyn. Jejich pakt byl velmi pevný a čtyři mnichové odloili své osobní problémy ve světle moná mnohem nebezpečnějích nepřátel. Avelyn, který s Quintallem pracoval blíe víc ne čtyři roky, shledal, e mu doopravdy věří. Podíval se na Thagraina, který se stal spojencem, jemu věřil nejvíce, usmál se, a potom si viml, e mu a Pellimar, kteří spolu byli o rok déle, si pevně potřásli rukama a dívali se vzájemně do očí.

Byl to dobrý začátek.

Po tři dny neviděli ádnou zem. Vánek plul přímo do jihovýchodní části Coronského zálivu, a k severnímu výběku, který byl známý jako Kudlaní pae. Po setmění uviděli světlo daleko na jihu, jene zjevně vysoko nad vodní hladinou.

“Pireth Tulme,” vysvětlil kapitán Adjonas svým hostům. “Pobření strá.”

“A u je to cokoliv, je dobré znovu vidět zem,” dodal Pellimar.

“Po dalí dva týdny ji uvidíte často,” odpověděl Adjonas. “Pojedeme podél pobřeí Kudlaní pae, potom do hlubích vod a přímo do Svobodného přístavu a Entelu.”

“A potom?” zeptal se Pellimar s očekáváním.

“A potom to teprve začne,” řekl Quintall přísně. Podsaitý mu znal jejich kurs lépe ne jeho tři společníci, proto e to bylo součástí privátního výcviku mistra Sihertona. Nebezpečí bylo mnoho, ale největí z nich bylo ukryto v mysli. Pellimar vypadal nedočkavě, jako by čekal, e Pimaninicuit bude tak blízko jako Entel, ale pravdou bylo, e Vánek stráví na cestě na ostrov více ne čtyři měsíce, a to za předpokladu správného větru. I kdyby na ostrov dorazili brzy, jen by ho objíděli a čekali by na dé.

“Pak se otočíme přímo na jih,” dodal kapitán Adjonas.

“V dohledu země?” zeptal se Pellimar.

Adjonas se nad takovou absurdní mylenkou pousmál. “Jediná zem, kterou uvidíme, bude pobřeí Behrenu.”

“Ale my s nimi nejsme ve válce,” řekl Pellimar rychle.

“Ale jiní království nemá kontrolu nad piráty,” vysvětlil Adjonas. “Být v dohledu země znamená být v dohledu pirátů.” Zavrčel a el pryč, ale zastavil se, ohlédl se a pokynul jim.

Ti čtyři ho začali následovat.

“Jenom ty,” řekl Adjonas a ukázal na Quintalla.

Podsaditý mu následoval kapitána do jeho soukromých kajut a nechal své tři zvědavé společníky na palubě spolu se studeným větrem a světlem Pireth Tulme.

Quintall se k nim o dost později vrátil - do podpalubí, do místnosti o velikosti komory, kterou nyní nazývali domovem. Na jeho úsměvu bylo něco divného, viml si Avelyn, něco nepatřičného.

Quintall vzal Thagraina za pai, vyvedl ho z místnosti a za chvíli se sám vrátil.

“Kde?” zeptal se Pellimar.

“Dozvíte se to zavčas,” odpověděl Quintall. “Myslím, e dva za jednu noc je a dost.” el ke své palandě a Pellimar a Avelyn si vyměnili nevědoucné pokrčení rameny. Jejich zvědavost byla jenom větí, kdy se Quintall opakovaně chichotal, dokud neusnul.

Thagraine se přítí den na palubě smál podobně. Avelyn si nebyl jistý, jestli se k nim předchozí noc vůbec připojil. Vypadal unaveně, ale jinak docela dobře. Stoický Avelyn na to zapomněl. Zjevně jejich tajemství neznamenalo ádné nebezpečí, a a u to bylo cokoliv, nezáleelo na tom. Nyní měl Avelyn jisté pochybnosti a jeho úkol se kadým uzlem blíil.

Pellimar ale nebyl tak trpělivý. Stále do Quintalla rýpal, a kdy se s tím nikam nedostal, el za svým starím přítelem. Konečně, kdy se slunce skoro dotklo obzoru, si Quintall a Thagraine vyměnili pohledy.

“Obřad potřeby,” vysvětlil Quintall s úsměvem - s hodně oplzlým úsměvem, pomyslel si Avelyn.

“Je dobrá,” přidal Thagraine. “Asi není dlouho v oběhu.”

Avelyn zúil oči a snail se ty ifry rozlutit.

“Ne tady,” dýchal Pellimar nadějně. Zjevně tu hádanku vyřeil. Avelyn se podíval, aby získal nějakou nápovědu.

“Jenom pro kapitána Adjonase a pro nás čtyři, kteří jsme si zaslouili jeho respekt,” vysvětlil Quintall.

“Nebude to a tak dlouhá cesta!” vykřikl Pellimar. “Kam mám jít?”

“Ale ty musí utáhnout plachtoví!” kádlil ho Thagraine.

“A budu pracovat jetě lépe po…”

“Obřadu potřeby,” pronesli Quintall a Thagraine společně a smáli se. Quintall pokývl a Thagraine vedl nedočkavého Pellimara pryč.

“O čem to mluvíte?” ptal se Avelyn.

“Ubohý, drahý Avelyne,” plísnil ho Quintall. “Zakrytý rukama své matky jsi nikdy takový poklad nepoznal.”

Quintall u nic dalího neřekl a nechal tam Avelyna kousat si ret frustrací po zbytek odpoledne. Avelyn se tvrdohlavě rozhodl, e se u na nic nebude ptát, e překoná zvědavost a bude s ní zacházet jako se slabostí.

Disciplína mu vydrela jen do chvíle, ne usedli nad večeří - mísou hrudkovité teplé kae - a Quintall začal mluvit o převzetí “první hlídky”.

“Ale my nedríme hlídky,” protestoval Avelyn. “To je práce pro posádku.” Mnich nechtěl dret hlídku na palubě protoe začalo pret a dokonce i smradlavá, vlhká kajuta byla lepí ne se procházet po kluzké palubě anebo lézt na stěeň.

“Já druhou,” řekl Thagraine rychle a předběhl tak Pellimara.

“Neboj se,” řekl Quintall Pellimarovi. “Jsem si zcela jistý, e jeho hlídka nepotrvá dlouho.” To je přinutilo zasmát sena Thagrainův účet.

Avelyn hodil talířem, protoe byl natvaný, e si nechávají tajemství pro sebe. Ale dokud Quintall neodeel, nedostal ádnou informaci.

“Je opravdu dobrá,” poznamenal Pellimar jen tak nazdařbůh. Thagraine byl zklamán, protoe nyní dostal Avelyn to, co potřeboval.

“Ona?” zeptal se.

“Lodní děvka,” přiznal Thagraine a zachmuřeně se díval na Pellimara. “A mám takový dojem, Pellimare, e ty bude mít a čtvrtou hlídku.”

“Třetí,” trval na svém Pellimar. “Jestli si ji Avelyn přeje, můe počkat, a skončím.”

Bratr Avelyn se posadil a byl úplně ohromen. Lodní děvka? Obřad potřeby? Jeho ruce se zpotily - více vak strachem ne očekáváním. Nikdy by takovou věc nečekal a nerozuměl svým společníkům, e na cestě svého ivota se poddávají takovým základním potřebám.

“Určitě nejsi uraený,” zarýpal si Thagraine. “Ó, pak je to jenom stud. Můj drahý Pellimare, myslím, e ná přítel nikdy na eně nejel.”

Nejel na eně? V Avelynově mysli se teď objevil absurdní obraz. Překvapilo ho a urazilo, e slyel své společníky mluvit o něčem tak svatém, jako je láska, tak hrubě.

Nic neřekl, protoe se bál, aby ze sebe neudělal hlupáka. Rozuměl, e by tím mohl ztratit hodně respektu a ta chyba by ho mohla v následujících týdnech bolet.

“Půjde po Thagrainovi,” řekl Pellimarovi a snail se mít klidný hlas. “Počkám.” Otočil se, leel na lůku a viml si odsuzujícího pohledu, jím po něm střelil Thagraine. V tom mohla být skryta míra jeho muství, uvědomil si, test, který musí udělat. Ve by se mohlo pokazit, kdyby ztratil Thagrainův respekt či respekt ostatních. Na Pimaninicuit byla náhrada a Quintall, který je tak silný a který se vyzná v umění milovat a bude za tou enou chodit kadou noc, je dalí na řadě.

Avak mylenka na to, aby za tou enou opravdu el, ho děsila. Thagrainovo vnímání jeho sexuální minulosti bylo správné. Celý svůj dospělý ivot věnoval studiu a pro takovou zábavu nebylo místo. Snail se to odsunout z mysli a spát, ale zail dalí ok, kdy ti dva začali mluvit o jistých dvou slukách a kuchařkách v opatství.

“Ví toho víc ne kterákoliv z nich,” ujistil Thagraine Pellimara, kdy mluvil o eně na lodi.

“Ano, ale ta mladá,” hádal se Pellimar. “Bien deLouisa se jmenuje, ne?”

Avelynovi se najednou zvedl aludek. Tu enu, tedy spí dívku, znal. Pracovala v kuchyni Sv. Mere-Abelle. Byla to krásná dívka s dlouhými černými vlasy a tajemnýma očima.

A nyní jeho dva bratři srovnávali jejich milenecké techniky!

Avelyn skoro nemohl dýchat. Jak mohl být tak slepý? Ani ve snu neměl podezření, e něco tak přízemního se odehrává v Sv. Mere-Abelle.

Tu noc nespal moc dobře.

Několik dalích dní bylo patné počasí a to byla pro Avelyna spása, protoe on a jeho společníci měli plno práce - upravování plachet, co bylo ve větru nebezpečné - a plíení se po podpalubí a hledání děr v trupu. Jednou dokonce vynáeli vědra vody.

Tento únavný rozvrh neposkytl Avelynovi prostor, aby myslel na své problémy. Věděl, co se od něj očekává - ostatní tři viděli sexualitu jako znak muství - a on byl, tedy v určité rovině, rovně zlákán. Ale víc ne to byl zděen. Nikdy takhle enu nepoznal a nevěděl, jak bude reagovat. Vdy, kdy proel kolem kajuty hned za kajutou kapitána, otřásl se.

Kadou noc sebou házel, a to snad jetě víc ne Vánek na vlnách. Vechny jeho sny se rozpustily v obyčejném strachu. Začal si představovat monstra za dveřmi, hororovou karikaturu eny, dokonce i své matky, která se mu posmívá a chce zničit jeho nejvnitrnějí pocity a ukrást mu dui. Ale ani ty noční můry nebyly tak jednoduché, protoe Avelynovy základní instinkty, nií, ne si kdy připustil, ho často přinutily zaútočit na toho démona-enu stejně ohnivě, jako ona útočila na něj, a bojoval s ní a kopal a kousal ji v nekontrolovatelné váni. Vdycky se probudil zalitý studeným potem a jednou dokonce ve velmi nepohodlné pozici.

Muselo se to stát. Počasí se zlepilo, Vánek lehce plul po klidnějím moři a jiní pobřeí Kudlaní pae se stalo edou mouhou na západě. Čtyři mnii byli na palubě, kdy je Bunkus Smealy informoval, e dnes nemají u ádné povinnosti a mohou si jít po svém. “Vím, e musíte dohnat pár modliteb,” řekl mořský vlk, obzvlátě Quintallovi, s lascivním mrknutím. “Taky se za mne pomodlete, buďte tak hodní.”

“Jedna za kadého mue na lodi,” řekl Thagraine a způsobil tím u Smealyho smích. Starý mu se potom na svých křivých nohách vzdálil.

“Cvičení po ránu by se mi hodilo,” dodal Thagraine, kdy byli zase sami. Zamnul si ruce a el na záď.

Quintall ho chytil za rameno. “Avelyn,” pronesl. Thagraine se otočil, aby se na něj podíval. “Vichni jsme u ochutnali sladkost slečny Pippin, kromě naeho bratra Avelyna,” vysvětlil Quintall.

Tři páry očí se zabodly do Avelyna, v něm byla malá duička. “Bě,” řekl nervózní mnich Thagrainovi, dříve ne si promyslel své monosti. “Jsem unavený ze dní bouře.”

“Stůj!” řekl Quintall tvrdě a zastavil Thagraina předtím, ne mohl udělat jediný krok. Zeptal se Avelyna: “Moná jsi tedy skákač barelů, co?”

Avelynovo obočí vyletělo zvědavě nahoru. U ten výraz slyel a věděl, e ho Quintall i ostatní normálně pouívají, ale nevěděl, co to znamená. A nyní, kdy to bylo předloeno jako sexuální termín, zmátlo ho to jetě víc.

“Ano,” poznamenal Quintall tie, “to je moná to, co se ti líbí.”

Thagraine a Pellimar se chichotali. Avelyn si viml, e se smích snaí potlačit a e s ním tedy sympatizují.

“Vůbec nevím, o čem vlastně mluví, bratře Quintalle,” odpověděl sue a vystrčil čelist. “Moná bys mi mohl říct, co je to skákač barelů?”

Toto vzbudilo u Pellimara zafrkání. Thagraine do něj tvrdě strčil.

Avelyn nakrčil obličej nechutí. Vidět ostatní členy řádu jak se chovají tak… pubertálně (nemohl přijít na jiné slovo které by to vystihlo), ho hluboce bolelo.

“Vidí tamten barel,” vysvětlil Quintall astně a ukazoval přes palubu na malou bečku.

Avelyn váně přikývl. Nelíbilo se mu, kam to směřuje.

“Má na boku malou díru,” pokračoval Quintall, “pro ty kteří neumějí pouít eny.”

Avelyn se zhluboka nadechl a snail se uklidnit svůj stále vzrůstající hněv.

“Samozřejmě e se za schůzku musí zaplatit,” dokončil Quintall.

“Tu noc, kdy jsi v barelu!” zahoukal Thagraine a vichni tři se rozesmáli.

Avelyn na tomto trapném vtipu neviděl vůbec nic směného, a stejně tak posádka, která byla dost blízko na to, aby slyela vechny uráky. Pro Avelyna to byla nesvatějí mise, nejdůleitějí povinnost církve Abellikánů, a pokazit to orgií na lodi, to by bylo rouhání.

“A co due?” zeptal se Avelyn, ale Quintall jenom zafrkal nad tou mylenkou.

“Je to tvá volba,” dokončil.

Avelyn si to nemyslel. Jednou byl, jak se říká, přivolán ke stolu. Jeho činy budou mít důsledek v budoucnosti a nemohl očekávat jejich loajalitu. Rovně mezi nimi byla árlivost u od první chvíle, kdy byli vybráni připravovatelé.

Avelyn udělal krok a dostal se tak mezi Quintalla a Thagraina.

Podsaditý mu ochotně ustoupil a na tmavé tváři se mu objevil drsný úklebek, ale Thagraine ho chytil za rameno.

“Po mně,” řekl přísně.

Avelyn byl příli rozzlobený na to, aby se hádal, a zahákl mu ruku, pak ji tlačil nahoru a strčil do něj, a ztratil rovnováhu. Pak ho pustil, podrazil mu nohy a Thagraine přistál na palubě. Nechtěl u v tom pokračovat, a tak rychle el, ne bude druhý mnich reagovat.

Za ním se nesl Quintallův smích.

Kapitán Adjonas vyel ze své kajuty ve chvíli, kdy se Avelyn přiblioval. Podíval se na něho a pak přeel palubu ke zbývajícím třem. Jeho úsměv řekl ve, kdy se na něj podíval zpět, pokynul mu kloboukem a pokračoval v cestě.

Avelyn se neohlédl. el ke kajutě, zastavil se a zvedl ruku, aby zaklepal. Potom si pomyslel, e je to úplně trapné, a prostě veel.

Překvapil ji. Na sobě měla pinavou noční koili. Vyskočila a zakrývala se dekou.

Nebyla to, co očekával - nebylo to monstrum z jeho snů. Byla mladí ne on, něco přes dvacet, a měla dlouhé černé vlasy a oči, které skoro ztratily jiskru. Její obličej se v rámu hustých vlasů zdál hubený, ale pěkný. Její tělo bylo rovně pěkné a tíhlé. Avelyn měl podezření, e je to z nedostatku jídla, a ne proto, e je to módní.

Zvědavě se na něj podívala a její strach se rychle vytrácel. “Jeden z mnichů,” řekla hrdelním hlasem. “Říkal, e budou čtyři, ale myslela jsem, e je u vechny znám…” Odmlčela se a zmateně zavrtěla hlavou.

Avelyn polkl. Její partneři jí byli lhostejní, a tak ani nevěděla, kdo ji navtívil.

“Jsi?” zeptala se.

“Co?”

“Mnich?”

Avelyn přikývl.

“Dobře,” pravila, odhodila pokrývku na postel, sáhla na okraj koile a začala ji vyhrnovat.

“Ne!” řekl Avelyn v panice. Zpozoroval modřiny na jejích nohách a sklopil oči dolů i přes svá nejlepí předsevzetí. Její pína ho uráela. Ne e by byl o moc čistí. Ohromovalo ho, jak bylo těké zůstat čistý uprostřed té ví vody.

“Jetě ne,” raději ujasnil Avelyn, kdy uviděl její ohromený výraz. “Jak se jmenuje?”

“Jak se jmenuji?” odpověděla a pak se zasmála a pokrčila rameny. “Tví přátelé mi říkají slečna Pippin.”

“Tvé pravé jméno,” trval na svém Avelyn.

ena se na něho tvrdě a dlouze podívala. Očividně byla zmatená a překvapená, ale také trochu zvědavá. “Tak tedy dobře,” řekla. “Říkej mi Dansally. Dansally Comerwicková.”

“Já jsem Avelyn Desbris.”

“Jsi připravený, Avelyne Desbrisi?” zeptala se Dansally a povytáhla si kraj koile a zaujala provokativní pózu.

Avelyn nad tím obrazem uvaoval ze dvou úhlů pohledu. Jedna jeho část chtěla nabídky vyuít - přiběhnout a udělat jí to. Druhá jeho část, která strávila více ne polovinu jeho ivota ve vánivé snaze pozvednout se nad tuto lidskou rovinu - nad zvířecí instinkty bez mylenky a důvodu - to nemohla přijmout.

“Ne,” řekl znovu, el k ní a jemně jí odtáhl ruku, take jí koile sklouzla zpět přes nohy.

“A co bys chtěl se mnou dělat?” zeptala se zmateně.

“Mluvit,” odpověděl docela klidně Avelyn, který se kontroloval.

“Tak mluvit? A co bys chtěl, abych povídala?” zeptala se a v jejích modrých očích se objevila nezbedná a lascivní jiskra.

“Řekni mi, odkud jsi,” prosil ji Avelyn. “Pověz mi o svém ivotě před tímhle.”

Kdyby ji udeřil, nemohla by vypadat víc zraněně. “Jak se opovauje?” zeptala se.

Avelyn nemohl zakrýt úsměv. Vypadala jaksi uraeně, jako by byl moc osobní, ale jinak dobrovolně nabízela to, co by mělo být nejosobnějí. Zvedl ruce a ustoupil o krok.

“Prosím, sedni si támhle, Dansally Comerwicková,” vyzval ji a ukázal na postel. “Nechci ti ublíit.”

“Jsem tu z určitého důvodu,” řekla sue, ale sedla si na kraj postele.

“K naemu potěení,” řekl Avelyn a přikývl. “A mě potěí konverzací. Chtěl bych tě poznat.”

“Abys mě mohl zachránit?” zeptala se sarkasticky. “Abys mi řekl, kde jsem sela z pravé cesty, a dovedl mě zpět?”

“Nikdy bych si nedovolil tě soudit,” řekl upřímně Avelyn. “Ale rád bych pochopil něco, čemu nerozumím.”

“Necítil ses někdy jako hlupák?” zeptala se a opět měla tu darebáckou jiskru v očích. “Troku nervózní?”

“Jsem mu,” ujistil ji sebevědomě. “Ale nejsem si úplně jist, jestli má definice tohoto označení je stejná jako definice mých společníků.”

Dansally, je nebyla hloupá, se opřela a pochopila ta slova. Strávila čtyři dny bouře o samotě - tedy kromě pravidelných návtěv Quintalla, který vypadal, e se jí nemůe nasytit. Pravdou bylo, e se u dlouho cítila sama - po celou cestu a u roky předtím.

Avelyn jí trochu zalichotil a nakonec mu odpověděla na otázky. Mluvila s ním jako s přítelem. Strávil s ní dvě hodiny mluvením.

“Nyní se musím vrátit ke svým povinnostem,” řekl Avelyn nakonec. Pohladil ji po hlavě, vstal a el ke dveřím.

“Jsi si jist, e nechce zůstat déle?” zeptala se Dansally. Otočil se a viděl, jak apaticky leí na posteli.

“Ne,” řekl tie a s respektem. Na chvíli se zarazil a uvaoval. “Ale chtěl bych tě poádat o laskavost.”

“Nedělej si starosti,” odvětila Dansally s mrknutím jetě předtím, ne začal mluvit. “Tvoji přátelé se na tebe budou dívat s úctou, o tom nepochybuj.”

Avelyn jí vrátil úsměv. Shledal, e jí důvěřuje, a tak vyel zpět do slunečního svitu uvolněný, ale ne tak, jak by si domýlel Quintall a ostatní.

Avelyn ji navtěvoval často, tedy skoro tak často jako ostatní. Seděli, mluvili a smáli se a jednoho večera mu dokonce Dansally plakala na rameni. Ztratila dítě, které se narodilo mrtvé, a její rozzuřený manel ji vyhodil na ulici.

Jakmile se jí to dostalo přes rty, okamitě se od Avelyna odtáhla a dívala se na něj. Nemohla uvěřit, e se mu tak otevřela. Cítila se divně, protoe Avelyn, i kdy byl oblečený, se dostal k její osobní části, kam se jetě nikdo nedostal ani nahý.

“Byl to idiot,” řekl Avelyn. “A blázen, Dansally Comerwicková, protoe nikdo by si nemohl přát lepího společníka, ne jsi ty.”

“A tady přichází bratr Avelyn Desbris a znovu mě zachraňuje,” řekla s hlubokým povzdechem.

“Hádám, e potřebuje mnohem míň záchrany ne ostatní,” odvětil Avelyn. Jeho slova plná upřímnosti ji odzbrojila. Zrak jí padl na podlahu a znovu se rozplakala.

Avelyn k ní přiel a objal ji.

Vánek plul jihozápadně od jiního výběku Kudlaní pae přímo do Svobodného přístavu. Adjonas jel irokým obloukem a říkal, e by nebylo dobré se moc přiblíit k záludnému Felidskému zálivu, kde se voda zvedá o čtyřicet stop za dvacet minut a spodní proud přílivu můe chytit loď a rozbít ji napadr o skály.

Ve Svobodném přístavu se zdreli jen krátce a několik námořníků vylo na břeh. Vánek zachytil dalí příliv daleko od toho nebezpečného místa a brzy byli v přístavu Entel.

Entel bylo třetím největím městem v Coroně, hned za Ursalem, trůnním městem, a Palmarisem. Přístavitě bylo dlouhé a v dostatečné hloubce, aby tam Vánek mohl zakotvit, a Adjonas dovolil vem jít na břeh, a to ve dvou směnách.

Na Quintallův příkaz vyli čtyři mnii na břeh společně a podívali se na město. Pellimar navrhl, e by mohli navtívit místní opatství. Thagraine a Avelyn přikývli, ale pragmatický Quintall to zavrhl, protoe měl strach z otázek, co dělají čtyři bratři ze Sv. Mere-Abelle tak daleko na jihu. Tajemství Pimaninicuitu bylo doménou Sv. Mere-Abelle, tedy podle mistra Sihertona. Ostatní opatství věděla o původu magických kamenů jen málo.

Avelyn si vzpomněl, jak ho mistr Jojonah varoval, kdy poprvé mluvili o ostrově, e nikdy nesmí říct jeho jméno bez opatova příkazu, nebo bude potrestán, a to smrtí. S Quintallovou logikou tedy souhlasil.

A tak strávili den procházením a pozorováním krás města, hustých řad exotických květin v zahradách olemovaných stromy, které byly ve středu města, největího otevřeného trhu, který kdy viděli - největího trhu Honckého království, dokonce i ivé a barevné oblečení místních je zarazilo. Toto město bylo víc podobné exotickému Behrenu ne kterékoliv jiné v Honckém království a Avelyn po tomto dnu musel připustit, e by rád Behren navtívil.

“Někdy jindy,” eptal si, kdy se díval přes rameno zpět a stál zase na palubě lodi a slunce zapadalo nad městem.

Vánek, který měl doplněné zásoby, se vydal na cestu dalí den, plachty plné příznivým větrem, s dobrým přílivem a rychle se vzdaloval k jihu.

Avelynovi se přání splnilo dříve, ne očekával, poněvad kapitán Adjonas zastavil loď v dalím přístavu Jacinta, jen několik mil jině, ale za hřebenem, který odděloval království.

Tři nervózní mnii chtěli od Quintalla nějaké vysvětlení, ale on ádné neměl - nedával pozor, stejně tak jako ostatní. el za kapitánem a chtěl vysvětlení.

“Nikdo nezná jiní vody lépe ne námořníci z Behrenu,” vysvětlil Adjonas. “Jaké máme chytit větry, co nás můe potkat za problémy. Mám zde cenné přátele.”

“Dávejte pozor, aby vae otázky nepřivedly vae kontakty na Pimaninicuit,” zaeptal Quintall zlověstně.

Adjonas se narovnal, zčervenal ve tváři a tím byla jeho jizva víc vidět. Ale Quintall neustoupil ani o píď. “Doprovodím vás za vaimi přáteli.”

“Pak si tedy vyměňte svou róbu, která říká mnoho, bratře Quintalle,” odvětil Adjonas. “Nezaručuji vám bezpečnost.”

“Ani já vám.”

Dvojice, spolu s Bunkusem Smealym, odela pozdě toho odpoledne a nechala za sebou nervózní pohledy třech mnichů a třiceti členů posádky, stojících u zábradlí. Pellimar se uvolnil návtěvou u eny - k Avelynově spokojenosti jeho společníci jetě neznali její jméno - ale Avelyn a Thagraine zůstali u zábradlí, pozorovali západ slunce a světla budov, které lemovaly přístav.

Nakonec uslyeli zvuk vesel a člunu a kapitán, Quintall a Smealy byli zpět na lodi. “Vyrazíme hned ráno s prvním světlem,” řekl Adjonas ostře Smealymu a posádce, kdy se trojice dostala na palubu.

Thagraine a Avelyn si vyměnili váný pohled, kdy si vimli necharakteristického tónu mue a výrazu Quintallova obličeje.

“Vody nejsou podle zpráv čisté,” vysvětlil Quintall bratrům.

“Piráti?” zeptal se Thagraine.

“Ano, a powriové.”

Avelyn si zhluboka povzdechl a vrátil se k pohledu na neznámou krajinu, na řady světel na temném pozadí velkého horského pásma, známého jako Pás se sponou. Cítil se tak daleko od domova, avak teprve nyní, kdy měl před sebou iré vody Mirianiku a prý i líté powrie, začal chápat, e má před sebou dlouhou cestu.

Také navtívil té noci Dansally. Potřeboval přítele.

KAPITOLA ESTNÁCTÁ

Konečná válka

Elbryanovo páté léto v Andur’Blough Inniness bylo jedno z nejlepích období jeho mladého ivota. U nebyl chlapcem. Stal se z něj mladý silný mu a vechny známky jeho dětství u odely, kromě záblesků darebáctví. Tuntun měla strach, e se toho nikdy nezbaví. Pokračoval ve svém rituálu s mléčnými kameny a kadé ráno nedočkavě běhal, útočil na ten úkol s pýchou, protoe viděl, e cvičení prospívá jeho vysoké, hezké postavě. Měl dlouhé nohy pokryté svaly a jeho ruce byly obrovské - kadý sval byl jasně vidět. Kdy Elbryan zatnul pěst a natáhl ruku, nemohl druhou rukou - a to neměl na člověka malé ruce - obejmout své předloktí.

Přestoe měl na těle tolik masy, nebylo na něm vůbec nic divného. Tancoval s elfy, bojoval s elfy a proháněl se po cestičkách údolí. Jeho světle hnědé vlasy vyrostly a k ramenům. Měl je vdy čisté a zastřiené a odhrnuté z obličeje, který byl vdycky hladce oholen.

Nyní ho vítali u kadého svého rituálu - u kadého tance, oslavy a lovu - ale on se pořád cítil osamělý. Nescházeli mu lidé - pomylení na jejich společnost se bál. Uvědomoval si, jak jsou tato stvoření odliná, a to neměl na mysli postavu. Naučili ho vnímat svět jako elfové, s vnitřní svobodou a často více zamlenou představou ne realitou. Elbryan shledal, e takový postoj nemůe zaujmout. Jeho svět řádu byl příli silný a jeho smysl pro správné a patné plně vyvinutý. Jednoho tichého odpoledne to řekl Juravielovi, kdy se procházeli a mluvili o zvířatech a rostlinách.

Juraviel se zastavil a pohlédl na mladého mue. “A tys očekával něco jiného?” zeptal se.

Ta slova Elbryana vůbec neuklidnila. Poprvé si uvědomil, e elfové třeba nechtějí, aby se stal jedním z nich.

“Ukazujeme ti jiný pohled na svět,” vysvětloval Juraviel. “Takový, který ti pomůe při tvých cestách a úkolech. Dáváme ti nástroje, které tě povýí nad tvůj rod.”

“Proč?” zeptal se Elbryan. “Proč jsem byl vybrán pro tyto dary?”

“Krev Mathera,” odpověděl Juraviel frází, kterou mladý mu slýchával často, a to výsměně, od Tuntun. “Mather byl tvůj strýc, nejstarí bratr tvého otce.”

Jak mluvil, Elbryanova mysl odplula na určité místo a do určitého času před pěti lety, kdy stál na hřebeni nad Dundalis, Pony vedle něho, a dívali se na zářící Halo. Přestoe jeho mysl vytvořila tento obraz a pocit a přenesla ho do jiného času, dával pozor na kadé Juravielovo slovo.

“Tvůj otec a celá rodina Wyndonů věřili, e umřel velmi mladý.”

“Pamatuji si…” zastavil se Elbryan. Nevěděl ale, co si pamatuje. Měl pocit, e otec se někdy o ztraceném starím bratovi zmínil, o Matherovi moná, protoe Elbryan věděl, e to jméno slyel jetě předtím, ne se dostal k Touel’alfar.

“Chlapec Mather byl skoro zabit,” pokračoval Juraviel. “Nali jsem ho v lesích zraněného medvědem a vzali jsme ho do Caer’alfar. Chvíli trvalo, ne se uzdravil, ale byl silný, tak jako jsi ty. Poté jsme ho mohli nechat vrátit se k jeho rodině, ale nai průzkumníci nám řekli, e Wyndonové se za ty měsíce přestěhovali.”

Elf se odmlčel, jako by přemýlel, jestli má pokračovat. “V předelých stoletích jsme nebyli tak rozdělení,” začal. “Elfové a lidé ili blízko sebe a vyměňovali si běně zboí a někdy dokonce ili spolu na jednom místě. Dokonce jsem četl o dvou manelstvích, z nich ale vzelo málo potomků.”

“A co rozdělilo nae rasy?” zeptal se Elbryan, protoe si pomyslel, e svět, obzvlátě pokud jde o jeho rasu, je tragičtějí místo, ne aby se jen tak změnilo.

Juraviel se zasmál. “U jsi tady pět let,” odvětil. “Viml sis, e tady něco chybí?”

“Co by mohlo na tomto kouzelném místě scházet?”

“Děti,” pravil Juraviel. “Děti,” opakoval nízkým hlasem. “Nejsme jako lidé. Mohu ít po milénium - nyní u mám polovinu za sebou - a zplodit jen jedno, moná dvě děti.”

Juraviel se znovu odmlčel a Elbryanovi se zdálo, jako by jeho ostré rysy zahalil mrak. “Před třemi stoletími se probudil daktyl,” řekl.

“Daktyl?” zeptal se Elbryan.

“Démon,” objasnil Juraviel. Odvrátil se od Elbryana, el ke kraji malé loučky, zvedl hlavu k nebesům a hlas k písni.

Kdy se oči hlídek zavřou

Kdy jsou muská srdce ádostivá

Kdy je láska ztracena v chtíči

Kdy obchodníci podvádějí

Kdy se nohy en ohýbají

Kdy zisk je ve

Pak se díváte do temnoty

Pak vidíte oblohu zaplněnou kouřem

Pak cítíte pod nohama chvění

A víte e je čas zemřít

Odvrate meč od vlastního rodu

Obrovskou nenávist

A viďte gobliny a trpaslíky

Je jste pro chtíč neviděli

Najděte své srdce a pravé nepřátele

A zanechte nečestností

Poznejte čas pravosti!

Protoe daktyl se probudil!

V Elbryanově představách se míhalo mnoho obrazů, kdy Juraviel zpíval - scény války a teroru, scény, je se podobaly té v Dundalis v den, kdy přili goblinové. Kdy Juraviel skončil, měl mladík na tváři slzy, ale Juraviel rovně, jak si Elbryan viml, kdy se elf obrátil k němu.

“Dáváme tomu jméno daktyl,” pravil měkce, “přestoe pravdou je, e probuzení démona je vina celého světa a ne jednotlivce. Je to nae hloupost - člověka a v dávných časech i elfů - která dovolí temnému tvoru chodit po zemi.”

“A kdy se démon probudí, tak je válka,” vyvodil Elbryan z písně. “Jako ta bitva mé rodiny.”

Juraviel pokrčil rameny a zavrtěl hlavou. “Kdy goblinové a lidé ijí v sousedství, dochází často k takovým bitvám,” vysvětlil. “Na irokém moři potkávají plachetnice často nízké lodě powriů, a to s jasnými výsledky.”

Elbryan přikývl. U o běsnících powriích a jejich pověsti ničitelů lidských lodí slyel.

“Před třemi stoletími se daktyl naposledy probudil,” řekl Juraviel. “Tenkrát se můj lid s lidmi vídal běně. Bylo nás mnohem víc, ale ne tolik jako lidí. To stralivé období nazýváme Co’awille, Konečná válka, protoe čtyři z pěti elfů byli zabiti.” Rezignovaně si povzdechl. “A protoe se moc nerozmnoujeme…”

“Museli jste utéct,” řekl Elbryan. “Kvůli přeití své rasy jste se museli separovat od ostatních ras.”

Juraviel přikývl a vypadal, e je tímto vývodem velice potěen. “A tak jsme přili do Andur’Blough Inniness a dalích míst tajemství. Pomáhali nám svatí lidé a jejich dary, magické kameny, a my jsme si vytvořili místa, která jsou skryta před zraky světa. Daktyl byl poraen dlouho po naí velké ztrátě, ale také pominul ná čas na tomto světě. A tak ijeme tady a tam, pod pokrývkou z mraků, zahaleni temnotou. Je nás málo - nemůeme si dovolit, aby se o nás vědělo, a nesmějí to vědět ani lidé, které vak povaujeme za přátele.”

“Někteří z vás povaují lidi za přátele,” podotkl Elbryan a myslel přitom na Tuntun.

“Dokonce i Tuntun,” odpověděl Juraviel se smíchem. Ale jeho smích mu dlouho nevydrel. “árlí na to, co má.”

“Já?”

“Svobodu,” pokračoval Juraviel. “Pro tebe je svět otevřený, ale ne pro ni. Není pravda, e by tě nenáviděla.”

“Budu tomu věřit a do naeho přítího souboje,” odpověděl Elbryan a elf se tomu zasmál.

“Bojuje tvrdě,” připustil Juraviel. “A na tebe je obzvlá přísná. Není to snad důkaz, e je tvým přítelem?”

Elbryan si zasunul mezi zuby stéblo trávy a zvaoval toto hledisko.

“Tuntun ví, e tvůj ivot bude těký, a chce, abys byl pořádně připraven,” dokončil Juraviel.

“Na co?”

“Ó, to je ta otázka,” odpověděl Juraviel, ukázal prstem do vzduchu a zvedl obočí. “Přestoe jsme se vzdali způsobů a míst lidí, neopustili jsme vai rasu. Jsme to my, elfové z Caer’alfaru, kdo trénuje ty, kteří jsou známí jako hraničáři, ochránci, obvykle lidí, kteří si neuvědomují, e potřebují ochranu.”

Elbryan potřásl hlavou. Nikdy o hraničářích neslyel, kromě toho, kdy se povídalo o elfech.

“Mather byl hraničář. Jeden z nejlepích. Skoro čtyřicet let chránil čtyřicet mil dlouhou hranici před gobliny a fomoriánskými obry. Seznam jeho vítězství je tak dlouhý, e bychom na jeho vyjmenování potřebovali týden.”

Elbryan cítil divný pocit rodinné pýchy. Znovu si vzpomněl na to ráno na hřebeni, kdy viděl Halo a ve své mysli zřetelně slyel jméno Mather.

“A ty také bude,” dokončil Juraviel. “Elbryan hraničář.”

Potom elf pokývl a odeel. Elbryan v té chvíli pochopil, e je tato lekce u konce a e byla tou nejdůleitějí lekcí ze vech.

“Tam, cítí to?”

Belli’mar Juraviel zvedl ruku, poádal o ticho a potom se svýma citlivýma bosýma nohama posunul na kámen. Za moment cítil, jak mu jimi probíhají jemné vibrace, a zachmuřeně přikývl.

“Mnoho mil na sever a západ,” poznamenal Tallareyish a podíval se tím směrem, jako by očekával, e se k jejich údolí ene temnota.

“Lady Dasslerond u o tom byla zpravena?” zeptal se Juraviel.

“Samozřejmě,” odpověděl elf jménem Viellain, který byl Jeden z nejstarích. “A průzkumníci u vyrazili. Máme zprávy o příkopu a velkém výzdvihu půdy asi dvacet mil za naím údolím.”

Juraviel se podíval na sever, do divoké země za údolím a daleko za jakýmikoli obydlími lidí. “Znáte to místo?” zeptal se Viellaina.

“Nemělo by být těké to najít,” odvětil Tallareyish rychle a byl nedočkavý stejně jako Juraviel, aby viděl důkaz. Oba se podívali na Viellaina a jejich výraz mnohé odhaloval.

“Průzkumníci půjdou okolo příkopu, pokud tam skutečně je, a pak budou pokračovat dál na sever,” vysvětlil starý elf. “Take se sem nevrátí jetě několik dní.”

“Ale Lady Dasslerond by měla být informována,” podotkl Tallareyish a myslel na to, e Viellain, který obvykle ctil pravidla, bude smýlet jako oni.

“Můeme se tam dostat a vrátit se před zítřejím západem slunce,” řekl Juraviel. “Jestli to najdeme.”

“Ptáci budou vědět. Oni to vdycky vědí,” ujistil ho Viellain.

Světlina byla toho večera podivně tichá. Nikde nebyli ádní elfové - nebo se alespoň neukazovali. Elbryan u nyní věděl, e v lese jich můe být ukryto hodně a ani on o nich nebude vědět, dokud nedají najevo svou přítomnost.

Ale byl si skoro jist, e je sám, jenom se svým oponentem, který stál ve stínech přes cestu.

Mladý mu zadrel dech, kdy elf vstoupil do měsíčního svitu.

Tuntun.

Elbryan sevřel zbraň. S Tuntun nebojoval u mnoho týdnů a nyní byl rozhodnut ji trochu překvapit.

“Nepřestanu tě bít, dokud nezakřičí mé jméno,” posmívala se mu Tuntun, la doprostřed mýtiny a točila delí tyčí o velikosti elfího meče, zatímco její druhá zbraň, tyčka která vypadala jako dýka, jí krouila v prstech. Zbraně se pořád točily a připomínaly mu tím její zvlátní obratnost. Tuntun mohla onglovat čtyřmi míčky v kadé ruce, stejně tak dvanácti dýkami nebo pochodněmi, a to ve bez námahy.

Ale rychlost a přesnost nestačí, rozhodl se Elbryan. Ne tentokrát.

Vyrazil. Tyč drel vodorovně před sebou, dlaň pravé ruky nahoru, levou dlaň dolů. Normálně si bojovníci určovali pravidla, ale tito dva ádné obřady nepotřebovali. Po vech těch letech si naprosto dokonale rozuměli. Mezi nimi neexistovala vůbec ádná pravidla.

Elbryan se přikrčil, ale Tuntun neztrácela čas a přela do útoku. Bodla mečem přímo před sebe. Elbryan levou rukou pustil tyč a otočil pravou rukou tam a zpět. Krytí čepel odrazilo, jene druhý pokus, podkluzující úder, který měl poslat elfčin meč nahoru, byl na stahující se Tuntun příli pomalý.

Elbryan znovu chytil tyč levou rukou a pevně ji drel - byl v obranném postavení.

Ale potom Tuntun překvapil. Bojová logika říkala, e on, s těí zbraní a pomalejími pohyby, má elfce nechat počáteční útok - hrát na achovnici s černými. Jakákoliv chyba by ho nechala před čepelemi lehce zranitelného.

Ale mladý mu tvrdě vystartoval. Začal s krytím přes ruku, ale potom místo toho, aby znovu chytil tyč levou rukou, kdy se dostávala do horizontální polohy, jetě jednou otočil pravou rukou. V polovině dalího máchnutí Elbryan zatnul předloktí, zastavil tyč a její dolní konec si přitiskl k boku, pod pravou pai, čím ji vytrčil jako kopí.

Tuntun, která skoro očekávala útok od tohoto mue, jen ji tak nenáviděl, nebyla překvapená. Ustoupila před prvními máchnutími, potom se sehnula před výpadem, zkříila meč a dýku nad hlavou a tyč tak zablokovala. Očekávala, e najde otvor pro úder, ale musela zůstat v obraně, a uvědomila si, e mladý mu jetě zdaleka neskončil.

Elbryan stáhl tyč předtím, ne ji Tuntun mohla naklonit na stranu. Pak jí máchl znovu a udělal krátký výpad, před kterým se elfka předvídavě sklonila. Nadhodil přední konec tyče nahoru za hlavu a okamitě ji tak roztočil. Po jedné otočce ji opět chytil do levé ruky a potom vykročil dopředu. Nyní ji drel pevně v obou rukou, znovu jí zavířil a v příčném oblouku jí vihl směrem k zemi a Tuntun.

Elfka zaječela a hodila mečem do strany. Drela jej svisle a jeho pička se skoro dotýkala země. Tyč do meče narazila se ví silou mladíka a Tuntun odletěla nazad, skákala a dokonce i mávala křídly, aby absorbovala tu obrovskou ránu. Elbryan se zachmuřeně usmál a pokračoval - máchal, bodal, ouchal, prováděl výpady - udělal vechno, aby byla elfí ena nucena ustupovat a ztratila rovnováhu.

Jeho úspěch byl částečně dílem překvapení. Za chvíli si na tento způsob boje elfka zvykla a její krytí se stalo adekvátním.

A tak bojovali. Jejich tyče se dotýkaly tak rychle, e si Elbryan pomyslel, e by tření mohlo způsobit oheň. Oba měli na kontě malé zásahy a oba měli malé ranky, ale ani jeden z nich nezískával s přibývajícími minutami výhodu.

Kdy se Elbryan unavil, některé údery ho zasáhly tvrději, protoe neměl ten správný obranný postoj. Tuntun se rovně unavovala, a kdyby byl schopen jednou silně udeřit, boj by mohl skončit.

Elbryan máchl před sebou a na své tyči ucítil několik úderů dříve, ne dokončil pohyb. Nebylo to jednoduché.

O zlomek vteřiny poté Tuntun odrazila mečem jeho tyč stranou natolik, e se mohla vrhnout vpřed a seknout ho dýkou přes prsty.

Potřeboval něco nového, něco, co Tuntun jetě neviděla a co nebude očekávat. Něco odváného, dokonce i zoufalého, jako stínový ponor, kterým ho porazil Tallareyish. Tuntun získávala na jistotě, uvědomil si. Cítila, e má navrch. Byla zralá na utrhnutí.

Série vihů, bodnutí a přímých výpadů dostala Elbryana do ádané pozice. Přečetl si elfčin útok a snadno se dostal z dosahu malého meče. Potom přispěchal vpřed, máchl tyčí před sebou tak, e ji Tuntun nemohla zastavit a musela se sehnout.

Udělala to, ale Elbryan pokračoval v pohybu jenom pravou rukou. Chytil střed zbraně levou, kdy mu zbraň la okolo zad, znovu jí máchl stejným směrem - tentokrát jenom jednou rukou - a pouil svůj bok, aby zatlačil na polovinu hole, kterou měl jetě za sebou, jako na páku.

A znovu se Tuntun - třebae byla poněkud překvapena, e úder jde stejným směrem - podařilo sehnout a udělat otočku vpravo.

Avak Elbryan nebyl hotov. Kdy se jeho tyč dostala horizontálně před něj, chytl ji pravou rukou, stočil levou pod zbraň, pokročil vpřed a vlevo a potřetí máchl tyčí. Pak postoupil vpravo a zatáhl pravou ruku a provedl výpad levou. Tuntunina jediná úniková cesta byla přímo na zemi, a také se tam neobřadně sesula.

Elbryan nezastavil pohyb, pokračoval v otočce a nechal tyč letět naplno. Chytil ji nízko oběma rukama, jako kdy v dětství klackem odpaloval do dálky kameny.

Otočil se úplně dokola, i kdy věděl, e obrátit se k někomu tak rychlému jako Tuntun, by jenom na zlomek vteřiny, zády je riskantní. Jakmile otočku dokončil, vykřikl, padl na koleno a ví silou vihl tyčí nízko nad zemí. Tyč nekodně proletěla vzduchem. Tuntun byla pryč!

Mu zmateně přemýlel, jak je to moné, a zhrozil se, e udělal chybu, očekávaje ránu. Hned si uvědomil, e Tuntun nemohla uhnout doprava nebo doleva, ani by si toho viml a určitě se nemohla sehnout, kdy padl na koleno.

Mohla tedy uniknout jenom na svých průhledných křídlech.

Jakmile tyč proletěla před ním, stočil levé rameno dolů a udělal kotrmelec, kterým se dostal do lehu na zádech. Zatáhl vekerou silou, překonal setrvačnost tyče a kolmo ji zapřel o zem.

Tuntun letěla dolů - její křídla u byla vyčerpaná - a mířila mečem k zemi. Chtěla skočit na záda stupidního Elbryana a zabodnout mu dřevěný výcvikový meč zezadu do krku. Jak se její modré oči rozířily, kdy viděla, e se jeho tyč prudce zvedá, aby jí překazila sestup!

Ohnala se mečem, a kdy to nezabralo, snaila se Elbryana bodnout. Dech z ní vylétl, kdy tvrdě dopadla na konec tyče, který ji zasáhl mezi ebra.

Nějakou chvíli tam zůstala, ani by se její zbraň dostala do blízkosti leícího Elbryana. Upustila meč - bylo vidět, e nechtěně, protoe padl bokem - a Elbryan vlídně vyrovnal tyč tak, aby Tuntun nespadla na stranu. Přistála na nohy, zacouvala před ním, ale brzy se bez dechu sesula.

Elbryan odhodil zbraň a hned byl u ní. Pomyslel si, e je blázen, kdy se k ní blíil. Očekával, e elfka najde sílu, aby mu zabodla nů do tváře, a bude chtít zvítězit.

Ale u neměla sílu. Nemohla ani mluvit a její nů, stejně jako předtím meč, jí vypadl z ruky. Elbryan si vedle ni klekl a pai jí podepřel hlavu.

“Tuntun,” opakoval, protoe se bál, e si ublíila, e můe umřít na výcvikové louce, kde není nikdo kromě mue, kterého neměla ráda.

Ale vtom začala dýchat pravidelně. Podívala se na Elbryana s upřímným obdivem. “Vyhráls,” pogratulovala. “Myslela jsem, e jsi přecenil své schopnosti, ale bylo to úasné.”

Tuntun pokývla, nejistě vstala a odela z louky. Nechala tam Elbryana klečet v trávě.

Ani nevěděl, jak má reagovat. Po mnoha dlouhých měsících to bylo jeho první vítězství.

Řada stromů, nízkých a irokých jabloní, byla skoro úplně rovná, potom poskočila zpátky o dvanáct stop na hřeben o dvojnásobné výce elfa a odtud pokračovala. Výzdvih byl z nedávné doby, to bylo jasné. Půda na okrajích byla sypká a temně hnědá, tu a tam vykukoval kořen. Něco sáhlo doprostřed této řady jabloní a třetinu z ní odtáhlo.

“Tohle je jedna z alejí bratra Allabarneta,” poznamenal Tallareyish. Ostatní souhlasně pokývali, poněvad Allabarneta - putujícího mnicha opatství Sv. Kámen z Palmarisu - znali v Coroně vichni. Putoval po krajích Divočiny a ne po civilizovaných místech, kde se narodil více ne před stoletím, a zasadil jabloně, protoe doufal, e ovoce přiměje lidi Honckého království zkoumat svět. Bratr Allabarnet - kanonizace u začala a opati očekávali, e bude svatým za dekádu - se nedoil toho, aby viděl, jak se jeho sen naplňuje. Vlastně se stále jetě nenaplnil, ale mnoho z jeho alejí vyrostlo a prospívalo. Bez vědomí lidí byl bratr Allabarnet jmenován přítelem elfů a oni nebo hraničáři mu často pomáhali. Tito tři znali jeho práci, aleje, a věděli, e jsou stromy vdy zasazeny v přímé lince.

Proč se tedy tato liila?

Na to byla jenom jedna odpověď, protoe ádný tvor, dokonce ani draci ze severu, nemohl vytrhnout takové mnoství země tak úhledně.

“Zemětřesení,” mumlal Juraviel, ale ani přes jeho chmurnou náladu nemohl jeho melodický hlas znít moc hrozivě.

“Z tamtoho směru,” souhlasil Tallareyish a ukázal na sever do hornatého regionu Barbacanu.

“Není to nic neobvyklého,” připomněl jim Viellain. “K zemětřesením dochází stále.”

Juraviel mu rozuměl a věděl, e elf to říká hlavně kvůli němu. Juravielova netrpělivost byla jasně vidět v jeho rysech. Mohlo by to být i jinak? Mluvil o tom se svým chráněncem Elbryanem sotva před týdnem.

Viellain měl pravdu. To Juraviel logicky věděl. Zemětřesení, bouřky, tornáda, explodující sopky byly častějím dějem ne nepřirozené věci. Moná e je to náhoda.

Moná ale také, e tyto události doprovázejí větí a zlověstnějí fenomén; zemětřesení, která takto vytrhají půdu, či útoky goblinů jako ten, který před pěti lety udělal z Elbryana sirotka, mohou signalizovat něco opravdu zlého.

Znovu se podíval k severu a dlouze se díval na horizont. Kdyby byl den jasnějí, moná by jeho dychtivé oči něco zahlédly, nějaké potvrzení. Ale elf se mohl jenom strachovat.

Probudil se daktyl?

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Černá křídla

Pokračovali pomalu. Nedočkavý Connor začal chápat Jilliny potřeby a její váhání. Cítil, jak se vdy napnula, kdy se k ní přiblíil, vdy, kdy byl jeho obličej jen několik palců od jejího a jejich rty byly k sobě přitahovány jako magnety.

Ale Jill se vdycky odvrátila a v jejím obličeji se zračilo rozruení a frustrace skoro stejná, jakou pocioval Connor. Kdy se to stalo poprvé, Connor to pojal jako odmítnutí a uráku i přesto, e mu Jill říkala úplně něco jiného. Nemohl si pomoci, aby necítil, e jí připadá nepřitalivý, e v ní budí odpor. Tento synovec barona Palmarisu, který nebyl v lásce ádným nováčkem, byl bolestivě překvapen, ale také ho to lákalo. Jilly byla výzvou, s jakou se jetě nikdy nesetkal, a byl rozhodnut ji zdolat.

Postupně, jak viděl světlo v jejích očích, kdykoliv vstoupil do hostince U Cesty - byl tam stále častěji - začal pyný mladý mu rozumět a akceptovat, e její problém se týká tajemství minulosti a ne jeho. To, e si to uvědomil, výzvu nijak nezmenilo a Connor ji chtěl jetě víc. Víc ne kteroukoliv jinou enu. Pro Connora Bildeborougha se Jill stala největí výzvou jeho mladého ivota. Take byl trpělivý kdy se spolu v noci procházeli a mluvili. Jeho dalí potřeby byly uspokojovány v mnoha bordelech, je byly ve městě otevřené, ale jí to přece nemusel říkat.

Pro Jill se večer stal vdycky lepím, kdy Connor přiel k Cestě. Shledala, e na něj neustále myslí a dokonce o něm i sní. Vzala ho na své soukromé místo, na střechu v uličce. Hodiny tam seděli, pozorovali hvězdy a příjemně si povídali. A tam mu dovolila, aby ji políbil, a sama mu polibek oplácela. Polibek byl jen krátký a ona se odtáhla, jakmile kolem ní začala plácat temná křídla minulosti, kterým nerozuměla. To, e ho líbala, ji posílalo do vzdálené chvíle minulosti tak bolestivé, e si ji nechtěla pamatovat.

Ale vydrela tu bolest a jednou za čas se nechala políbit. Tam na střee, pod mírně zamračenou noční oblohou se Connor poprvé zmínil o manelství.

Jill shledala, e se jí těce dýchá. Nemohla se na něj ani podívat a upřeně se dívala na hvězdy, jako kdyby tam nahoře hledala únik. Milovala ho? Věděla, co je láska?

Věděla, e je s Connorem astná, a to tak moc, e ji to děsilo. Nemohla popřít touhu, kdy se v určitých partiích jejího těla rozlilo teplo, a jak se roztřásla, kdykoliv se na něj podívala. Ale rovně nemohla popřít svůj strach přiblíit se moc blízko k jakémukoliv mui - i ke Connorovi. Byla tam sladkost, jene jaksi z jejího dosahu.

Její první instinkt jí říkal, a nabídku odmítne. Jakou enou by mohla být, kdy si ani není jistá, kdo doopravdy je. A jak by s ní Connor dlouho vydrel, kdy i polibek je plný napětí, něco, při čem musí překonávat ten černý blok minulosti, kterému nerozumí?

Ale co Pettibwa a Graevis? Musela se zamyslet. Co bylo její povinností k páru, který ji vzal k sobě a dal jí domovi?

O kolik lepí by byl jejich ivot, kdyby věděli, e je dobře provdaná! Moná by dokonce její vzestup mezi místní honoraci pozvedl jejich postavení, a to by Jill potěilo nejvíce.

Jill se nakonec odhodlala na Connora podívat. Dívala se do jeho nádherných hnědých očí, které zářily více ne jakékoliv hvězdy, které kdy viděla.

“Ví, e tě miluji,” řekl jí. “Jen tebe. A celé ty týdny, měsíce, jsem vedle tebe seděl, chtěl jsem se s tebou milovat a vedle tebe se probouzet. Jilly, řekni, e mě miluje. Jestlie ne, pak vejdu do Masur Delaval a nechám studenou vodu, aby si mě vzala, protoe u nikdy nepoznám teplo.”

Ta slova zněla mladé eně krásně, a na to, e jí řekl Jilly, co neměla moc ráda a cítila se u toho jako malá holka. Věřila mu celým srdcem a začala ho milovat - alespoň si to myslela. Jak jinak by se to dalo nazvat, kdy se usmívala vdy, kdy byl v dohledu?

“Vezme si mě?” zeptal se tie, tak tie, e Jill slova ani neslyela, ale cítila je, jako by byly přeměněny v jemný dotek, kdy jí přejel prstem po nose a dolů po tváři.

Přikývla a on ji políbil. Nechala ho, aby ji k sobě přitiskl, a jejich rty spolu na dlouho splynuly. Zatímco Connor vydával spokojené zvuky, Jill se prala s černými křídly a chtěla oddělit svou mysl od přítomnosti - vzpomínala na objednávky piva v Cestě, na mue, kterého před jejími zraky minulý týden srazil rychle ujídějící kočár - na cokoliv, jenom proto, aby ji ta chvíle neposlala zpět přes ztracené roky k nějaké hrozivé události, které nemohla čelit.

Reakce Pettibwy a Graevise na novinky nebyla tak těce předvídatelná. Barman přikývl a svou krásnou Kočku - stále jí tak říkal - dlouze a vřele objal. Pettibwa byla mnohem více potěená - skákala nahoru a dolů, její břicho a prsa sebou plácaly, tleskala rukama a její tváře byly zalité slzami.

Bylo to vechno, co kdy chtěli pro to, aby byla astná: nesobecká láska. A nyní se to zdálo být skutečností. Vezme si lechtice. Věřili, e u jí nikdy nebude nic chybět. Bude se oblékat do nejlepích atů a účastnit se největích společenských akcí v Palmarisu, dokonce i v Ursalu!

Jejich reakce jí potvrdila, e se rozhodla správně. A byly její osobní problémy jakékoliv, to, e viděla Pettibwu a Graevise tak astné, ji zahřálo u srdce. Jak by si kdy mohla vybrat jinak, kdy pro ni toho tolik udělali?

Svatba byla naplánována - Connorovou rodinou, protoe se svým bohatstvím na to měli právo - na pozdní léto. Vechny přípravy byly před nimi. Dalích několik měsíců se viděli míň ne před nabídkou.

“U jsi pro dneek skončil?” volal Grady, kdy scházel z irokého schoditě domu Na Bojiti, nejlepího bordelu v Palmarisu.

Connor seděl na jedné idli v hale a obrátil nepřítomný pohled na svého společníka.

“Dnes jenom jedna?” kádlil ho Grady. “To jsou zde potom dvě zklamané dámy!”

“Dost, Grady,” odvětil Connor a jeho tón naznačoval, kdo je v tomto vztahu dominantní. Gradyho postavení se Connorovu ani neblíilo a jediným důvodem, proč trpěl jeho přítomnost, byla úcta k jeho adoptivní sestře.

Grady toho věděl poměrně dost o jeho nočních aktivitách, které by ho jako honoraci mohly zdiskreditovat, a přestoe se ho nikdy nepokusil vydírat, Connor ho znal natolik, e se ho bál.

“Co je patně, můj příteli?” zeptal se Grady, zatahuje si opasek a usedaje na idli vedle něho. “Tvá radost zmizela. Mohou za to blíící se okovy manelství?”

“Těko,” odvětil Connor. “Nech u je zítřek! Jak dlouho jsem na to čekal!”

Grady trávil tato slova dlouhou chvíli a snail se v nich najít skrytý význam.

“A nepochybuj o mé lásce ke tvé sestře,” pokračoval Connor. “Ona je ta nejkrásnějí, nejsvůdnějí a nejdrádivějí…” Nedokončil to a zhluboka si povzdechl.

Grady si rukama zakryl ústa, aby schoval úsměv. “Vypadá to, e z ní blázní. Její krása tě vehnala do náruče tří en za noc, a to po pět měsíců.”

Connor se na něj podíval. Ten sarkasmus ho v ádném případě nepotěil. “A jestli jí o tom řekne jediné slovo, zabořím ti meč do břicha a budu jím tam točit,” varoval ho a o jeho slovech nebylo ádných pochybností.

Ale Grady věděl, e má navrch, a neustoupil. “Vak má rád zahořování a otáčení,” kádlil ho.

“Tak jako kadý opravdový mu,” trval na svém Connor. “Mám se od ní nechat dohnat k ílenství? Neznamená to, e bych ji miloval méně. Pochop to. Bude mou enou.”

“Spal jsi s ní?”

Connorův výraz přinutil Gradyho odtáhnout se, protoe se bál, e ho uhodí. “Velice upřímná otázka,” protestoval Grady. “A ne taková, která by měla chránit čest mé sestry. Věz, e bych to udělal sám, brání mi v tom vak důsledky, které by to jistě u mých rodičů mělo.”

“A u mne také,” zavrčel Connor.

“Ale u si to více nepřeji,” pronesl moudře Grady. I náznak, e má Grady s Jill dalí úmysly, by byl podoben pokusu vytáhnout jídlo zpod orla. “Ona je jen pro tebe. Nádherná dívka, nejnádhernějí, kterou jsem kdy viděl. Nikdo jiný ne Connor Bildeborough ji do postele nedostane, leda násilím.”

“A co Connor sám?” tlačil na něj dál Grady. “Vzdala se?”

“Ne,” připustil frustrovaný mladík z vyí vrstvy. “Ale u se to blíí.”

“Konec léta, říkám já. Nebo nebude čekat tak dlouho?”

“Dám Jill čas a do svatební noci,” odvětil Connor. “Bojí se, ale to panny vdy, ale té noci jsou má práva absolutní. Buď mi to nabídne sama, nebo si to vezmu!”

Grady moudře spolkl poznámku zpochybňující sestřino panenství. Vlastně na tom nezáleelo. Záleelo jenom na tom, čemu Connor věří.

A Connor tomu skutečně věřil! Grady to viděl v jeho téměř zvířecím neklidu. Dokonce i zkuené děvky pro něho ztrácely přitalivost!

“Drahá Jilly,” mumlal si Grady, kdy Connor rozzlobeně vstal a oddusal k východu. “Ty malá potměilá děvko. Pověsit tak tvou hlavu na ostnatý hák a mávat jí před synovcem barona.” Grady v duchu tleskal své intrikující malé sestře, přestoe ho jeho vlastní výklad jejího chování skoro děsil. Nikdy nevěřil, e by byla schopná takové hry. “Ech, dobře jim tak,” poznamenal hlasitěji a směřoval to k dámám, které seděly u paty schoditě, kdy el ven za Connorem. eny zvědavě zvedly hlavy. “Zbavím se tě, má malá sestro,” pokračoval, “a nechám Connora, aby se přesvědčil, e nestálo za to na tebe čekat.”

Ne se Grady dostal ven, přila jetě jedna prostitutka. Chytil ji za bradu a ona se usmála. “Malá kádlivá děvka,” řekl, kdy se ke své favoritce sklonil. “Ubohý Connor brzy pozná, e nemá ani tvůj arm a ani tvůj talent.”

Políbil ji a spěchal za Connorem. Noc byla mladá a Connor se za chvíli dostane k Cestě, aby se setkal s Jilly. Ale moná si předtím stihne dát pár drinků nebo si zahrát v kostky.

O slavnosti se mluvilo v celém Palmarisu. eny v extázi, mui stojící vzpřímeně, předstírající důleitost a přející si, aby oni byli na místě Connora v kočáře. Jakékoliv pochybnosti, které měla rodina o osiřelé dívce, se vypařily, kdy ji poznali - byla krásná na povrchu i uvnitř. Nyní, kdy ji viděli v bílé róbě ze saténu a krajek, její dlouhé vlasy na jedné straně připnuté a na druhé volné, vypadala, jako by byla zrozena pro majestát. eptalo se, e má v sobě královskou krev, a řeči o její minulosti pluly davem.

Vechno to byl nesmysl, ale v Honckém království roku 821 se to tak dělalo.

Jillin obličej byl maskou bolesti a falených úsměvů. Vypadala jako princezna, ale cítila se jako malá holka. Na jedné straně nemohla popřít potěení z toho, e je tak krásně oblečená - věděla, e je středem pozornosti. Na druhé straně, být středem pozornosti ji děsilo. Dost bylo, e kočár jel vemi ulicemi velkého města, e bude přítomno přes pět set lidí v kostele… Ale ona myslela na to, co přijde po velkém bále.

“Čekal jsem dost dlouho,” řekl jí Connor ráno a svá slova doprovodil polibkem na tvář. “Dnes večer.”

A pak ji s tou mylenkou zanechal o samotě. Nebyla ho jetě schopná políbit, ani by kolem ní nemávala černá křídla minulosti, ale věděla, co od ní očekává - jedna z jeho sluek jí to detailně popsala.

Usmála se na něj, ne odeel. Ale přicházející noci se děsila.

Obřad proběhl v pořádku - byl slavnostní, avak radostný - dámy plakaly a mui stáli hrdě napřímeni. Po jízdě kočárem novomanelé vstoupili do velkého sálu plného hudby a pití, kde pánové a dámy tancovali a smáli se. Bylo to hlučné, uspěchané a velmi radostné. Jill skoro nikdy nevypila více ne jednu sklenku vína, ale tentokrát jí Connor podával sklenky a ona jejich obsah pila. Snail se, aby ztratila zábrany, a ona také.

Anebo se také snaila rozmazat tu hrůzu.

Prola náručemi muů, které ani neznala, a vichni to byli dentlmeni - kdy ne krví, tak činy. Více ne jeden jí poeptal něco oplzlého do ucha a snail se jí strčit ruku někam kde neměla být. I kdy byla trochu opilá, přestála vechny tance s čistým títem.

Bál skončil příli brzo. Connor na tom trval a vyvolalo to několik chlípných komentářů.

Jill je přetrpěla, jako přetrpěla vechno - v soukromí a tie - a dívala se na Graevise a na Pettibwu, kteří stáli vedle Bildeboroughů. Tohle je pro ně, připomínala si stále, a pravdou bylo, e je jetě nikdy neviděla takhle astné - obzvlátě Pettibwu.

Kdy hosté odeli, Connor vzal Jilly na druhý konec města do panského sídla svého strýce barona Bildeborougha. Tie vstoupili postranním vchodem západního křídla a li do části pro hosty, která byla prázdná, kromě dvojice sluek, je Connorovi přenechal baron. Dvě mladé eny - jedna jetě mladí ne Jill, které u bylo osmnáct - ji vzali do její komnaty, je byla tak velká, e si v ní připadala ztracená. Strop byl vysoký, stěny pokryté gobelíny, a jak krb, tak postel byly obrovských rozměrů. Jill, která do té doby vedla prostý ivot, se to zdálo obscénní - v této posteli mohlo pohodlně spát dvanáct lidí a ona by potřebovala idličku, aby se do ní vůbec dostala.

Neříkala nic. Sluky jí pomohly se vysvléct z její róby a zatímco to dělaly, dávaly jí návrhy na různé triky, o nich slyely. “Dáma musí být znalá způsobů milování pro majestát,” poznamenala jedna z nich.

“Je v Palmarisu dívka, kterou by Connor nemohl dostat dopostele?” přidala druhá.

Jill si pomyslela, e se pozvrací.

Kdy smějící se pár konečně odeel, Jill seděla na kraji veliké měkké postele a měla na sobě jenom jednoduchou hedvábnou noční koilku, která byla velmi krátká. Noc byla na pozdní srpen chladná, avak sluky zatopily v krbu. Jill k němu právě la, kdy se dveře rozletěly a Connor, oblečený v koili a kalhotách, ale bez bot, saka a pásku, vstoupil.

Vyrazila ke krbu, ale on ji chytil a objal.

“Moje Jilly,” eptal a jeho rty se dotýkaly jejího krku.

Connor skoro okamitě ustoupil a tvářil se zmateně. Věděla, e vycítil její napětí, a samotné to pomylení jí umonilo se trochu uvolnit. Connor ji přece dobře zná; ví o jejím strachu. Věřila, e bude něný a dá jí vechen čas, který potřebuje. Přece ji miluje!

Kdy tato mylenka probíhala jejím tělem a uvolňovala jí svaly, Connor ji popadl a tvrdě ji k sobě přitáhl. Jeho rty narazily na její. Neměla ani čas zauvaovat nad tou vání, jak byla překvapená. Nebojovala a jenom nehybně stála.

Ochutnala jeho rty a cítila jeho rejdící jazyk.

Ve své mysli uslyela výkřik agónie. Výkřik umírajícího dítěte, její matky, její vesnice.

“Ne!” zavrčela a odstrčila ho.

Stála před ním a oddechovala.

“Ne?”

Jill nemohla popadnout dech na odpověď a na vysvětlení. Jen tam stála a třásla hlavou.

“Ne?” křičel znovu Connor a dal jí facku.

Jill cítila, jak se jí podlomila kolena, a byla by upadla, ale Connor byl znovu u ní, líbal ji na tvář a na krk. “Nemůe mne odmítnout,” řekl.

Jill se zavrtěla a otočila se. Nechtěla mu ublíit, dokonce k němu cítila sympatie, ale nebyla schopná vyplnit jeho potřeby. Nakonec svou pai vsunula pod jeho a roztrhla sevření natolik, e mohla o krok ustoupit.

“Jsem tvůj manel,” pronesl Connor rozváně. “Zákonný. Budu si s tebou dělat, co budu chtít.”

“Prosím tě,” řekla Jill sotva eptem.

Connor zvedl ruce a odskočil. “Nechala jsi mě čekat dlouhé měsíce!” řval. “Snil jsem o tobě a o této noci. Nic na světě není důleitějí ne tato noc!” Nyní byl od ní několik kroků daleko.

Jill se v tom okamiku cítila tou nejhorí osobou na světě. Chtěla se mu poddat, dát mu to, co si za svou trpělivost zaslouil. Jene ta křídla, ta černá křídla, ten vzdálený výkřik!

Connorovo chování se náhle změnilo. “U ne,” prohlásil tichým, výhruným hlasem. Jill se bezmocně dívala, jaksi roztrhl koili, nechal si ji na ramenou, a pak si vysvlékl kalhoty.

Jetě nikdy neviděla nahého mue, tedy určitě ne takto. Avak vechny její pocity, které v ní vzbuzovalo Connorovo nádherné tělo, byly zapuzeny strachem, černými křídly, pocity, kterým nerozuměla.

A co hůře, v jeho hlase a tváři nebyla ádná láska a něha, jenom spalující touha a takřka zuřivá váeň. “Podívej se na mě!” ádal ji, chytil ji za ramena a otočil ji tak, aby se na něj dívala. “Jsem tvůj manel a budu si s tebou dělat, co chci.” Jako kdyby to chtěl dokázat, zvedl ruku, roztrhl jí noční koili a odtáhl ji tak, aby bylo vidět jedno její ňadro. Ten pohled na kulatost, pevnost a smetanovou bělost ho jakoby chvíli uklidnil.

“Líbí se ti, jak vypadám,” vyvodil.

Jilly se podívala dolů. Její bradavky stály, ale nebylo to z lásky, vzruení, ale jenom ze strachu a pocitu chladu, jen ji procházel celým tělem. Connor zvedl ruku a típl ji.

Jill sebou trhla a odtáhla se. “Prosím tě.”

Její váhání ho znovu rozzuřilo. Connor ji popadl, stáhl ji dolů, a ne mohla zaprotestovat, byl na ní, mezi jejíma nohama a roztahoval je.

“Ne!” prosila a cítila, jak se na ni tlačí a trhá její koili.

Jeho váeň se stále zvětovala, popoháněla ho a přibliovala.

Jill lapala po dechu. Slyela křídla, výkřiky a umírání. Zatáhla a otočila se, dívala se stranou, kdy se objevila jeho hladová ústa, ale on se přiblioval a zalehl jí jednu ruku svou vahou.

Výkřiky, agónie, její umírající matka!

Jill si pokrábala předloktí o kamenný krb. Pak vzhlédla a zjistila, e je chycena mezi Connorem a krbem - neměla ádné místo na pohyb a hlavu blízko u kamene. A Connor nepřestával.

Její mysl byla ztracena v minulosti - ve výkřicích, pachu rozervaných, nadýmajících se těl. Znovu byla na tom stralivém místě bez úniku, se smrtí a ohněm.

Oheň.

Viděla uhlík odpadávající z polena - zářil oranově jako oko ohyzdné noční příery. Sevřela okolo polena ruku a necítlla ádnou bolest.

Pak se otočila a mrtila jím do tváře útočníkovi, do té věci, co byla nad ní, věci, která zabila její matku a celou její vesnici. Zaskučelo to, odpadlo a svalilo se to pryč. Jill se od toho odvalila a vrhla se do postele.

Její okolí ji mátlo. Viděla mue - mue, Connora! - jak se zvedá, drí se za obličej a ječící vybíhá z pokoje.

Náhle ji zasáhly vlny bolesti. Odhodila dřevo zpátky do krbu.

Co jenom provedla?

Padla na postel a rozplakala se. Jednou rukou si svírala tu spálenou a obě si je tiskla na prsa. Její vzlyky jetě dlouho nepřestaly - trvaly moná celou jednu hodinu. Nepřestala a nevzhlédla, kdy se otevřely dveře, kdy uslyela zvuk blíících se kroků.

Nepřestala plakat, ani kdy ji sluky hrubě popadly a povalily, roztáhly jí ruce, a pak ji zahákly pod koleny a roztáhly jí nohy.

Sluky ji pevně drely a Connor, jeho spáleniny nebyly tak hrozné, se přiblíil. Na sobě měl jenom rozhalenou koili.

“Jsi má manelka,” řekl výhruně.

Jill u nechtěla bojovat. Prosebně se podívala na dvě eny, je ji drely, ale ty byly necitelné. Dokonce to vypadalo, e je to docela těí, kdy ji a Connora takto vidí. Byly potěeny její bezmocností a svým úkolem.

Dívala se na Connora, jak vylézá na postel a dostává se nad ni.

Zavrtěla hlavou. “Prosím,” zaeptala.

Connor do ní vrazil, ale ona nic necítila.

Zvedl hlavu a vypadal skutečně ublíeně a smutně. Odtáhl se a seskočil z postele.

“Nemohu,” připustil, ostře se na ni podíval a v jeho očích bylo ílenství. “Vezměte ji pryč a zavřete ji v jejím pokoji,” přikázal slukám, které to okamitě vykonaly. “Necháme její osud určit opatem Dobrinionem, soudcem, a to ihned ráno. Vezměte ji!

A pak se ke mně obě vrate,” dodal Connor ke slukám, ale míře na Jillino srdce.

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Zkouka víry

Hodinu po nekonečné hodině, den po nekonečném dni Vánek líně plul přes třpytivý skleněný povrch jiního Mirianiku. Slunce se stalo nepřítelem a vzduch byl nepříjemně horký. A tak to bylo pořád.

Avelyn myslel, e se mu z těla svlékne kůe a její velký koberec padne na palubu. Spálil se a měl oklivé puchýře, potom zhnědl a byl tmaví a tmaví, a vypadal stejně koeně jako námořníci okolo něho. Snail se být hladce oholený, tak jako jeho společníci, ale neměli ostré noe a brzy měli bradky.

Nejhorí vak byla nuda. Ve, co mohli dělat, bylo dívat se na plochou modrozelenou linii horizontu. Chvíle vzruení - tryskání velryb, delfín na boku, hejno modrých ryb bíle pěnících v oceánu - byly řídké a trvaly jenom několik vteřin, aby byly nenávratně nahrazeny prázdnotou otevřeného moře. Vechny romantické mylenky o cestách, které měl Avelyn, byly dávno pryč, odplaveny pomalou, vlnící se realitou.

Často navtěvoval Dansally, a to hned na několik hodin. Bylo jí zakázáno vycházet z kajuty a ona tomu byla radi, protoe jak ona, tak kapitán se báli, co by se stalo, kdyby mui, kteří byli dlouho bez en, zachytili její sladkou vůni. A tak byly dveře její kajuty dobře zajitěné.

Avelyn si viml, e jeho tři společníci, naprosto evidentně Dansally unavení, ji teď navtěvují mnohem méně. Dansally si ze svých povinností nic nedělala a Avelyn začal přijímat její práci jako část jí samotné. Jak jí řekl při své první návtěvě - neměl právo ji soudit.

Věřil tomu, ale nemohl popřít, e je rád, e ji jeho společníci a kapitán navtěvují méně. Znal ji tak, jak ji oni nikdy nepoznají - její smysl pro humor, něnost a její rezignaci na způsob ivota. Avelyn znal její sny a ambice, které mu sdělovala jenom zřídka, a on se ty sny snail povzbudit, aby jí dodal respekt k sobě samé. Během těch týdnů mezi nimi nevznikl ádný tělesný kontakt, protoe se oba vyívali v jiné intimnosti, která je oba i více uspokojovala.

A tak ubíhaly dny - slunce, hvězdy, nekonečné vlny a jiskření. Jedinou úlevu přináely mnichům a posádce bezmračné noci. Barvy Halo zde byly mnohem jasnějí. Měkké modré a fialové, ivé oranové a někdy krvavě červené rámovaly noční oblohu a povzbuzovaly ducha a srdce.

I prozaický a nevrlý Quintall vychutnával zplna tu krásu. Viděl Halo jako znamení od Boha a měl víru, kdykoliv uviděl barvy.

“Pravobok!” ozval se jednoho jasného rána výkřik, druhý týden poté, co vypluli z Jacinty.

Quintall se nadějně díval k horizontu, přestoe ze svých rozhovorů s Adjonasem věděl, e nejsou ani na půli cesty a jakákoliv země na dohled by svědčila o jejich vychýlení z kursu.

“Velryba na pravoboku!” ozval se výkřik znovu. “Musí být mrtvá, protoe se nehýbe.”

Dál vzadu na palubě byl Avelyn dost blízko ke kapitánovi aby slyel, jak si mumlá: “Proklatě!”

“Je patným znamením vidět mrtvou velrybu?” zeptal se nevinný mnich.

“Není to velryba,” odvětil zachmuřeně Adjonas. el dopředu a Avelyn ho následoval spolu s Pellimarem, Thagrainem a Bunkusem Smealym. Quintall u byl u zábradlí a ukazoval někam daleko a dolů.

Adjonas zvedl dalekohled a podíval se tím směrem. Skoro okamitě potřásl hlavou a podal přístroj Quintallovi - to bylo něco, co se Bunkusu Smealymu nelíbilo.

“ádná velryba,” řekl kapitán znovu. “Powriové.”

“Powriové?” zeptal se Avelyn zmateně. Powriové byli malí trpaslíci a neměli více ne čtyři stopy.

“Loď powriů,” vysvětlil Adjonas. “Říkají jim barelové lodi.”

“Tamto je tedy loď?” zeptal se s ohromením Pellimar.

Quintall přikývl a sklonil dalekohled. “A drí se nás,” dodal.

“Nemají ádnou plachtu,” hádal se Pellimar, jako by logika sama o sobě mohla popřít existenci lodě powriů.

“Powriové nepotřebují plachty,” odvětil Adjonas. “lapou a tím otáčejí hřídelí k lopatkám na zádi.”

“lapou?” smál se Pellimar, poněvad pomylení na něco takového na irém moři, kde se vzdálenosti měřily v mílích, mu připadalo směné.

Adjonasův hlas byl chmurný. “Powriové se neunaví.”

Avelyn to také slyel. Powrie nebylo moc vidět, jenom v časech války, a to byli vidět hodně. Jejich bojové schopnosti byly legendou a hrozivým vyprávěním ke krbu. Přestoe byli drobní, říkalo se, e jsou silnějí ne průměrný mu a velmi odolní. Mohli vydret brutální rány tyčí nebo mečem a dál bojovat. Mohli bitvu protáhnout na mnoho hodin a to i po několikamílovém pochodu.

“Jsou moc daleko,” poznamenal Quintall. “Určitě ani za deset dní cesty bychom nenarazili na pevninu.”

“Kdo ví něco o mylenkách powriů,” odpověděl kapitán “V poslední době prý byli aktivní. Aspoň mi to říkali mí přátelé z Jacinty. Proklouznou na lodní cesty, uspokojí svou potřebu a stáhnou se do hlubích vod, kde pronásledují tresky nebo jiné ryby. Jsou tvrdí a stoičtí. Říká se, e dokáou být na moři i jeden a půl roku v kuse.”

“Ale co mohou s takovou lodičkou udělat?” zeptal se nevinný Avelyn a přitáhl tak k sobě pohledy ostatních pěti muů. “Jestlie okrádají lodě, jaký si berou náklad a kde ho vyloí?”

Adjonas a Bunkus Smealy si vyměnili zachmuřené pohledy, které říkaly, e čtyři mnii opravdu neznají jejich nepřátele.

“Berou si ivoty,” odpověděl docela klidně Adjonas. “Napadají lodě jenom kvůli zabíjení. Útočí, aby si vzali dost zásob, ne napadnou dalí loď, a pro vzruení z lovu a mučení.”

Avelyn a stejně tak Thagraine a Pellimar zbledli. Quintall jenom zavrčel a obrátil pohled zpět ve směru vzdálené lodě powriů.

“A my musíme projídět kolem nich,” řekl Pellimar. “To je ale pitomá náhoda. Kdybychom byli pluli o pár yardů dál na levobok, ani bychom je neviděli.”

“Ale oni by nás viděli,” odpověděl Adjonas. “Nae plachty jsou vidět na míle a powriové mají vlastní magii, o tom nepochybujte. Říká se, e mají přátele, kteří plavou pod dou a vracejí se k nim s epotem o projídějících lodích. Tohle není náhoda, bratře Pellimare.”

“Co o nás mohou vědět?” tázal se Quintall a ani se přitom neobrátil.

“Jen to, e jsme osamělou lodí daleko od domova,” rychle odpověděl Adjonas.

“Vědí o naí misi?” tlačil na něj dál Quintall.

“Ne,” ujistil ho Adjonas. “Pochybuji, e by jakýkoli powrie poznal róby vaeho opatství.”

Quintall přikývl. “Pak jim tedy ujeďte,” instruoval ho.

Avelyn a ostatní zadreli dech, kdy viděli, jak se kapitánu Adjonasovi stahuje obličej. Avelyn měl strach, e Quintall, který dal tak jasný rozkaz, tentokrát překročil hranici.

“Ostře na levobok!” vykřikl Adjonas, pak se uklidnil a otočil se ke své pravé ruce. “Naplňte nae plachty, pane Smealy,” nařídil. “Nemám touhu bojovat s powrii.”

Smealy běel pryč. Adjonas zabodl do Quintallových zad pohled, jako by ho probodával dýkou, pak se klidně otočil a s rychlým pokývnutím ostatním odeel.

Avelyn el k zábradlí, zastínil si jednou rukou oči a zíral do zelenomodrého oceánu. Myslel, e zachytil náznak lodi, ale nebyl si jist - moná to byl jenom stín nebo vlna.

Vánek se obrátil na levobok, plachty se nadouvaly a popoháněly karavelu velkou rychlostí. Ale powriové se jí dreli, hlídka opakovaně volala a její tón byl plný frustrace a strachu, poněvad nepřátelská loď drela rychlost a začínala se přibliovat.

Nyní kapitán a čtyři mnii u zábradlí na zádi sledovali její postup. Avelyn nyní loď jasně viděl a u si ji nepletl se stínem nebo vlnou.

Adjonas se podíval na plachty, pak na posádku a popoháněl je, aby měli co nejvíce větru.

“Úasná konstrukce,” poznamenal Quintall k blíící se lodi. “Proč jsme ji my lidé neokopírovali?”

“Ve Svobodném přístavu je lidská barelová loď,” odvětil Adjonas. “A dalí byly postaveny v Ursalu a pouívají se na řece. Ale lidé nejsou powriové. Místa je na lodi málo. A lidé nemají jejich výdr. Trpaslíci mohou lapat celý den z tímco větina muů se unaví po hodině - nejdéle po několika.”

Quintall přikývl a jeho respekt ke stoickému a neúnavnému nepříteli se zdvojnásobil. “Jestlie se neunaví, nemůeme ujet,” poznamenal.

“Polu lukostřelce, aby na ně vysílali hořící ípy, a se trochu přiblíí,” odpověděl Adjonas neradostným hlasem. “Jene větina posádky je pod hladinou, a tak není na co mířit. Moná e chytneme takový vítr, e jejich beranidlo nám nezpůsobí takovou kodu. Pak s nimi budeme bojovat - nemáme na výběr - a oni se budou snait dostat se na palubu.”

Quintall rázně potřásal hlavou, jetě ne Adjonas domluvil. “Nemůeme je nechat, aby do nás nabourali. Jakákoliv koda by nás zpomalila, a to si nemůeme dovolit. Máme jenom týden navíc, a to za podmínky, e nae výpočty jsou správné a bude foukat vítr.”

“Nevidím moc moností,” poznamenal Adjonas.

Ostatní tři mnii se zachmuřeně dívali na vzdálenou barelovou loď a jen potřásali hlavami. Quintall vak obrátil své mylenky jiným směrem a přemýlel nad informací o nepříteli.

“Řekněte mi,” řekl nakonec, “jak rychle pojedou, kdy budou mít zamotané lopatky?”

Adjonas se na něj zvědavě podíval.

“Máme síovinu navíc,” dodal Quintall.

“Lopatky nejsou tak moc venku,” pravil Adjonas. “I kdybychom umístili sí přesně v jejich dráze, nezachytila by se za nic jiného ne za háky ochraňující lopatky.”

“Navrhuji, abychom ji vzali a tam, kde má být. Co vy na to?” zeptal se Quintall vychytrale a vichni, kromě Thagraina, který to chápal, se na něj zmateně podívali.

“To by bylo poněkud riskantní,” začal Adjonas, zarazil se vak, kdy se otevřel poklop na barelové lodi a vynořila se něj červeně pokrytá hlava. Za ní následovala tenoučká ruka, která drela něco jako trychtýř.

“Lidé!” křičel powrie skrze trychtýř. “Obchodníku, okamitě se vzdej! Nemůe nám ujet a nemůe nás porazit. Vzdej se a někteří mohou být uetřeni.”

Adjonas se podíval na svou nehybnou posádku. Uviděl výraz náhlé víry ve slib powrie.

Bunkus Smealy promluvil za mnoho z muů - tedy alespoň podle Adjonasova odhadu. “Moná bychom ho měli poslechnout. Kdy nebudeme bojovat…”

Adjonas ho odstrčil a doel doprostřed paluby, take ho vichni viděli. “Zabijí nás vechny!” vykřikl. “Jsou to powriové, krvavé čepice, kteří touí po tom, aby vykoupali své barety v lidské krvi. Nenechají ujet ádnou loď a také nemají místo pro zajatce! Kdy zastavíme nebo zpomalíme, nabourají do nás jetě tvrději.”

Kdy Adjonas mluvil, objevila se nad plachtovím ohnivá střela a zabodla se do zadní plachty. Tři členové posádky tam ihned běeli a sníili kodu na minimum.

“Jo, jak dlouho můe takhle zdrhat, obchodníku?” zahoukal powrie a pak zmizel. Zavřel za sebou víko.

“Kdo jsou vai nejlepí plavci?” zeptal se Quintall a el ke kapitánovi. Adjonas se na něj zvědavě podíval.

“Vánek je loď chladných severních moří,” odvětil. “A my nikdy neplaveme.”

Quintall zachmuřeně přikývl a otočil se ke třem bratrům. Nechtět riskovat, ale uvědomil si, e úspěch jejich mise závisí na jejich okamitých činech. Jetě ne dokončil pohyb, vichni tři u byli vysvlečeni a začali si protahovat svaly na rukou.

“My jsme plavci,” vysvětlil Quintall. “I ve studených severních vodách. Přineste mi sí.”

Adjonas pokynul Bunkusovi Smealymu - nyní to byla Quintallova akce, a kapitán, který neměl jinou viditelnou monost, předal statnému mnichovi tuto příleitost více ne rád.

Brzy nato ti čtyři byli u zábradlí na levoboku, z dohledu barelové lodi. Quintall hodil sí do vody a Thagraine za ní ihned skočil a chytil ji.

Adjonas uchopil Quintalla za rameno. Vytáhl kámen ze svého bandalíru, malý červený rubín, a dal mu ho. “Jenom kdy budete vědět, jak ho pouít,” vysvětlil. “Má větí cenu ne celá moje loď.”

Quintall se na něj zvědavě podíval. Cítil v něm magii, slabý puls energie. Přikývl a pak ho neočekávaně podal Avelynovi. “Nikdo jiný na světě nezná lépe sílu kamenů,” pravil svému společníkovi. “Pouij ho, kdy to bude třeba.”

Avelyn jej vzal a drel ho malou chvíli v prstech. Jasně cítil energii, rozuměl účelu kamenu tak dobře, jako by s ním mluvil. Dal si ho do svého prádla, jene to mu nepřipadalo dost bezpečné, a tak si ho umístil do pusy, za zuby.

A pak skočili do vody a následovali Thagraina se sítí, který byl mnoho yardů za rychlým Vánkem.

Rozdělili se do dvou skupin - Thagraine a Quintall dreli sí mezi sebou, zatímco plavali na stranu a snaili se najít úhel, ve kterém by se přiblíili k barelové lodi, a Pellimar s Avelynem se dostali do dráhy lodi a zůstali skoro ponořeni pro případ, e by se dvířka znovu otevřela nebo powriové měli jiné způsoby, jak se dívat ven.

Adjonas je nervózně pozoroval. Věděl o powriích a o moři věci, které mnii zjevně ne. Kdyby barelová loď proplula kolem dvojice drící sí, tak by u nikdy nedoplavali zpět a on by se pro ně nemohl vrátit. Zemřeli by na otevřeném moři. A co bylo jetě více nebezpečné - říkalo se, e powriové mají za kamarády raloky.

Kapitán přikývl. Věřil, e i kdyby tohle vechno sebevědomý Quintall věděl, stejně by do moře el.

“Plav!” pobízel Quintall společníka. Rychle se přibliovali k cíli. Barelová loď se pohybovala více hladce, ne se zdálo, protoe nemusela přídí rozráet vodu tak jako Vánek. Thagraine zběsile plaval, ale Quintall byl rychlejí.

Oba vyčerpaní mui se z posledních sil potopili, tak aby loď proplula nad nimi. Natěstí byla voda křiálově čistá.

Před lodí čekali Avelyn s Pellimarem. Budou muset vylézt na palubu, a u výsledek Quintallova pokusu bude jakýkoliv. Kdy sele sí, budou oni dva muset najít způsob, jak powrie zastavit. Avelyn přejel jazykem po rubínu. Uvědomil si, e ten kámen není ani zdaleka dost silný, aby přivedl vlhkou loď ke kouři.

Loď se přibliovala - padesát yardů, čtyřicet, třicet.

Potom náhle poskočila a její přímý postup byl vychýlen. Avelyn a Pellimar plavali tak rychle, jak to jenom lo. Pellimar dosáhl lodi dříve a vytáhl se na její kluzký, zaoblený bok. Běel k otvoru a dostal se tam ihned poté, co se otevřel. První powrie byl opravdu ohromen. Lopatky se zachytily v nějakých řasách anebo v něčem, co odhodila karavela - to si trpaslík myslel. To nebylo nic neobvyklého. Ale vidět na palubě stát člověka!

Ten pohled nebyl pro Pellimara o nic méně ohromující. Jetě nikdy powrie neviděl. Měřil čtyři stopy, měl tenké nohy a ruce. Nohy vypadaly, e ho nemohou udret.

Výraz trpaslíkova bledého, vrásčitého obličeje se nezměnil, kdy mu Pellimar zasadil pravý hák - dál na něho zíral s otevřenou pusou.

Mnich se podíval na svou zraněnou ruku a na svého oponenta, který byl tuí, ne vypadal. Powrie tvrdou hlavou zatřásl, a mu přitom pleskaly rty.

Pellimar ho znovu uhodil - zkusil sérii tří levých háků pak vykopl pravou nohou a zasáhl ho do čelisti. Trpaslíkovi odskočila hlava dozadu a on spadl na palubu a překulil se přes bok lodi.

Ale na jeho místě byl dalí - a ten nebyl překvapený. Pellimar, rychlý jako kočka, ho také udeřil, a to třemi silnými ranami - kombinací levá-pravá-levá - ale ztratil sílu, kdy jeho zraněná pravá ruka podruhé zasáhla.

Avelyn spěchal za bratrem a uviděl ho odskočit a svalit se do strany. Na hrudi měl červenou linku. Před Avelynem teď stál powrie a na krátkém meči měl Pellimarovu krev. Trpaslík zuřivě zapitěl, kdy viděl, e se jeho obě, jí by mohl zlepit barvu svého takhle krvavého baretu, valí směrem do moře. Ta chvíle nepozornosti poskytla Avelynovi dost velkou anci.

Mohl se ohnout a vekerou silou do trpaslíka narazit, ale uvědomoval si jeho pevnost a viděl, jak za ním vylézá dalí powrie. Musel vymyslet něco lepího.

Běel dopředu a sklouzl se po palubě. Pohyboval se rychle a vytáhl z pusy rubín. Protřel ho v ruce, pak vyvolal jeho magii, nael centrum jeho energie a přivedl ji do výbuné stavu.

Powrie po něm zleva sekl, ale Avelynovi se podařilo pod ránou skrčit. Natáhl se mezi trpaslíkovy nohy a hodil kámen dopředu do otvoru. Potom, veden pudem sebezáchovy skrčil nohy a vyskočil.

Rubín, zářící silou, líně opsal oblouk nad otevřeným průlezem. Dalí powrie, který teď lezl ven, uviděl jeho jiskru a uchváceně se pro něj natáhl. Pevně ho chytil, ale zároveň se pustil ebříku. A tak, kdy se nad ním náhle objevili Avelyn a druhý trpaslík, překvapený spadl nazpět do nitra lodi, se zářícím rubínem v ruce.

Avelyn zoufale drel trpaslíkovu ruku s mečem. Jednu ruku měl pod sebou, a kdy spadli, podařilo se mu zavřít poklop. Avelyn se přes něj překulil a zdánlivě bystrý powrie vyskočil na nohy a stál přímo na nyní zavřeném palubním otvoru. Trpaslík zdvihl meč, zle se usmál a zakvílel tak, a se Avelyn, lee na břie o kousek dál, zatřásl.

Ale pak trpaslík letěl, dvířka za ním a z otevřené díry se vyvalil černý dým.

Náraz Avelyna odhodil a on se mu nebránil. Výbuch zabil zhruba jen polovinu powriů - loď byla skoro tak velká jako Vánek - a brzy budou na palubě. A Avelyn u nechtěl čelit dalím.

Quintall a Thagraine se bez dechu vynořili, poté co umístili sí.

Kdy se Quintall dostal k lodi, jeden powrie u byl ve vodě a blízko něj se vznáel bratr Pellimar.

Powriové, se svými tenkými údy a těkým torzem, nebyli dobrými plavci. Quintall omámeného tvora snadno přemohl - strčil ho pod vodu a sedl si mu na ramena. Powrie sebou zoufale kubal, ale silák pevně sevřel nohy a udroval rovnováhu.

Trpaslík u nikdy hladinu nespatřil.

Kdy se Avelyn dostal do vody, uviděl Quintalla, jak poblí lape vodu a má venku polovinu těla. Ten pohled ho nejdřív překvapil - dokud nezpozoroval “sedátko”, které jeho společník nael. Thagraine, nacházející se vpravo, měl pod jednou paí Pellimara a rychle plaval k otáčející se karavele.

Jakmile byl Quintall hotov, odlehčil Thagrainovi od jeho břemene a skoro drel tempo se svými společníky. Byl z nich nejlepí plavec, a to měl nyní s sebou jetě váhu Pellimara v bezvědomí.

Adjonas to vechno netrpělivě pozoroval a el podél zábradlí, kdy se loď otáčela. Barelová loď byla dočasně vyřazena z provozu, bitva vak jetě neskončila. Kapitán povolal lukostřelce a řekl jim, a střílejí, pokud se powriové vynoří z toho kouře, který se ji rozplýval.

Pak se jen díval, protoe nemohl u nic jiného dělat. Vánek se rychle blíil k mnichům a barelové lodi. Na její palubě skutečně byli powriové s těkými kuemi a stříleli na plavající mue.

A nejhorí bylo, e Pellimar za sebou zanechával krvavou stopu.

Thagraine byl u Vánku první a zběsile se chytal za lano, které jim hodili. Ani se jetě nestačil chytit, kdy hlídka, ne zcela neočekávaně, vykřikla. Avelyn byl dvacet yardů od lodi a Quintall s Pellimarem dvakrát tolik.

“Hřbetní ploutev,” křičela hlídka. “ralok, bílý ralok!”

“Okamitě je vytáhněte!” zařval Adjonas a přispěchal na pomoc k lanu. “Hoďte do vody víc lan!”

Jedno lano padlo přímo před Avelyna, ale i kdy chápal zděené pohledy a nebezpečí, odmítl je a otočil se na Pellimara s Quintallem.

“Bratře Avelyne!” křičel na něj Thagraine. “Ty a já jsme připravovatelé! Oni mohou zemřít! Jsou postradatelní!”

Ta slova Avelyna urazila, jako by mu někdo vrazil. Postradatelni? Jsou to mnii ze Sv. Mere-Abelle. Lidé!

Se zasténáním se Avelyn dostal k ji unavenému Quintallovi. K Avelynovu překvapení se Pellimar oputěn vznáel ve vodě kus za pořízkem.

Avelyn se na nic neptal a ani Quintall ne - ten rychle plaval k lanu. Avelyn se konečně dostal k Pellimarovi a zahákl ruce pod jeho ramena.

Vedle Avelynova obličeje rozčísla vodu střela z kue. Uviděl ji a pak - hřbetní ploutev vylézala z vody na dvě stopy - a přestoe o ralocích jetě nikdy neslyel, dokázal si představit hrůzu, která se pod tou ploutví nacházela.

ralok se přiblioval a Vánek také. Tucet muů měl v rukou lano, které Avelyn jednou rukou zachytil.

Nemohl se zvednout ani o trochu - měl toho dost. Musel se dret lana a také dret bezvědomého Pellimara.

Ale vytáhli ho nahoru k zábradlí, Quintall vzal Pellimara a poloil ho na palubu. Avelyn visel nebezpečně nízko. Slyel výkřiky posádky a podíval se dolů. Jednu nohu měl pořád ve vodě, kdy velký tmavý tvor o délce dvaceti pěti stop proklouzl pod Vánkem a pod Avelynem.

O zlomek vteřiny později byl vystraený mnich na palubě.

“Velký kus,” poznamenal Adjonas ke ralokovi.

Bunkus se svým mastným úsměvem obrátil k Avelynovi, zvedl ruku, na ní měl vztyčený palec a ukazovák. “S takovými zuby,” řekl krutě.

Adjonas si viml, e na palubě barelové lodi jsou desítky powriů. Ale ani jeden se neodváí do vody, dokud tam bude velký bílý ralok, který je tak blízko a tak zřetelně rozzlobený. Powriové a raloci pracovali v souladu, ale zjevně to taky mělo své hranice.

Na kapitánově tváři se objevil zlý úsměek a rozhodl se vyzkouet to podivné příměří.

“Narazte do nich,” pravil Bunkusovi Smealymu, jen radostně zavřískal a běel ke kormidlu.

Náraz vak nebyl vedený naplno - ádný dobrý kapitán by svou lodí v plné rychlosti nenarazil do silného trupu lodi powriů - ale byl dost silný na to, aby poslal vechny powrie, kromě jednoho, do vody. Lukostřelci Vánku silně pálili a kdy kolem trosečníků Vánek znovu proplul, zanechali za sebou tři mrtvé trpaslíky.

K velké hřbetní ploutvi, která opisovala zuující se kruh se připojila druhá, mení. A jak sebou trpaslíci mrskali!

“Dostaňte nás pryč,” zakřičel kapitán na svou posádku. raloci se naerou mrtvých a zběsilé pohyby ivých kombinované s krví jich zabijí jetě více. ádný powrie se neodváí do vody, aby uvolnil sí z lopatek, kdy kolem proplouvají vzruení raloci.

A k jetě větí smůle trpaslíků - přestoe to Adjonas ani nikdo jiný na palubě Vánku nemohl předvídat - barelová loď připadala ralokům jako mrtvá velryba.

Loď, která se po sráce s Vánkem převrátila a do ní se dvířky vlévala voda, se brzy potopila.

Vzruení na Vánku trvalo jetě dlouho. Mnii byli hrdiny bitvy, avak Avelyn slyel, jak si členové posádky mumlají “ílené” stejně často jako “odváné”. Námořníci byli tvrdí, pyní a cyničtí, a kdyby kdokoliv z mnichů očekával gratulaci nebo poplácání po rameni, byl by zklamaný.

Avelyn a Thagraine vzali váně zraněného Pellimara kajuty Dansally a zjistili, e ta ena má také jiné schopnosti. Brzy poté, co ho pohodlně uloili, Avelyn místnost opustil.

Nael Quintalla s Adjonasem. Kapitán vypadal unaveně a opíral se o stěeň.

“Powriové,” mumlal si, kdy se Avelyn objevil. “Krvavějí čepice ne jindy. Rozmnoili se na svých ostrovech Juliantech, jak se zdá, a rozlézají se vude. Bude víc jejich útoků.”

Quintall se při těch slovech otřásl. “Jak je Pellimarovi?” zeptal se Avelyna.

Avelyn si jen bezmocně povzdechl. “Moná bude ít, ale moná také ne.”

Quintall přikývl a potom najednou vybuchl. Zasáhl Avelyna do čelisti a ten padl na palubu. “Jak se opovauje?” řval.

Námořníci vzhlédli a pozorovali je. Avelyn se na něj nevěřícně díval.

Avelyn vstal a dával pozor na dalí úder. Byl Quintallovým chováním úplně zmatený.

“Jsi vybraný připravovatel,” huboval ho Quintall. “A přesto jsi riskoval svůj ivot pro Pellimara.”

“Vichni jsme riskovali své ivoty, kdy jsme tam li,” hádal se Avelyn.

“Neměli jsme jinou volbu,” zuřil Quintall. Byl tak rozzlobený, e mu od úst s kadým slovem odlétaly sliny. “Ale kdy ohroení Vánku skončilo, kdy byli powriové zastaveni a cesta byla volná, vrátil ses do nebezpečných vod.”

“Pellimar by byl serán!”

“To by byla koda, ale není to důleité!”

Avelyn polkl svou dalí námitku, poněvad věděl, e to nemá smysl. Ani ve snu by si nedokázal představit takový fanatismus, dokonce ani od přísného Quintalla. “Nemohl jsem tam nechat ani jeho, ani tebe.”

Quintall si odplivl na palubu k Avelynovým nohám. “Neádal jsem tě o pomoc a odmítl bych ji. Cesta k naemu cíli byla volná a ohroení Vánku skončilo. Měl jsi jít na palubu a tam taky zůstat. K čemu by pak byl můj a Pellimarův zatracený ivot, kdybys ve vodě také zemřel?”

Avelyn neměl ádnou odpověď. Argument byl správný. Vstal a souhlasně přikývl, přestoe věděl, e kdyby se něco takového stalo znovu, udělal by to zas.

“Nevíme, jestli cesta k Pimaninicuitu je volná,” eptal kapitán Adjonas, aby ochránil svaté jméno.

“Pellimar nám není k ničenu platný,” odpověděl Quintall rychle. “I kdy bude ít, nevyleze z postele jetě po mnoho dní.”

Avelyn Quintalla pozorně studoval. Mise byla nejdůleitějí - s tím Avelyn souhlasil, on by obětoval pro tuto cestu svůj ivot. Ale ádat po něm, aby nechal umřít někoho jiného?

Avelyn potřásl hlavou. Adjonas a Quintall ten pohyb natěstí nezachytili. Mladý mnich se rozhodl - to by nikdy nemohl udělat.

“Pamatuj,” řekl mu Quintall zlověstně.

“Půjdu za Pellimarem,” odpověděl Avelyn a uklidnil se těmito slovy, kterým Quintall nerozuměl. “Dansally se stará o jeho rány.”

“Kdo?” zeptal se Quintall, kdy Avelyn odcházel.

Avelyn se usmíval. Nebyl překvapený.

Pellimarův stav se s přibývajícími dny zlepoval. Počasí bylo stále horké a jasné a v dohledu nebyly ádné dalí barelové lodi.

Posádka byla stále více nepřátelská - moná e to bylo nudou, vedrem nebo nechutným jídlem. Více ne jednou slyel Avelyn kapitána Adjonase a Bunkuse Smealyho, jak na sebe křičí, a vdycky, kdy vyel na palubu, cítil v zádech nenávistné pohledy. Posádka jim dávala za vinu nepohodlí a vlastně celou cestu. Quintall varoval Avelyna a Thagraina tak jako jeho varoval Adjonas. Vánek se obvykle drel u pobřeí. Cest na otevřené vody bylo málo a bylo plno řečí o ílenství které postihovalo posádky takových lodí. Byly nalezeny lodi neporuené a schopné plavby, avak bez posádky. Někdo říkal, e je to práce vodních duchů anebo monster hlubích vod, ale větina racionálních, zkuených námořníků to připisovala strachu a podezření, dlouhým dnům prázdnoty a nepopiratelného pocitu, e moře nikdy neskončí, e loď popluje a popluje, a nebude co pít a jíst.

estým týdnem od Jacinty se nálada tak zhorila, e Adjonas, k velkému Avelynovu zděení, nabídl Dansally dalím členům posádky. Muselo se to dělat klidně, a vdycky, kdy viděl dalího ze pinavých členů posádky, jak jde k jejím dveřím, srdce mu o trochu pokleslo a kousal si ret.

Dansally to akceptovala - byla to její práce. Její nové povinnosti jí vak nechávaly méně času na hovory s Avelynem, co bylo něco, co oba potřebovali.

Ani tato privilegia nepozvedla náladu posádky. Situace se přiblíila k vyvrcholení jednoho obzvlátě horkého vlhkého rána. Quintall strávil více ne hodinu vánivou diskusí s kapitánem Adjonasem. Ten konečně ustoupil a přivolal Bunkuse Smealyho.

Ozval se dalí křik. Křičel převáně Quintall, a kdy se Smealy snail bránit, chytil ho pod krkem a zvedl ho ze země.

Avelyn a Thagraine přispěchali ke Quintallovi a Thagraine ho upozornil, e je pozoruje celá posádka.

“To dokazuje, co říkám, kapitáne Adjonasi,” pravil Quintall a trochu Smealym zatřásl. “On je vůdcem toho nepokoje, muem, kterého je třeba hodit přes palubu ralokům.”

Adjonas klidně poloil ruku na Quintallovu pai a odtáhl Smealyho, který se kalaje obrátil k posádce o pomoc.

“Jetě jedno slovo k povzbuzení posádky,” vyhrooval Quintall, “a vechny mé útoky a útoky mých společníků budou namířeny na tebe. Kdy dopadne do vody, budou tvé údy nepouitelné, poněvad budou zlomené. Jak dlouho asi vydrí na hladině, ne se Vánek otočí a najde tě?”

Mastný mu zbledl. “Jsme moc daleko na moři,” řekl kapitánovi a jeho hlas zněl jako vzlyk. “Moc daleko!”

“Ostrov…” začal Adjonas.

Smealy ho zuřivým zavrčením zastavil. “Neexistuje ádný ostrov!” křičel, a mumlání posádky, která se přibliovala, bylo souhlasné.

Adjonas se na Quintalla otočil s varovným pohledem. Měli před sebou jetě měsíc cesty, avak kapitán upřímně pochyboval o tom, jestli má posádka jetě tolik trpělivosti. Byli opatrně vybráni a větina z nich se s ním plavila u deset let, ale týdny z dohledu země je znervózňovaly.

“Tři měsíce!” zařval kapitán náhle. “Předtím ne jsme vypluli z Jacinty, říkal jsem vám, e jsou před námi tři měsíce cesty, ne se dostaneme k cíli. Jetě neuběhl ani druhý měsíc. Jste zbabělci, nebo mui cti?”

To je zarazilo, přestoe stále mumlali.

“Dávám ti vědět,” pravil Quintall Bunkusovi Smealymu, “e jsi osobně zodpovědný za činy posádky.”

Smealy ani nezamrkal a nespustil z nebezpečného mnicha oči, i kdy u byl na půl cesty přes palubu.

“Jetě se to zhorí, jestlie nebudeme moci najít Pimaninicuit,” varoval je Adjonas.

Quintall na něj zaměřil mrazivý pohled.

“Máme správný kurs a správný čas,” ujistil ho Adjonas, protoe cítil potřebu mue uklidnit. “Tedy podle map, které mi dali.”

“Jsou přesné na míli,” zavrčel Quintall.

A opravdu byly. O čtyři a půl nesnadného týdne později se ozval výkřik hlídky: “Země před námi!”

Celá posádka se shromádila u zábradlí a brzy se edý mrak stal hmotným, stal se z něj obrys ostrova kuelovitého tvaru. edá se stala zelenou, kdy se jetě přiblíili - na svazích byla bohatá vegetace.

“Můj dohad je, e máme jetě týden čas,” poznamenal Adjonas ke čtyřem mnichům, nebo Pellimar, i kdy byl jetě slabý, stál také na palubě. “Máme jít na břeh a prozkoumat -“

“Ne!” utnul ho Quintall ke veobecnému ohromení. Kapitánovo doporučení bylo logické.

“Nikdo jiný ne připravovatelé nesmí na břeh,” vysvětlil Quintall. “Kdokoliv jiný, kdo vstoupí na pobřeí Pimaninicuitu, přijde o ivot.”

Bylo to divné prohláení, které Avelyna natolik překvapilo, e ani nezaregistroval, e Quintall otevřeně řekl tajné jméno ostrova.

Ta slova překvapila také kapitána Adjonase - bylo to neočekávané prohláení, které se kapitánovi nelíbilo. Jeho posádka byla na lodi u dlouho, jenom s jednou krátkou zastávkou v Entelu. Nyní bylo riskantní je zde nadále dret, obzvlátě s ostrovem v dohledu, na kterém bylo ovoce a dalí luxus, který na moři není.

Ale Quintall nepovolil. “Objeďte jej jetě jednou dokola, abychom mohli určit, kde se připravovatelé vylodí, a poté odplujeme do hlubích vod, z dohledu ostrova,” instruoval kapitána. “Připlujeme zpět za pět dní.”

Adjonas věděl, e se nacházejí v kritickém bodě. Vůbec s Quintallem nesouhlasil, ale nyní, kdy měl Pimaninicuit v dohledu, měl podle jeho dohody s opatem Markwartem převzít velení mnich. Nakonec - toto byl cíl cesty a opat ho nenechal na pochybách, jaký je jeho úkol. Na otevřeném moři je kapitánem. Na Pimaninicuitu bude dělat to, co se řekne, jinak nedostane pohádkovou sumu, která mu byla slíbena.

A hůře.

Obepluli tedy ostrov, nali slibnou lagunu a potom znovu odpluli na hlubokou vodu na nejdelích pět dní celé cesty-obzvlátě pro Thagraina a Avelyna.

Avelyn je strávil v modlitbách a meditacích a mentálně se připravoval na úkol, který má před sebou. Chtěl jít za Dansally a povědět jí o svém strachu, o jeho neadekvátnosti pro takový úkol, ale toto nutkání potlačil. Byla to jenom jeho bitva.

Konečně on a Thagraine se zásobami sjeli po laně do člunu. Pimaninicuit se rýsoval před nimi.

“Musíme být daleko, a začnou detě,” vysvětlil Quintall. “Kameny způsobují velké kody. A to skončí, připlujeme sem zpět.”

Výkřik na zádi přeruil jejich konverzaci a mnii a Adjonas se otočili, aby viděli, jak jeden člen posádky, asi sedmnáctiletý chlapec, skočil z lodi do vody a plave ke břehu.

“Pane Smealy!” zařval Adjonas a přísným zrakem přejel posádku. “Lukostřelci k zábradlí.”

“Nechte ho jít,” pronesl Quintall a překvapil tím Adjonase. Quintall si uvědomil, e zastřelení mue před zraky celé posádky by způsobilo vzpouru. “Nechte ho jít,” křikl. “Ale protoe si vybral ostrov, bude pracovat tvrději!” sehnul se a něco eptal Thagrainovi, a Avelyn pochyboval, e se to týkalo zapraení toho mue do práce.

O chvíli později Avelyn s Thagrainem odveslovali od lodi, která okamitě vytáhla plachtu a plula do bezpečných vod. Na palubě se Quintall pustil do lí o tom, jaká na ostrově číhají nebezpečí pro toho bláznivého námořníka a e jenom mnii jsou vycvičení, aby vydreli dé kamenů. “Asi se na Vánek ivý nevrátí,” vysvětlil a snail se na to posádku připravit.

Thagraine brzy vyrazil. Ihned, jakmile se loď dotkla černého písku ostrova. Ve vodě předjeli vzbouřence a Thagraine si zapamatoval jeho směr a rychlost.

Avelyn na svého společníka zavolal, jene Thagraine mu nařídil zajistit loď a neohlíet se.

Avelyn cítil, jak mu klesá aludek. Zatlačil loď na kryté místo laguny, ponořil ji a zajistil ji na mělkém dně.

Thagraine se brzy vrátil.

Avelyn mrkl, protoe uviděl, e je sám. Znal instrukce, které mu Quintall dal.

“Je tady toho spoustu k jídlu,” pravil Thagraine astně a třásl se vzruením. “A musíme najít jeskyni.”

Avelyn nic neříkal, jenom jej tie následoval a modlil se za námořníkovu dui.

Dalí dva dny strávili v malé jeskyni na úpatí jediné hory, z ní se dívali na plá a vodu a kde byli nezranitelní. Thagraine byl skoro nemocný lehkomyslností.

Avelyn rozuměl muovu chování a věděl, e by je mohlo hodně stát. “Zabil jsi ho,” poznamenal mladí mnich tie a dával si přitom pozor, aby to neznělo jako obvinění.

Thagraine se zastavil. “Kdokoliv, kdo vstoupí na Pimaninicuit, přijde o ivot,” odpověděl a snail se, aby se mu netřásl hlas.

Avelyn nevěřil ani jedinému slovu. V jeho mysli se Thagraine stal nástrojem v rukou vraedného Quintalla.

“Jak budou vědět, e u jsme skončili?” zeptal se Thagraine náhle a divoce. “Jak budou vědět, kdy se detě objeví, kdy poplují daleko od ostrova?”

Avelyn se na něho opatrně díval. Doufal, e budou diskutovat o jeho činu, aby mu trochu pomohl, alespoň pro nynějí chvíli, kdy měli před sebou nejdůleitějí úkol svého ivota. Ale jeho slova Thagraina neuklidnila. Bylo to spí naopak. Mu byl zjevně natahován na skřipec vinou, zběsile přecházel sem a tam a pleskal rukama.

Detě se podle jejich kalkulací opozdily. Pár byl u vchodu do jeskyně a čekal na nějaké znamení.

“Je to pravda, je to pravda?” protestoval Thagraine téměř kadou minutu. “Existuje vůbec člověk, který byl svědkem takové události?”

“Staré knihy nelou,” řekl Avelyn s vírou.

“Jak to ví?” vybuchl Thagraine. “Kde tedy jsou ty kameny? Kde je ten den?” křičel. “A my se sem máme dostat v rozmezí jednoho týdne! Co je to za hloupost? Co kdy jsou výpočty opatství patné a budeme tady měsíc, či rok? A budeme muset zůstat v této díře!”

“Uklidni se,” pravil Avelyn. “Měj víru v opata Markwarta a Boha!”

“K čertu s opatem Markwartem!” vykřikl druhý mnich. “Bůh?” vyplivl natvaně. “Co ví Bůh, kdy si ádá smrt vyděeného chlapce?”

Tak to tedy je, uvědomil si Avelyn - byl to jasný a prostý pocit viny. Avelyn se pohnul, aby vzal Thagraina za ruku, snail se mu nabídnout útěchu, ale starí mnich ho odhodil a vyběhl z jeskyně a do keřů.

“Nedělej to!” křičel Avelyn a zastavil se jenom na chvíli, ne ho následoval. Skoro okamitě ho ztratil z dohledu, protoe mnich se vypařil v křoví. Pravděpodobně ale mířil na plá. Avelyn se pohnul, aby ho následoval, ale kdy ztratil jeskyni z dohledu, něco mu řeklo, e se má zastavit. Podíval se směrem k jeskyni a potom k vodě. Zpozoroval, e se obloha divně zbarvila - byla purpurová a troku růová jako při východu nebo západu slunce, a to jenom na horizontu. Ale slunce by mělo být jetě dlouho na obloze a mělo by lutě svítit.

“Zatraceně,” zaprskal Avelyn, kdy plnou rychlostí utíkal zpátky do jeskyně. Kdy byl vevnitř, spatřil, jak Thagraine divoce běí po plái, a také viděl plouchání na vodě.

Zavřel oči a modlil se.

“Kde jsi, zatracený Boe?!” křičel Thagraine a potácel se na černých píscích Pimaninicuitu. “Co vechno ádá od svých věrných? Jaké li nám to říká?”

Zastavil se, protoe uslyel cákání.

Za chvíli se chytil za pai a uviděl na ní krev a také malý kámen, kouřový křiál, který leel před ním na písku.

Jeho oči se rozířily, jako kdyby mu sám Bůh odpověděl. Ohlédl se a rychle utíkal do jeskyně a křičel na Avelyna.

Avelyn nemohl snést ten pohled, ale přesto se neodváil dívat se jinam. Ohnivé kameny padaly před vchod do jeskyně a ve stromech a listech dělaly velké díry. Nějakou dobu bylo kamenné krupobití lehké, ale postupně se zhuovalo, a bilo vechnu zem ostrova.

Jakoby skrze záplavu uslyel Avelyn své jméno. Vykoukl okamitě ven a byl ohromen, kdy se orvaný Thagraine, který krvácel z mnoha malých ran, take vypadal jako jedna velká, objevil v dohledu. S rukama nataenýma dopředu klopýtal k jeskyni.

Avelyn si dřepl. Věděl, e jít pro něj ven je riskantní, jene jak by to mohl neudělat? Dokáu to, řekl si zachmuřeně. Můu pro něj jít a zatáhnout ho do jeskyně. Snail se nemyslet na dilema, které ho potom čeká, zda se starat o Thagraina nebo o svaté kameny, protoe čas k uzavření kouzel v kamenech byl omezený.

Ale to bude řeit, a bude čas. Thagraine byl ve vzdálenosti dvaceti kroků, kdy Avelyn vyrazil.

Najednou to spatřil - padající černou tečku, její vraednou cestu znal.

V tu chvíli ho Thagraine uviděl a na jeho krvavém obličeji se objevil soucit vzbuzující úsměv plný naděje.

Kámen sletěl dolů jako namířený íp. Vrazil Thagrainovi do týla hlavy a sloil ho na zem.

Avelyn se stáhl zpět do jeskyně a ponořil se do modliteb.

Dalí hodinu bouře neustále sílila. Fučel vítr a kameny padaly na ostrov tak silně, e si myslel, e jeskyně se musí zhroutit.

A pak, stejně náhle jako to začalo, to skončilo a obloha byla zase jasná a modrá.

Avelyn vyel ven. Byl vystraený, avak odhodlaný. el rovnou k Thagrainovi, který nyní byl krvavým a roztrhaným kusem masa. Avelyn ho chtěl otočit, jenome nemohl najít dech, kdy se díval na smrtelnou ránu, na díru, která vznikla v Thagrainově lebce. Okolo byla mozková hmota.

Důvod Thagrainovy smrti, obrovský purpurový ametyst, ho zaujal. Jemně se naklonil k lebce svého společníka a vytáhl z ní kámen. Viděl jeho sílu a byl potěený, tak jako jetě nikdy. Tento byl větí ne jakýkoliv v Sv. Mere-Abelle. Avelynovy ruce byly velké, ale ani kdy je roztáhl nemohl nahmatat vechny jeho hrany.

Pustil se do práce a vypustil z mysli vechny mylenky na Thagraina a toho chlapce, kterého zabil. Se zuřivosti se vrhl do práce, na kterou se cvičil celé ty roky. Nejdříve připravil ametyst, pokryl ho speciálními oleji a dal mu něco z vlastní energie modlitbou a hlazením.

Poté pokračoval a nechal své instinkty, aby ho vedly ke kamenům plným energie. Mnoho z nich nevykazovalo ádné magické síly a Avelyn si brzy uvědomil, e to jsou zbytky z předelých deů, které vyskákaly při bouři na povrch. Vybral si hematit o velikosti vejce, pak rubín - malý, ale dokonalý.

A tak pokračoval. Jenom ty kameny, které vybral a oetřil, si podrí své schopnosti; ty dalí se stanou odpadem, budou pohřbeny v černých píscích a objeví se a po sedmi generacích.

Pozdě té noci mnich padl na břeh laguny. Byl úplně vyčerpaný. Neprobudil se a do úsvitu. Svůj náklad měl v batohu. A potom si Avelyn poviml dramatické změny, která se s ostrovem odehrála. U nebyl tak krásný a zvoucí. Tam, kde rostly stromy a keře, byly nyní jenom polámaná zelená změ a rozbitá skála.

Dalo mu mnoho práce, ne vylovil potopenou loď a dostal ji na vodu. Pomyslel si, e by ji měl naplnit ovocem, ale uvědomil si, e ta příleitost u je ztracená, kdy se podíval okolo sebe. Nemohl si pomoci, aby se nesmál tomu bohatství, které leelo okolo něj. Za hodinu by měl tolik drahokamů, e by mohl zaplatit za budovu nebo palác, které by byly nejhezčí v celém Ursalu. V jednom jediném dni by mohl být bohatí ne kdokoliv v Honckém království, moná na celém světě, a to včetně neuvěřitelně bohatých kmenových náčelníků v Behrenu. Ale jeho příkazy byly jasné a nepopiratelné. Z ostrova mohou být odvezeny jen kameny, které jsou oetřené a tedy magické. Vzít dalí kámen by bylo urákou Boha. Dar deů byl jenom pro dva mnichy, a odnést si mohli tolik, kolik zvládli připravit. Ani o kamínek víc. I tak Avelyn seděl, zíral dopředu a byl tak ohromený, e zapomněl jíst. Čekal na Vánek.

Dalího dne odpoledne uviděl plachty. Jako bez ducha nasedl do loďky a odrazil. A poté pomyslel na to, e by měl vzít Thagrainovo tělo, ale pak se rozhodl, e ho nechá tam, kde je.

Jaké místo by bylo lepí pro odpočinek mnicha Abellikánů?

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Pravda

Skoro ani nepozoroval, jak ubíhají dny a týdny. Byl očarován hromadou bohatství darů boích. Zatímco se Adjonas staral o posádku a kurs, zbylí tři mnichové - i Pellimar, jeho stav se pořád zlepoval - pracovali s kameny. Powriovo seknutí nebylo bez následků. Přetrhlo mu svaly v levém rameni. Pae mu visela podél těla a nevypadalo to, e by se to mělo vůbec někdy zlepit.

Na zpáteční cestě nepotkali ádné powrie. A i kdyby ano, Avelyna by to nezajímalo. On nejvíce ze vech cítil pulsující sílu kamenů. Kdyby se objevila barelová loď, Avelyn si byl jist, e by mohl pouít více ne dvanáct kamenů k jejímu zničení.

Nejlákavějí byl veliký purpurový ametyst s mnoha krystaly. Jeho spodní strana byla skoro plochá, a kdy ho poloil na zem, připomínal nějaký divný purpurový keř, se stonky různých délek, které vyrůstají v různých úhlech. Avelyn nemohl rozliit, k čemu se jeho magie pouívá. Jen si viml, e v krystalech je uloeno mnoho energie.

Některé z kamenů, jako hematit, byly vloeny do malého leticího bubnu, kde se letily a vyhlazovaly. Jiné se musely po mnoho dní oetřovat oleji, aby v nich zůstalo vechno kouzlo. Vichni tři mnii znali tento proces a znali také kadý kámen, kromě ametystu.

Nemohli ho vyletit - byl pro malý buben příli velký - a ani nevěděli, jak postupovat s oleji. Avelyn se o něj staral osobně a sytil ho modlitbami. Cítil, jako by mu dával kousek sebe, to vak bylo v pořádku. Bylo to, jako by komunikoval s Bohem.

Rozhovory mnichů se nestáčely k ubohému Thagrainovi příli často - modlili se za něho ve svých myslích a srdcích, aby měl dobrý odpočinek - avak posádka si o tom eptala, stejně tak jako o Taddym Swayovi, který se snail dostat na ostrov a nevrátil se. Avelyn cítil ohnivé obviňující oči zabodnuté do svých zad, vdy kdy el po palubě.

epot se v horku a nudě plynoucích dní změnil v neskrývané řeči a tyto ve vyčítavé nadávání. Mnii nebyli tedy vůbec překvapení, kdy je jednoho dne přiel kapitán Adjonas varovat před sílícím voláním po vzpouře.

“Chtějí kameny,” vysvětlil Adjonas. “Tedy, alespoň nějaké, výměnou za ivot Taddyho Swaye.”

“Ale oni vůbec nerozumějí síle těchto kamenů!” protestoval Quintall.

“Ale rozumějí hodnotě rubínu nebo smaragdu i bez magie,” připomněl kapitán.

Avelyn se bolestivě kousl do rtu a vzpomněl si na hodiny na plái, kdy byl obklopen spoustou nepouitelných drahokamů.

“Vae posádka je za tuto cestu dobře placená,” přípomněl Quintall kapitánovi.

“Kompenzace navíc za jednoho ztraceného mue,” poznamenal Adjonas.

“Znali nebezpečí!”

“Opravdu?” zeptal se upřímně kapitán. “Měli podezření, e čtyři mui, které vezou, se proti nim obrátí?”

Quintall vstal a el ke kapitánovi. Vypadal mnohem impozantněji ne jindy, protoe kapitán se v podpalubí musel sehnout, zatímco Quintall stál zpříma.

“Jenom vám vyřizuji jejich poadavky,” vysvětlil Adjonas a neustoupil ani o palec. “Slova, která má slyet Quintall. Jsme jetě tři měsíce cesty od Sv. Mere-Abelle.”

Quintall se teď rozhlédl po malé kajutě, a jak plánoval dalí postup, zúily se mu oči. “Musíme to skončit dnes,” rozhodl, el k Avelynovu lůku a vzal jeden drahokam, oranovočerný kámen s třemi černými pruhy - říkalo se mu tygří dráp - z letícího bubnu.

Podsaditý mnich je vedl na palubu. To, jak Quintall vypadal, upozornilo posádku, e se stane něco důleitého, a tak se shlukli, s Bunkusem Smealym v čele.

“Za Taddyho Swaye nebude ádná kompenzace,” pronesl Quintall zlověstně. “Ten blázen ztratil svůj ivot, kdy plaval k ostrovu.”

“Zabil jsi ho!” vykřikl jeden mu.

“Byl jsem na Vánku,” připomněl mu Quintall.

“Myslím tvé mnichy!” trval na svém mu.

Quintall exekuci ani nepopřel, ani nepotvrdil. “Ostrov byl pro dva mue, a dokonce jeden z nich, i kdy byl roky trénován k přeití, se nevrátil.”

Bunkus Smealy se otočil a mávl rukou, aby utiil hluk. “Máme pocit, e nám dluíte,” řekl, kdy se otočil zpět ke Quintallovi. Zahákl si ruce za pásek, aby vypadal důleitě.

Quintall si ho opatrně měřil. Pochopil, e Smealy je ten oura, organizátor a jakoby kapitán.

“Kapitán Adjonas nesouhlasí,” řekl Quintall vyrovnaně, čím nodporoval vzpouru.

Smealy se na kapitána otočil s oklivým úsměvem. “Nemusí to být také jeho rozhodnutí,” řekl.

“Trest za vzpouru je -” začal kapitán, ale Smealy ho přeruil.

“Známe pravidla,” ujistil ho. “Jenome také víme, e mu se nejdřív musí chytit, ne ho pověsíte. Behren je blí ne Honcké království, a v Behrenu se moc nevyptávají.”

Quintall k němu skočil. Smealyho oči se rozířily, kdy se na něho obrátil, kdy uslyel nízké zavrčení z Quintallova hrdla a místo člověka uviděl tygří drápy!

“Co?” začal se ptát starý mořský vlk, kdy mu Quintall, jetě ne Smealy stačil zareagovat, srazil bradu a k břichu. Zděená posádka se stáhla zpět. “On mě zabil,” zaeptal Smealy a pak, jako by chtěl dokázat svá slova, s třemi krvavými krábanci, vedoucími od hrdla po břicho, se svalil na palubu.

Quintallovo zařvání opravdového tygra posádku vyděsilo tak, e utíkala. “Vězte!” řekl proměněný mnich s obličejem, který vypadal lidsky, ale zvířecím hlasem. “Podívejte se na mrtvolu Bunkuse Smealyho a uvidíte osud kadého, kdo se bude vzpírat kapitánovi či mnichům ze Sv. Mere-Abelle!”

Kdy se Avelyn díval na jejich tváře, pomyslel si, e ani jeden z nich u ani neeptne, a to po celou zbylou cestu.

Tři mnii si neřekli ani slovo a li zpět do kajuty. Ani po zbytek dne spolu nemluvili. Avelyn si dal pozor, aby se na Quintalla nedíval obviňujícím pohledem. Jeho mysl se zmítala. Bunkuse Smealyho poznal za předchozí měsíce docela dobře, a přestoe ho neměl rád, nemohl si pomoci, aby necítil ztrátu.

Chladný a zcela necitelný způsob, jakým Quintall zabil jinou lidskou bytost, jím hluboce otřásl. Toto nebylo ve způsobech církve Abellikánů, tedy alespoň ne v Avelynových představách. Přesto měl podezření, e Quintall byl k těmto vradám instruován mistry, jetě ne opustili přístav. Mise byla ivotně důleitá, byl to nejzářivějí moment sedmi generací. Avelyn i ostatní mnii byli za úspěch mise ochotni poloit ivot. Ale bez milosti zabíjet?

Odváil se na Quintalla podívat a následující ráno při práci. Pamatoval si na emocionální muka, která v Thagrainovi vyvolala exekuce, na ten nepokoj. Ale tmavý podsaditý mu nic takového neproíval. Quintall zabil Smealyho stejně tak, jako utopil powrie. Jediný rozdíl byl v tom, e tentokrát obětí nebyl zlý trpaslík, ale lidská bytost.

Avelynovi přeběhl mráz po zádech. Bez milosti. A Avelyn věděl, e a se vrátí do opatství a budou vyprávět, dokonce i opat Markwart bude jenom souhlasně přikyvovat na Quintallovy brutální činy.

Avelyn měl rád mylenku, e Bůh odpoutí, ale toto vechno bylo za hranicí spravedlnosti. A spravedlnost přece byla hlavním principem církve Abellikánů.

Bratru Avelynovi, který právě proil nejsvatějí a nejnábonějí okamik svého ivota, se zdálo, e je něco patně.

Byl u poslední měsíc podzimu, Parvespers, kdy Vánek připlul severovýchodní výběek Kudlaní pae, okolo Pireth Tulme a pak veplul do Coronského zálivu. Posádku bičovaly studené větry a bodavý dé. V noci se scházeli okolo olejových lamp a svící a snaili se střást chlad. Nálada se jim vak zlepila. Vechny mylenky na Swaye a Smealyho byly dávno pryč, protoe cíl a odměna byly v dohledu.

“Zůstane v opatství?” zeptala se Dansally jednoho mrazivého rána. Země byla opět v nedohlednu, kdy Vánek mířil přes záliv Vech svatých.

Avelyn se nad otázkou zamyslel a na tváři měl zvědavý výraz. “Samozřejmě,” odpověděl nakonec.

To, jak Dansally pokrčila rameny, mu napovědělo. Uvědomil si, e ho ádá o společnost! “Chce odejít z lodi?”

“Moná,” řekla Dansally. “Pojedeme jetě tři cesty před tím, ne zaplujeme do doku v Palmarisu, kde přezimujeme.”

“Musím,” pravil Avelyn. “Nemám ádnou jinou monost. Opat Markwart bude chtít kameny spočítat a zařadit. Mám před sebou měsíce práce.”

Umlčela ho tím, e mu dala prst na rty, a její oči byly měkké a vlhké.

“A co kdybych tě navtívila,” řekla. “Můe to být povoleno?”

Avelyn přikývl. Na okamik dočista oněměl.

“Vadilo by ti to?”

Avelyn zavrtěl hlavou. “Mistr Jojonah je můj přítel,” vysvětlil. “A moná by ti mohl najít nějakou práci.”

“Mně, v opatství?”

“Jinou práci,” odvětil Avelyn s úsměvem, kterým zakryl rozčilení z té představy. Ty příerné povídačky o Bien de-Louise ho straily. “A nechá tě kapitán z lodi odejít?” zeptal se, aby změnil směr, kterým se ubíraly jeho mylenky.

“Mám smlouvu na ostrov a zpět,” odpověděla. “Budeme brzy zpátky. Poté co budeme v Palmarisu, u na mě nic nemá. Dostanu zaplaceno, a to jetě o něco víc, protoe jsem obsluhovala i posádku, a odejdu.”

“Pak přijde do opatství?” zeptal se Avelyn, odhaluje své city a naděje víc, ne zamýlel.

Dansallyin úsměv byl iroký. “Moná,” odpověděla. “Ale něco pro mě nejdřív musí udělat.” Kdy skončila, přisunula se k němu a dala mu své rty na jeho. Avelyn se instinktivně odtáhl. Styděl se. Jene kdy pomyslel na své váhání, upevnilo to jeho rozhodnutí. Jeho vztah s Dansally by mořádný, bylo to něco jiného ne ten fyzický kontakt, který měla s ostatními mui. Jeho tělo ji chtělo, ale kdyby se tomu nyní poddal, pak by uvolnil to pouto a zredukoval tak jejich vztah na úroveň těch ostatních.

“Neodtahuj se,” prosila. “Ne tentokrát.”

“Mohu ti zavolat Quintalla,” řekl.

Dansally se rozmáchla a vrazila mu facku. Chtěl jí hned odpovědět podobným způsobem, ale kdy se vzpamatoval, uviděl, e klečí na posteli s hlavou dolů a ramena se jí otřásají pláčem.

“Nechtěl jsem…” koktal Avelyn a cítil se hrozně, e ublíil své drahé Dansally.

“Tak ty si myslí, e jsem děvka,” řekla. “To taky jsem.”

“Ne,” odpověděl Avelyn a dal jí ruku kolem ramen.

“Ale jsem víc panna, ne se ti můe zdát!” křikla a zdvihla hlavu tak, aby mohla upřít svůj pyný pohled na Avelyna. “Moje tělo dělá svou práci, to je pravda, ale moje srdce u toho nikdy není. Nikdy. Dokonce ani s mým bezcenným manelem - moná proto mě vyhodil.”

Mylenka, e Dansally jetě nikdy nemilovala, ho vyvedla z míry a trochu ho uklidnila. Přestoe byl panic a neměl ádné zkuenosti, rozuměl, co mu říká.

A věřil jí!

Neodpověděl a natáhl se k ní, aby ji políbil.

Bratr Avelyn se toho dne o lásce naučil mnoho. Naučil se úplnosti ducha a těla tak, jak toho při svých ranních cvičeních nemohl nikdy dosáhnout.

A Dansally také.

Vánek byl v Sv. Mere-Abelle přijat se zdrenlivostí - jenom pár mnichů, mezi nimi mistři Siherton a Jojonah, kteří přili přivítat navrátiví se bratry a jejich drahocenný poklad a usměrnit mnichy, kteří na palubu nesli dvě těké truhly. Bylo postaveno nové přístavitě, které bylo daleko od břehu, tak aby tam Vánek mohl pohodlně zakotvit.

Kapitán Adjonas dal truhly otevřít ihned, jak byly odneseny na palubu, aby posádku uklidnil. Jak ti mui zírali!

Avelyn také, kdy spatřil ty hromady mincí, drahokamů a perků. Nikdy neviděl takové bohatství. Něco za tou krásou vak upoutalo jeho pozornost, kdy truhly znovu zavírali. Moc tomu nerozuměl, a stejně tak nerozuměl magické auře, která obklopovala mistra Sihertona. Mu měl jednu ruku za zády a Avelyn si viml, e v ní má dva kameny - diamant a kouřový křemen.

S podezřením, avak natolik moudrý, aby drel jazyk za zuby, dal sbohem Adjonasovi a ostatním - přestoe nikdo na palubě nelitoval jejich odchodu - a el na břeh. Myslel na Dansally a doufal, e opustí Vánek v dalím přístavu a přijde do Sv. Mere-Abelle. Avelyn věděl, e to udělá, věděl, e sdíleli něco nádherného. Jene pořád měl pochybnosti. Bylo jejich setkání rovně takové pro Dansally? Jak se poměřil se vemi mui, je poznala? Moná e to neudělal dobře, moná e jí Adjonas nařídil, aby ho dostala do postele, moná se s ní dokonce vsadil, e ho do postele nedostane.

Avelyn tvrdě bojoval, aby odehnal vechny tyto směsné mylenky a pochybnosti. Ale věděl, e se nijak neuvolní, dokud neuvidí modré oči té černovlasé eny, oči, které v jeho přítomnosti opět dostaly jiskru.

Recepce, která je čekala uvnitř opatství, byla více v souladu s tím, co mnichové očekávali. Hala kaple byla obloena těmi nejlepími pečenými věcmi z celého regionu - vdolečky, sladké rohlíčky, skořicové a rozinkové chleby - a to vechno se zapíjelo medovinou a nějakým vzácným a drahým vínem, kterému se říkalo baiňák. Sbor radostné zpíval. Opat Markwart to ve pozoroval z výky balkonu a vichni mnii řádu a sluhové tancovali, zpívali a smáli se po celou noc.

Jak si jen Avelyn přál, aby tam byla Dansally! Ta mylenka ho přivedla k úvahám o tom, proč ona a posádka Vánku nebyly pozvány. Loď nemohla odplout před půlnocí kvůli přílivu, tak proč těch třicet muů, nebo jen kapitán, nebyli pozváni na tuto zaslouenou oslavu?

Poslední sousto skořicového rohlíčku se Avelynovi obrátilo v aludku, poněvad ten se mu sevřel. K němu se blíila skupina mnichů - mezi nimi poznal Pellimara - a ti ho obtěovali, aby jim řekl, jak bylo na cestě. Avelyn věděl, e nemůe nic říct, dokud ve nepoví opatu Markwartovi.

Ale v té chvíli měl na mysli jiné věci. Zauvaoval nad kameny, které Siherton přinesl - diamant a kouřový krystal. Znal vlastnosti diamantů - dělaly světlo, nikdy vak nepouíval krystal. Avelyn zavřel oči, ignoroval Pellimarovo volání a proel si svůj výcvik.

A najednou mu to dolo. Diamanty nejsou jen pro světlo, také dělají jiskry. Krystal dělá obraz něčeho, co není skutečné! Posádka a kapitán Vánku byli podvedeni! Nyní Avelyn věděl, proč není Adjonas přítomen, a kdy uvaoval nad důsledky, jeho aludek dělal kotrmelce.

Avelyn proběhl okolo blíící se skupiny, zamumlal něco v tom smyslu, e si s nimi brzy promluví, pobíhal po místnosti a počítal, kdo je přítomen. Se vzrůstajícím chvěním zaregistroval, e zde nejsou vichni, e jedna skupina, a to studenti desátým rokem, mui, kteří u se mohli stát mistry, zde nejsou.

A také nemohl najít mistra Sihertona.

Avelyn vyběhl z kaple, pádil po prázdných chodbách a jeho kroky se hlasitě rozléhaly. Nevěděl, kolik je hodin, ale měl podezření, e se blíí půlnoc.

Běel k jinímu konci opatství, k moři, stočil se do levé chodby, její stěna byla pokryta malými okénky, ze kterých bylo vidět na moře. Avelyn k jednomu přispěchal a zoufal se díval do noci.

Ve světle polovičního měsíce viděl obrys Vánku, jak se třpytí v zálivu. “Ne,” vydechl, kdy zpozoroval ruch na palubě, malé siluety, které běely pryč od ohně na zádi. Potom uviděl druhý oheň na vodě.

“Ne!” zakřičel.

A dalí ohnivá koule z pryskyřice vylétla od klátera, skočila na palubu, kutálela se podél zábradlí a zapálila hlavní plachtu.

Příval zesílil - velké ohnivé koule, kameny a střely z vrhačů bily do lodi. A brzy byl Vánek vydaný napospas silným proudům zálivu Vech svatých a plul k nebezpečnému útesu. Avelyn sebou trhl, kdy viděl mue, jak se vrhají z paluby do moře.

Výkřiky posádky se nesly nad temnou vodou. Avelyn věděl, e ostatní, kteří oslavují, to neuslyí. Bezmocně a beznadějně pozoroval, jak se loď, která byla skoro osm měsíců jeho domovem, láme na útesu, zatímco do ní stále buí střely. Po tváři mu stékaly slzy a pořád si mumlal “Dansally”.

Bombardování jetě několik minut pokračovalo. Avelyn slyel lidi ve studené vodě a doufal, e někteří, a s nimi i jeho drahá Dansally, se dostanou na břeh.

Ale pak přilo to nejhorí - syčivý zvuk.

Temnou vodu pokryl namodralý film a trhal kameny a námořníky, kteří se dostali z vraku hrdé lodi. Ploný blesk jejich výkřiky navdy umlčel.

Ale ne v Avelynově mysli.

A přily dalí střely, i kdy jejich úkol u byl splněn. Silný odliv odplaví trosky a těla a vynese je na moře. A celý svět kromě Avelyna a vykonavatelů, si bude myslet, e to byla tragická nehoda.

“Dansally,” vydechl Avelyn. Ramena mu poklesla a potřeboval se opřít o kamennou zeď. Odvalil se od okna, opřel se zády o stěnu a díval se do chodby.

“Neměl jsi sem chodit,” řekl mu mistr Siherton, který tam tie stál.

Avelyn v jeho váčku na opasku zpozoroval mnoho kamenů a také edý grafit, který drel v ruce. Grafit byl kamenem blesků.

Avelyn se jetě více přitiskl ke stěně a pomyslel si, e Siherton kámen pouije, aby ho zničil, a rovně doufal, e to udělá. Mistr se jenom natáhl, chytil Avelyna za pai a vedl ho do malé temné místnosti ve vzdáleném koutě opatství.

Dalí ráno byl schlíplý Avelyn v soukromých komnatách opata a Siherton a Jojonah mu stáli po boku. Avelyna ranilo, kdy si uvědomil, e činy proti Vánku nebyly nebezpečným rozhodnutím brutálního Sihertona, ale byly rozhodnuty opatem a se souhlasem mistra Jojonaha.

“Nemůou zůstat ádní svědci, kteří by znali polohu Pimaninicuitu,” řekl opat Markwart vyrovnaně.

A stejně tak nikdo nebude svědkem mé smrti, myslel si Avelyn. Toho rána byly chodby Sv. Mere-Abelle vylidněné, protoe mnii a sluhové vyspávali po včerejím hýření.

“Uvědomuje si, jaký by to mělo dopad na svět?” pravil opat náhle a vzrueně. “Kdyby se Pimaninicuit stal známým, bezpečnost Kruhových kamenů by byla ztracená a králové by dreli tajemství k bohatství a síle za hranicemi chápání!”

Avelynovi dávalo smysl, e pro bezpečnost světa musí být utajena poloha Pimaninicuitu, jene to ho neodvádělo od obrazu destrukce najaté lodi a zavradění posádky.

A vrady Dansally.

Avelyn se nervózně rozhlédl. “Mohu promluvit, otče opate?”

“Samozřejmě,” odpověděl Markwart a pohodlně se usadil. “Mluv otevřeně, nebo jsi mezi přáteli.”

Avelyn se vynasnail vypadat zcela klidně při tak absurdní mylence. “Vichni na lodi by byli mrtví dávno předtím ne by se znovu objevil dé,” řekl.

“Námořníci kreslí mapy,” řekl sue Siherton.

“A proč by to dělali?” protestoval Avelyn. “Ta mapa by jim k ničemu nebyla, protoe musí uplynout sedm generací…”

“Zapomíná asi na bohatství, které je na Pimaninicuitu,” přeruil ho opat Markwart, “poklad drahokamů, který si ani nelze představit.”

Na to Avelyn nepomyslel. Ale pořád vrtěl hlavou. Cesta byla nebezpečná, a kdyby posádka dostala dobře zaplaceno, tak jak bylo slíbeno, neměla by u důvod odvaovat se do nebezpečného jiního Mirianiku.

“Byla to vůle boí,” pravil opat s konečností. “To vechno. Nesmí mluvit o ničem, čeho jsi byl svědkem. Vra se nyní do místnosti, kterou ti mistr Siherton přidělil. Určíme tvůj trest a řekneme ti ho odpoledne.”

Avelynovi v hlavě hučelo jako v úle. Byl natolik zmatený, e se ani nezmohl na protest. Klopýtal pryč, jako by byl uhozen. Markwart ho znovu slovně zasáhl, kdy se dostal ke dveřím.

“Bratr Pellimar dnes ráno podlehl svým zraněním,” informoval ho otec opat.

Avelyn se ohromeně otočil. Pellimar by měl navdy jizvy, ale určitě se uzdravil. Pak Avelyn pochopil, e Pellimar včera na večírku moc mluvil. Dokonce i pronést jméno ostrova bez opatova povolení bylo zakázáno.

“koda,” pokračoval Markwart. “Zbývá jen ty a Quintall. Máte před sebou mnoho práce.”

Avelyn vyel z komnaty do kamenné chodby a pozvracel celou podlahu. Odklopýtal pryč, napůl slepý a napůl ílený.

“Sleduje ho někdo?” zeptal se Markwart Sihertona.

“Na kadém kroku,” odpověděl vysoký mistr. “Bál jsem se této jeho reakce.”

Mistr Jojonah zafrkal. “Avelyn pracoval na Pimaninicuitu sám, a přitom to mnoství, které přinesl, je tím nejlepím, co kdy bylo přivezeno. Jak můete pochybovat o jeho kvalitách?”

“Nepochybuji,” odpověděl Siherton. “Jenom přemýlím, kdy se ty jeho kvality stanou nebezpečnými.”

Jojonah se podíval na Markwarta, který chmurně pokyvoval. “Má mnoho práce,” řekl jim Markwart. “Musí zapsat své záitky, zkatalogizovat kameny a dobrat se jejich opravdové síly a nejhlubích tajemství. Nejdříve ovem toho ametystu. Nikdy jsem neviděl tak nádherný kámen a Avelyn, jako jeho připravovatel, má nejlepí anci, jak odhalit jeho schopnosti.”

“Moná bych ho mohl přesvědčit, aby se alespoň trochu přiklonil k naemu smýlení, předtím ne dokončí svou práci,” nabídl se mistr Jojonah.

“To by bylo výborné,” odpověděl Markwart.

Siherton se na něho pochybovačně podíval. Nevěřil, e Avelyn, který byl plný idealismu a směné víry, by se dal nachytat.

Jojonah si toho pohledu viml a nemohl nesouhlasit. Ale pokusí se, protoe měl bratra Avelyna rád a protoe věděl, co ho jinak čeká.

“Letní slunovrat,” poznamenal pak opat Markwart. “V té chvíli rozhodneme o budoucnosti bratra Avelyna Desbrise.”

“Nebo o jeho nebytí,” dodal Siherton, a z jeho tónu nebylo těké určit, e tato událost by sokolího brutálního mue potěila.

V dalích týdnech Avelyn shledal, e je od ostatních mnichů oddělen. Stýkal se jenom se Sihertonem, Jojonahem, několika dalími mistry a dvojicí stráí - studentů desátého ročníku, kteří ho vude sledovali - a Quintallem, který s ním často pracoval v komnatě Kruhových kamenů.

Pronásledovaly ho znepokojující otázky. Proč museli zabít ty mue na Vánku! Nemohl je opat jednodue uvěznit? A jestli byl tento postup normální, proč nemá kláter svou vlastní loď, kterou by obsadil důvěryhodnými mnichy?

Kadý logický argument narazil do stěny, protoe Avelyn věděl, e nikdy své nadřízené ani církev Abellikánů nepřiměje ke změně. A tak pracoval, jak mu bylo nařízeno. Sepisoval své dobrodruství velmi detailně, studoval a katalogizoval nové kameny, jejich typ, magii a sílu. Kdykoliv mu bylo dovoleno mít v ruce kámen, stál vedle něj mistr Siherton a v ruce drel silný smrtící kámen.

Avelyn si uvědomil své postavení a cítil se jako mui posádky Vánku. Jedinou útěchu nacházel v diskusích s mistrem Jojonahem, ke kterému se jetě cítil vázán. Ale zatímco se mistr úporně snail vysvětlit potřebu takových činů, Avelyn to striktně odmítal.

Věřil, e existuje nějaká lepí cesta, a i přes monost pohromy pro vradu není ádná omluva.

Na jaře roku 822 byla jeho práce skoro dokončena a Avelyn si viml, e Jojonah s ním mluví méně a méně, a viml si soucitného výrazu, s jakým ho jemný mistr pozoroval.

Avelynovi bylo nepříjemně a pak se stal zoufalým. Tak zoufalým, e ukradl jeden kámen, a to hematit. Měl těstí, poněvad Quintall toho odpoledne způsobil malou explozi, přestoe nikdo nebyl zraněn a skoro nic pokozeno, způsobilo to rozruch a kráde nebyla odhalena.

Zpět v cele ucítil Avelyn sílu kamenu. Nevěděl, co má dělat kromě toho, e bude sledovat mistry a potvrdí si tím obavy ohledně svého blíícího se osudu.

Jeho duch se oddělil od těla, proel docela lehounce porézním dřevem dveří a potom okolo dvojice stráců. Avelyn cítil, jak ho kámen táhne k ovládnutí těla, byl ale silný a odolal. Neviditelně letěl chodbou a potom do dveří opata Markwarta.

Uvnitř uviděl Sihertona, Jojonaha a otce opata, který běsnil nad Quintallovou nehodou.

“Bratr Quintall je hlupák,” řekl Jojonah.

“Zato je alespoň loajální,” odsekl Siherton, jako by ho srovnával s Avelynem.

“A dost,” nařídil Markwart. “Jak pokračuje práce?”

“Katalogizování je skoro hotové,” odvětil Siherton. “Jsme na obchodníky připraveni.”

“A co ten obrovský krystal?”

“Zatím jsme nepřili na to, jak ho pouívat,” odpověděl. “Avelyn - bratr Avelyn,” opravil se s odmítavým zafrkáním, “je přesvědčen, e má v sobě spoustu magie, ale jak ji pouít nebo k čemu slouí, to nevíme.”

“Byla by hloupost ho prodat,” řekl Jojonah.

“Neprodali bychom ho dobře, kdy neznáme jeho vlastnosti,” souhlasil otec opat.

“Někteří by ho koupili jenom pro to tajemství,” hádal se Siherton.

Avelyn nevěřil vlastním uím - oni mluvili o soukromé aukci svatých kamenů! Jak tato mylenka sníila oběti Thagraina, Pellimara, Dansally a muů na Vánku! Mylenka na obchodníky vládnoucí kameny, jenom aby pobavili své hosty, anebo k nějakým ďábelským účelům ho hluboce zranila. Jeho duch vyel ven, poněvad nemohl snést více svatokrádené rozmluvy.

el zpět ke své fyzické schránce, ale potom si uvědomil, e čas je proti němu. Jeho duch se vznáel v hale. Chybějící hematit bude objeven, a i bez toho kamene nebyla jeho budoucnost růová.

Co bude dělat? A jak by mohl dále tolerovat toto ílenství, uráku Boha?

Mistr Siherton vyel sám z Markwartovy komnaty a zvuk jeho obuvi se klapavě rozléhal. el ke komnatě s kameny. Chce se podívat na kodu, kterou způsobil Quintall, uvědomil si slídící Avelyn, a zkontrolovat seznam kamenů.

Poháněn pocitem naléhavosti se Avelyn poddal hematitu a jeho duch el rychle za Sihertonem.

Kdy vstoupil do jeho těla, bolest byla neuvěřitelná. Něco takového jetě nikdy necítil. Jeho mylenky se smíchaly se Sihertonovými, jejich duchové spolu bojovali, prali se o nadvládu. Avelyn ho chytil, kdy byl nepozorný, ale byla to skoro bitva titánů. Avelyn si uvědomil, e zkouet někoho ovládnout je jako bojovat ve fyzické formě.

Kdyby tam byli nějací svědci, viděli by, jak sebou Sihertonovo tělo hází sem a tam, naráí do stěn a drápe se na obličeji.

A nakonec Avelyn ucítil tíhu masa. Věděl, e Sihertonův duch je poblí a je uzavřený v nějaké dimenzionální kapse, které Avelyn nerozuměl. Avelyn měl kontrolu nad tělem. Pohybovalo se na povely ducha.

Avelyn el rychle do komnaty s kameny, rázně rozevřel dveře a lehl pohledem po dvou strácích a Quintallovi dříve, ne mohli zaprotestovat.

“Ty zde zůstane,” řekl jednomu stráci. “Ty,” řekl Quintallovi. “Tvůj trest jetě nebyl určen.”

“Trest?” opakoval Quintall bez dechu. Řekli mu, e jeho nehoda nebude mít následky, a takovéto problémy nebyly tohoto měsíce neobvyklé, kdy on a Avelyn pracovali s novými kameny.

Je to právě týden, kdy Avelyn roztavil nohu stolu, kdy zkouel rubín s tečkami karnalitu!

“Bratr Avelyn nebyl…” začal protestovat.

“Do své komnaty a k modlitbám,” nařídil hlas Sihertona.

“Ano, můj mistře,” řekl jenom zastraený Quintall a vyel z místnosti.

“A ty bě pryč!” nařídil Avelyn druhému stráci a mu vyběhl z místnosti a hladce Quintalla v chodbě předběhl.

Potom Avelyn a druhý stráce začali vybírat kameny; obrovský ametyst, tyčku grafitu, malý, ale silný rubín a několik dalích, které zahrnovaly tyrkys a jantar, celestin a tygří dráp, pak chrysoberyl, sádrovec a malachit, chryzolit a magnetit. Avelyn je dal do váčku a spolu s nimi tam dal také několik kamalitů, jejich kouzlo mohlo být pouito pouze jednou. Potom el na druhý konec místnosti a ukradl hodnotný smaragd, který nebyl magický a jen byl pouíván na ukázku brusu, a pak stráci pokynul, aby ho následoval, a to rychle - hematit ho vysával a Sihertonův duch byl hodně blízko a snail se dostat zpět do těla.

Doli do oddělené cely, v ní bylo Avelynovo tělo, a mistrův hlas propustil dvě stráe na chodbě.

Ten, který zůstal, mu z komnaty kamenů, na jeho rozkaz otevřel dveře. Tam stála vzpřímená Avelynova fyzická forma drící hematit a Avelyn v Sihertonově těle přistoupil k ní, vzal hematit a pak nařídil strái, aby si vzala tělo přes rameno a následovala ho.

“Bratr Avelyn bude potrestán pro zradu řádu,” bylo ve, co k tomu řekl, a stráce, který o tom slyel řeči u celé týdny, nebyl překvapen.

Byl čas modliteb, a tak jenom málo mnichů vidělo mistra a stráce, nesoucího divné břemeno, jak spěchají na střechu opatství. Stráce pak dal tělo na nízkou zídku a odstoupil.

Avelyn dlouhou dobu čekal a sbíral sílu. Nahnul se nad tělo, dal hematit a jetě jeden kámen do jeho ruky a přivázal váček s kameny na opasek těla.

“Kameny nám umoní tělo najít,” vysvětlil stráci, nebo viděl, e mu se stává podezřívavým. “Vezmou bratru Avelynovi zbytek fyzické síly, kdy bude umírat.”

Obličej mue se zkroutil zvědavostí, ale neodváil se nebezpečného mistra na nic ptát.

Avelyn věděl, e musí být rychlý a e to musí být dokonalé.

S obrovským úsilím odtrhl ducha od fyzické formy mistra Sihertona, vstoupil do své a probudil se, kdy se Sihertonovo tělo otřásalo návratem jeho ducha.

Avelyn vstal a rychle jako kočka ho chytil jednou rukou za předek jeho róby a druhou svíral kameny. Dříve ne mohl stráce něco udělat, hodil sebe a Sihertona přes okraj.

Letěli podél zdí opatství, po útesu, do era, a Siherton vykřikoval.

Avelyn ho kopl, odstrčil a pak povolal malachit.

A u letěl. Siherton pokračoval v pádu.

Avelyn se odstrkoval a kousek nad hladinou vytáhl jantar. Dotkl se jemně vody, tak jako to udělal při cvičení, které se mu zdálo milion let daleko. Byl rád, e nevidí Sihertonovo tělo, nemohl by se na to dívat.

Pouíval jantar a el přes vodu a k místu, kde se dostal na břeh, a pak se pohnul na cestu.

Na Sv. Mere-Abelle se u nikdy nepodívá.

Pouíval kameny. S malachitem přeletěl útes a mnii stráví jenom hodiny tím, e budou slézat dolů. S jantarem přeel přes jezera, která jeho pronásledovatelé musí přeplout. S chrysoberylem viděl ve tmě a pohyboval se denním krokem, ani by ho prozradilo světlo. V prvním městě, do kterého přiel, narazil na karavanu obchodníků a prodal smaragd, který mu poskytl peníze na dlouhou dobu.

Nechal za sebou dlouhé míle od toho straného místa, které se jmenovalo Sv. Mere-Abelle. Jenome se mu nedařilo odtrhnout mysl od hrůz, které zail, od neustále se rozlézajícího zla, které nahlodávalo podstatu veho, co bylo Avelynovi drahé.

Pravdu poznal jedné chladné noci, kdy leel pod stromem, pod hvězdami, pod nebem. Jako by jeho mylenky byly magicky přemístěny nebo jeho modlitby vyslyeny, jeho oči se podívaly přes mnoho mil k velkým rozeklaným horám, ke kouřícímu kuelu v jejich středu a černé záhubě za pomalou řekou červené lávy.

Avelyn to poté vechno pochopil, protoe se to nedělo poprvé. Tato temnota přicházela do Honckého království stejně jako u dříve v jednoznačné podobě a způsobem, o něm se často hovořilo v historických svazcích uloených v Sv. Mere-Abelle. Ve do sebe zapadalo - nádor, který vyrostl v jeho světě, nepřipravenost a bezbonost Sv. Mere-Abelle. Mnii byli boími stráci, a přesto podlehli samolibosti, té rakovině. A kvůli tomu selhání se vrátila temnota.

Poloílený, s rozbořeným celým světem, Avelyn pochopil. Daktyl je vzhůru. Démon, který bude vdycky strait lidskou rasu, se vrátil. Věděl, e je to pravda. A celým svým srdcem doznal temnotu, která zabila Taddyho Swaye a Bunkose Smealyho, zlo, které zničilo Vánek a nechalo jeho Dansally ve studených vodách, zlo, které přinutilo bratra Pallimara “podlehnout” svým ránám.

Ze svého křečovitého spánku se probudil před úsvitem.

Daktyl se probudil!

Svět nechápe přicházející temnotu.

Daktyl se probudil!

Řád selhal. Jejich slabost způsobila tuto tragédii!

Daktyl se probudil!

Avelyn utekl - kterýkoliv směr byl stejně tak dobrý jako jiný. Musel říci světu o zlu. Musel připravit eny a mue z celé Corony. Musel je před démonem varovat a varovat je před řádem! Musel jim ukázal jejich slabost a nepřipravenost.

Daktyl se probudil!

KAPITOLA DVACÁTÁ

Orákulum

“Kolik vidí světel?” Slova byla pronesena jazykem elfů, který Juraviel pouíval stále víc, kdy mluvil s Elbryanem. Nyní, po pěti letech v Andur’Blough Inniness, znal mladý mu vechna slova a vechny běné fráze, a jenom skloňování mu jetě trochu dělalo problémy.

Juraviel i Elbryan dreli svíci. Na obloze bylo jen několik hvězd. Slunce právě v tom okamiku zapadlo za západní horizont.

Mladý mu se dlouho na Juraviela díval. Jeho lekce během podzimu a zimy na přelomu let 821 a 822 se změnily na filozofické a on se naučil, e i ty nejjednoduí otázky mají mnoho rovin jemných významů. Nakonec, přesvědčen, e je to jenom úvod k dalí lekci, tedy nic dramatického, se Elbryan podíval nahoru, spočítal hvězdy a shledal, e jsou tam čtyři.

“Sest,” prohlásil opatrně a dodal k tomu dvě svíčky.

“Jsou tedy oddělené,” pravil Juraviel. “Tvé světlo a moje a světlo hvězd.”

Elbryan svratil čelo. Pomalu, váhavě, jako by očekával, e bude pokárán, přikývl.

“Take, kdybys zhasl světlo svojí svíčky, bude stát ve tmě,” argumentoval Juraviel.

“Ve větí ne nyní,” odpověděl Elbryan rychle. “Ale pořád bych měl něco z tvého světla.”

“Potom mé světlo není dreno v plameni,” pokračoval Juraviel, “ale spí svítí daleko a iroko. A co světlo hvězd?”

“Kdyby světlo hvězd bylo dreno ve hvězdách, neviděli bychom je!” zavrčel Elbryan se vzrůstající frustrací. Byly chvíle, jako tahle, kdy nenáviděl jednoduchou elfí logiku “A kdyby světlo tvé svíce bylo dreno v plameni, neviděli bychom ji.”

“Přesně tak,” odpověděl elf. “Nyní můe jít.”

Jakmile se elf otočil, Elbryan si dupl. Elf mu tohle dělal vdycky. Nechal ho s otázkou, na kterou neměl odpověď.

“O čem to mluví?” doadoval se mládenec odpovědi.

Juraviel se na něho klidně podíval, ale nevypadal na to, e by chtěl odpovědět.

Elbryan se chytl nápovědy - nakonec, byla to přece jenom lekce. “Říká, e světlo, protoe není dreno ve zdroji, je věc, která se sdílí?” Juraviel ani nemrkl.

Elbryan se na chvíli odmlčel, proel si jejich konverzaci a zváil monosti. “Jedno světlo,” řekl nakonec. Juraviel se usmál.

“Tak to je ta odpověď,” řekl Elbryan se vzrůstající sebedůvěrou. “Jedno světlo.”

“Nyní vidím nejméně dvanáct hvězd,” odpověděl elf. Elbryan se podíval nahoru. Byla to pravda. Noc se rychle prohlubovala a hvězdy více svítily.

“Dvanáct zdrojů stejného světla,” argumentoval Elbryan “nebo rozdílného světla, které se spojuje. Poněvad je vidím, míchá se. A světla se stávají jedním.”

“Jedním a stejným,” souhlasil Juraviel.

“Ale musím je vidět, aby to byla pravda?” zeptal se Elbryan nedočkavě, ale jeho očekávání se rozplynulo ihned, jak viděl, e se elf zamračil.

Elbryan se zarazil, zavřel oči a proel si své nejranějí lekce - axiomy, které mu elfové vysvětlili, aby mohl vnímat svět úplně jinak. V elfí filozofii bylo výchozí pravdou, podstatou reality to, e vekerá hmota, fyzický svět, není víc ne soubor vjemů pozorovatele. Neexistuje nic jiného ne vědomí jednotlivce. Pro Elbryana to bylo hodně obtíné pojetí, protoe byl vychován v mylence komunity, a v tomto přístupu bylo takovéto povyování sebe samého povaováno za nejhorí z hříchů - pýchu.

Elfové to tak ovem v ádném případě neviděli. Juraviel jednou Elbryanovi řekl, e celý svět není více ne hrou, která se hraje kvůli němu, Juravielovi. “Moje vědomí vytváří svět okolo mě,” prohlásil elf.

“Pak bych tě nikdy v bitvě nemohl porazit, pokud by sis to sám nepřál,” argumentoval tehdy Elbryan.

“Jene tvé vědomí vytváří tvůj svět,” odpověděl elf a pak, jako vdy, odeel.

Tento zjevný protiklad zanechal Elbryana v těké situaci. Co vak z tohoto úhlu pohledu pochopil, bylo, e měl větí vědomí sebe sama, ne si kdy předtím dovolil objevit.

“Hvězdy a má svíce jsou jedno, poněvad je vidím oboje,” učinil závěr Elbryan. “Dělám svět kolem sebe.”

Juraviel docela spokojeně přikývl. “Interpretuje svět kolem sebe,” opravil ho. “A kdy zbystří své smysly tak, aby si vímaaly i těch nejmeních detailů, tvá interpretace vzrůstá a rovně tvá vímavost vzrůstá.”

Juraviel ho nechal o samotě. Mladý mu seděl na poli, drel svíci a se zájmem pozoroval zrod mnoha dalích hvězd, nebeských ohňů, které se připojovaly k jeho. Jednoduchý posun vnímání, e vechna světla jsou jedno, způsobil, e Elbryan zaíval pocit jednoty s vesmírem, jaký jetě nikdy nezakusil. Najednou se mu nebesa zdála blí a na dosah. Najednou se cítil součástí toho nekonečného sametového baldachýnu.

Po zbytek toho roku a během roku 822 se Elbryan učil vnímat svět jako elf a pochopil jistý paradox mezi individualitou a komunitou, povýení sebe samého, avak v souladu se svým okolím. Malé posuny ve vnímání přináely nové záitky. Umonily mu vidět květiny tam, kam by se nikdy nepodíval, cítit přítomnost zvířete - a dokonce zjistil jeho přiblinou velikost - podle jemných pachů a vibrací ivého světa kolem něj. Cítil se jako velká houba namáčená do vody vědění. Absorboval toho mnoho a kadá lekce pro něj byla radostí. Celé jeho vnímání prostoru a času se změnilo. Z řetězce událostí se staly jednotlivé části a z paměti cesta časem.

A rovně jeho spací návyky se změnily. Jeho spánek teď byl kontrolovaný meditativní proces spíe ne čas nekontrolovatelného bezvědomí. Elfové to nazývali “fantazijním zamýlením” či “sněním”. V tomto polosnovém stavu mohl Elbryan potlačit své vidění, ale nechat nos a ui připravené na vnějí stimuly. A také nahradil snění cestováním v čase a přesunul svou mysl zpátky na jiné místo ve svém ivotě, kde si mohl přehrávat události z jiného úhlu pohledu a perspektivy, a tudí se z nich poučit.

Olwan v těch nocích oivl a stejně tak Jilseponie, drahá Pony, a vichni obyvatelé Dundalis. Ty dokonalé vzpomínky dávaly Elbryanovi pocit nesmrtelnosti, jako by ti lidé byli pořád naivu, a jenom zavření na jiném místě, k němu měla jeho pamě klíč.

To ho uklidňovalo. Shledal, e elfí filozofie ho utiuje - kromě toho, e nezmění to, co se stalo, e nemůe změnit minulost.

Bolest zůstávala, stralivé výkřiky, zoufalé boje a hromady těl. Elbryan nepotlačoval muka - na Juravielův příkaz - ale chodil na to strané místo dost často a pouíval tvrdou realitu smrti Dundalis, aby si jetě víc posílil nervy, aby citově ztvrdl.

“Zkouky minulosti nás připravují na zkouky budoucnosti,” říkal elf často.

Elbryan nic nenamítal, přemýlel vak, skoro se bál, jaké zkouky budoucnosti by se mohly vyrovnat tomu příernému dni.

Stál na návrí beze stromů a čekal. Upíral zrak k východnímu obzoru, k jemnému stříbrnému světlu, oznamujícímu příchod úsvitu.

Byl nahý a kadý jeho chlup a nerv cítil imrání studeného větru. Byl nahý a svobodný, a kdy se horizont rozjasnil, zvedl meč, velkou, avak vyváenou zbraň, do vzduchu před sebe. Svíral dlouhý jílec oběma rukama a svaly na paích mu nabíhaly.

Elbryan mečem hladce máchl napříč a s pohybem čepele zvolna přenesl váhu, aby udrel rovnováhu. Ostří lo nad jeho levé rameno. Nakročil pravou nohou dopředu a potom vedl meč zpátky, opět pomalu. Drel dokonalou rovnováhu. Vykročil levou nohou vpřed, potom do strany, čepel a pravá noha v souladu, čím se mladý mu otočil, jako kdyby se měl postavit dalímu protivníkovi. Výpad, krytí, výpad - v harmonických a pomalých pohybech, a pak udělal pravou nohou krok dozadu a plynule se otočil, aby se dostal doleva. Výpad, krytí, výpad - stejná rutina.

Poté znovu ustoupil pravou nohou zpět a udělal polootočku, take stál tváří přímo naproti místu, kde začal. Vyrazil vpřed třemi silnými údery - výpad, výpad, výpad, a pak zopakoval pohyby, které u pouil - levá, pravá z téhle nové pozice.

Nazývalo se to “bi’nelle dasada” - tanec s mečem. Mladý mu v něm pokračoval skoro hodinu a jeho pae a meč v prázdném vzduchu tkaly čím dál sloitějí vzory. Toto se nyní stalo jeho fyzickým výcvikem. Ne boj, ale zapamatování si pohybů svalů. Kadý útok a krytí se v něm navdy zakořenily. To, co bylo vědomou bojovou taktikou, se spojilo se schopností okamité reakce nebo předvídavého úderu.

Mečový tanec pozoroval Juraviel a jetě několik dalích ze stromů na úpatí návrí s upřímným obdivem. Svalnatý mladý mu byl krásou a půvabem, byl kombinací čisté síly a zvlátní hbitosti. Jeho meč lehce létal, stejně jako jeho dlouhé vlnité vlasy barvy penice. Elbryanovy svaly, je nikdy neztrácely rovnováhu, pracovaly v dokonalém souladu, dokonalé plynulosti.

A jeho oči! Dokonce i z této vzdálenosti elfové viděli jeho olivově zelené panenky, jak září intenzitou a opravdu vidí neviditelné nepřátele.

Jeho pohyby se kadý den zlepovaly, a tak ho Juraviel učil více z tance s mečem, nejsloitějím úderům elfům známým. Elfové byli nejlepími ermíři na světě. Elbryan se vechny pohyby naučil a dovedl je k dokonalosti. Nasál je do sebe jako houba a pevně je drel v srdci, mysli a svalech. A také u nikdo, dokonce ani Tuntun, nepochyboval o jeho pokrevní příbuznosti. A u nikdy nikdo neřekl slova, “krev Mathera” posměně, kdy se mluvilo o Elbryanovi. Protoe proel “zdí nevnímání”, jak to nazýval Juraviel, setřásl ze sebe podvědomé lidské společenské zvyky, a to se stalo jednou z jeho největích sil.

Při těch příleitostech, kdy bojoval, nerozuměl jenom, jak se ubránit útoku, jak jej odchýlit, blokovat nebo před ním uhnout, ale také věděl, která taktika protiútoku bude vhodná anebo jestli má udrovat obranný postoj proti útočníkovi, jednomu nebo více.

Jeho kombinace byly různé, více smrtící, a v mnoha případech připomínaly pohyby zvířecího predátora. Byl schopen uchopit dýku do ruky a stočit pai tak, e zaútočil jako zmije. Nebo ani nepotřeboval dýku a jen zatnul prsty, aby je mohl vrhnout skrze překáku.

A kadé ráno, předtím ne mlha zakryla údolí, přiel Elbryan na toto místo a pozoroval úsvit, tančil s mečem a utuoval si pamě. Krev Mathera.

Dary - těká přikrývka, malá idle z ohnutých větví a zrcadlo v dřevěném rámu - ho překvapily a zmátly. Zrcadlo bylo velmi drahé a řemeslná práce a neuvěřitelně lehké dřevo idle ji umoňovaly sloit a lehce nést. Jediný z dárků, který mu dával smysl, byla přikrývka, která byla nejpraktičtějí.

Tuntun a Juraviel nechali mladého mue, aby si dary prohlédl, nechali ho vyzkouet idli a prozkoumat svůj obraz v zrcadle.

“S nejhlubí vděčností,” řekl Elbryan upřímně, přestoe v jeho hlase byla znát míra jeho zmatenosti.

“Ani nerozumí jejich významu,” pronesla Tuntun znechuceně. “Věří, e jsi dostal tři dary, a přitom ten čtvrtý je ten nejdokonalejí ze vech!”

Elbryan se na ni podíval a studoval její modré oči, jestli nezahlédne nějakou nápovědu.

“Zrcadlo, idle a přikrývka,” pronesl Juraviel slavnostně.

“Orákulum.”

Elbryan to slovo jetě nikdy neslyel a znova se na jeho obličeji objevilo zmatení.

“Myslí, e mrtví jsou ji pryč?” zeptala se Tuntun hádankou a zjevně se tím představením bavila. “Myslí, e ty tři věci, které vidí, jsou ve, co vidí?”

“Existují jiné roviny vědomí,” snail se objasnit Juraviel a vyslal ke své kádlivé společnici přísný pohled.

“Snění,” řekl Elbryan s nadějí.

“A vzpomínky při fantazijním zamýlení,” dodal Juraviel. “V Orákulu se snění kombinuje s vědomím, aby přineslo vzpomínky zpět do přítomnosti.”

Elbryan nakrčil obočí, kdy zauvaoval nad jeho slovy a kdy se jejich dopad začal vyjasňovat. “Mluvení s mrtvými?” zeptal se bez dechu.

“Co je mrtvý?” smála se Tuntun.

Dokonce ani Juraviel nemohl potlačit mírný úsměv nad hrami jeho společnice. “Pojď,” pobídl Elbryana. “Bude lepí to ukázat ne o tom mluvit.”

Vichni tři opustili Caer’alfar a odeli do hlubokých lesů. Den nebyl jasný, byl jetě temnějí, ne bylo obvyklé pod mlhavou pokrývkou, a v lese padal lehký dé. li skoro hodinu a nikdo kromě Tuntun, která Elbryana příleitostně popíchla, nemluvil.

Konečně se Juraviel zastavil u paty obrovského dubu, který měl tak iroký kmen, e by ho Elbryan ani zpola neobjal. Dva elfové si vyměnili slavnostní pohledy.

“On to nezvládne,” slibovala Tuntun, a její melodický hlas se zvedal v píseň.

“A stejně tak tě nikdy v boji neporazí,” rychle odpověděl Juraviel, a Tuntun rozzlobeně dupla svou malou nokou.

Elbryan se zhluboka nadechl a narovnal se. Pomyslel si, e to jen dalí test. Test jeho vůle a schopností. Byl rozhodnut Juraviela nezklamat a nenechat Tuntun, aby měla někdy pravdu.

Za stromem uviděl Elbryan mezi kořeny úzký průchod, tunel jen vypadal, e se roziřuje, jak se v ostrém úhlu svaoval.

“Uvnitř je kamenný podstavec, na který musí umístit zrcadlo,” vysvětlil Juraviel. “Před ním je místo na idli. Pouij přikrývku, aby zakryla vchod a byla tam opravdová tma.”

Elbryan čekal na dalí instrukce. Za chvíli ho Tuntun drsně postrčila. “Má strach to zkusit?” smála se mu.

“Zkusit co?” zeptal se Elbryan a obrátil se prudce k Juravielovi pro podporu, ale ten ukazoval k otvoru a naznačoval mu, e by měl vstoupit.

Elbryan neměl ani ponětí, co očekávají, co má udělat, tedy kromě instrukcí, které mu dal Juraviel. Sebral věci a přesunul se k otvoru. Dostat se dovnitř bude testem samo o sobě, protoe jeskyně byla elfí velikosti. Nejdřív tam zasunul idli, tak daleko, jak jen to lo, a potom zavřel oči a pustil ji. Ze zvuku dopadu si spočítal, e konec je asi osm stop od vchodu. Potom dal přikrývku na kořeny stromu, aby si nezahákl oblečení, neuvázl a nevypadal u Tuntun jako pitomec. S posledním pohledem na Juraviela a touhou po dalích informacích zavřel oči a doslova po hlavě se vrhl dovnitř. Zrcadlo chránil svým tělem. Jakmile byl vevnitř, otevřel oči, nyní senzitivní na temnotu. Moná e tam je medvěd nebo dikobraz či skunk, a pro Elbryana bylo obrovskou úlevou, kdy uviděl, e jeskyně je prázdná. Byla skoro kulatá, o průměru osmi stop. U stěny stál kamenný podstavec. Elbryan se postavil, na zemi bylo trochu vody, ale jinak nic nebezpečeni ani nepříjemného.

Elbryan rychle postavil zrcadlo na podstavec, opřel je o stěnu, rozloil idli a umístil ji před podstavec, jak mu bylo nařízeno. Potom el dekou zakrýt vstup do jeskyně a zatemnil tak místnost, e skoro neviděl svou ruku, kdy si ji dal před obličej. Kdy to udělal, nael idli a vklouzl do ní.

A pak zamyleně čekal. Jeho oči si postupně zvykly a za chvíli rozeznal v místnosti větí tvary.

Minuty běely a vechno bylo tmavé a tiché. Elbryan začal být nervózní a přemýlel o povaze testu a jaký účel můe mít, e sedí ve tmě, dívá se do zrcadla, které skoro nevidí. Měla Tuntun pravdu v tom, e tento výlet je ztrátou času?

Nakonec Juravielův hlas přeruil napětí. “Toto je Jeskyně duí, Elbryane Wyndone,” napůl řekl a napůl zazpíval elf. “Orákulum, kde elf nebo člověk můe mluvit s duchy těch, kteří u tu nejsou. Hledej odpovědi v hloubi zrcadla.”

Elbryan se uklidnil dechovým cvičením bi’nelle dasada a zaměřil oči na zrcadlo - tedy na místo, kde věřil, e je, protoe je skoro neviděl.

Vyvolal si v duchu obraz podstavce a zrcadla, jak je viděl předtím, ne umístil deku na své místo. Postupně uviděl hranatý tvar a upřel zrak do jeho středu.

A tak seděl a minuty se staly hodinami, jak se slunce za elfí mlhou a mraky blíilo k západnímu horizontu. Do jeho koncentrace se vplíila nuda spolu s frustrací, e Tuntun by mohla mít pravdu. Avak z vrku jeskyně nepřicházelo nic a dva elfové byli opravdu trpěliví.

Elbryan zapomněl na elfy a vdy, kdy tyto ruivé mylenky přily, odehnal je.

Ztratil pojem o čase a brzy u mu nic do jeho soustředění nezasahovalo. Místnost ztemněla jetě více, kdy slunce zapadalo, ale Elbryan si toho ani neviml.

Něco bylo v zrcadle, něco, co nemohl rozliit!

Ponořil se hlouběji do meditace a nechal vechny vědomé vlenky opustit svou mysl. Něco tam bylo, moná odraz mue.

Byl to jeho vlastní odraz?

Při té mylence ten obraz na chvíli zmizel.

Potom to Elbryan uviděl jasněji; mu, starí ne on, s obličejem olehaným sluncem a větrem a světlou bradkou, kterou měl krátce zastřienou, aby kopírovala jeho čelist. Vypadal jako Elbryan, tedy jak bude asi vypadat za mnoho let. Vypadal jako Olwan, a přesto mládenec věděl, e ten to není. Byl to…

“Strýc Mather?”

Obraz přikývl a Elbryan zalapal po dechu.

“Jsi hraničář,” řekl Elbryan tie a skoro nemohl najít řeč. “Jsi ten hraničář, který tu byl přede mnou a jen byl cvičen těmito stejnými elfy.”

Obraz neodpověděl.

“Jsi standard, k němu jsem přirovnáván,” řekl Elbryan. “Bojím se, e jsi nasadil laku moc vysoko!”

Něco zjemnilo obraz ducha a Elbryan měl jakýsi vzdálený pocit, e v Matherových očích je tento strach zcela bezvýznamný.

“Hovoří o zodpovědnosti,” pokračoval, “o povinnostech a cestě, která leí přede mnou. Ale stejně se bojím, e nejsem tím, za koho mě Juraviel Belli’mar povauje. Přemýlím, proč jsem byl zachráněn toho dne v Dundalis? Proč to nebyl Olwan, můj otec, tvůj bratr, tak pevný a silný a znalý způsobů válčení a světa?”

Elbryan se snail odmlčet a posbírat mylenky, ale shledal, e slova z něj vycházejí, jako by to duch chtěl, jako by ty bylo způsobeno tímto místem. I kdyby to byl strýc Mather, uvědomil si, e mluví s muem, kterého nezná! Avak strach ho nemohl zadret před řekou jeho due, která se vylila s velkou úlevou.

“Jaké výe vak musím dosáhnout, abych uspokojil soud Tuntun a dalích elfů stejného smýlení? Bojím se, e mně chtějí sílu fomoriánského obra, rychlost vyděeného jelena, opatrnost zemní veverky a klid a moudrost elfa starého století. Jak to má mu zvládnout?

Ale ty jsi to zvládl, strýčku Mathere. Z toho, jak o tobě mluví, i z výrazu Tuntuniných očí - výrazu upřímného obdivu - vím, e tys pro lid Caer’alfar nebyl zklamáním. Jak budou hodnotit mě za dvacet let, za pouhý den v elfím měřítku? A co tenhle svět, který brzy poznám?”

Před Elbryanovým zrakem nyní probíhaly hrůzostrané obrazy jiných lidí.

“Mám strach, strýčku Mathere,” připustil. “Nevím, čeho se bojím. Nevím, zda je to soud elfů, nebezpečí přírody nebo společnost jiných lidí! Uběhla více ne čtvrtina mého ivota, kdy jsem neviděl nikoho, kdo smýlí jako člověk, kdo pohlíí na svět jako člověk. Ale pak,” pokračoval slabím hlasem, “bojím se, e u nikdy neuvidím svět jako člověk, ani jako elf, ale jako něco mezi tím. Miluji Caer’alfar a celé toto údolí, ale nepatřím sem. To vím ve svém srdci a bojím se, e tam venku, mezi svými, nebudu mezi svými.

Rod a druh,” rozhodl se Elbryan, “se vdy neshodují. Co potom tedy jsem? Co jsem to za tvora, který není ani elfem, ani člověkem?”

Obraz stále neodpovídal a ani se nepohnul. Ale Elbryan cítil jakýsi měkký pocit - sympatii, empatii - a věděl, e není sám. Znal odpověď.

“Jsem Elbryan hraničář,” prohlásil, a důsledky toho slova na něj těce dopadly. Ta tíha vak jeho iroká ramena neohnula; naopak ho přiměla je narovnat.

Uvědomil si, e se koupe ve studeném potu. A potom si viml, e místnost potemněla téměř do úplné temnoty.

“Strýčku Mathere?” zavolal směrem k zrcadlu, ale obraz ducha a dokonce ani zrcadlo u nebyly vidět.

Juraviel na něj čekal, kdy vylezl z díry. Elf vypadal, jako by se chtěl na něco zeptat, ale místo toho se zadíval do Elbryanova obličeje a zjevně tam nael odpověď. Cestou zpět do Caer’alfar nepromluvili.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

Vdy ostraitý, vdy ve střehu

Jill se podívala přes zvedající se skály k temným vodám irého Mirianiku, na veliké vlny, které se líně převalovaly a rychle naráely na skály dvě stě stop pod ní. Ten rytmus pokračoval minuty, hodiny, dny, týdny a roky. A na věčnost, předpokládala Jill. Kdyby se na toto místo měla vrátit za tisíc let, vlny by tu byly. Jemně by se převalovaly a pak naráely na tuté skálu.

Mladá ena se ohlédla přes rameno na malou pevnost, kterou nazývala domovem - Pireth Tulme. Za tisíc let bude tento pohled úplně stejný, usoudila, snad kromě toho, e tahle nízká budova tady nezůstane. Bude odváta časem, větrem a bouřemi, které do zálivu Podkova přicházely pravidelně.

Byla tu jen čtyři měsíce a byla svědkem tuctu bouří, včetně tří v jednom týdnu, které ji a její společníky, členy elitního sboru známého jako Pobření strá, zanechaly promočené a mrzuté.

Ano, to jsou ta pravá slova, rozhodla se Jill. “Promočený a mrzutý,” řekla nahlas a pokývla. Pomyslela na to, e je to přesný popis jejího ivota.

Dostala anci, příleitost, ji větina lidí, a u vůbec ne en v patriarchálním Honckém království nikdy nedostala. Jill zavřela oči a nechala zvuky oceánu, aby ji zanesly na jiné pobřeí, příjemnějí břehy Masur Delaval, k městu Palmarisu, k jedinému domovu, který si pamatovala. Přemýlela jak se mají Graevis a Pettibwa. A co Grady? Zničila její katastrofa s Connorem Bildeboroughem jeho snahy o vstup do vyí společnosti?

Jill se zasmála a doufala, e ano. Byla by to jediná dobrá věc, která by vzela z té tragédie. Od její “svatební noci” u uběhly dva roky, ale bolest byla stále ivá.

Znovu se rozhlédla a potom se podívala na oblohu. Zjistila, e mnoho hvězd se vytratilo. O malou chvíli později začal padat lehký dé. “Promočený,” opakovala znovu a potřásla přitom hlavou. I kdy u to viděla mnohokrát, pořád nemohla uvěřit, jak rychle v Pireth Tulme přicházejí bouře.

Jako bouře, které vtrhly do jejího ivota nejdříve v hraniční vesnici, kdy přili goblini, a potom v Palmarisu. Na první příhodu si nepamatovala, ale věděla, e měla krásný ivot. A potom, lusknutím prstů, během jednoho polibku, to vechno bylo pryč.

Co víc si mohla přát ne svatbu v Palmarisu? Byla oddána ve Sv. Kameni, jen byl povaován za nejkrásnějí kapli v celé Coroně. A celý obřad vedl Dobrinion Calislas, opat Sv. Kamene, tedy třetí vedoucí duchovní celé církve Abellikánů! Která mladá ena by neomdlela při mylence na takový den? A pak ta noc strávená v zámku barona Bildeborougha!

Při té vzpomínce jí po zádech přeběhl mráz - velká místnost, změna, která se stala s Connorem, a pak ten jeho výraz, nejdříve divoký a pak se spáleným obličejem jetě horí. Jeho výraz změkl přítí ráno, kdy se znovu dostali před opata. Poněvad manelství nebylo dovedeno do důsledku, svatba byla okamitě anulována.

Lusknutím starých Dobrinionových prstů.

Ale pořád tu byl Jillin zločin. V Palmarisu byla její uráka a napadení lechtice, které na něm mohlo zanechat trvalé jizvy, velikou věcí. Connor by mohl poadovat její exekuci. Byla také reálná monost, e opat ji dá do poddanství Connorovi, aby si to na celý ivot zapamatovala.

Ale Connor byl milosrdný a stejně tak opat Dobrinioni. “Slyel jsem o tom incidentu se třemi opilci na střee hostince U Společné cesty,” vysvětlil starý kněz a na jeho obličeji se objevil vřelý úsměv. “Člověk s tvými schopnostmi by neměl pracovat jako číník. Existuje místo pro enu s tvým talentem a divokostí, místo, kde je takový divoký vztek obdivován a kde se mu tleská.” A tak ji starý opat zadal slubu pro krále Honckého království - aby se stala vojákem Králových muů. Ta chvíle jí zůstávala jasně v paměti: Dobrinionova soucitná slova, zatímco se dívala na Pettibwu a Graevise. Na jejích adoptivních rodičích nebyl znát vztek, ádný náznak, e její činy minulé noci je stály tak mnoho - jen hluboký zármutek. Pettibwa se skoro rozskočila, kdy to opat řekl, při mylence, e jí Jill seberou. U Cesty nebylo mnoho radosti v tu noc, kdy se Jill loučila.

Brzy poté, s Palmarisem za zády, pochopila Jill moudrost opatova rozhodnutí. V armádě se jí líbilo. Začala jako obyčejný pěák, říkalo se jim “lidské terče”, avak brzy se dostala do elitního sboru kavalerie. Neexistovali ádní reální nepřátelé, se kterými by bylo třeba bojovat: Honcké království bylo v míru déle, ne si kdo pamatoval. Avak Jilly při kadotýdenních cvičných bojích ze svých vzpomínek uvolnila dost nepřátel, aby cvičeními prola s takovou zuřivostí, e své nadřízené ohromila. Její tréninkoví soupeři byli jeden po druhém bolestivě poraeni, a u s ní nikdo nechtěl bojovat. Její proslulost jí nadělala opravdové nepřátele, a tak byla stále přesunována z místa na místo, z jedné pevnosti do druhé, a zastávala mnoho funkcí, od hradního stráce po patrolu kavalerie.

Ale byl to nudný rok. Hradní stráe byly jenom na výstavu a jediným horím incidentem, který Jill zaila s patrolou kavalerie, byla rvačka mezi dvěma bratry sedláky, kdy jeden ukousl druhému ucho. A tak s velkým očekáváním a nadějí dostala místo v druhé elitní jednotce, hned za Srdcovou brigádou, u Pobření stráe. Byli to legendární bojovníci, kteří po staletí odvraceli invaze powriů, hrůzu nahánějící bojovníci, kteří dobyli Zlomené pobřeí a tak rozířili doménu Honckého království.

Ale kdy přijela do pevnosti Pireth Tulme nad zálivem Podkova, nebylo to, jak očekávala. Byla to jen jedna z pevností lemujících pobřeí Honckého království. Stejně tak jako její sesterské pevnosti, byla i Pireth Tulme oddělena od velkých osad a strategicky umístěna u vody, kde hlídala pobřeí proti invazi. Pireth Tulme střeila jiní průliv do Coronského zálivu, zatímco Pireth Dancard hlídala pět malých ostrovů v centru zálivu a Pireth Vanguard severní cestu.

Jill jejich úkol připadal jako nanejvý důleitý; bránit blaho království. Netrvalo jí dlouho, ne si uvědomila, e toto přesvědčení s ní nikdo nesdílí.

Vechny pevnosti se ani neblíily ke své reputaci. Neustále se tam pořádaly nějaké oslavy. I nyní, pozdě v noci, kdy la na svou hlídku, slyela křik, cinkání sklenic v přípitcích, smích a pitění en.

Stráců bylo čtyřicet a z nich sedm en. Jill, která neměla dobrou zkuenost s mui, se tato čísla nelíbila. Znechuceně pokyvovala hlavou, kdy hlídkovala, jako kadou noc.

Za chvíli jeden poněkud unaveně vypadající voják - mu okolo čtyřiceti, jménem Gofflaw, který strávil více ne polovinu svého ivota u Králových muů a z toho dvanáct u Pobřezni stráe - vyklopýtal ke zdi a blíil se k Jill.

Povzdechla si a vrátila se do reality. Neměla strach. Nemyslela si, e by se k ní opilec dostal předtím, ne spadne z úzkého můstku na dvůr o osm stop níe. Ale nějak se dostal blízko k ní.

“O má Jilly,” zamumlal. “U zase se prochází v deti.”

Jill zavrtěla hlavou a odvrátila se.

“Proč nejde dovnitř a neohřeje si kosti, holka?” zeptal se mu. “Dneska je to hrozný. Bě dovnitř a já za tebe vezmu hlídku.”

Jill ale věděla, e kdyby jeho nabídku přijala, Gofflaw by ji brzy následoval a nechal by zdi zdmi. A co hůře, to, e tady byl, vypadalo jako spiknutí uvnitř. Dlouhý, nízký hlavní dům Pireth Tulme nebyl velký, jen tři místnosti střední velikosti, obklopené komorami, do kterých se vely dvě palandy a skříňka. Větina stavby byla pod zemí. Hlavní budova měla tři poschodí, ale zvenku to vypadalo, e má jenom jedno. Kdyby se Jill vnořila do toho těsného prostoru, jestlie ji tento mu má přivést, skončila by patně.

“Nechám si svou hlídku, děkuji,” odpověděla sluně a la pryč.

“A co vyhlíí?” ádal vysvětlení voják a jeho tón byl náhle ostrý.

Jill se otočila a její modré oči se zúily a blýskaly. Znala rutinu a dokonce souhlasila s tím, e je velmi nepravděpodobné, e by se nějací nepřátelé dostali a k pevnosti nebo kolem ní pluli. Ale to v Jillině uvaování nebylo nijak důleité. I kdyby invaze přila jednou za pět set roků, strá, elita elity, na to musí být připravena!

“Vra se na večírek,” řekla zle. “Já chci ctít uniformu, ji mám na sobě.”

Gofflaw zafrkal a utřel si svou mastnou ruku o červený kabát. “Vak se to naučí,” řekl. “Jen počkej, a se dny stanou rokem a pak dvěma a třemi a…”

“Myslím, e tvým argumentům dost rozumí, Gofflawe,” pronesl silný, pevný hlas. Jill se podívala za opilce, který se také otočil, a uviděla Constantina Pressa, velitele Pireth Tulme jak se blíí podél zdi. Tento mu byl imponující - vysoký a vzpřímený, s pečlivě zastřieným knírkem a bradkou; modrý kabátec s červeným lemováním měl uitý přesně na míru, z pravého ramene na levý bok mu el černý koený bandalír a nesl impozantní meč, rodinné dědictví. Bylo mu ke třicítce, a tuto pozici obdrel poté, co porazil tři bandity, kteří se jedné noci dostali do domu lechtice. Kdy Jill poprvé přijela a uviděla ho, její naděje vzlétly ve smyslu jetě větí zodpovědnosti.

Ale brzy zjistila, e připravenost pevnosti je jenom bouda a e Presso, stejně tak jako jeho společníci, u před dlouhou dobou upadl do stejné pasti.

Presso se na Jill upřeně díval - dělal to často. “A myslím, e tvé argumenty odmítá,” řekl velitel.

“Ano,” souhlasila Jill.

Gofflaw si něco zamumlal pod vousy a pak vyrazil kolem Pressa, ale ten ho chytil za pai a zahradil mu cestu.

“Ale je pozdě,” pravil Presso Jill. “Nebo mám snad říci brzy? Tvá hlídka u skončila.”

“Vezmu noc.”

“Kterou část noci?”

“Noc,” odsekla Jill. “Nikdo jiný sem nepřijde. Myslí si, e zapadající slunce znamená konec povinností, i kdy ty, kterými se obtěují ve dne, nestojí za to.”

“Uklidni se, děvče,” pravil Presso a máchl rukou. Zřejmě se snail být rozumným velitelem, ale Jill to připadalo jako blahosklonnost.

“Znám pravidla vedení a operací,” pokračovala Jill. “Nae strá nekončí při západu slunce. Vdy ostraitá, vdy střehu,” dokončila a vyslovila tak moto kdysi pyné Pobření stráe.

“A co vyhlíí?” zeptal se Presso klidně.

Jill zkroutila nevěřícně obličej.

“Uviděla bys loď powriů nebo dokonce vor plný goblinů, kdyby propluly kolem nás do zálivu asi tak sto yardů od břehu?”

“Slyela bych je,” trvala na svém Jill.

Pressovo zafrkání se změnilo ve smích. “Úsvit není u daleko,” pravil. “Modlím se, abys la dovnitř a trochu se vysuila.”

Jill protestovala, avak velitel ji zastavil. Dal Gofflawovi hlídku, vzal ji za pai, přitáhl ji před sebe a strkal ji ke dveřím věe.

Dovnitř veli společně. Popravdě řečeno, Jill byla ráda, e je pryč z toho detě. U paty věního schoditě li chodbou a pak procházeli okolo zpola otevřených dveří. Ze zvuků linoucích se z nich bylo jasné, co se uvnitř odehrává.

Jill spěchala chodbou a vela do společné místnosti ve vyím podlaí. V ní se nacházel asi tucet muů a dvě eny a vichni byli tak opilí, e málem padali na zem. Jeden mu byl na stole, tancoval, tedy snail se, a za posměků muů a houkání en se svlékal.

Jill zamířila do svého pokoje a dívala se přímo před sebe. Presso ji dohnal, právě kdy dola ke dveřím, a chytil jí za rameno.

“Zůstaň s námi a uij si zbytek noci,” řekl.

“To je rozkaz?”

“Samozřejmě e ne,” odpověděl Presso, který byl opravdu decentní. “Pouze tě ádám, abys tady zůstala. Tvá hlídka skončila.”

“Vdy ostraitý,” odpověděla Jill a zaskřípala zuby.

Presso si povzdechl. “Kolik měsíců nudy snese? Jsme tu sami a před námi není nic ne čas. Toto je ná ivot a kadý si musí vybrat, jestli bude zábavný nebo ne.”

“Moná máme rozdílný názor na to, co je zábava,” řekla Jill a bezděčně se ohlédla k polootevřeným dveřím a zvukům na chodbě.

“To uznávám.”

“Mohu jít?”

“Nemohu ti přikázat, abys zůstala, ačkoliv si opravdu přeji, aby sis to vybrala.”

Jill poklesla ramena. Pressův smír jako by jí sebral vechnu sílu více, ne by to dokázal jakýkoliv rozkaz. “Byla jsem do sluby u Králových muů poslána opatem z Palmarisu.”

Presso přikývl. To u slyel.

“Nevybrala jsem si to, ale kdy u tu jednou jsem, začala jsem věřit. Nevím, čím to je - moná pocit účelu, důvod pokračovat.”

“Pokračovat?”

“Pokračovat v ití,” odvětila příkře. “Mé povinnosti jsou litanií - proti čemu, to nevím. Ale tohle…” Ukázala na virvál a na polonahého tanečníka, který právě padal ze stolu. “Toto není ani součástí mé sluby, ani mým přáním.”

Presso se lehce dotkl její pae a ona reagovala, jako by ji udeřil. Velitel okamitě zvedl ruce na znamení míru.

Jill věděla, e má jak obranný, tak lítostivý postoj. První noc, kdy přijela, se s ní jeden mu snail sblíit. Kulhal pak týden. Jednu nohu měl oteklou, na obou kolenou modřiny, jedno oko zavřené a rty tak napuchlé, e nemohl nic pít, ani by to neskončilo na jeho atech. Jill byla přesvědčená, e i bez tohoto jasného důkazu, e se umí bránit, by se Presso o nic nepokusil. I přes jeho přijmutí chování v Pireth Tulme Jill zpozorovala, e je to mu se ctí. Měl něco s ostatními enami, ale nevetřel by se tam, kam není zván.

“Obávám se, e Gofflawovy argumenty byly správné,” varoval ji. “Měsíce tě unaví, jeden nudný osamělý den po druhém.”

“Určitě,” poznamenala Jill a ukázala bradou přes místnost. Presso se otočil a uviděl, jak vchází Gofflaw. Hlasitě vzdychl, otočil se zpátky k Jill a jen pokrčil rameny. Nezajímalo ho, e zdi jsou bez hlídky.

Jill se otočila a vyla z místnosti, ale hned, jak se zavřely dveře, vrhla se do boční chodby a byla zpět na deti. Přela k ebříku, vylezla na zeď, posadila se na okraj a nohama klátila nad hlubinou.

A tam zůstala po zbytek noci, pozorovala, jak se vracejí hvězdy, jakmile se bouřková mračna přehnala přes záliv. Jak se den rozjasňoval, pilířovité skály v irokém zálivu byly lépe vidět - stály tam jako stráe, vdycky ostraité a vdycky ve střehu.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Noční pták

“Sníh přijde tento rok brzy,” poznamenala Lady Dasslerond, kdy se zamyleně dívala ze svého domu vysoko na stromě na edé mraky, které se rýsovaly na horizontu na sever od čarovného údolí.

“Nastane těká zima,” odpověděla Tuntun a její výraz byl přitom vánějí ne obvykle.

Lady Dasslerond se obrátila zpátky ke dvojici a uvaovala nad těmi slovy. Nájezd na Dundalis, spatření goblinů, dokonce obrů, důkazy o mnoha zemětřeseních na sever od Andur’Blough Inniness - ve ukazovalo na oivení daktyla. Přily dokonce zprávy o kouřovém mraku líně se povalujícím okolo Barbacanu a vycházejícím z osamělé hory známé jako Aida.

Dávalo to smysl - daktyl mohl, a také to udělal, probudit vulkán a pouít magma k posílení své podzemní magie.

“Jak dlouho tu je?” zeptala se Lady Dasslerond, kdy se její zrak vrátil k severu.

“Teď uběhl jeho estý rok zde,” odvětil Juraviel bez zaváhání. “Byl zachráněn před gobliny při ních roku, který lidé nazývají 816. Jejich kalendář ukazuje, e se blíí rok 823.”

Lady Dasslerond se obrátila k Juravielovi a její výraz ukazoval, e jeho odpověď je nedostačující. “Ale jaký je?”

Juraviel si povzdechl a opřel se o iroký kmen javoru. Vyjádřit takovou věc nebylo pro elfa snadné, a obzvlá kdy se bál, e si Elbryana ve svých očích idealizuje.

“Je připravený,” řekla Tuntun neočekávaně. “Krev Mathera mu koluje v ilách. Za půl století budeme říkat, e ná přítí hraničář bude z krve Elbryana.”

Juraviel nemohl potlačit pousmání i přes závanost této schůzky. Bylo poněkud ironické slyet Tuntun, jak pěkně mluví o Elbryanovi. “Tuntun má pravdu,” potvrdil, hned jak se dostal ze oku. “Elbryan trénoval tvrdě a dobře. Bojuje s půvabem a silou, běhá tie a opatrně a Orákulum navtívil u mnohokrát a skoro vdy měl úspěch.”

“Nachází spřízněného ducha?” zeptala se Lady Dasslerond.

“Jenom Matherova,” odpověděl Juraviel a zářil, kdy se na tváři Lady objevil iroký úsměv.

“Ale jetě není připravený,” dodal rychle Juraviel. “Musí se toho o sobě naučit jetě víc a také něco o zálesáctví. Má před sebou jetě rok, po kterém bude pravým hraničářem.”

Lady Dasslerond zavrtěla hlavou jetě předtím, ne elf dokončil své prohláení. “Zima bude těká,” pronesla tvrdě. “A lidé zaloili několik komunit na okraji Divočiny a také znovu obsadili místo známé jako Dundalis. Jestlie je ná strach oprávněný, bude Elbryana třeba před přítími němi.”

“I kdyby ná strach z daktyla byl neoprávněný,” dodala Tuntun, “mnoho lidí není na Divočinu připraveno. Přítomnost hraničáře by jim pomohla.”

“Začátek jara?” zeptal se Juraviel.

“Chlapec bude tou dobou připravený,” souhlasila Lady Dasslerond.

“A co Joycenevial?” zeptal se Juraviel.

“Výrobce luků je připraven,” odpověděla Lady. “A temné kapradí je tento rok vysoké.”

Juraviel spokojeně přikývl. Věděl, e Joycenevial, nejlepí výrobce luků v celém Caer’alfar, na celém světě, pěstoval speciální kapradí po est let, od té doby, kdy přivedli Elbryana do údolí. Bude to jeho první práce pro člověka od dob Mathera, a protoe byl i podle elfích poměrů starý, bude také poslední.

A bude výjimečná.

Elbryan si myslel, e zná kadou cestičku a strom začarovaného údolí, a tak byl zmaten, kdy ho jednoho dne Juraviel vedl po zvlátně se kroutící cestě, která se často větvila a několikrát křiovala potok, a to více ne tucetkrát. Jejich cíl musí být důleitý, uvědomil si Elbryan, protoe tato cesta byla ke sledování těí ne klikaté cesty v Caer’alfar!

Konečně se po hodinách vracení a motání dostali na krátký svah u příkrého, písečného břehu. Na dně rokle, za zelenými keři, se objevilo kapradí v zelenomodré barvě. Větina z něj byla Elbryanovi po pás, Juravieiovi pak po ramena. Elbryan ihned pochopil, e toto je jejich cíl a e ty rostliny jsou něčím zvlátní. Rostly v řádcích, v pravidelných odstudech a zem kolem nich byla holá. Neočekával by kolem kapradí mnoho jiných rostlin, protoe hodně stíní, ale tato oblast byla a příli čistá, jako by ji někdo pravidelně plel.

“Toto je temné kapradí,” pronesl Juraviel uctivým tónem. Vedl Elbryana k nejblií rostlině, ohnul se a pobídl mladého mue, aby se podíval na stonek kapradiny.

Rostlina byla tlustá a hladká a zdálo se, e stonek se nezuuje ani ve výi, kdy se blíí k vějířům se třemi hroty. Elbryan se podíval zblízka a jeho zelené oči se rozířily překvapením a znovu se zúily, kdy se jetě více ke stonku přiblíil.

V temně zeleném stonku se vlnily stříbrné linky. Elbryanovi se zdálo, e vypadají jako vlasce a tětivy, které pouívají elfové.

“Temná kapradina obsahuje kov,” vysvětlil Juraviel hned jak si uvědomil, e Elbryan u nael klíč. “Tato rokle byla určena k výsadbě, protoe jsme zjistili, e je bohatá na prvky, obzvlátě na stříbřit, který má rostlina ráda.”

“Rostlina roste i s kovem?” zeptal se Elbryan. A poté mu dola spousta souvislostí - jako kdy se zvedne mlha zakrývající mystéria elfího ivota. Elfové pouívali mnoho kovových věcí - předevím meče a títy - a Elbryan se někdy zamýlel nad tím, kde berou materiál, protoe v Andur’Blough Inniness nebyly ádné činné doly. Myslel si, e ho kupuji, ale pak si uvědomil, e jejich kov je jiný ne ty, které viděl venku. Pamatoval si na meč svého otce, tmavý a hrbatý, který se mohl jen těko rovnat nádherným a dokonalým ostřím elfů, které se blýskaly a vdy byly ostré.

“Jsou jedno,” potvrdil Juraviel. “Temné kapradí je zdrojem stříbřitu.”

Elbryan hleděl na linky kovu. Cítil, jako by podobný vzor viděl u předtím, ale nemohl si vzpomenout, kde to bylo.

“Kdy se s ním zachází správně, je stonek a neuvěřítelně silný a pruný,” vysvětlil Juraviel, “a ohebný.”

“I kdy se z nich extrahuje kov?”

“Ne vdy ze stonku extrahujeme kov,” odpověděl elf.

Elbryan chvíli přemýlel - zvlátě nad poslední poznámkou o ohebnosti. A pak přiel na to, kde u ten vzor viděl.

“Elfí luky,” vydechl, kdy se zvedla mlha z dalího tajemství. Nyní věděl, jak malé elfí luky mohou vystřelit íp rovně na sto yardů.

Vzhledl od rostliny a uviděl, jak Juraviel přikyvuje.

“Není v nich ádný přídavek, ádná kost či dřevo,” řekl elf. Pokynul mladému mui. “Pojď se mnou.”

Opatrně li kolem kultivovaných řádků k nejvyímu kapradí ze vech, jeho listy byly Elbryanovi nad hlavou. Neočekávaně mu Juraviel podal svůj meč a naznačil mu, aby ustoupil.

Elbryan pozoroval, fascinován, jak elf zavřel oči a začal zpívat efím jazykem a pouíval přitom mnoho tajemných slov, které Elbryan vůbec neznal. Píseň se stávala hlasitějí, rychlejí a Juraviel začal tančit v jemných kruzích okolo rostlin. Elbryan se soustředil na kořeny slov písně, ale pořád nemohl ta stará slova rozlutit. Chápal, e Juraviel rostlině pochlebuje a děkuje jí za dar, jej brzy dá. To Elbryana nepřekvapilo - elfové vdy ukazovali respekt k jiným ivým tvorům, vdy tancovali a modlili se k tělům zvířat, která ulovili, a zpívali písně vemu ovoci Andur’Blough Inniness.

Točící se elf hodil na rostlinu několik petek práku, pak se sehnul a okolo základny stonku namaloval pruh nějakým červeným gelem - jeden nebo dva palce nad zemí. Zakončil píseň výskokem a přistál s prstem ukazujícím na pruh. “Jeden čistý úder!” přikázal.

Elbryan poklekl na jedno koleno, máchl mečem a usekl rostlinu přesně na pruhu. Temná kapradina se pomalu sloila do Juravielových čekajících rukou.

“Rychle mě následuj,” pobídl ho elf a rozběhl se.

Elbryan mu skoro nestačil, Juraviel běel celou cestu zpět do Caer’alfar, na úbočí k vysokému stromu, kde bydlel jeden jediný elf.

“Joycenevial je stejně starý jako nejstarí strom v údolí,” vysvětlil Juraviel, kdy starý elf vyel z domu a pomalu sestupoval. Beze slova dopadl mezi dvojici, vzal od Juraviela useknutou rostlinu a drel ji u Elbryana. Převrátil ji a přikývl. Zjevně byl potěen čistým seknutím. Vyrazil zpátky na strom s rostlinou v ruce.

“ádné značky?” zeptal se Juraviel.

Joycenevial zavrtěl hlavou a ani se na ně neobtěoval otočit.

Juraviel mu poděkoval a potom vyrazil s Elbryanem v závěsu. Mladému mui se hlavou honila spousta otázek. “Červený gel?” odváil se zeptat, se snahou začít konverzaci a odhalit tak, co znamená tento zvlátní den.

“Bez něj bys nikdy rostlinu neusekl,” odpověděl Juraviel.

Elbryan zpozoroval úsečnost odpovědi, elfův hodně ostrý tón, a pochopil, e dalí dotazy nejsou vítány a e se naučí jenom to, co elfové uznají za vhodné.

Juraviel ho poslal za jeho povinnostmi, ale znovu je přeruil odpoledne s dvěma luky, z nich jeden byl na elfí poměry velký.

“Nemáme moc času,” vysvětlil Juraviel a podal mu velký luk.

Elbryan jej vzal a ignoruje mylenky vířící ve své hlavě ho tie následoval. Jak el, studoval luk a pomyslel si, e nebyl vyroben z rostliny, kterou usekl, ale z nějaké mení.

Starý elf zvedl zvlátně vypadající nů, jeho oba okraje se stáčely nahoru a ostří tvořila jedna hrana těrbiny uprostřed. Pevně drel nů v levé ruce a rostlinu v pravé. Dal si ji pod pravé rameno a pak přejel noem po rostlině.

Odloupl se malý pásek, tak tenký, e byl skoro průhledný. Joycenevial přikývl - perfektně ji připravil na řezaní.

Starý elf zavřel oči a začal zpívat. Představil si Elbryana ve chvíli, kdy drel stonek, velikost jeho paí a rukou. Jiní výrobci luků by si stonek označili, avak on se k takovým krutostem nesnioval. Jeho výroba byla předevím uměleckou tvorbou, a ne jen pouhým řemeslem. Jeho umění spočívalo v magii a schopnostech vybrouených za předelých sedm set let. A tak se se zavřenýma očima, zpívající, pustil do práce na stonku a podle rytmu melodie dělal zářezy a usměrňoval jejich hloubku a intenzitu. Na tomhle stráví více ne půl roku. Dvakrát za týden stonek pokryje speciálními oleji aby podpořil jeho prunost. A kdy luk dostane tvar, pověsí jej nad kouřící jámu, kde je magie silná, tak silná, e neustále vychází ze země.

Půl roku - ne tak dlouho podle elfího měření času, jenom chvilka v dlouhé historii Belli’mara Joyceneviala, otce Juraviela. Zavřel oči a uvaoval nad konečnou ceremonií za luk a chlapce - nad pojmenováním. Nevěděl, jaké dá luku jméno. To teprve přijde.

Jméno musí být správné, nebo tento luk bude ztělesněním jeho řemesla, rozhodl se Joycenevial, nejlepím výrobkem jeho kariéry, která byla perfektní. Kadý elf v údolí měl luk od Joyceneviala, stejně tak jako kadý hraničář, který kdy opustil údolí po polovinu tisíciletí. Ale ádný z nich se nevyrovná tomuto luku, který, a to Joycenevial věděl, bude jeho posledním.

Tento je zvlátní.

Alespoň e se trefil do stromu, na něm byl terč! Elbryan se na Juraviela nadějně podíval, ale elf stál a potřásal hlavou. Jediným hladkým pohybem pozvedl Juraviel luk a vypustil íp, potom dalí a dalí, rychle za sebou.

Bylo to tak plynulé, e Elbryan jetě pořád zíral na elfa, kdy uslyel zasvitění třetího ípu. Skoro se bál podívat na cíl a nebyl překvapen, kdy uviděl, e vechny tři ípy jsou v něm, jeden ve středu a druhé dva vedle něj.

“Nikdy takhle nebudu střílet,” stěoval si Elbryan a byl blízko pláči, který od něj Juraviel u dlouho neslyel. “Ani jako kterýkoliv elf v údolí.”

“To je pravda,” odpověděl Juraviel a usmál se, jak se Elbryanovy oči rozířily. Zjevně to nebyla odpověď, kterou by chtěl slyet.

Se zavrčením zvedl chlapec luk, vystřelil, a vdy minul.

“Míří na terč,” poznamenal Juraviel.

Elbryan se na něho poněkud zvědavě podíval. Samozřejmě e míří na terč!

“Na celý terč,” vysvětlil elf. “Ale pička ípu není dost velká na to, aby ho celý pokryla.”

Elbryan se uvolnil a snail se ta slova rozlutit. Uvaoval nad nimi ve vztahu k celé elfí filozofii ivota, k jedinečnosti. Najednou se zdálo moné, e íp a terč jsou jedno a e jeho luk je jenom nástroj, který spojuje íp a terč.

“Miř na specifický bod terče,” vysvětlil Juraviel. “Musí si zlepit soustředění.”

Elbryan pochopil. Musí najít přesné místo, kam patří íp, specifický bod, kde se mají íp a terč setkat. Zvedl luk - který byl pro něj malý - natáhl ho a vystřelil.

Netrefil se, ale íp se zabodl do stromu jenom dva palce nad terčem - zatím nejblíe, kam se trefil.

“Dobře,” pogratuloval mu Juraviel. “Teď to chápe.” A elf el pryč.

“Kam jde,” zavolal na něho Elbryan.

“Jsem tu jen chvíli. V mém toulci je jetě deset ípů.”

“Tvá lekce je dnes skončena,” odpověděl Juraviel. “Projdi si ji a můe jejím zdokonalováním strávit tolik času, kolik chce.” Elf odeel a vypařil se v hustém křoví.

Elbryan zachmuřeně přikývl a rozhodl se, e a ho sem Juraviel zítra přivede, bude schopen zasáhnout terč. Zůstane zde celý zbytek dne a vrátí se, jakmile zítra ráno skončí jeho povinnosti s mléčnými kameny. To si alespoň myslel.

Jeho soustředění vak nebylo dobré. ípy létaly daleko od terče a ztrácely se v lese. Elbryan začal s plným toulcem, ale za půl hodiny mu ípy doly a ani jeden nemohl najít. Ale to bylo dobře, nebo ho bolely prsty na pravé ruce a stejně tak sval na hrudi a vnitřní strana předloktí.

Dalí den mu Juraviel přinesl černý koený chránič na levou pai a nový luk, který nebyl z temného kapradí, ale byl největí, který se u elfů nacházel. A přesto byl příli malý. Juraviel také přinesl zelenou trojúhelníkovou loveckou čapku, ji Elbryan přijal se zmateným pokrčením ramen. Tentokrát začali s dvěma plnými toulci a Elbryan, zlepující se minutu za minutou, strávil na střelnici skoro tři hodiny. Na konci dne mu Juraviel ukázal novou pomůcku - čapku, kterou měl mladý mu na hlavě. Elf mu ukázal, jakým způsobem si dát přední konec čapky nízko nad oči a pouít její okraj jako pomoc při vystřelování ípů.

Dalí den se Elbryan trefil do terče dvěma výstřely ze tří.

Juraviel trénoval Elbryana s lukem celý podzim a zimu. Mladý mu se učil praktickým aspektům zbraně, jak vyrobit ípy, těí pro větí kodu a lehčí pro delí dolet, a jak vyměnit tětivu - i přesto, e elfí tětivy praskaly jen málokdy. Nejdůleitějí ze veho bylo, e se Elbryan naučil, e lukostřelba je více testem mysli ne těla, věcí koncentrace a zaměření. Vechny fyzické úkony - nataení, zamíření a vyputění ípu - se brzy staly automatickými, ale kadý výstřel byl mentálním měřením vzdálenosti a větru, délky nataení a váhy ípu. Prsty pravé ruky měl brzy pokryté ztvrdlou kůí a chránič vnitřku ruky byl brzy obrouen na polovinu původní tlouky. Elbryan trénoval s podobným hladem, s jakým trénoval vechno ostatní, s pýchou a odhodláním, nad nimi mnoho elfu nevěřícně potřásalo hlavou. Kadý den, a u bylo počasí jakékoliv, byl Elbryan na střelnici; pracoval, cvičil, střílel jeden íp za druhým přímo do terče, kdy u ne do středu, tak velmi blízko něj. Naučil se střílet rychle a z různých úhlů; převalit se po zemi a vstát s ji letícím ípem, viset z větve a střelit, také vystřelit dva ípy najednou a umístit je blízko sebe, větinou oba na terč.

Kadé ráno cvičil bi’nelle dasada a podstupoval fyzickou přípravu s mléčnými kameny. Obědy trávil povídáním si s Juravielem o filozofii a potom el s elfem na střelnici.

A své večery, ke svému velkému překvapení, trávil nejčastěji s Tuntun, protoe ena byla hlavní instruktorkou a také přítelkyní Mathera, jeho strýce a mue, o kterém toho chtěl vědět nejvíc. Tuntun mu o něm hodně vyprávěla, o jeho dnech výcviku v údolí - udělal tolik stejných chyb jako Elbryan! - a o jeho činech v Divočině. Kolik tisíců goblinů a obrů padlo za obě jeho smrtícímu ostří! A ten meč se stal předmětem mnoha diskusí, poněvad Bouře - to bylo jeho jméno - byla jedním ze esti mečů hraničářů, které byly kdy vyrobeny. Byly to jedny z nejsilnějích mečů, je kdy opustily údolí. Z těch esti byl pouze jeden stále pouíván, velký meč s irokou čepelí pojmenovaný Ledolam, jen byl v drení zřídka viděného hraničáře Andacanavara v severním Alpinadoru.

“Ty jsi ze vzácného rodu,” poznamenala Tuntun jednoho hvězdného večera. “Můe být jediným ivým hraničářem, přestoe jsme necítili, e by Andacanavar odeel.”

Ta obřadnost, se kterou mluvila, se Elbryana naprosto nečekaně dotkla a zároveň mu na ramena naloila obrovskou tíhu. Začal se cítit jedinečně a v mnoha směrech - i nadřazeně. Elfové mu dali krásný dar: jiný jazyk - fyzický i verbální - jiný druh pohledu na svět okolo něj, jiný zpusob vnímání pohybů svého těla. Urazil hodně dlouhou cestu od toho vystraeného oputěného dítěte klopýtajícího z vypáleného Dundalis. Byl krví Mathera, Elbryanem hraničářem.

Proč tedy byl tak vyděený?

Aby nael odpověď, často chodil k Orákulu. Pokadé bylo lehčí se spojit s duchem Mathera, a přestoe obraz nikdy neodpovídal, Elbryanův monolog mu pomohl roztřídit věci, udret si nadhled a nervy.

Zima, drsná i v začarovaném údolí - tak jak Lady Dasslerond předpověděla - pokračovala pomalu. Sníh přiel brzy a zarytě se drel, i kdy začínalo jaro.

Elbryanův ivot plynul jako vdy v rychlém tempu - učil se a rostl. Nyní byl lukostřelcem. Nebyl tak dobrý jako někteří z elfů, ale podle měřítek lidí byl expertem. Jeho chápání přirozeného světa okolo něj nebude nikdy úplné - bylo toho prostě moc na to, aby to věděl jeden člověk - ale prohlubovalo se s kadým dnem a s kadou novou zkueností. Způsob, jakým viděl svět okolo sebe, mu napomáhal v učení. Opravdu byl houbou a celý svět byl tekutinou.

Změna nastala dramaticky a nečekaně, kdy byl Elbryan jedné bouřlivé noci v měsíci Toumanay vytaen Juravielem a Tuntun z postele. Elfové ho otravovali a strkali, a ho dostali z jeho nízkého domu na stromě. Na sobě měl jen koili a plá. Doprovodili ho k poli olemovanému stromy, kde se shromádilo vech dvě stě elfů z Caer’alfar.

Juraviel mu stáhl plá a Tuntun ho, třesoucího se, postrčila doprostřed pole.

“Svlékni to,” řekla tvrdě a ukázala na koili.

Elbryan cudně zaváhal, ale Tuntun nebyla v náladě na diskuse. Svými noi rozřízla jeho skrovné oblečení, chytila je předtím, ne spadlo o dva palce, pak je odhodila a nechala mladého nahého zmateného mue stát před zraky vech.

Elfové se dreli za ruce a utvořili kolem něj kruh. Potom začali tancovat a kruh se pohyboval doleva. Často poruili spojení a vyskakovali v piruetách či tančili své vlastní kroky, ale obecně krouili kolem Elbryana.

Elfí píseň mu naplnila ui a tělo a postupně ho zbavila studu, uklidňovala ho. Celý les se připojil - větry, ptačí zpěv, kvákání ab.

Elbryan zvrátil hlavu vzad a uvaoval nad hvězdami a několika enoucími se mraky. Shledal, e se otáčí spolu s kruhem, jako by elfové kolem něho vytvořili vír a točili ho ve svých proudech. Zdálo se to jako sen, nejasný a vzdálený.

“Co slyí?” optal se někdo blízko něj. “V tomto momentě zrození, co vidí?”

Elbryan se ani nezamýlel nad původem hlasu - Lady Dasslerond, která stála přímo před ním. “Slyím ptáky,” odpověděl nepřítomně. “Noční ptáky.”

A vechen svět kolem něj ztichl a snový pocit byl odvanut tou náhlou změnou. Elbryan několikrát zamrkal, jak se zastavil, protoe hvězdy se mu před očima pořád točily jako kolotoč.

“Tai’marawee!” vykřikla Lady Dasslerond, a Elbryan, stěí si vědom, e je s ním na poli, sebou při zvuku jejího hlasu trhl. Podíval se na ni, kdy dvě stě elfů zvolalo v ozvěně: “Tai’marawee!”

Elbryan uvaoval nad těmi slovy: tai jako pták a marawee jako noc.

“Noční pták,” vysvětlila Lady Dasslerond. “Byl jsi pojmenován Noční pták, v tuto noc tvého narození.”

Elbryan polkl a nechápal, o co jde. Juraviel a Tuntun ho na takovou ceremonii nepřipravili.

Bez vysvětlení mu pak Lady Dasslerond vhodila do obličeje dlaň plnou třpytivého práku.

Zdálo se, e se celý svět zastavil a znovu trochu pomaleji rozběhl. Elfí zpěv a harmonie lesa se obnovily a on byl znovu sám ve středu pole a otáčel se spolu s kruhem. Postupně, tak, e to Elbryan ani nepostřehl, se elfí hlasy jeden po druhém vytrácely. Dlouho poté si uvědomil, e je sám, e elfové odeli, a ne mohl vylutit význam toho veho, přemohl ho spánek, přímo tam.

Noc jeho narození.

Belli’mar Joycenevial pokyvoval hlavou, kdy si prohlíel produkt své lásky. Pojmenovali hraničáře Noční pták, a sen, který elf měl, ho tedy neklamal. Tento luk, jménem Jestřábí křídlo, se rozhodně hodil ke vemu, čím se Elbryan stal.

Joycenevial drel tu krásnou zbraň před sebou. Byla vyí ne on, otřena do hladkosti skla - i v mdlém světle jediné svíce se tmavozelený luk s nitkami stříbřitu jasně leskl - s vytvarovaným úchopem a jemnými, zúenými konci. Odstranitelný vrchní konec byl opatřen třemi péry, vyrovnanými tak dokonale, e vypadaly jako jedno, kdy byl luk v klidu.

Jestřábí křídlo a Noční pták - starému elfovi se to spojení líbilo. Toto bude poslední luk, který kdy vyrobil, nebo věděl, e i kdyby jich udělal jetě tisíc, ádný by se nepřiblíil dokonalosti tohoto.

Elbryan se probudil stejně tak, jako usnul, sám a nahý na poli. Jediným rozdílem bylo, e měl na levé ruce pás červené látatky, na pravé zelené. Obě byly umístěny vprostřed jeho velkého bicepsu. Chvíli nad nimi uvaoval, ale nepomyslel na to, e by je odstranil. Poté obrátil svou pozornost k probouzejícímu se světu okolo něj. Úsvit byl dávno pryč. Elbryan věděl, e poprvé za celou dobu, co ho naučili mečový tanec, jej zmekal. Ale v toto ráno na tom nezáleelo. Mladý mu uviděl svůj plá a zabalil se do něj. Místo toho, aby se vrátil do svého domu, el k Orákulu, kde nechal zrcadlo, deku a idli.

“Strýčku Mathere?”

Duch na něj čekal, v zrcadle klidný. Elbryana napadaly isíce otázek, avak předtím ne mohl vyslovit jedinou, jeho mysl se zamlila obrazy cesty, blat, lesa a údolí plného zelených stromů, je se mu zdálo povědomé.

Elbryan zápasil, aby klidně dýchal. Začal tomu rozumět. Obklopil ho temný teror a hrozil ho pohltit přímo na místě a on se chtěl zoufale zeptat strýce Mathera na ve a zbavit se svých pochyb.

Ale tentokrát byl příjemcem Elbryan. Tentokrát se opřel, zavřel oči a nechal tu neznámou cestu, a se mu uloí do paměti.

Vyel z jeskyně jetě méně uvolněný, ne do ní vstoupil, a v obličeji se mu zračily strach a nejistota. Vyvstalo jetě více otázek, ne přilo odpovědí.

Kdy se vrátil do Caer’alfar, byl překvapen, e je místo oputěné. Rychle se dostal do svého domu a shledal, e je prázdný a e tam nemá ádné věci - své oblečení, jeho koík na sbírání mléčných kamenů.

Na zemi byla nová sada oblečení. Musela být pro něj, protoe nikdo z elfů neměl takovou postavu. Tedy pokud u tady nebyl dalí budoucí hraničář.

Odehnal tuto mylenku, svlékl si plá a začal si oblékat aty: boty z jelenice, vysoké a měkké, kalhoty s nízkým pasem a opaskem z provazu olemovaného stříbřitem, měkkou koili bez rukávů s koenou vestou s nitkami stříbřitu, tlustý zelený cestovní plá a světle zelenou loveckou čapku.

Elbryan se rozhlédl a přemýlel, co má dělat dál. Pomyslel znovu na pole a vydal se tam. Nael tam vechny elfy, jak na něj čekají, a tentokrát stojí v řadách. Před shromáděním pak stáli Lady Dasslerond a Belli’mar Juraviel. Ihned pokynuli Elbryanovi, aby se připojil.

Kdy se tam dostal, Juraviel mu podal batoh s noem připásaným na jedné straně a sekerou na druhé.

Uběhla dlouhá chvíle, ne si Elbryan uvědomil, e elfové čekají, a si dar pořádně prohlédne. Zápasil s přezkami a otevřel jej, pak se ohnul a opatrně jej vysypal na zem. Obsahoval křesací kámen a ocílku, tenké lano se stříbřitem podobající se jeho pásku, krabičku s červeným gelem, jej Juraviel pouil při sekání temného kapradí, deku a zrcadlo pro Orákulum - to muselo být přineseno poté, co to místo opustil - vak na vodu a zásobu jídla, pečlivě nasoleného a zabaleného.

Elbryan vzhlédl ke svému elfímu příteli, ale nenael vůbec ádnou odpověď. Opatrně, s třesoucíma se rukama znovu zabalil batoh a pak se postavil před Juraviela a paní Andur’Blough Inniness.

“Červený pás je namočený v permanentní léčivé masti,” vysvětlil Juraviel. “Jak na obvaz, tak na zastavení krvácení. Zelený filtruje vzduch, kdy si jej dá přes nos, a dokonce s ním můe přeít chvíli pod vodou.”

“Toto jsou nae dary pro tebe, Noční ptáku,” dodala Lady Dasslerond. “Tyto a toto!” Luskla prsty a Belli’mar Joycenevial vystoupil z řady elfů a nesl nádherný luk.

“Jestřábí křídlo,” vysvětlil starý elf a podal mu jej. “Slouí také jako tyč.” Jediným pohybem sňal opeřený konec spolu s tětivou a pak ho zase nasadil. “Neboj se, e ho zlomí, kdy vypadá tak jemně. Nezlomí se úderem, bleskem a ani dechem velkého draka!”

Jeho prohláení vyvolalo potlesk za jeho práci.

“Natáhni ho,” řekl Juraviel.

Elbryan poloil batoh a pozvedl luk. Byl očarován jeho vyváením a hladkostí jeho dlouhého a příjemného nataení. Jak se luk ohnul, tři péra na jeho konci se oddělila a vypadala jako prsty na konci křídla letícího jestřába.

“Jestřábí křídlo,” řekl starý elf znovu Elbryanovi. “Bude ti jako luk slouit do konce tvých dnů a jako hůl, dokud s nevyslouí meč.”

Se slzami v očích mu starý elf podal toulec plný ípů a zařadil se zpět do řady.

“Nae dary,” řekla znovu Lady Dasslerond. “Který z nich povauje za nejdokonalejí?”

Elbryan se na dlouhou chvíli odmlčel, protoe chápal, e přichází důleitá chvíle, jemný test, který musí udělat. “Vechny zásoby a aty,” začal, “jsou hodny krále, dokonce i krále elfů. A tento luk,” řekl s vekerou váností a díval se na Joyceneviala, “jsem si jist, e nemá sobě rovného, a vím, e je opravdovým poehnáním ho nosit.”

“Avak Orákulum,” pokračoval Elbryan a otočil se zpět k Lady Dasslerond, “je darem, který povauji za nejdokonalejí.”

Lady ani nemrkla, ale najednou Elbryan věděl, e nepromluvil správně. Moná to způsobil zaraený výraz na Juravielově obličeji, který ho přivedl k pravdě.

“Ne,” řekl tie, “to není ten nejlepí dar.”

“A co to je?” řekla netrpělivě Lady.

“Noční pták,” odpověděl Elbryan bez zaváhání. “Vechno, co jsem, vechno, čím jsem se stal. Nyní jsem hraničář a ádný dar na světě - vechno zlato, stříbro, vechna království - nemůe být větí. Nejlepím darem je jméno, které jste mi dali, jméno, které jsem si vyslouil díky vai trpělivosti a času, jméno, které mne označuje za přítele elfů. Nemůe být větí pocty a vyí zodpovědnosti.”

“Jsi připraven na to, abys přijal tuto zodpovědnost,” odváil se dodat Juraviel.

“Je čas, abys el,” prohlásila Lady Dasslerond.

Elbryan se nejdříve chtěl zeptat kam, ale zarazil se, protoe věřil, e by mu to elfové řekli, kdyby to potřeboval vědět. Kdy to neudělali, kdy neudělali víc, ne e se před ním poklonili a ztratili se z pole, zanechave ho o samotě, měl svou odpověď.

Orákulum mu u ukázalo cestu.

Země byla relativně plochá a hnědá, s řídce rostoucími nízkými keři. Ale mírné svahy klamaly a běící hraničář neviděl v ádném směru moc daleko. Byl ve Slatinách, oblasti, ji osadníci na okraji Divočiny láskyplně nazývali Hustá blata. Pro Elbryana dítě byla tato země opředena tajemstvími.

Ale nyní, kdy si vzpomněl na povídačky o bestiích a podobně, příli ho to neuklidňovalo.

Mlha byla lehká a nesvírala se okolo něj jako předchozího dne, kdy Elbryan cítil, jako by se na něj dívaly odevud oči. Přeel přes kopeček a uviděl pod sebou stříbřitý potok, jak si klikatě proráí cestu hnědým jílem. Instinktivně zvedl raku k vaku na vodu a shledal, e je napůl prázdný. Seběhl k potoku, který napříč měřil jenom několik stop a byl asi stopu hluboký, a ponořil do něj ruku. Kdy shledal, e je voda čistá, přikývl. Zem zde byla příli pevná na to, aby ji mírný roud odplavil. Voda ve Slatinách byla křiálově čistá, kromě níin, kde se shromaďovala a kde se zdálo, e se mísí se zemí a vytváří blátivou polévku.

Elbryan pokračoval v prohlídce potoka, aby se ujistil, e nic nepříjemného neplave jeho směrem, pak zavěsil batoh na pevnou větev pichlavého keře a zul si boty. Běel u pět dní. Chladná voda a měkké dno byly jeho znaveným nohám příjemné. Krátce se zamyslel nad tím, e se vysvleče a lehne si tam celý.

Ale pak něco ucítil, či uslyel. Jeden z jeho smyslů k němu vyslal slabounké varování. Hraničář ztuhl na místě a z měřil své smysly na okolí. Uvolnil svaly v nohou, aby cítil chvění půdy. S očima na stopkách se pomalu rozhlédl.

Zaznamenal plouchnutí znedaleka proti proudu.

Elbryan se zamyslel nad svou pozicí, potok tekl kolem jednoho z klamně vysokých kopců a ztrácel se z dohledu pár tuctů yardů od místa, kde stál.

Uslyel dalí plouchnutí, blí, a pak hlas, i kdy slova nemohl rozeznat. Znovu se rozhlédl. Teď hledal místo, kde by mohl nepřátele nalákat do léčky. Terén ale nebyl slibný. To nejlepí, čeho by byl schopen, bylo vylézt znovu na kopec a přikrčit se za jeho vrchní linií. Musel by si dobře načasovat pohyb, nebo z ohybu potoka bylo na některé části kopce vidět.

Elbryan tu mylenku hned zavrhl. Nyní byl na východním okraji Slatin, nedaleko od lidských sídli. A u to byl kdokoliv či cokoliv, nebylo to nebezpečné - nemohli to být obři. Nebyl ádný důvod si myslet, e jsou to nepřátelé.

A kdyby byli, Noční pták má v ruce Jestřábí křídlo.

Přitáhl si plá k tělu, zvedl kapuci přes hlavu a čapku a pak se pustil do práce - ponořil svůj vak pod vodu.

Hluk se zvyoval - podle hlasitosti plouchání Elbryan usoudil, e se blíí nejméně est dvojnohých bytostí. Důleitějí pro něj vak byla ustavičná konverzace; ne slova, kterých rozuměl jen málo, ale vysoký tón hlasů. Elbryan u takové hlasy slyel.

plouchání a mluvení najednou ustalo. Tvorové se dostali z ohybu potoka. Elbryan zůstal skrčený. Vyhlédl z kapuce a ujistil se, e nemají luky.

est goblinů stálo a civělo asi třicet stop daleko a jeden měl na rameni otěp - nebyl vak připraven ho hodit. Ostatní dreli tyče a meče, ale ádné luky.

Elbryan zůstal nízko. S jeho postojem a plátěm si nemohli být jisti jeho rasou.

“Eeyan kos?” zavolal jeden z nich.

Elbryan se pod kapuci usmál a nepodíval se jejich směrem.

“Eeyan kos?” zeptal se opět goblin. “Kachakacha gusa?”

“Kachna, kachna, husa,” pravil Elbryan tie. Bylo to jméno hry, kterou hrával o dekádu dříve. Znovu se usmál, kdy pomyslel na ten nevinný čas, jene sentiment mu nevydrel dlouho. Byl odplaven temnějími emocemi, kdy si uvědomil, co tito tvorové udělali s jeho světem.

Goblin znovu zavolal. Není čas na odpověď, to věděl, a protoe nevěděl, co goblin říká, postavil se. Byl vyí ne kterýkoliv goblin. Zvolna si odhrnul kapuci.

Polovina goblinů skoro zakřičela. Ten s otěpem se třemi rychlými kroky vrhl kupředu a hodil.

Elbryan čekal tak dlouho, jak to lo, a potom před sebou vztyčil Jestřábí křídlo, aby otěp odrazil. Máchl lukem, čím otěp odklonil, zastavil jeho let a vířící ho vyhodil do vzduchu. Chytil ho do pravé ruky, zatímco levou si přitáhl Jestli křídlo zpět k boku.

Najednou drel otěp a mířil jím na toho, kdo ho hodil. To gobliny zarazilo.

V mladém mui bouřily zmatené emoce. Vzpomněl si na učení elfů, na toleranci, přestoe neměli rádi gobliny ani obry. Elbryan také nebyl v lidském sídliti a ani v zemi, která přísluela lidem, a bylo pravděpodobné, e je v goblinském teritoriu. Kdyby to byla pravda, bvla by bitva s těmito esti správná?

Avak jeden u ho napadl, přestoe to mohlo být jen ze strachu. A Elbryan, i přes logické odůvodnění, nemohl zapomenout na Dundalis.

Zaváhal. Byli tito goblini zodpovědní za to, co jejich rod udělal Elbryanovu domovu? Ten, kterého elfové pojmenovali Noční pták, si musel upřímně odpovědět. Dluil to Juravielovi.

Jediným pohybem svého silného zápěstí poslal otěp zpět odkud přiletěl, a ten se zabodl do proudu jenom jednu stopu před tím, který jej hodil. Elbryan na gobliny vrhl varovný pohled a pak se k nim otočil bokem a soustředil se na naplnění svého vaku vodou.

Dal jim jenom jedinou anci. Jedna jeho velká část, chlapec se vzpomínkou na Dundalis, pevně doufala, e ji nepřijmou.

Slyel a cítil, jak se voda pohybuje, jak se tvorové přibliovali. Cítil, e nejméně dva se oddělili a vyli z potoka, aby ho mohli napadnout zepředu i zezadu.

Elbryan posuzoval, jak se přibliují, dávaje pozor na jakýkoliv náznak toho, e na něj opět letí otěp.

Zdálo se, e vechen pohyb a plouchání ustaly. Věděl, ze nejsou dál ne několik stop. Pomalu se otočil, a kdy stál čelem proti hlavním čtyřem, postavil se do plné výe. Byl o stopu vyí ne nejvyí goblin.

“Eenegash!” pravil nejblií a nejkaredí z celé skupiny a drel před sebou meč podobný tomu, který dal Olwan Ebryanovi na jeho hlídky.

“Nerozumím vám,” odpověděl.

Goblinové si něco mumlali a on pochopil, e oni mu nerozumějí. A pak se k němu ten oklivý otočil.

“Eenegash!” řekl znovu, silněji a ukázal na tyč a pak na břeh potoka.

“To si nemyslím,” odvětil Elbryan a iroce se usmívaje kroutil hlavou. Skoro neznatelným pohybem sundal z luku opeřený konec a dal tětivu do opasku.

Goblin výhruně zavrčel. Elbryan znovu zavrtěl hlavou.

Tvor se vyřítil k němu a bodl mečem, byl to spíe pohyb zahanbení ne útok. Jenome to byl goblin, kdo byl překvapen.

Elbryan popadl tyč - pravou rukou nad levou - převrátil úchop, kdy se tyč začala hýbat, a mávl jí před sebou tak, e goblin neměl anci se pohnout. Tyč se spojila s mečem agoblinovou rukou, vyrazila mu jej z ní a odhodila tucet stop pryč. Jemným pohybem, který tvor ani nemohl zachytit, Elbryan píchl zúeným koncem rovně před sebe a zasáhl goblina do čela, přímo mezi oči, a sloil ho do potoka. Jak očekával, ostatní goblinové se na něj s nadeným halekáním vrhli.

Elbryan znovu pozvedl tyč, levou rukou ji pustil a pravou rukou ji poslal dopředu. Ani by pohyb naruil, natáhl pravou pai a zastihl přibliujícího se goblina, který předtím vyběhl z vody, aby ho napadl z boku, zcela nepřipraveného a zabořil mu konec Jestřábího křídla pod bradu.

A zbraň se znovu dostala do hry, obranným otočením mezi hraničáře a tři gobliny v potoce. Elbryan ji co nejpevněji chytil levou rukou a natáhl pai podobně jako předtím pravou, take dalí goblin útočící z boku odlétl pryč. A znovu tu byla tyč, napůl otočena a chycena v pravé ruce, natočena ikmo, znovu chycena do levé a pak do pravé, a jak konec létal sem a tam, bodal. Sekem dolů se Elbryan trefil do hlavy goblina vprostřed - toho s otěpem - a s hlasitým křupnutím mu rozpoltil lebku.

Elbryan máchl tyčí doleva, odvrátil úder hole a pak zpět doprava, aby odrazil meč. Doleva, doprava a pokadé v jiném úhlu, aby vykryl zamýlené útoky. Potom zpátky doleva a znovu doleva a zeiroka zasáhl pai goblina. Elbryan ustoupil také doleva, čím se vyhnul neohrabanému seknutí mečem. Vrátil se tvrdě a nízko, Jestřábí křídlo letělo před ním. Goblin zaznamenal krouivý útok, dostal svou hůl dolů, avak Elbryan jen zvedl konec Jestřábího křídla a roztrhl goblinovi ruku a na kost. Hůl letěla do potoka a goblin zakřičel, dre se za ruku.

Elbryan udělal krok vpřed, čelem ke tvorovi, tyč drel vodorovně před sebou a vyrazil levou, pravou a zase levou. Jestřábí křídlo svitělo a střídavě builo goblinovi z obou stran do hlavy. Hraničář po posledním úderu ustoupil pravou nohou, odtáhl tyč a otočil se k tomuto nepříteli bokem, protoe očekával útok od toho, který drel meč. Kdy uviděl, e ten prchá, bodl znovu tvrdě doleva a zasáhl omámeného a zbitého goblina přímo do obličeje.

Neviděl, avak slyel pohyb, kdy se goblin, který na něj předtím zaútočil zleva, vyhrabal na nohy. Znovu vihl Jestřábím křídlem a otočil jím svisle pod a přes rameno, přičem se obrátil a skočil doleva. Sekl tyčí nad úrovní dosahu goblinova ubohého pokusu o krytí a pratil ho do krku. Goblin se na chvíli zastavil a pak, jako by se energie srolovala k jeho nohám a zpět, divně skočil dozadu a přepadl.

Elbryan se otočil a skrčil se do obranného postoje, jene u zde nebyli ádní nepřátelé. První, kterého zasáhl, vůdce, byl na rukou a kolenou vprostřed potoka - díval se na druhou stranu a byl tak omámený, e ani nemohl vstát. Ten, kterého odhodil napravo od potoka, byl pořád na zemi, svíjel se a lapal po dechu. Ten poslední, kterého pratil, byl zcela určitě mrtvý, stejně jako vrhač otěpu, a ten, který dostal čtyři rány do hlavy, leel na okraji potoka, obličejem ve vodě. Poslední ze skupiny, ten s mečem, stál na dvacet kroků od Elbryana, poskakoval nahoru a dolů a křičel nadávky, kterým hraničář nerozuměl.

Elbryan pomalu nasadil zpět opeřený konec svého luku, jedním plynulým pohybem si ohnul luk přes nohu a zahákl tětivu o spodní konec.

Goblin to zpozoroval, zakřičel a začal utíkat.

Jestřábí křídlo se vzneslo, tři péra se oddělila. Byla to čistá a přímá trefa na pětadvacet stop.

íp zasáhl goblina přímo do zad, nadzvedl ho z proudu a poslal ho jetě pět stop daleko. Mávaje rukama a nohama tvrdě dopadl obličejem do vody.

Zachmuřený Elbryan vyndal sekeru z boku batohu a dokončil svůj úkol.

A pak byl na cestě a běel přes Slatiny.

Část třetí

KONFLIKT

el jsi domů, strýčku Mathere? Kdy jsi odeel z Andur’Blough Inniness, svého elfího domova, vrátil ses na místo svého dětství?

Myslel jsem, e to byla vize, která mne vedla přes Slatiny a potom na sever ke svaujícímu se údolí, plnému mechu a borovic. Nyní přemýlím, jestli se mi jenom nevrátila vzpomínka a nevracím se zpět cestou, kterou mě elfové přivedli toho dne, kdy mě vytáhli z Dundalis. Moná mi zamlili pamě, abych neměl touhu odejít z Caer’alfar a utéct zpět ke svému rodu. Moná e poslední Orákulum bylo jenom zvednutím té mlhy.

Nepřemýlel jsem nad tím, dokud jsem nepřiel do známých končin. Měl jsem strach, e jdu patně, e jsem se vrátil domů po paměti a ne podle té vize.

Ale nyní to chápu. Tato země je mou zemí, zemí hraničáře. Je pod mou ochranou, přestoe zdejí pyný lid nevěří, e by ji potřeboval, a určitě by ji odmítl, kdybych se zeptal.

Je jich více, ne kdy jsem tu naposledy il. Plevelná je nejlidnatějí obcí - goblini ji nikdy nenapadli, poté co zničili Dundalis - a nová vesnice, skoro dvakrát tak velká, byla postavena třicet mil na sever, jetě mnohem dál v Divočině. Říkají ji Konec světa. Zdá se, e to jméno sedí.

A strýčku Mathere, znovu postavili Dundalis a nechali mu jméno. Jetě nevím, jaký mám pocit. Je nově Dundalis poctou starému, nebo výsměchem? Zabolelo mě, kdy jsem el po iroké cestě a uviděl značku - novou značku, proto jsme ádnou neměli - která označovala okraj Dundalis. Musím připustit, e na chvíli jsem si myslel, e má vzpomínka na zkázu a boj je patná. Moná mě elfové oklamali, abych věřil, e Dundalis a s ním vechen lid padli, abych jim neutekl, nebo nechtěl utéct.

Pod jménem na značce někdo vykrábal “Dundalis dan Dundalis” a pod tím bylo “McDundalis”, co obojí znamená “syn Dundalis”. Tomu jsem porozuměl.

S velkým očekáváním jsem uel poslední míli do vesnice na místo, které jsem neznal.

Na základech mého bývalého domu byla postavena velká hospoda.

Postavena cizinci.

Byl to takový podivný moment, byl to pocit nepatřičnosti. Byl jsem doma, a přece nebyl. Lidé byli skoro stejní - silní a pevní, tvrdí jako nejhlubí zimní noc - a přece stejní nebyli. ádný Brody Galant, Bunker Crawyer, Shane McMichael, Thomas Ault, ádná matka, otec a Pony.

ádné Dundalis.

Odmítl jsem pozvání majitele hospody, příjemně vypadajícího mue, a bez jediného slova - to byl zřejmě moment, kdy mě začali podezřívat, e jsem trochu zvlátní - jsem odeel, odkud jsem přiel. Frustraci jsem si vybil na značce. Strhl jsem ji a vykrábal jsem nápisy odkazující na předelou vesnici.

Nikdy jsem se necítil tak sám, ani toho rána po té pohromě.

ivot el dál beze mne. Chtěl jsem s tebou tehdy mluvit a tak jsem přeel město a vylezl jsem na severní okraj svahu. Tam je několik jeskyní, z nich se dá dívat na údolí. Věřil jsem, e v jedné z nich najdu Orákulum. Najdu Mathera. Najdu mír.

Nikdy jsem se přes hřeben nedostal. Bylo to způsobeno vzpomínkou. Pro elfy jsou vzpomínky cestou zpět v čase, cestu k objevení starých událostí z nové perspektivy.

A takto bylo na severním hřebeni. Viděl jsem ji, mou Pony, tak ivou a krásnou. Pamatoval jsem si ji tak ivě, e opravdu jetě jednou byla vedle mne - na maličkou chvíli.

Mezi nynějími obyvateli Dundalis nemám ádné přátele a popravdě ani nečekám, e bych nějaké získal. Ale nael jsem mír. Přiel jsem domů

.

ELBRYAN WYNDON

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Černý medvěd

“Přiel z kopce a řval,” vyprávěl mu a horečnatě mával rukou směrem k zalesněnému svahu severně od Dundalis. “Schoval jsem svou rodinu do sklepa - byl jsem sakra rád, e jsem tu zatracenou věc vykopal.”

Mluvčí byl asi tak starý jako on, uvědomil si hraničář, kdy se blíil ke skupině deseti lidí - osmi muů a dvou en - kteří se shromádili okolo skoro zničeného srubu na okraji Dundalis.

“Zatraceně velkej medvěd,” řekl dalí mu.

“Určitě dvanáct stop,” poznamenal první mu, obě útoku a rozpřáhl ruce, jak nejdál mohl.

“Hnědý?” zeptal se Elbryan, i kdy ta otázka byla jen formalita, nebo medvěd o výce dvanácti stop musel být hnědý.

Skupina se jako na povel otočila k cizinci. Za poslední měsíce Elbryana několikrát ve městě viděli, větinou, kdy docela tie seděl v hospodě U Vyjícího měsíce, ale nikdo, kromě Belstera O’Comelyho, hospodského, s ním nepromluvil ani slovo. V jejich obličejích byl jasně viditelný odpor, kdy cizince v jeho zvlátním oděvu - zeleném lesním pláti a trojúhelníkové čepici - zaznamenali.

“Černý,” opravila ho obě zle a muovy oči se zúily.

Elbryan přikývl a přijal to jako pravdu, a to více ne jeho předchozí prohláení. Z barvy věděl dvě věci: za prvé, e mu určitě přehnal medvědovu velikost, a za druhé e tento útok nebyl normální. Hnědý medvěd by přiběhl řvoucí ze svahu a narazil by do srubu, jako by to byl domov nějakého jelena, ale černí medvědi byli od přírody stydliví, nebyli vůbec agresivní, pokud tedy nebránili mláďata.

“Proč tě to zajímá?” zeptal se dalí mu a z jeho tónu se zdálo, jako by Elbryana obviňoval.

Hraničář, ignoruje tu poznámku, přeel kolem skupiny ohnul se, poklekl a začal zkoumat stopy. Jeho podezření se potvrdilo. Medvěd nebyl takové velikosti, jak farmář prohlaoval. Pravděpodobně měl pět či est stop a okolo dvou set nebo tří set liber. Ne e by se Elbryan nad muovým vzruením pohoroval. estistopý medvěd mohl vypadat dvakrát tak velký, kdy byl rozzlobený. A míra zničení domu byla velká.

“Nemůeme tolerovat samotáře,” trval na svém vysoký mu, Tol Yuganick. Elbryan se na něj podíval. Měl iroká ramena a choval se stejně energicky, jako mluvil. Byl hladce oholen a vypadal skoro jako dítě, ale pro člověka, který byl tak silný, to byla jenom zástěrka. Elbryan si viml jeho rukou - protoe ruce toho říkaly vdy nejvíce - byly drsné a plné mozolů. Byl to opravdový pohraniční pracant.

“Dáme dohromady skupinu a půjdeme tu zatracenou věc zabít,” řekl a plivl na zem.

Elbryan byl překvapen, e se ten statný mu nerozhodl, e půjde medvěda ulovit sám.

“A co ty?” domáhal se mu a díval se na hraničáře. “Byl jsi tázán, proč tě to zajímá, ale nikdo jetě neslysel odpověď.” Tol se přiblioval k ohnutému hraničářovi.

Elbryan se vztyčil do plné výe. Byl stejně tak vysoký jako mu, a přestoe nebyl tak těký, určitě měl větí svaly.

“Myslí si, e patří do Dundalis?” zeptal se Tol bez obalu a jeho slova zněla jako obvinění či dokonce výhrůka.

Elbryan ani nemrkl. Chtěl křičet, e na toto místo patřil dřive ne kdokoliv z nich, e tam byl, kdy se pokládaly základy jejich milované hospody, a e to býval jeho dům!

Avak snadno zadrel svá slova. Jeho roky s elfy mu daly kontrolu a disciplínu. Byl teď zde v Dundalis, Plevelné a Konci světa, aby poskytl lidem ochranu, kterou nikdy nepoznali. Věřil, e kdyby tady elfy vycvičený hraničář byl před sedmi lety, Dundalis by nebylo zničeno, a tváří v tvář takové zodpovědnosti se muovo chování zdálo naprosto nedůleité.

“Medvěd se nevrátí,” řekl jim hraničář a naprosto klidně odeel.

Slyel za sebou reptání a několikrát slovo “divný” - a nebylo vysloveno bez emocí. Uvědomil si, e pořád chtějí jít do lesa a zvíře ulovit, ale on byl rozhodnut, e tam bude první. Černý medvěd napadl srub, a to samo o sobě byla záhada, kterou chtěl hraničář rozlutit.

Elbryan byl ohromen, jak snadno medvěda vystopoval. Zvíře uteklo od srubu a vytvořilo přitom pás zkázy v podrostu a dokonce porazilo pár meních stromků se zuřivostí, kterou hraničář jetě u zvířete neviděl. Byly to zcela jistě stopy středního medvěda, avak Elbryan se cítil, jako by sledoval fomoriánského obra nebo jiného zlého tvora, který je zrozen k destrukci. Bál se, e je medvěd nemocný nebo zraněný. A u ale bylo zdrojem této zkázy cokoliv, hraničářův strach, e medvěda nepřemůe, se zvyoval. Doufal, e se mu ho podaří zahnat daleko do lesa.

Vyel po boku strmého kopce a díval se po kadém stínu. Medvědi nebyli hloupí. Vědělo se, e sledují lovce a napadají je zezadu. Elbryan se skrčil u malého stromu. Poloil ruku na zem, aby ucítil vibrace nebo něco, co by mu mohlo pomoci.

Koutkem oka zachytil slabý pohyb křoví. Hraničář se ani nepohnul, jenom otočil hlavu, aby lépe viděl. Viml si větru a shledal, e je po větru.

Medvěd se na něj vrhl plnou silou a řval.

Elbryan se přesunul na jedno koleno, nasadil těký íp a s povzdechem úplné rezignace ho vypustil. Zasáhl medvěda do hrudníku, jene ten se stále přiblioval. Hraničář byl překvapen jeho ohromnou rychlostí. V Andur’Blough Inniness medvědy viděl - viděl, jak jeden utekl, kdy Juraviel práskl dvěma kameny o sebe, ale rychlost tohoto tvora byla neuvěřitelná, byl rychlý jako kůň.

První íp následoval druhý a zabořil se mu do ramene. Medvěd znovu zařval a skoro ani nezpomalil.

Elbryan věděl, e potřetí u nestačí vystřelit. Kdyby to byl hnědý medvěd, vylezl by na strom, ale černý uměl lézt rychleji ne on.

Počkal, skrčil se a v posledním okamiku skočil a kutálel se dolů z kopce.

Medvěd se zastavil a pak ho následoval. Kdy se Elbryan překulil na kolena tváří ke svahu, přímo k medvědovi, tvor se zvedl na zadní. Byl vysoký a impozantní.

Ale odhalil některé ivotně důleité oblasti svého těla.

Elbryan natáhl tětivu naplno - tři péra Jestřábího křídla byla od sebe tak daleko, jak to jen lo. Hraničář to nechtěl udělat. Povzdechl si, kdy udělal medvědovi do prsou díru.

A potom byl konec. Najednou se tvor svalil a byl mrtvý. Elbryan el k tělu. Chvíli počkal, a se ujistil, e se nehýbe, sehnul se k jeho čumáku a zvedl mu horní pysk. Bál se, e najde pěnovité sliny, které jsou znakem děsivého onemocnění. Kdyby to byl ten případ, Elbryan by musel ulovit vechna nemocná zvířata, od mývalů přes liky a po netopýry.

ádná pěna. Hraničář vydechl úlevou. Snail se vak přijít na to, co mohlo zvíře tak rozdrádit. Pokračoval v prohlíení tlamy a hlavy a zjistil, e jeho oči jsou jasné a bez slz, a pak obeel jeho torzo.

Nael svou odpověď. V medvědově kýtě byly čtyři ipky. Jednu vytáhl - nebyl to vak lehký úkol - a prohlédl si její hrot. Nael černý jed, produkt černé břízy, který působí bolest.

Se zavrčením odhodil ipku na zem. Nebyla to náhoda, ale jasný, účelný útok na medvěda. Ubohé zvíře bylo hnáno k ílenství obrovskou bolestí. Podle typu ipek to udělal nejspí nějaký člověk.

Elbryan se sebral a začal tančit, aby oslavil ducha medvěda, děkoval mu za dar jídla a tepla. Potom začal metodicky stahovat kůi a čistit ji. Bylo by urákou přírody podle elfích i Elbryanových standardů, nechat medvěda leet nebo ho nechat shnít či dokonce ho pohřbít.

Práce byla dokončena pozdě odpoledne, ale hraničář si neodpočinul. el do Dundalis, aby lid informoval o zabití. Něco, někdo způsobil tuto tragédii.

Noční pták byl znovu na lovu.

Bylo je stejně tak snadné najít jako medvěda. Jejich chatě, která nebyla víc ne seskupení pařezů a starých kmenů - Elbryan měl podezření, e pocházejí z ruin starého Dundalis - stála na kopci. Kolem byly rozházeny větve jako kamuflá, ale mnoho z nich u bylo suchých.

Hraničář je uslyel mnohem dříve, ne je uviděl. Smáli se a příerně faleně zpívali, ale hlasy to byly rozhodně lidské, jak očekával.

Elbryan vylézal pomalu na kopec, strom po stromu, stín po stínu, přestoe pochyboval o tom, e by ho mui uvnitř slyeli, i kdyby měl s sebou stovku vesničanů a tucet fomoriánských obrů. Zpozoroval sítě okolo chatrče a také dvanáct suících se kůí. Tito mui znali zvířata, to Elbryan pochopil. V sudu u zadní strany chatrče nael směs černé tekutiny a rychle shledal, e to musí být tentý jed, který byl pouit na medvěda.

Stěny chatrče u byly patné a byly v nich praskliny. Elbryan nakoukl dovnitř.

Tři mui leeli na koeinách převáně z černého medvěda a pili pěnivé pivo ze starých dbánů. Občas se někdo natáhl a ponořil dbán do sudu. Nejdříve musel odehnat mouchy a vosy, které na něm seděly a popíjely tekutinu.

Elbryan znechuceně zavrtěl hlavou, ale připomněl si, e si musí zachovávat respekt. Byli to mui Divočiny, silní a těce ozbrojení. Jeden měl po ruce spoustu dýk. Visely na pásu, který měl překříený přes hrudník. Dalí měl těkou sekeru a poslední tíhlý meč. Z tohoto místa dobře viděl, e na dveřích je daná petlice.

Přeel k předku domu a z batohu vytáhl nů. Dveře nepřiléhaly. Na jedné straně byla kvíra dost velká na to, aby se tam veel nů. Trhnutím zápěstí petlici uvolnil, pak vykopl dveře a vskočil dovnitř.

Mui sebou házeli, rozlévajíce pivo, a jeden nahlas najednou vykřikl, kdy se převalil přes svůj meč, jeho jílec se mu zaryl do boku. Brzy byli na nohou. Elbryan stál ve dveřích s Jestřábím křídlem jako nekodnou procházkovou holí v ruce.

“Co chce?” zeptal se jeden mu, hrubián se sudovitým hrudníkem a zjizveným obličejem. A na tu tvář a bujný, nepěstěný vous by mohl být bratrem Tola Yuganicka, viml si znechuceně Elbryan. Jejich těla jako by byla z jedné velké formy. Mu měl před sebou velkou sekeru, a nebylo pochyb, co s ní udělá, kdy Elbryan neodpoví správně. Mu s mečem byl pleatý, vysoký a hubený a schovával se za ramena sveho společníka. Třetí, nervózní troska, se přesunul do kouta, pohrávaje si s prsty, které nebyly zase tak daleko od dýk.

“Přiel jsem, abych si s vámi promluvil o jednom určitém medvědovi,” odpověděl Elbryan klidně.

“Jakej medvěd?” odsekl mu se sekerou. “Máme kůe.”

“Medvěd, který zeílel z vaich otrávených ipek,” odpověděl Elbryan sue. “Medvěd, který zničil farmu v Dundalis a skoro zabil rodinu.”

“Bě pryč,” vyplivl mu.

“Máte ten stejný jed venku,” pokračoval Elbryan. “Je to vzácná směs a jenom málo lidí ji zná.”

“To nic nedokazuje,” pravil mu a luskl svými pinavými prsty ve vzduchu. “Teď vypadni, nebo brzy pozná ostří mé sekery.”

“To si nemyslím,” odpověděl hraničář. “Je tu otázka kompenzace - farmářům a mně za snahu ho ulovit.”

“K-kompen…” začal koktat pleatec.

“Platba,” řekl Elbryan. Kdy mluvil, uviděl pohyb. Mu z rohu vytáhl a hodil nů s nacvičenou lehkostí.

Elbryan se otočil po směru hodinových ručiček a nů se zabodl hluboko do stěny. Hraničář se pohnul, jako by chtěl udeřit vodorovně, ale zpozoroval, e tento pohyb je očekáván; sekera byla zvednuta ke krytí. Jakmile se začal otáčet, vytočil pravou nohu a otočil se zpět proti směru hodinových ručiček a stáhl bok, aby se vyhnul sekeře.

A nyní začal svůj útok. Padl na koleno a máchl tyčí napříč, aby zachytil muovu nohu. Malým odchýlením potm udeřil mue přímo do slabin. Rychleji ne kočka přesunul tyč v jiném úhlu a píchl třikrát rychle dopředu, přímo do muova hrudníku.

Mu odpadl a Elbryan se vztyčil, Jestřábí křídlo drel vodorovně v obou rukou nad hlavou, a zachytil seknutí meče. Hraničářovo koleno vystřelilo nahoru, narazilo muovi do břicha, a kdy se ten začal lámat v pase, Elbryan otočil tyč a odrazil meč stranou. Omotal tyč okolo muovy pae a zajistil ho v podpadí, udělal krok za něho, ví silou darebáka zvedl a vyhodil do vzduchu, aby tvrdě dopadl na záda a na hlavu.

Elbryan se okamitě otočil. Uvědomil si, e je zranitelný, Dalo se to předvídat - dalí nů byl na cestě a hraničář pozvedl tyč právě v čas, aby jej zablokoval. Kdy se nů spojil s tyčí, trochu povolil sevření, aby neodskočil. Jako by to těstěna chtěla, nů vylétl nahoru a Elbryan ho chytil za hrot.

V miku hraničář stál pevně s tyčí v jedné ruce před sebou a v druhé drel nů za uchem, připravený jej hodit.

tíhlý mu, v rukou dva noe, zbledl a upustil je na podlahu.

Elbryan tvrdě bojoval se vztekem, který mu říkal, aby zabořil nů do muova hrudníku, se vztekem, který sílil, kdy pomyslel na to, co ti tři udělali medvědovi, a na potenciální důsledky jejich pitomých činů.

S temným zavrčením hodil a nů se zabodl do stěny přímo muovi u hlavy. Ani by z Elbryana spustil oči, sloil se do kouta.

Elbryan se rozhlédl. Druzí dva se hrabali na nohy a ádný z nich nedrel zbraň.

“Jak se jmenujete?” zeptal se hraničář.

Mui se na sebe zvědavě podívali.

“Vae jména!”

“Paulson,” odvětil mu se sekerou. “Cric a Chipmunk,” dokončil představování a ukázal nejdříve na vysokého mue a pak na vrhače noů.

Hraničář potřásl hlavou. “Vězte, Paulsone, Cricu a Chipmunku: Sdílíte les se mnou a já vás budu sledovat na kadém kroku. Jetě jedna taková krutost, jako ta s medvědem, a přijdete k větí újmě ne dnes, to vám slibuji. A také si pohlídám vae pasti - u nikdy nebudete pouívat zubaté pasti.”

Paulson začal protestovat, ale Elbryan se na něj tak ohnivě podíval, e skoro roztál. “Nebo pasti, které vyvolávají utrpení.”

“Musíme si nějak vydělat,” poznamenal Chipmunk roztřeseným hlasem.

“Existují lepí způsoby,” odpověděl Elbryan. “A v naději, e je najdete, nepoaduji po vás peníze…, pro tentokrát.” Podíval se na kadého zvlá a jeho pohled ukazoval, e to nejsou ádné prázdné hrozby.

“A kdo jsi?” odváil se zeptat Paulson.

Elbryan se obrátil na patách zpět a okamik uvaoval nad otázkou. “Jsem Noční pták,” odpověděl.

Cric se zasmál, ale Paulson k němu zvedl ruku.

“Jméno, které si dobře zapamatujete,” dokončil Elbryan. el ke dveřím a odváně k nim tak obrátil záda.

Ale oni neměli na útok ani pomylení.

Hraničář obeel chatrč a vylil sud jedu. Vzal rovně zubaté pasti, oklivé kusy eleza s pruinami, které chytnou nohy kteréhokoliv procházejícího zvířete.

Jeho dalí zastávkou pak byla hospoda U Vyjícího měsíce v Dundalis. V místnosti byl asi tucet lidí v dobrém rozmaru, dokud neveel cizinec. Elbryan el k baru a pokývl Belsterovi O’Comelymu, nejlepímu příteli, jakého tu měl.

“Jen vodu,” řekl hraničář a Belster ta předpokládaná slova vyslovil spolu s ním a přistrčil mu sklenici.

“Co medvěd?” zeptal se veselý hostinský.

“Medvěd je mrtvý,” odpověděl Elbryan zachmuřeně, přeel do vzdáleného kouta místnosti a posadil se k rohovému stolu zády ke stěně.

Zpozoroval, e několik muů si otočilo idle a jedna ena se k němu obrátila zády.

Elbryan si stáhl čapku do čela a usmál se. Věděl, e to takto bude. Nebyl jako oni. Nebyl u jako ádný člověk, kromě těch, kteří byli s elfy, kteří strávili roky s Juravielem a Tuntun. Elbryanovi přátelé scházeli - dokonce i Tuntun. Bylo pravdou, e v Caer’alfar nebyl doma, ale tady se cítil doma jetě méně. Lidé vypadali jako on, ale viděli svět jinýma očima.

I přes nápadné připomínky jeho pozice byl jeho úsměv ryzí. Dnes pracoval dobře, přestoe litoval zabití medvěda. Jeho osamělost přicházela s jeho povinnostmi, musel uchránit Dundalis a dalí dvě vesnice od osudu své.

Zůstal v hospodě asi hodinu, ale nikdo, kromě Belstera, se na něj ani nepodíval.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

ílený mnich

“Tinson,” řekl velitel Miklos Barmine Jill, kdy byla na hlídce podél zdi Pireth Tulme.

Jill se na něho zvědavě podívala. Poznala jméno Tinson. Byla to vesnička na jednom z ostrovů asi tucet mil od pevnosti. Bylo tam jenom pár domů a hospoda, bylo to místo samotářů a kurev, které slouily vojákům Pireth Tulme.

“U Přepadeného pocestného,” dodal jetě Barmine typicky krátce.

“Dalí rvačka?” zeptala se Jill.

“A něco mnohem víc,” odpověděl velitel a el pryč. “Seber deset a jdi.”

Jill se dívala, jak odchází. Neměla ho ani v nejmením ráda. Před třemi měsíci nahradil Constantina Pressa, bývalého velitele, který byl poslán velet Pireth Dancard. Nejprve si myslela, e se jí bude líbit víc, e bude přísnějí na povinnosti, ale byl to chlípný, uslintaný, chamtivý flákač, který bral osobně, kdy Jill odmítla jeho návrhy. Striktní pravidla sluby se po týdnu zase uvolnila a ve se vrátilo do zajetých kolejí. A také ji překvapilo, jak jí chybí Constantine Presso, decentní mu - tedy alespoň podle standardu Pireth Tulme. Slouila pod Pressem více ne rok a on se neustále choval jako dentlmen a vdy respektoval její rozhodnutí nezapojit se do zábavy. Nyní byl Presso pryč a velitelem byl Miklos Barmine, a Jill se bála, e na ni bude tlačit mnohem víc.

Odehnala tuto temnou mylenku a obrátila pozornost k svému úkolu. Barminův trest za odmítnutí byla práce - ten blázen vůbec nepochopil, e trest je spíe odměnou. U Přepadeného pocestného byla dalí rvačka, čtvrtá za poslední dva týdny. Jill nemohla uhodnout, co by to “něco víc” mohlo být. Měla ale podezření, e to není nic zvlátního. ena pokrčila rameny. Alespoň to bylo něco víc ne procházení se kolem zdi.

Vzala deset stráců, pouila k odmítnutí dalích jejich kocovinu a vyrazila dolů po pinavé cestě. Pozdě odpoledne dorazili do pinavé hospody. Náměstí bylo tiché a prázdné - bylo vdy tiché, zaznamenala Jill, protoe při třech jiných příleitostech, kdy tu byla, Jill neviděla ani dítě. Větina obyvatel Tinsonu prospala den, protoe dávala přednost noci.

Její pozornost upoutal výkřik z hospody.

“Musíme se připravit!” přiel silný, hřmotný hlas, který zněl jasně i v této vzdálenosti a skrze stěnu mezi mluvčím a Jill.

“Ó ďáble, jaký jsi to nael klín! Jakými jsme blázny, e spíme, kdy temnota přichází!”

Skupina vojáků se nahrnula do hospody předními dveřmi a zdvojnásobila tak počet návtěvníků. První, co Jill zpozorovala, byl mu stojící na stole, jen mával prázdným dbánem - vyhrooval jím přibliujícím se návtěvníkům, kteří ho chtěli srazit dolů. Jill nařídila vojákům vmísit se mezi ně a pak la za barmanem.

“ílený mnich!” vysvětloval barman. “Byl tady celou noc, a před chvílí se vrátil. Má dost peněz, tím jsem si zcela jist. Řká se, e prodal drahokam obchodníkům, a přestoe nedostal řádně zaplaceno, má váčky plné zlata.”

Jill se na tlustého mnicha zvědavě podívala. Měl na sobě hnědou silnou róbu církve Abellikánů, i kdy byla na mnoha místech ooupaná, jako by byl ji dlouho na cestě. Měl hustou černou bradku a byl vysoký - skoro est stop, a musel váit nejméně tři sta liber. Měl iroká ramena a pevné silné kosti, avak Jill připadalo, e ta váha navíc je z nedávné doby.

Co Jill ohromilo nejvíce, byl jeho téměř horečný zápal, jas v jeho hnědých očích, ivot. Něco takového u dlouho neviděla.

“Zbonost, důstojnost, chudoba,” křičel a pak znechuceně zafrkal. “Jo, to určitě!”

Jill poznala tuto litanii - to stejné řekl opat Dobrinion Calislas v den její svatby.

“Jaká je zbonost v kurvení se? Jaká je důstojnost v nerozumnosti? A co chudoba? Zlaté listy a drahokamy… drahokamy!”

“Říká pořád to samé,” řekl sue barman. A pak zakřičel na stráe: “Dostanete ho dolů?”

Jill si nebyla jista, e by se k němu měli tak přímo přiblíit. Zdálo se, e zejména muova poznámka o kurvení podrádila víc ne pár rozčilených reptalů, a bála se, e jakýkoli bezprostřední zásah, fyzické napadení spíe ne pokus o uklidnění toho mue, by mohl jetě přerůst ve veobecnou rvačku. Radi by ho měli uklidnit. Nemohla toho vak udělat moc, aby zastavila vojáky, vzhledem k chabé účinnosti posloupnosti velení a k povolení od barmana.

Rozběhla se přes místnost, aby se pokusila udret věci v klidu, ale zastavila se, kdy barman tie dodal: “A dávejte pozor, má magii.”

“Sakra,” zamumlala Jill, otočila se a uviděla dva vojáky - jeden z nich byl Gofflaw - jak se natahují a chtějí mnicha chytit.

“Ó, trénink připravenosti,” zahoukal tlustý mnich radostně, chytil Gofflawa za zápěstí a vyhodil překvapeného mue do vzduchu. Předtím ne voják mohl zareagovat, mnich ho zvedl nad hlavu, roztočil ho a hodil přes místnost. Třetí voják vytáhl meč a usekl nohu stolu, take mnich spadl na neastného druhého vojáka, který se na něj snail dosáhnout. Mnich se skulil na zem a předvedl tak na někoho jeho velikosti překvapující hbitost. Vyskočil hned na nohy a řval z plných plic, zatímco se valil na dva nejblií lidi, z nich jeden byl voják a druhý obyvatel města.

Bitka začala.

Jill byla zcela ohromena mnichovou silou. Mu běhal sem a tam, poráel vechny, kteří mu stáli v cestě, a po celou dobu se maniakálně smál, dokonce i kdy ho jeden z těch, kteří uhýbali před jeho útokem, tvrdě pratil do krku či obličeje. “Připravte se!” křičel znovu a znovu a jetě pronáel něco o démonu a daktylovi.

Jill ho chvíli zmateně pozorovala. Mu byl zjevně blázen, nebo tak alespoň vypadal, ale Jill, která strávila rok u Pobření stráe, se volání po připravenosti a počestnosti nezdálo zase a tak patné.

Skupina vojáků ho obklíčila a jeden mu mu hrozil mečem a poadoval, a se vzdá. Poté přiel náhlý záblesk modři a vichni vojáci letěli a vlasy jim stály. Mnich se divoce zachechtal.

A pokračoval. Běel k jedné vyděené eně a zvedl ji na ramena. “Nelehej si s nimi!” křičel a Jill cítila, e je v tom něco osobního. “Prosím tě, ty jsi toho součástí, co to nevidí? Jsi částí výhry daktyla!”

Zezadu na něho skočil voják a mnich byl přinucen enu pustit. Zahoukal, setřásl mue a pokračoval.

Jill se postavila těsně před něho. Poznal v ní enu a znovu změkčil a zpomalil svůj postup.

Jill mu padla pod nohy, podrazila mu je a mnich se rozplácl na podlaze. Ihned na něm bylo pět muů. Nějak se ale dostal zpět na nohy, ale to u přispěchalo více vojáků a obyvatel města a přemohli ho. Přetáhli ho ke dveřím a neobřadně ho vyhodili ven.

Jill zpozorovala, e Gofflaw vytáhl meč a chce jít ven.

“Nech ho být!” nařídila mu.

Gofflaw na ni zavrčel, ale pod jejim neústupným pohledem dal meč zpět do pochvy.

“A jestli se tu jetě jednou ukáe,” ječel jeden z vojáků, “pak věz, e pocítí meč.”

“Slyte ta slova pravdy!” zakřičel na něho ílený mnich. “Vězte, kdo jsem. Nejsem tím, čím mne nazýváte. Honím osud a jsem poslem katastrofy!”

“Jsi opilec,” křičel voják.

Tlustý mu pronesl něco hloupého, otočil se a mával na ně rukou. “Pochopíte to,” slíbil jim zachmuřeně. “Pochopíte to.”

Jill se obrátila k barmanovi, který potřásal hlavou. “Je nebezpečný,” řekl.

Jill přikývla, jene tak úplně s ním nesouhlasila. Mnich nedokončil ani jeden ze svých útoků. Rval se, bil a dokonce hodil Gofflawa přes místnost, ale nikdo nebyl zraněn. Podle její frustrované mysli to Gofflawovi jenom prospělo. Pak la ke dveřím a uviděla mnicha, jak jde po blátivé cestě, sténá a vykřikuje něco o “hříchu lidstva”.

Otočil se několik yardů od vchodu do hospody a pustil se do přednáky o temných dnech, které přicházejí, nepřipravenosti světa na síly zla a o temnotě ivené celkovou hnilobou země.

“Ten mu je blázen,” poznamenal jeden z vojáků.

“ílený mnich,” odpověděl barman.

Jill si tím nebyla jistá. Vůbec.

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Bratr Spravedlnost

Mistr Jojonah se podíval z tajného balkonu do velké místnosti bez zařízení, kromě řemenů na zdi. Ve středu místnosti stál podsaditý mu a jeho obličej jevil známky nevyspání. Měl na sobě jenom koili a obranně stál - ruce si drel na břie a na slabinách. Měl dokonce i holou hlavu, protoe mu ji nadřízení oholili. Modlil se a chtěl tak zabránit úniku své síly, a De’Unnero, nový mistr na Sihertonově místě, okolo něj chodil a příleitostně ho vihl bičem. Za Quintallem stál student desátého ročníku.

“Jsi slabý a nepouitelný!” křičel mistr a bil ho po lopatách. “A byl jsi součástí spiknutí!”

Quintallova pusa vyslovila ne, ale bezhlasně, a zmohl se jenom na zoufalé potřesení hlavou.

“Byl jsi!” řval mistr a znovu ho lehl.

Mistr Jojonah se na to nemohl dívat. Quintallův “výcvik” probíhal u skoro měsíc, od té doby, kdy opat Markwart, který vypadal staře a unaveně, měl vizi ivého Avelyna.

Avelyrin! Z mylenky na mladého bratra ho a zamrazilo.

Avelyn zabil Sihertona - tělo, nebo to, co z něj zbylo, bylo nalezeno pozdě na jaře, skoro na den rok od tragédie. A co hůře, jestli byla Markwartova vize správná, Avelyn přeil a utekl se základní sbírkou svatých kamenů.

Jojonah zavřel oči a vzpomněl si na to, kolikrát ho Siherton varoval před Avelynovou skoro nelidskou oddaností. Avelyn bude problém, řekl Siherton a jeho slova se potvrdila. Ale proč? musel přemýlet Jojonah. Co přivodilo ty problémy, selhání Avelyna, nebo nedostatek víry v řádu? Bratr Avelyn Desbris byl skutečně problém, temné zrcadlo, do něho se mistři nemohli podívat. Avelyn byl opravdovým mnichem, tím nejpravějím ze vech, a přesto se tyto způsoby nedaly skloubit se vzrůstajícími světskými způsoby klátera. Mistr Jojonah nemohl souhlasit s tím, e by měl řád být ohroen zboností mladého mnicha.

A mistr byl a příli unavený a zakuklený v pocitu ztráty - Avelyna i Sihertona a dokonce i sebe - ne aby se snail v kláteře nastolit mír. Markwart se svou touhou vidět Avelyna skoro zbláznil, ale jetě více chtěl vidět kameny, a jeho slovo bylo svaté.

Prásknutí biče ho přivedlo zpět k tomu, co vidí. Nikdy brutálního Quintalla nemiloval, ale litoval ho. Jeho výcvik se skládal z nedostatku spánku a jídla. Quintallova síla - fyzická i psychická - bude roztrhána část po části a pak dána zpět pod vedením a kontrolou mistrů. Bude zredukován na nástroj zkázy, Avelynovy zkázy. Kadá Quintallova mylenka bude zaměřena na jediný účel. Avelyn Desbris se stane zdrojem veho patného, bude nejvíce nenáviděnou hrozbou Sv. Mere-Abelle.

Jojonah se otřásl a el pryč, snae se nepředstavovat si, co se stane, a Quintall Avelyna chytí.

Jeskyně vypadala téměř jako gigantická karikatura králova trůnního sálu. Ve středu u černé zdi byl vysoký stupínek se třemi schody a na něm se vyjímal obsidiánový trůn, na kterém by mohli sedět dva mui vedle sebe, ani by se dotýkali. Místnost lemovaly dvě stejné řady masivních sloupů vyřezaných do podoby válečníků. Byly rovně z obsidiánu, a v nich byly krásné, avak jaksi disharmonické linky, které připomínaly vlákna mezi svaly. Podlahu a strop, které nebyly pokryté černým kamenem, tvořila jen obyčejná, matně edá skála Aidy a dveře byly z bronzu.

Vevnitř nehořely ádné pochodně a světlo vycházelo po obou stranách velkého stupínku, kde byl proud lávy, který vytryskoval z tmavého rohu zdi, procházel dírami v podlaze a pokračoval tunely Aidy a ven. Láva naplňovala a oblévala stále více a více Barbacanu.

Ubba Banrock a Ulg Tik’narn, vůdcové powriů ze vzdálených Juliantů, a Gothra, král goblinů, se zdáli v té obrovské místnosti malí, dokonce i Maiyer Dek, fomoriánský obr, se cítil malý a nevýznamný a díval se na sochy-sloupy, jako by mohly obivnout, obklíčit ho a zastínit jeho výku estnácti stop. A Maiyer Dek, největí svého druhu, nebyl zvyklý na to, aby ho někdo zastiňoval.

Přesto, i kdyby ho vech dvacet sloupů a jetě tucet dalích obklopilo, nebyly o nic více impozantnějí ne ten jediný tvor, který seděl na trůnu. Vichni jeho čtyři návtěvníci cítili jeho impozantnost. Byli nejsilnějí ze svých ras, vůdci armád, je ly do stovek pro obra, tisíců pro powrie a desítek tisíců pro goblina. Byli temnotou Corony, přinaeči zla, přesto před obrovským daktylem vypadali jako bídní červi, byli pouhými stíny tohoto nekonečně temnějího tvora.

Goblinové a obři se často spojovali, avak obě rasy nenáviděly powrie skoro stejně jako lidi.

Tedy a na příleitosti, kdy byl daktyl vzhůru. Kromě doby, kdy je k sobě svázala temnějí síla za stejným účelem.

Mezi vůdci nemohl být boj o moc, kdy daktyl seděl na obsidiánovém trůnu.

“Nejsme čtyři armády,” zařval na ně daktyl náhle a Gothra skoro spadl pod značnou vahou jeho rezonujícího hlasu. “Ani tři, jestlie powriové svá vojska spojí. Jsme jedna armáda, jedna síla, jeden účel!” Démon vyskočil z trůnu a ho dil jim malou věc - kus látky, edé a s vyitým obrázkem daktyla. “Běte a začněte na tomto pracovat,” nařídil jim.

Maiyer Dek si první látku prohlédl. “Mí válečníci nejsou vadleny,” začal, ale jakmile ta slova opustila jeho ústa, daktyl skočil před něj a vypadal, e roste. Démonovy rty opustilo divoké zavrčení a jeho ruka vystřelila. Dal odpůrci facku, a to takovou silou, a se rozplácl na podlaze. Pak daktyl začal se zákeřnějím útokem, mentální palbou obrazů mučení a agónie, a Maiyer Dek - pyný a silný vůdce, nejsilnějí smrtelný tvor v Barbacanu, alostně sténal, válel se po zemi a prosil o slitování.

“Kadý voják mé armády bude neustále nosit tento emblém,” objasnil daktyl. “V mé armádě! A ty,” pravil netvor Maiyeru Dekovi, natáhl se pro něho a lehce ho zvedl na nohy, “mi přiveď dvacet čtyři tvých nejlepích válečníků, kteří mi budou slouit jako hradní strá.”

A tak schůzky den po dni pokračovaly. Démon daktyl byl vzhůru ji několik let a pozoroval a cítil vechny vrady lidí v Divočině, chutnal krev kadého těla, do kterého powrie namočil svou neblaze proslulou čapku, slyel výkřiky námořníků a pasaérů v kadé přepadené lodi, která se potopila pod vlny nemilosrdného Mirianiku. Temnota rostla a lidé byli stále slabí a slabí. Nyní byl čas zorganizovat síly a naplno udeřit.

Terranen Dinoniel byl prachem v zemi. Tentokrát chtěl daktyl vyhrát.

Dvaceti čtyřem obrům, které Dek přivedl, dal daktyl silné plátove brnění, vyrobené jím v lávě, je protékala místností. A svým čtyřem velitelům dal jetě lepí ochranu - velké magické brnění, s vyčnívajícími picemi, které je ochrání před vemi zbraněmi. ádná z tří zlých ras nebyla známa svou loajálností a ctí, ale nyní si byl jist, e jeho čtyři generálové budou v brnění ochráněni před neočekávanou zradou jejich podřízených.

A těch byly vskutku velké zástupy. U jeskyně, na svazích Aidy pokrytých stromy, byly tisíce goblinů, powriů a obrů ve svých tábořitích a dívaly se na díru, která byla vstupem do démonovy jeskyně a nacházela se na jiní straně hory. Vechny tři tábory byly mezi novými paemi hory, dvěma černými proudy chladnoucí lávy, v předu rudé, jak se hmota dál pomalu valila z útrob hory, které se natahovaly na jihovýchod a jihozápad, jako by byly prodlouením démonových rukou. Zanechávaly za sebou jenom pou. Vekerý ivot byl pohlcen temnotou, spálen ohněm a pokryt chladnoucí lávou. Dokonce i tvorové v centru - nejdál od proudů - pociovali něco z toho áru a tetelící se vzduch s sebou přináel vzruující příslib moci a neodolatelné nutkání jít a zabíjet.

A to vechno pro daktyla.

“Jak se jmenuje?”

“Quintall.”

Mu pod lehnutím biče zaskučel a na zádech mu vyskočila červená linka.

“Tvé jméno?”

“Quintall.”

“Nejsi Quintall!” řval mu De’Unnero do obličeje. “Jak se jmenuje?”

“Quint…” Ani to slovo před lehnutím nevyslovil. lehnutí studentem desátého ročníku mu vyhnalo vechny zvuky z těla.

Na balkoně, neviděn obětí ani jeho katy, si mistr Jojonah povzdechl a potřásl hlavou. Ten mu byl obdivuhodně silný a Jojonah se bál, e spíe zemře z bití, ne přijme svou identitu.

“Neboj se,” uslyel v tom za sebou hlas opata Markwarta. “Zprávy nelou. Ta technika je ověřená.”

Jojonah o tom nepochyboval - jen přemýlel, proč byla ve jménu Boha vůbec vyvinuta takováto technika!

“Zoufalství plodí temné činy,” poznamenal opat a přiel k Jojonahovi, právě kdy se ozvalo dalí prásknutí biče. “Shledávám to stejně nechutným jako ty, ale co můeme dělat? Sihertonovo tělo potvrzuje ná strach. Víme, jak Avelyn uprchl, a má také dobrou zásobu magických kamenů. Dovolíme mu, aby utekl se kodou, jakou naemu řádu způsobil?”

“Samozřejmě e ne, opate,” odpověděl Jojonah.

“Nikdo nezná Avelyna Desbrise lépe ne Quintall,” pokračoval opat. “Je tou nejlepí volbou.”

Jako vrah, pomyslel si Jojonah.

“Jako přinaeč toho, co nám patří,” pravil opat, který četl Jojonahovy mylenky tak jasně, e se mistr otočil, aby se naněj podíval, a uvaoval, jestli nepouívá nějaké kouzlo, aby se mu dostal do mysli.

“Quintall poslouí jako ruka naí církve, nástroj spravedlnosti,” řekl zachmuřeně opat a ve svém třesavém starém hlase měl více odhodlání, ne kdy Jojonah slyel. Mistr chápal jeho touhu i přes fakt, e Avelynovy zločiny a následná dezerce nebyly bez precedentu. Ani ukradené kameny nebyly pro řád Abellikánů nebezpečím. Jojonah věděl, e se zhruba dvakrát tolik prodá na aukcích a e kameny v drení obchodníků a honorace převáí ty, které vzal Avelyn. Jediným zájmem církve byl velký ametyst, poněvad to byl kámen, o kterém nevěděli, k čemu slouí. A tak bláznivý a naivní Avelyn nebyl ádnou vánou hrozbou. Ale to nebylo důleité, to nebylo zdrojem zoufalství opata. Markwart bude brzy mrtvý. Vezme si ho jeho největí nepřítel - čas. A on si nepřál odejít s pocitem selhání, jeho by byl renegát Avelyn důkazem.

“Brzy bude Avelynovi na stopě,” poznamenal opat Markwart.

“Pokud přestane vzdorovat,” odváil se říct Jojonah.

Markwart se kalavě zasmál. “Technika je ověřená; nedostatek spánku, jídla, odměny a tresty mladých mistrů. Quintallův koncept dobra a zla, povinnosti a trestu je systematicky nahrazován pochopením, e přijde odměna. Je stvořením jediného účelu. Litujme ho, jetě víc vak litujme Avelyna Desbrise.” A s tím opat odeel.

Jojonah se díval, jak odchází, a třásl se nad studeností jeho aury. Jeho pozornost byla přitaena dalí ranou.

“Jak se jmenuje?” poadoval De’Unnero.

“Quin…”

Mu zaváhal. I z balkonu cítil Jojonah, e se blíí bod zlomu.

De’Unnero začal znovu nastupovat na mladého mue, ale zastavil se a Jojonah zpozoroval, e mladý mistr uviděl změnu v Quintallově chování, divné světlo v jeho očích. Jojonah se naklonil přes zábradlí a naslouchal.

“Bratr Spravedlnost,” odpověděl zmučený mu.

Mistr Jojonah se poněkud zarazil. Nebyl srozuměn s touto technikou a ani s účelem Quintallova výcviku, ale musel připustit, e je efektivní.

KAPITOLA DVACÁTÁ ESTÁ

Stráce

“Je strach to, co je vede? Je to árlivost? Nebo je to něco mnohem jemnějího, nějaký vnitřní hlas, který jim říká, e nejsem stejného rodu? Samozřejmě e neví o mých dnech u Touel’alfar, ale je jim jasné, tak jako mně, e nesdílíme stejný náhled na svět.”

Elbryan se opřel do idle a přemýlel o svých vlastních slovech. Spojil pičky prstů, dal si ruce před oči a na chvíli odvrátil zrak od zrcadla.

Kdy pohlédl nazpět, obraz strýce Mathera tam stále byl a trpělivě stál v hloubce zrcadla.

“Belli’mar Juraviel mne varoval, e to bude takové,” pokračoval Elbryan. “A pravdou je, e to je logické. Lidé z pohraničí Divočiny nutně drí při sobě. Jejich strach je izoluje a často nejsou schopni rozliit přítele od nepřítele.

A to je zřejmé, kdykoliv vejdu k Vyjícímu měsíci. Nerozumějí mi - mým způsobům, znalostem a hlavně mým povinnostem - a tudí se mne bojí. Ano, musí to být strach, protoe co mám, co by mi lid Dundalis mohl závidět? Podle jejich měřítek jsem chudý.”

Mladý mu se zasmál a projel si rukou světle hnědé vlasy.

“Jejich měřítka,” zamumlal a nemohl si pomoci, aby s nimi necítil soucit. Soucit s lidmi Dundalis, Plevelné a Konce světa, věčně schovanými ve svých srubech. Je pravdou, e měli pohodlí, které Elbryan neměl; měkkou postel, umývalo a zásoby jídla. Avak ze svého pohledu měl hraničář dvě mnohem hodnotnějí věci, dvě věci, které by nevyměnil ani za vechny poklady vech království Corony.

“Svoboda a povinnost, strýci Mathere,” řekl pevně. “Nemám ádný majetek, protoe majetek omezuje. A pak - je to jenom pocit toho, e člověk něco dokázal, pocit účelu, a není to bohatství, kterého je takto dosaeno, které by se rovnalo naplnění a těstí.

A tak hlídkuji. A jsem smířen s jízlivými poznámkami a otevřeným nadáváním. Mám víru v to, co dělám, ve svůj účel, nebo si více ne ostatní uvědomuji následky selhání.”

Ale jsem sám, pomyslel si mladý mu pro sebe, protoe nebyl schopen si to připustit nahlas. Dlouho seděl a pak dal ruce na opěradla idle. Byl připraven k odchodu.

Ucítil měkké jemné vibrace. Hudba?

Věděl, e je to hudba, přestoe se zdála příli měkká, a příli v pozadí, ne aby ji doopravdy slyel. Elbryan ji cítil v kostech, jemný zvuk, sladký jako elfí harfa, melodický jako hlas Lady Dasslerond.

Podíval se do zrcadla na vzdálený obraz a ucítil tam klid.

Elbryan ihned vyel z jeskyně a očekával, e hudba bude hlasitějí. Nebyla. Vlnila se na okraji jeho vnímání, a u se otočil kamkoliv. Ale byla tam. Něco tam bylo.

A strýc Mather chtěl, aby to nael.

Toho dne chtěl jít do Plevelné a se zapadajícím sluncem se přesunout na západ a obejít Konec světa. Nyní vak nemohl, kvůli té jemné hudbě, přestoe cítil, e není hrozbou, ale lákadlem. Přili ho navtívit elfové? A pak ho zasáhla dalí mylenka, pocit, e tu hudbu u slyel. Jenom nevěděl kde.

Hraničář strávil větí část rána hledáním směru, ze kterého přicházely tiché tóny. Pouil svůj výcvik, vechny nástroje, zaměřoval své smysly v kadém směru, na kadou rostlinu nebo zvíře, a hledal nějaký náznak zdroje. Nakonec přiel na stopy.

Jediný velký kůň, usoudil, neokovaný a pomalu jdoucí.

V oblasti byli divocí koně, někteří moná utekli z Dundalis po jeho zkáze, jiní utekli z karavan a kořeny dalích byly starí ne kořeny osadníků. Nebylo jich mnoho a určitě byli plaí, ale Elbryan uvaoval o tom, e jednoho zkrotí.

Začal věřit, e se mu to nepodaří, protoe kdy el po jasné stopě, doel k závěru, e sleduje i zdroj hudby. Take kůň měl jezdce.

Tato mylenka ho vak nezpomalila. Jenom ho více lákala. Někdo přiel do jeho království, někdo, kdo není z vesnice, protoe kdyby to byl vesničan, jeho kůň by byl okován.

Elbryan seskákal z jednoho stromy porostlého kopečku do úzkého údolí a k břehu rychle proudící řeky. S určitou námahou ji přeel, ale na druhé straně opět nael stopu, protoe jezdec se ji nesnail zakrýt. Elbryan se stále přiblioval. Brzy byl schopen rozeznat jednotlivé tóny - větrného nástroje a znovu prohledával svou pamě, protoe si byl jist, e tento specifický, lákavý zvuk u někde slyel. Pak si na ten nástroj vzpomněl. Jeden obchodník na něj hrál na jeho desáté narozeniny, hrál na takovou zvlátní věc, na jakýsi koený vak se sadou píal, na dudy - tak se to správně jmenuje.

Hraničář se hladce a tie pohyboval přes kopce. Pak se zastavil stejně náhle, jako ustala hudba. Elbryan vyhlédl zpoza stromu. Výe na kopci mezi hustým hájkem bříz a nízkým houtím stál vysoký mu, mnohem vyí ne Elbryan, dokonce i kdy mládenec uváil svou nií pozici, je mohla klamat. Měl černé, křovinaté vlasy a malou bradku. Byl nahý, tedy aspoň od břicha nahoru, se silným trupem s vykovanými svaly a irokými zády. Pod jednou paí drel dudy a jeho píseň byla skončena.

“Nue, hraničáři, líbí se ti, jak plním své píaly a měch?” zeptal se se irokým úsměvem na tváři.

Elbryan se v té chvíli přikrčil, přestoe byl jasně vidět. Skoro nevěřil, e mu zpozoroval jeho příchod a e zná jeho titul!

“A trvalo ti dlouho, ne jsi mne nael,” pokračoval mu. “Nenael bys mne, kdybych ti k tomu nehrál!”

“Kdo jsi?” zavolal hraničář.

“Stráce, dudák,” odpověděl mu pyně. “Stráce lesník. Stráce - otec borovic. Stráce - koňák. Stráce…”

Zastavil se, kdy Elbryan vyel zpoza stromu, nebo tuil, e toto představování by mohlo pokračovat do nekonečna. “Já se jmenuji Noční pták,” řekl, přestoe měl pocit, e mu to dávno ví.

Vysoký mu přikývl a usmíval se. “Elbryan Wyndon,” pronesl a Elbryan přikývl a pak ohromeně zíral, kdy si uvědomil důsledky, které přináí jeho dlouho ztracené jméno. Vichni v Dundalis, s výjimkou Belstera O’Comelyho, ho znali jménem, které mu dali elfové.

“Moná mi to řekla zvířata,” poznamenal Stráce. “Jsem chytřejí, ne vypadám, nepochybně, a také starí. Mohla to být zvířata nebo rostliny.” Stráce se zarazil a mrkl na Elbryana. To mrknutí bylo vidět i na takovou dálku. “Mohl to být tvůj strýc.”

Hraničář se zapotácel a nebyl schopen najít slova, aby se na něco zeptal. Byl ostraitý, a přesto neměl strach a pokračoval ve výstupu na kopec. Zkouel kadý krok, ne přesunul váhu, jako by očekával, e tam budou pasti.

“Měl jsi ty tři zabít,” pokračoval dudák.

Elbryan pokrčil rameny. Nerozuměl tomu.

“Paulsona a ty jeho kumpány,” pokračoval vysoký mu. “Není s nimi nic jiného ne potíe, chtěl jsem je zabít sám kdy jsem viděl zvíře, které si ukousalo nohu v jedné jejich pasti.”

Elbryan začal odpovídat, e jim ty kruté pasti sebral, ale slova mu uvázla v hrdle. Kdy proel kolem nízkého křoví zpozoroval zadní nohy koně. Mu tedy seděl na koni. Kdy vak pokročil dále, zjistil, e je to jinak. Stopy neudělal kůň ale mu sám.

Pro Elbryana, který bojoval s gobliny a fomoriánskými obry, il s elfy, nebylo spatření kentaura tak znervózňující. Avak přináelo to s sebou mnoho otázek, které ubohý Elbryan nebyl s to roztřídit. A také to přineslo vzpomínku na to, jak on a Pony stáli na svahu nad Dundalis a uslyeli hudbu, a také si vzpomněl na historky o Lesním duchovi, napůl mui a napůl koni, které měl jako dítě rád.

“Budou s nimi zase jenom problémy,” poznamenal Stráce znechuceně.

“A zabiju je, jestli se ke mně donese výkřik jediného mého zvířecího přítele!”

Elbryan o tom ani na minutu nezapochyboval. V jeho tónu bylo něco jasného, něco nezaujatého, něco nelidského. Strach mu přejel po páteři, kdy si představil, co by tento silný tvor, o váze osmi set liber a dostatečně prohnaný na to, aby se hraničáři celé ty týdny vyhýbal, mohl udělat Paulsonovi, Cricovi a Chipmunkovi.

“Tak, Elbryane, Noční ptáku, má nějaký nástroj, na který mne můe doprovázet?”

“Jak o mně ví?” doadoval se odpovědi hraničář.

“Kdy se budeme oba ptát najednou, ani jeden z nás nedostane odpověď,” těkl na něj Stráce.

“Pak mi odpověz,” řekl hraničář.

“Ale já u jsem to přece udělal,” trval na svém Stráce. “Mohl to být…”

“Mohlo by to být to, e se vyhýbá odpovědi,” přeruil ho Elbryan.

“Ó můj malý člověče,” odpověděl Stráce s odzbrojujícím úsměvem, i kdy při jeho výce se zdál být spíe blahosklonným, “nechtěj po mně, abych se vzdal svých tajemství. Jakou bych měl potom zábavu?”

Elbryan se uvolnil, jeden z jeho přátel o něm Stráci řekl, někdo z elfů, asi Juraviel. Buď to, rozhodl se Elbryan, nebo kentaur naslouchal, kdy byl u Orákula, poněvad věděl o strýci Matherovi a malé jeskyni. Avak v kadém případě cítil, e to není nepřítel, a pomyslel také na to, e to není jenom náhoda, protoe dnes poprvé naznačil své pocity osamění.

“Dnes jsem ulovil jelena,” řekl kentaur. “Pojď se mnou na jídlo. Dokonce si bude moci uvařit svou část!” A s tím vzal kentaur dudy a vojenským krokem vystartoval, rychle se pohybuje na svých silných nohou. Elbryan za ním vyběhl a stále hledal v křoví zkratky, aby mu stačil.

Nebyli ani v nejmením stejní. Tak jak řekl, Stráce ho nechal rozdělat oheň a uvařit si svou porci, zatímco on sám snědl skoro čtvrtinu jelena syrovou.

“Nenávidím zabíjení,” prohlásil kentaur a doplnil svou větu hlasitým říhnutím. “Jsou tak krásní. Ale ovoce a lesní plody jsou mrňavé. K nasycení potřebuji maso.” Pokrábal se na břie, na místě, kde se lidské torzo spojovalo s koňskou částí. “A já mám velké břicho!”

Elbryan jen zavrtěl hlavou a usmál se - a jetě víc kdy Stráce znovu říhl.

“Jsi v této oblasti celou dobu?” zeptal se Elbryan. “A já jsem tě nikdy neviděl a ani jsem nenael stopy.”

“Nebuď na sebe tak tvrdý,” odpověděl kentaur. “Jsem zde déle, ne il tvůj otec. A co bys mohl vidět? Stopy kopyt nebo trus? Myslel by sis, e obojí je koňské, i kdy při blií prohlídce bys zjistil, e má dieta se od diety mých koňských přátel lií.”

“A proč bych se díval blí?” zeptal se Elbryan a na tváři měl kyselý výraz.

“No, je to pinavá práce,” souhlasil Stráce.

Hraničář přikývl a odpustil si, e kentaurovy stopy přehlédl.

“A kromě toho, věděl jsem, e přijde, a ty jsi nevěděl, e zde jsem. Byla to neférová výhoda. Tak bych to nazval, aby ses nezahltil výčitkami.”

“A jak jsi to věděl?”

“Malý pták mi to řekl,” odvětil kentaur. “Malá sladká věc, která říká své jméno dvakrát za sebou.”

Elbryan nad tím zaifrovaným prohláením svratil obličej, ale pak jen zavrtěl hlavou a pomyslel si, e to není doopravdy důleité. A kdy se chtěl začít ptát na něco úplně jiného, vzpomněl si na přítele, na kterého dobře pasoval popis. “Tuntun,” prohlásil.

“Ano, to je ono,” smál se Stráce. “Varovala mne, abych od tebe mnoho neočekával.”

“Jistě,” řekl hraničář sue.

“A tak jsem jí řekl, e na tebe budu dávat pozor,” pokračoval kentaur. “Ale přiel jsem na to, e to nepotřebuje.”

“Pak jsi tedy přítel elfů,” řekl Elbryan a doufal, e najdou něco společného.

“Spíe jejich známý, tak bych to nazval,” odvětil kentaur. “Mají dobré víno, respektují zvířata a stromy, jsou vak moc uřehtaní a sluní!” Aby dodal svým slovům důraz, vypustil dalí hlasité říhnutí, nejhlasitějí, jaké kdy Elbryan slyel. “Nikdy neuslyí elfa říhat!”

Stráce se zasmál a pak vytáhl vak a nalil si tekutinu jantarové barvy - Elbryan si viml, e je to baiňák - do pusy a spousta se mu jí vylila na obličej.

“Měl jsi je zabít,” řekl náhle a od pusy mu létaly kapky s kadým slovem.

Elbryan si pomyslel, e myslí elfy, a zachmuřil se.

“Myslím ty tři,” objasnil kentaur. “Paulsona, Crica a… jak se jmenuje ten třetí? Weasel?”

“Chipmunk.”

Kentaur zafrkal. “Idiot,” zamumlal. “Měl jsi je zabít vechny. Nemají respekt a jsou s nimi jenom problémy.”

“Tak proč je Stráce toleruje?” zeptal se Elbryan. “Jsou zde u nějakou dobu, kdy vezmu do úvahy jejich bydlení, i ty o nich samozřejmě ví.”

Kentaur té jasné logice přikývl. “Myslel jsem na to,” připustil. “Ale jetě mi nedali záminku. A,” odmlčel se a mrkl, “neboj se, nemám rád lidské maso.”

“Pak jsi ho tedy ji ochutnal?” vyvodil Elbryan, jen se nedal chytit.

Stráce znovu říhl a potom se pustil do předlouhé přednáky o nemocích lidí. Elbryan se usmíval a nechal ho povídat a pečlivě přitom zvaoval jeho slova, aby přiel na to, jaký vlastně je. Elbryan měl podezření, a to bude za několik týdnů potvrzeno, e on a kentaur mají stejný účel.

Byl hraničář, stráce lidských hranic a lesa a vech tvorů. Strácova mise nebyla tak odliná, kromě toho, e kentaur se zajímal více o zvířata, obzvlátě o koně - naznačil, e osvobodil mnoho koní, ke kterým se lidé chovali patně. Nestaral se o lidi. Potvrdil, e viděl útok na Dundalis. Připustil, e pro něj ta tragédie znamenala pouze kodu.

Stali se nezávaznými přáteli - věnovali si úsměv a vyměnili si novinky, kdy se potkali. Pro Elbryana byla jejich známost úasná. Kdy el přítě k Orákulu, shledal, e jeho dřívějí pocity osamění ho u nepronásledují.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Varování tlustého větce

Zpráva, e bude brzy přesunuta do Pireth Vanguard, dál na sever, moc nezměnila Jillinu mrzutou náladu. Podle zpráv bylo počasí na severní straně Coronského zálivu mnohem lepí, bylo ivějí, s větry a s lépe rozeznatelnou změnou období. V Pireth Tulme byla zima dlouhou pokrývkou mraků a studeným detěm a od léta se liila jenom teplotou.

Jill si vak zvykla na zdejí rutinu, podobně jako na stále pomourné počasí. Kadý den se zdál být stejný jako ten předelý. ivot sestával ze stále se opakujících hlídek a práce. Vteřiny, minuty a hodiny se nekonečně táhly, ale stejně tak týdny ubíhaly, jako by odletěly.

Incident v taverně U Přepadeného pocestného přinesl jisté vzruení, přeruení rutiny. Jill si s sebou přinesla obraz íleného mnicha, stále slyela jeho slova a shledala, e se shodují s těmi, je ona má v srdci. V Pireth Tulme nebyl ádný smysl pro povinnost a čest, ale ani v Králových muích nebo u Pobření stráe. Bála se, e není nikde v Honckém království, nikde v Coroně. A nyní tento mu, mluvící s takovým entuziasmem, který překonal i ty největí orgie v Pireth Tulme, mu, jen by nebyl překvapen tragédií, která ovlivnila Jillin ivot, ale čekal by ji a volal by po připravenosti, tento mu - svatý větec - byl označen za “íleného”.

Jill si hluboce povzdechla, kdy si vzpomněla na mue, který se nazval honicím psem zlého osudu. Jeho slova jí zněla naprosto pravdivě a byla ozvěnou tichých stenů a zavrčení, které nekonečně vycházely ze sousedních pokojů. ílený mnich viděl zkázu. Jill si jenom přála, aby to říkal u před několika lety v jedné malé pohraniční vesnici.

Jene poslouchali by lidé jeho varování? Asi ne více ne vojáci z Pireth Tulme, kteří se hned po návratu z Tinsonu vrátili ke svému flámování.

I přes svoje pocity drela Jill bdělou hlídku, den po dni a často dlouho do noci. Ona si stále zachovávala svou čest a ctnost a odmítala se poddat lákadlům oslav, odmítala se vzdát beznaději - přesně tak vnímala hédonismus okolo sebe. Vojáci v Pireth Tulme se oddávali oslavám, tělesným poitkům, aby zabránili tomu, e zpozorují prázdnotu svých duí. Obětovali svá srdce pro dobro svých slabin.

Ale a. Jill stoicky snáela popichovaní svých druhů, obzvlátě Miklose Barmina, který ji uráel stále víc, od té doby, kdy se mu odmítla poddat.

Moná e to v Pireth Vanguard bude lepí, odvaovala se někdy doufat, ale její přání se rozplývala v realitě roku 824.

Bylo edé ráno - to nebylo ádné překvapení - a Jill byla na zdi. Seděla mezi dvěma zuby cimbuří, klátila nohama nad propastí hlubokou dvě stě stop a zrakem spočívala na snové mlze, která visela nad zálivem Podkova. Pireth Tulme by po včerejím bezuzdném řádění, po noci, kterou Jill strávila na střee věe, zapasovaná pod katapult, s dekou kolem sebe, výjimečně tichá.

Soustředila své smysly pouze na přítomnost, nemyslela na nic jiného ne na pilíře - tiché stráe stojící v zálivu - na neustálé plouchání příboje naráejícího na skály, příleitostné zamečení ovce na poli na druhé straně pevnosti.

A na čtvercovou plachtu, která plula edou mlhou.

Vyskočila na nohy, natáhla se přes zeď a zírala na moře. Opravdu to byla plachta a pohybovala se k Pireth Tulme a ne ven ani dovnitř Coronského zálivu. Jillin první instinkt byl varovat nějak zjevně neovládané plavidlo. Pevnost měla sud výbunin - nebyl u dlouho pouit a Jill se bála, e ani nebude hořet - který byl navren pro signalizaci větí pevnosti Králových muů asi dvanáct mil do vnitrozemí a byl blízko u katapultu. Jill si uvědomila, e ho sama nezvedne, a tak začala mávat rukama a křičet, aby tak varovala loď před skalisky a blíící se zkázou.

V oku otevřela ústa, kdy loď odpověděla svým vlastním katapultem a velký kámen se roztřítil o čelo útesu asi třicet stop pod ní!

Byla to přesně ta situace, na jakou byla po léta trénována. Přesně takto si to představovala. A přesto se jí to zdálo být neskutečné. Dlouho tam nehybně stála.

Zpozorovala, e loď není sama, ale e se pohybuje spolu sdalími, niími plavidly. Jedno u přejelo kolem pevnosti a mířilo k plái, dvě plula napravo od lodi a dalí pak nalevo.

Dalí kámen přeletěl přes zeď i celou pevnost a na pole.

Jill z plna hrdla vykřikla a pak se lodi jetě více přiblíily. Nepřila ádná odpověď. Viděla aktivitu na palubě plachetnice, malé tvary dívající se jejím směrem a snaící se dostat karavelu mezi kameny do zálivu. Zpozorovala jejich rudé barety.

“Powriové,” řekla si. Neměla čas uvaovat nad tím, kde ukradli nebo zajali loď. Znovu vykřikla a pak se otočila ke dveřím věe.

Měla by tam být dalí hlídka. Jill zavrtěla hlavou a její krátké vlasy jí přitom poletovaly. Kypěl v ní vztek a mísil s se zoufalstvím. Přiletěla dalí střela a tentokrát zasáhla před ní zeď Pireth Tulme a vzala s sebou pár kamenů.

Jill běela podél zdi a chtěla se dostat ke dveřím. Vimla si, e nízké plavidlo se blíí k plái a e dalí u tam dorazilo a vylézají z něj tucty trpaslíků v červených čapkách.

A přiletěla dalí střela, kdy Jill popadla závoru na dveřích a zeiroka je otevřela. Zpozorovala, e střela tentokrát není z kamene ani smoly, ale skládá se z desítek háků na lanech, které se rozletěly na vechny strany.

“Sakra,” zamumlala, kdy viděla, e mnoho z nich se pevně uchytilo na zdi. Potom zakřičela do věe, volajíc vechny na hradbu, varujíc je, e powriové jsou v zálivu.

Pak běela, vytáhla meč a nadávala. Byli zaskočeni. Zpozorovala, e jetě nikdo z věe nepřiel. Polovina vojáků zřejmě jejímu volání ani nevěřila, nebo byli moc opilí na to, aby je slyeli, a druhá polovina nejspí nemohla najít zbraně!

Lana mezi lodí a zdí byla napnuta a na kadém byla řada trpaslíků visících za ruce a kotníky a pohybujících se s překvapující silou. Jill se nejdříve snaila uvolnit hák, ale zjistila, e to nejde, protoe má na sobě velkou váhu. Pak zaútočila na lano, sekala a při jednom úderu upustila meč. Lana byla tlustá a silná a ona věděla, e je vechna nepřeseká, ale e zvládne jedno nebo dvě, ne se sem powriové dostanou.

“Pospěte si!” volala, kdy se dívala zpět do otevřených dveří věe.

Konečně vyel ven Miklos Barmine, protíral si oči a opakovaně mrkal, jako by ho světlo oslepovalo. Začal na ni volat a ptal se, proč křičí, ale zastavil se, kdy uviděl, co mladá ena dělá.

Za ním přiel dalí mu. “Ke zdím! Ke zdím!” křičel zoufale Barmine a mu se ztratil v temnotě věe a volal na své kamarády.

Usekla jedno lano a est powriů se zřítilo do studené vody. Jill běela k dalímu, ale viděla, e trpaslík není daleko. Tvrdě ho udeřila, kdy se snail dosáhnout na okraj. Tvor se tvrdohlavě drel, ale Jill ho znovu uhodila přímo přes obličej a tvor s vřískotem spadl vstříc záhubě.

Jill se dala do práce na laně. Vojáci u vylézali, ale powriové u se valili přes čelní stěnu. Jill nebyla jetě ani z poloviny hotová, kdy toho musela nechat a běela bojovat s dalím z trpaslíků, který se vytáhl na ochoz. Tvor vytáhl malý meč, ale nestačil odrazit Jillin první zuřivý výpad. Sekla ho přes oči, čím ho oslepila. Trpaslík provedl brutální protiútok, ale Jill se dostala za něho, a kdy powrie přestal mávat mečem a zaujal obranný postoj, Jill ho jednou rukou chytila za pai, druhou ruku mu vrazila do rozkroku, zvedla ho a shodila dolů. Neměla čas seknout po tomto laně, protoe k ní běel dalí, křičel a houkal a mával kyjem.

Vybíhající vojáci se s trpaslíky setkali podél stěny a divoce bojovali. Jill viděla dvojici nepřátel, jak letí dolů, a viděla mue na kolenou, jak si drí smrtelnou ránu do hrudníku.

A pak znovu bojovala, uskakovala před straným kyjem, jeho irí konec se jeil hřeby. Se zavrčením se vrhla vpřed a bodla mečem před sebe. Kdy trpaslík její útok zručně vykryl a ohnal se po ní, kopla pod letící zbraní a tvrdě ho zasáhla do břicha.

Powrie se ani nepohnul a přeel do útoku několika rozmáchlými údery.

Jill ustupovala, ale uvědomila si, e jí brzy dojde místo, protoe cítila, jak se k ní dalí přibliuje zezadu. Vykročila vpřed, pak se náhle otočila, padla na koleno a volnou rukou chytila ruku toho druhého, v ní mával mečem, a zabodla mu svůj vlastní meč do hrudi.

Jill vyskočila, odstrčila zraněného powrie, pak se znovu otočila, přiblíila se tak blízko, e ji kyj nemohl tvrdě zasáhnout, a přijala jen oslabený úder výměnou za její vlastní útok, seknutí do trpaslíkova krku.

Prudce oddechujíc se rozhlédla po bojiti.

Nemohli vyhrát. Pobření stráci z Pireth Tulme bojovali dobře, ale neměli převahu a ztratili svou jedinou výhodu - zdi. Kdyby bývali byli připraveni, kdyby byli dávali pozor, větina lan by byla přesekána předtím, ne by se trpaslíci dostali nahoru. Kdyby byli cvičili takový útok, potom by jejich obrana byla více koordinovaná, pak by signální barel byl ve vzduchu a dával by signál posile. Jill viděla, e est vojáků je u katapultu, tři pracují s pákami a tři se snaí udret powrie dál od nich. Měla by se k nim dostat, uvědomila si, ale to by nezvládla. Bojovalo se podél celé zdi a bylo tam stále více powriů, a dalí skupina ze dvou sudových lodí, je propluly do zálivu Podkova, se řítila do svahu za pevností.

Pireth Tulme bylo ztraceno.

Jill uviděla velitele, jak křičí rozkazy ze zdi blízko u věe a okolo něj se valí powriové. Dvakrát ho zasáhli a potom on sekl zpět a srazil jednoho ze zdi. Jedna ena přila a ke dveřím, ale byla smetena přívalem trpaslíků.

Barmine nepřestával křičet, jeho slova se vak brzy stala steny agónie. Na tuctu míst byl od krve a znovu a znovu no zasahovali a on stále sekal mečem.

Pak ho Jill ztratila z dohledu a stála čelem dalímu útočníkovi. Tento na ni tvrdě zaútočil. Myslel si, e ji překvapil a iroce se rozmáchl ze strany. Jill mu snadno uhnula a potom kopla za letící zbraní do jeho zad natolik silně, e spadl z ochozu osm stop na nádvoří.

Jeho místo okamitě zaujal dalí a provedl sérii výpadů svým krátkým mečem. Jill se zvládla podívat na vě a uviděla, jak se horda powriů valí dovnitř, a Barmina, klečícího a pokrytého krví.

Rozzuřena tím straným výjevem divoce zaútočila. Zvedla meč, sekla zleva doprava, zpět a znovu silně zleva a kov zvonil o kov. Přesunula pravou nohu vpřed a zároveň s posledním úderem čepel pootočila, bodla přímo před sebe a zahnala powrie na ústup. Za ním vak byl dalí trpaslík a za tím dalí, aby ho podpořili. Jill uslyela smrtelný výkřik vojáka vzadu a očekávala, e to u dlouho nevydrí.

Vyrazila dopředu, vyskočila na zeď a skákala z jednoho zubu cimbuří na druhý a jednou také nad pičkou meče překvapeného trpaslíka, který po ní bodl. Několika dlouhými skoky se vzdálila od útočníků a dostala se do vzdáleného rohu čelní zdi.

V tom místě bylo dalí lano a poslední powrie byl jen několik stop od vrcholu.

Jill se ohlédla zpět na tu krvavou lázeň. Mnoho powriů bylo mrtvých, ale více jich zůstávalo a kadý voják byl obklíčen a zoufale bojoval. Barmine klečel a nekladl ádný odpor, kdy si powrie otíral baret o jeho obličej.

Jill sebou kubla, kdy trpaslík zvedl čapku nahoru a přitom vrazil kyj s hřeby umírajícímu veliteli do obličeje.

Viděla u dost.

Mohla dostat trpaslíka na laně, jene to by dovolilo třem jejím pronásledovatelům, aby ji chytili. Jill zasunula meč, sundala si pásek a seskočila ze zdi za plhajícího trpaslíka. Jen taktak se jednou rukou zachytila lana a drela se ví silou. Pod ní bylo dvě stě stop vzduchu.

Powrie okamitě změnil směr a hbitě, s jistotou a silou se na laně otočil. Jeho tři společníci, s typickou loajalitou, začali pracovat na přesekávání lana a nestarali se o to, jestli jejich kamarád spadne spolu s nebezpečnou enou.

Jill neměla čas bojovat. Kopla a snaila se udret trpaslíka z dosahu, ale její hlavní zájem byl přehodit opasek, který pevně drela v ruce, přes lano. Podařilo se jí to na první pokus, ale pustila se lana a začala padat.

Nějak volnou rukou zachytila druhý konec opasku. Nyní drela oba konce, visela ní a ujíděla od nepřítele do mlhy k lodi, která byla asi sto stop od břehu.

Druhý konec lana byl připevněn k hlavnímu stěni. Na palubě bylo mnoho powriů, avak ádný ji zatím nezahlédl. Rozhodla se, e se pustí, a bude nad přídí, a doufala, e se stačí na palubě několikrát převalit, aby absorbovala náraz. Kdyby se dostala ke katapultu na zádi, tedy spíe ke kotlům se smolou a ohniti u něj, mohla by vyvolat mení zmatek.

Ukázalo se, e její plán je pouze teoretický, protoe kdy se blíila k lodi, lano povolilo a ona více padala dolů, ne se pohybovala v setrvačností vpřed. Vypustila výkřik. Myslela si, e narazí po hlavě přímo do přídi.

Stálo při ní těstí a spadla do moře blízko u lodi. Prskajíc se vynořila, v ústech měla vodu a její ui byly plné zvuku umírajících muů z pevnosti. Zvedl se v ní vztek jak na pewrie, tak na své druhy. Kdyby bývali byli připraveni, k této pohromě by nebylo nedolo. Kdyby byli dodrovali povinnosti, powriové by se nikdy nebyli dostali tak daleko.

Při pádu ztratila meč, ale nezajímalo ji to. Ze rtů ji uniklo divé zamručení a začala plavat okolo lodi. Pohybovala se rychle, protoe se bála, e ji přestanou poslouchat svaly. Dstala se k zádi a nala lano od kotvy. Ruce měla bolavé od zimy a únavy, ale chytla se ho a vytáhla se na loď. Vykoukla právě ve chvíli, kdy znovu vystřelil katapult a hořící koule se převalila přes zeď pevnosti. Jill zpozorovala, e koule spálí spíe powrie ne lidi, ale trpaslíky to nezajímalo. Houkali nadením, kdy dávali do katapultu dalí nálo.

Tři měli kouli zabalenou v těké dece nad hlavami blízko u koe. V tu chvíli je Jill přepadla. Spadli k zábradlí, ale náklad nepustili. Koule letěla přes palubu společně se třemi powrii.

A ihned tu byl čtvrtý a chytil ji za krk. Nevěřila, e jsou tak těcí! A ta síla! Ve chvíli ji dostal na záda a krtil ji.

Zoufale se snaila uvolnit jeho sevření a prsty se mu snaila obrátit palce ven.

Zrovna tak by mohla chtít uvolňovat ocelové spony.

Jill změnila taktiku. Začala ho bít do obličeje a potom mu la po očích. Pevně ji vak drel a jetě se jí snail ukousnout prsty.

Brzy marně plácala trpaslíka do soudkovitého těla a síla ji opoutěla. Umře v Pireth Tulme, uvědomila si a znovu v duchu nadávala na nepřipravenost, na lajdáctví muů a en, jim byla přinucena svěřit svůj ivot. Asi umře, ale ne vlastní vinou, ale kvůli Pobření strái.

Divoce mlátila rukama a do okrajů vidění se jí vplíila temnota. Jedna ruka jí sklouzla na útočníkův pás, oproti kusu kovu.

Byl to jílec dýky.

Jill ho bodla čtyřikrát předtím, ne si uvědomil, e je bodán. Se stenem ji pustil a odvalil se, aby se dostal z dosahu noe.

Jill ho znovu zranila, bodla ho do hrudi a potom znovu, výe do krku. Trpaslík se odvalil, jenome Jill se nemohla pohnout, aby ho následovala. Leela tam a potom se konečně vykrábala na lokty. Powrie leel u zábradlí, obličejem dolů.

Jill se znovu nadechla a postavila se. Otočila se ke katapultu, který byl připravený k výstřelu, a pak se podívala na kádě s hořící smolou. Přemýlela, co můe udělat.

Powrie ji tvrdě udeřil zezadu. Jill se otočila a sekla ho dýkou přes obličej, jenom pár palců nad ránou, kterou mu za sadila do krku. Odstoupil o několik kroků, ale znovu zaútočil.

Jill si klekla, sklonila rameno a přijala náraz. Stočila pod sebou nohy, zvedla ho vysoko do vzduchu, rychle vstala a plnou silou ho hodila do koe katapultu. Okamitě se odvalila na stranu, chytila uvolňovací páku a zatlačila.

Mnoho trpaslíků uslyelo výkřik, vimlo si divné střely a obrátilo se k zádi. Jill u neměla čas. Porazila barely se smolou, vylila jeden na kotevní vratidlo a druhý skopla do podpalubí. Pak se otočila k zábradlí. Její jedinou záchranou bylo studené moře.

A znovu ji zachránilo těstí, protoe uviděla člun uvázaný na zádi. Rychle jej odvázala a pak, zatímco se powriové drápali na záď a okolo ní hořelo, vyskočila nejdále, co mohla, přes hořící kouli ve vodě a tři trpaslíky, kteří stěí dreli hlavu nad vlnami. Také plavali ke člunu, stejně jako Jill. Dostihla jednoho z nich a snadno ho vyřídila získaným noem.

Powriové nejsou ve vodě silní, uvědomila si, kdy se přibliovala k dalímu. Proplavala rovnou kolem něho a uvědomila si, e kdyby se opozdila, třetí dosáhne člunu před ní. Dohnala i tohoto posledního, bodla ho do ramene, plavala dál a zoufale se snaila zachytit člunu.

Kolem hlavy jí prolétla střela z kue.

Jill se dostala za člun a pouila jej jako bariéru před sřelci na zádi. Věděla, e úhel je patný, protoe ona byla dole a oni nahoře a bude snadné ji zasáhnout, kamkoliv se pohne.

Věděla vak, e se musí rychle dostat z vody, poněvad jí ochabují svaly.

Zapraskání dřeva ji přinutilo vyhlédnout zpoza člunu, aby spatřila nejnovějí problém powriů. Kotevní lano bylo propáleno a loď, zachycená vlnou, se zmítala. Najednou měli střelci více starostí ne enu ve vodě.

Jill začala vylézat do člunu, musela se vak jetě zastavit, aby znovu udeřila zápasícího powrie. Nakonec se dostala dovnitř, nastavila vesla a plnou silou pádlovala pryč, nebo třetí powrie se snail člunu chytit.

A se dostal dost blízko, plácla ho tvrdě veslem po hlavě.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Sourozenci

Vytáhla se na plá - byla zbitá, byla jí zima a byla natvaná. Ohlédla se na malý člun, s ním pohazoval silný příboj a omlacoval jej o skaliska. Plula celý zbytek dne, přes noc a také větí část dalího rána. Chtěla plout z bitvy přímo na místo, kde by mohla přistát, běet a přivést pomoc a dovést ji zpátky do Pireth Tulme. Loď powriů byla sotva z dohledu, kdy ji její rány přemohly, bolesti, o kterých ani nevěděla. ár bitvy její tělo zcela opustil a převalilo se přes ni bezvědomí, jako velký pták s roztaenými křídly, který ji bránil uzřít denní světlo.

Tu noc se probudila, plula někde v zálivu a modlila se, aby ji proud nevynesl na iré moře. A opět jí pomohla těstěna, protoe stále viděla břeh a černé hory lemující horizont. Trvalo jí hodiny, ne doveslovala ke břehu a nala místo, kde by mohla přistát. Rozhodla se pro úzkou zátoku a kdy do ní vplula, shledala, e ve vodě, těsně pod hladinou se skrývá mnoho ostrých skalisek. Jill usilovně veslovala; věděla vak, e je to marné. A tak si sundala svůj rudý kabát a těké boty a skočila do ledové vody. Bojovala se spodním proudem.

Skály si vzaly její člun.

Nerozpoznala pobřeí, ale věděla, e je někde na západ od Pireth Tulme na severním pobřeí Kudlaní pae. Její podezření se potvrdilo, kdy la do vnitrozemí, nala cestu a po hodině chůze narazila na ukazatel, e tři míle odtud je Macomber.

Jill obela město a vela do něj ze západu a ne z východu, jak by to udělali vichni opozdilci prchající z Pireth Tulme. Snaila se narovnat své vlhké aty, ale uvědomila si, e stejně bude podezřelá. Byla bez bot a neměla nohy sedláka. Měla na sobě jenom kalhoty a bílou koili. Přála si, aby měla plá, do kterého by se zabalila.

A tak se jí dostalo spousty zvědavých pohledů od obyvatel města, kdy procházela kolem asi edesáti budov, z nich některé měly dvě patra. Někdo na ni ukazoval, jiní eptali a jiní se stáhli do sebe a li pryč. Byli jaksi nervózní. Moná e u ji zpráva o zkáze předběhla.

Podezření se potvrdilo, kdy zaslechla o tom, jak jednotka vojáků jede na východ. Pokývla. Měla by jít a připojit se k nim a jít pomstít Pireth Tulme.

Ta mylenka ji zasáhla jako facka. Jít pomstít co? Její kamarády? Lenocha Miklose Barmina? Gofflawa, kterého chtěla několikrát zabít sama?

Nala hospodu, její tít byl tak starý a zalý, e ani nebylo vidět, jak se jmenuje. I kdy zpěněný korbel piva byl jasně znatelný. Jetě předtím ne vstoupila, ji zastavil známý hlas.

“Jaké démony to zveme do naeho středu?” křičel mu uvnitř a Jill věděla, jetě dřív ne ho uviděla, e stojí na stole a jedním prstem ukazuje do vzduchu.

Vela a očekávala lid na pokraji rvačky, ale nala íleného mnicha a naslouchající publikum.

Bylo tam skoro čtyřicet lidí. Naplnili celou hospodu. Jill se davem protlačila k baru a chtěla si objednat pivo, ale pak si uvědomila, e nemá ádné peníze. Místo toho se otočil opřela se lokty o bar a pozorovala mnicha a reakce jeho posluchačů.

Slyela epot o bitvě, o goblinech, a někdo správně pojmenoval nepřátele jako powrie. Odhady o síle nepřítele byly od tisíce bojovníků a po tisíce lodí.

Jill jim chtěla říct, e to byla jenom jedna ukořistěná loď a ne víc ne pět barelových lodí, ale zůstala potichu, protoe se bála, e by se odhalila, a taky nechtěla lidi poděsit.

ílený mnich zjevně sdílel její pocity, nebo jeho řeč se stávala zlověstnějí, horečnějí, jako by v duchu viděl armádu monster, pochodující přímo k Macomberu.

Horečka dosáhla kritického bodu a - najednou se zlomila. Barman vyel zpoza baru s těkým obukem a ukázal jím na tlustého mnicha. “A teď u dost,” varoval ho. “A u se stalo cokoliv, je to věcí Králových muů, a ne lidí z Macomberu!”

“Celý svět se musí připravit!” vykřikl mu, rozhodil ruce a zval lidi, aby se k němu připojili.

Avak bylo příli pozdě, dotlačil je od strachu ke zlosti, a kdy barman zavolal o pomoc, nabídlo se mu plno dobrovolníků.

ílený mnich bojoval úasně - házel mui po místnosti a pořád křičel o připravenosti. Nakonec, jak se dalo předvídat, ho vak neobřadně vyhodili na ulici.

Jill byla hned u něj, klečíc na jednom koleni, zatímco se sbíral. Sáhl do kapsy, vytáhl malou láhev, otevřel ji a pořádně si přihnul. Potlačil říhnutí a podíval se na Jill, jako by byl zahanbený.

“Na kurá,” vysvětlil sue.

Jill se na něj kysele podívala, pak vstala a nabídla mu ruku. “Jsi zásadový,” hubovala ho.

Mnich se na ni lépe podíval. Věděl, e u ji viděl, ale nemohl si ji zařadit. “U jsme se setkali?” zeptal se.

“Jednou. Nedaleko,” odpověděla Jill.

“Takový pěkný obličej bych určitě nezapomněl,” trval na svém mnich.

Jill byla příli unavená na to, aby se začervenala. “Moná, kdybych na sobě měla svůj červený kabát,” řekla, přestoe skoro nevěřila, e mu právě svěřila svou identitu.

Dlouhou chvíli nic neříkal, ale pak se mu obličej rozjasnil poznáním - a hned zase potemněl, kdy zváil důsledky. “T-tvůj domov,” zakoktal se, jako by nevěděl, kterým směrem jít. “Pireth Tulme.”

“Nikdy jsem Pireth Tulme nenazývala svým domovem,” odsekla Jill. Mnich začal znovu mluvit, ale ona ho zvednutím ruky zastavila. “Byla jsem tam, viděla jsem to.”

“Jsou to řeči?”

“Powriové,” potvrdila mu Jill. “Pireth Tulme u není.”

Mnich jí podal láhev, ale Jill ji odmítla. Přikývl a zase ji schoval do kapsy své odrbané róby a jeho výraz byl dost váný. “Pojď se mnou,” pobídl ji. “Chci vechno slyet.”

Jill dlouho nabídku zvaovala, a pak s ním la do místnosti, kterou si pronajal na předměstí Macomberu. Očekával, e bude mluvit o dezerci, avak její historie byla jiná. Viděla v jeho hnědých očích vzrůstající respekt a věděla, e je přítel, věděla, e ji neudá vojsku, poněvad měl před ním jetě méně respektu ne ona.

Kdy skončila a řekla mu, e je ráda, e ho znovu slyela, a e si cení jeho varování, mnich se usmál a objal ji.

“Jsem bratr Avelyn Desbris, bývalý člen Sv. Mere-Abelle,” přiznal se a Jill pochopila, e je pravděpodobně první osobou, které po dlouhé době prozradil své pravé jméno. “Zdá se, e jsme oba vyhnaní.”

“Lepí slovo je zklamaní,” odpověděla Jill.

Přes jeho obličej se přehnal temný mrak. Přikývl. “Ano, zklamaní,” řekl tie.

“Řekla jsem ti svůj příběh.”

Vyletělo to z něho s takovými emocemi, jaké nepoznal od smrti své matky. Řekl jí toho tolik - víc, ne by věřil, e je kdy schopen přiznat - a zamlčel jen vlastnosti Kruhových kamenů, tajný ostrov, metodu svého útěku a fakt, e s sebou má váček plný ukradené magie. Tyto věci mu nepřipadaly důleité, ne, kdy je postavil na váhy vedle tragédie Vánku a ztráty jeho milované Dansally Comerwickové.

“Řekla ti své jméno,” promluvila Jill docela tie a Avelynovy oči se zamlily, kdy si uvědomil, e ta ena chápe význam toho činu.

“Ale ty ne,” řekl jí.

“Jill,” odpověděla po chvíli váhání.

“Jill?”

“Jenom Jill,” ujistila ho.

“Dobře, jenom Jill,” řekl s roziřujícím se úsměvem. “Zdá se, e jsme dvě ztracená jehňata.”

“Ano, ílený bratře Avelyne Desbrisi,” odpověděla stejným zpěvavým hlasem. “Dvě ztracená jehňata v lese plném vlků.”

“To tedy chudáci vlci!” zvolal Avelyn. Sdíleli smích jako úlevu, kterou oba tak potřebovali - Jill kvůli nedávným událostem a Avelyn, protoe otevřeně mluvil o své temné minulosti a opět oivil zoufalé obrazy a pocity, které ho vyhnaly na cestu.

“Zbonost, důstojnost, chudoba,” řekl mnich znechuceně, kdy popadl dech.

“Krédo církve Abellikánů,” odpověděla Jill.

“Le,” odsekl Avelyn. “Viděl jsem málo zbonosti za jednoduchými rituály, málo důstojnosti jsem shledal na vradě a chudoba není něco, co by mistři Sv. Mere-Abelle tolerovali.” Zafrkal, jene Jill věděla, e má navrch.

“Vdycky ostraitý, vdycky ve střehu,” recitovala sue a Avelyn v těch slovech rozpoznal moto Pobření stráe. “Řekni to powriům!”

Opět se smáli, jetě více nahlas, a pouívali smích jako tít proti pláči.

Jill strávila noc v jeho pokoji. Mnich se samozřejmě choval jako dentlmen. Uvaoval nad tím, co jí řekl, nad svým ivotním příběhem, a pak se na sebe podíval, obzvlátě na těch sto liber nadváhy.

“Ó Jill,” lamentoval. “Měla bys mě vidět v mém idealistickém mládí. Jakým jiným muem jsem býval, ne jsem uviděl stranou pravdu.”

Jeho mylenky visely na těchto slovech jetě dlouho a pak si pomyslel, e jestli má tato ena být jeho přítelem, bude muset najít tu část sebe, o které se domníval, e je ztracená. Aby mohl být někoho přítelem, bude muset uzdravit něco z toho idealismu, něco z víry, e svět není tak temný a příerný a e se snahou se můe stát lepím.

“Ano,” eptal si nad spící enou mnich. “Najdeme spolu cestu.”

Dalí ráno nakoupili zásoby včetně krátkého meče, bot a teplého kabátu pro Jill a vyli z Macomberu směrem na západ. Ignorovali pohledy a epot a cítili se, jako by sdíleli tajemství moudrosti, které zbytek světa nemůe pochopit.

Toto pouto je drelo po první týdny cesty, byli sourozenci, dva ztracení v temnotě. Jill to akceptovala, jene těko se mohla povaovat za bratra íleného mnicha. Skoro pořád pil a kamkoliv přili, Avelyn se dostal do brutální rvačky a tak to bylo rovně v Dusberry, městě mezi Amvoy a Ursalem. Avelyn byl v hospodě a jako vdy stál na stole a vyráel ze sebe varování a nadávky. Jill přila, právě kdy rvačka začala. Celý bar byl proti němu, ale Avelyn se drel dobře. Obrovský medvědí mu házel lehce s útočníky, rozdával rány a řval “Ho, ho, ho,” vdy, kdy nějakého odrazil.

Jill zaútočila, vlastně se bránila, kdy se snaila dostat ke svému příteli. Ona také přemáhala opilé obyvatele lehce.

“Musí to vdycky dělat?” zeptala se, kdy se dostala po bok Avelynovi.

Mnich odpověděl irokým úsměvem. Pak ji pravou rukou chvatně odstrčil stranou, zastavil mue, který se na ni hrnul, silným úderem levačky a odhodil ho přes místnost tvrdým pravým hákem.

“Ho, ho, ho! Město bude pro mne lepí!”

Vyrazil, ale Jill ho kopla tvrdě do zadku. Otočil se k ní, citově zraněn, jenome ona neustoupila a ukazovala ke dveřím.

Kdy vyli z hospody, kde bitka pokračovala, Avelyn se zastavil, podíval se na svou krásnou společnici a na tváři měl zvědavý výraz. Bez mrknutí si sáhl pod róbu, a kdy ruku vyndal, byla na ní krev.

“Moje drahá Jill, myslím, e jsem byl bodnut.” Začaly se mu podlamovat nohy a Jill ho zachytila a vedla ho z hlavní cesty do krytého vchodu ve vedlejí uličce. Myslela na to, e ho tam nechá a půjde hledat místního ranhojiče, ale Avelyn ji chytl za pai a nechtěl ji pustit.

A potom to uviděla. Avelyn vyndal edočerný kámen vyletěný tak, e vypadal téměř jako tekutina, hladký, jako by se do něj dalo vklouznout. Dlouhou chvíli na kámen zírala a vycítila, e je na něm něco zvlátního a magického.

“Potřebuji si půjčit něco z tvé síly, moje přítelkyně,” řekl Avelyn, “nebo umřu.”

Jill na kolenou před ním přikývla. Pomohla by mu jakkoliv.

Avelyn nebyl s odpovědí spokojen, poněvad měl strach, e si Jill neuvědomuje, co po ní chce. “Staneme se jedním,” řekl a jeho hlas byl skoro bez dechu. “Bude to to nejintimnějí, co jsi kdy poznala. Jsi na to připravena?”

“Nemyslím si, e jsi ve stavu, kdy…”

“Ne fyzicky!” opravil se hned Avelyn a přes svou agónii se usmál. “Spirituálně.”

Jill se zamotala hlava a zvědavě se na něj podívala. Fyzicky by se s ním spojit nemohla. Ale tato ifra o spirituálním spojení byla zajímavá. “Dělej, co musí,” vybídla ho.

Avelyn se na ni jetě chvíli díval a nakonec přikývl. Zavřel oči, začal tie prozpěvovat a padal do kouzla silného hematitu. Jill také zavřela oči a poslouchala slova.

Brzy je u neslyela, ale spíe je cítila, jako by vycházela z jejího těla. A potom ucítila naruení, jak se do ní dostával duch Avelyna.

Je tu jenom jeho tělo, uvědomila si, kdy jeho duch chtěl vstoupit. Jill se snaila zlomit své zábrany, protoe logicky věděla, e kdy ho nepustí dovnitř, určitě zemře. A také věděla, e mu začala věřit. Byl to její přítel se stejnými názory a stejnou morálkou.

Zaměřila vechnu svou sílu a snaila se ho pozvat dovnitř.

A pak křičela - ne nahlas - nebo moná také ano, to jistě nevěděla. Avelyn byl blízko, příli blízko. Vypadali jako jeden. Jill zachytila obraz edých zdí klátera, ostrova pokrytého bohatou vegetací a stromy s rozloitými větvemi. Pak se cítila, jako e padá, a zahleděla se do obličeje sokolího mue, který padal s ní.

A pak ucítila bolest, ránu noem, ostrou a horkou Nebyla její. Ale byla u ní a brala jí ivotní sílu a sála ji do hloubky. Odporovala a snaila se Avelyna odstrčit, jene u bylo pozdě. Byli spojeni a mnich se krmil jako upír.

Jilliny oči se hrůzou rozevřely. Vyskočila a shledala e mnich před ní pořád leí.

Poté se bolest stala jiným, soukromým a horkým pocitem. Tak soukromým, a přesto sdíleným. Jill se chtěla schovat avak nebylo kam. Pustila ho dovnitř a nyní to musí vydret.

Pro Avelyna to bylo nádherné. Kdy zkoumal tuto neznámou vlastnost hematitu, dával Jill znalost kamenů - bylo to tak jednoduché! Okamitě ucítil její odpověď a Jill mu dávala energii skrze hematit tak hladce jako student pátého ročníku. Avelynovi přilo, e mnii se učí pouívání kamenů dost patně, poněvad duchovní instrukce skrze hematit jsou lepí a výsledek je rychlejí. Jill si z tohoto odnese velkou znalost kamenů, a ona je silná. To Avelyn moc dobře cítil. S praxí a dalími spojeními by mohla být rivalem kohokoliv v Sv. Mere-Abelle, a to vechno díky této jednoduché technice.

Ale kolem něj začaly vystupovat temné obrazy lidí ílících z moci kamenů. Odmítl mylenku výcviku touto metodou stejně rychle, jako se pro ni nadchl, nebo si uvědomil, e disciplíně, potřebné pro zacházení s takovou mocí, se nedá naučit nijak snadno. Najednou se cítil vinen, e dal této eně něco takového a ani ji nezná, cítil se, jako kdyby zradil Boha, jako by jí dal poehnání bez toho, aby se ho prve zeptal.

Za chvíli to bylo pryč a Avelyn byl nazpět ve svém těle. Jill se otočila a nemohla se na něj podívat.

“Omlouvám se,” řekl jí Avelyn a z hlasu mu zmizely stopy fyzické bolesti. “Zachránila jsi mi ivot.”

Jill odehnala černá křídla minulosti, bariéru, která ji tak dlouho chránila před intimnostmi, bariéru, ji Avelyn rozbil. S velkým úsilím se otočila a podívala se na něj.

Seděl a rozpačitě se usmíval. Bolest a smrt mu zmizely z baculaté tváře. Začal se zas omlouvat, ale Jill mu dala prst na rty. Pak vstala, nabídla mu ruku a pomohla mu na nohy.

Jill vyrazila po cestě, která je přivede do dalího města. Jak li nocí, neřekla ani slovo a přehrávala si v mysli ty děsivé momenty, které ji pronásledovaly, a snaila se přemoci ony obrazy, které jí Avelyn předal, obrazy z jeho minulosti. A bylo tam také něco, co jí Avelyn dal darem. Jill jetě nikdy neslyela o magických kamenech, nato aby je pouívala, ale najednou cítila, jako by je mohla pouívat docela dobře, jako by jejich tajemství byla pouhým mrknutím oka odhalena. Nemluvila o tom, poněvad si nebyla jistá, jestli jí Avelyn dal dar nebo prokletí.

Avelyn rovně nepromluvil. Také měl o čem přemýlet; o pocitech mučené eny a obrazech, které viděl během spojení - obrazech vradění v malém městě, pravděpodobně někde u hranic s Divočinou. A Avelyn znal jméno toho místa, jméno, na které si nemohla vzpomenout. V přítím městě se vyptával a poté, kdy toho věděl více, je vedl na sever.

Jill následovala Avelyna do Palmarisu se smíenými pocity. Zoufale chtěla vyhledat Graevise a Pettibwu, říct jim, e je v pořádku, obejmout je a ztratit se v Pettibwině náruči. Ale samozřejmě to nebylo moné. Byla dezertér. Kdyby se potkala s Connorem, byla by to katastrofa, a kdyby ji uviděl Grady, chamtivý mu by na ni potval Královy mue jenom z toho důvodu, e by chtěl pojistit své dědictví.

Jill se jedné noci vydala ven, zatímco Avelyn el do společenské místnosti hostince, který si vybrali, aby tam vykřikoval. Tie la přes město a zastavila se v uličce na místě, odkud viděla na hostinec U Společné cesty. Seděla tam u hodinu a trochu ji uklidňovalo, kolik tam přicházelo lidí. Zjevně její katastrofa nezruinovala jméno Chilichunkových. O něco později vyla ven Pettibwa, otírala si ruce o zástěru, otírala si pot a usmívala se, jako vdycky.

Jillino srdce poskočilo a pobídlo ji, aby běela Pettibwu obejmout, tak jako by běela ke své vlastní matce.

Ale něco, snad strach o ni, ji zastavilo.

Jill spěně opustila uličku a chtěla se dostat do svého pokoje. Nějak skončila na střee hostince U Cesty, na svém tajném místě, a koupala se naposled v těch důvěrně známých pocitech. Zde nahoře byla svým způsobem v Pettibwině náručí. Tady byla opět Zatoulanou kočkou, mladí dívkou, která neměla tak komplikovaný svět, s méně zmatenými pocity.

Zůstala tam celou noc, pozorovala hvězdy, pozvolný pohyb Sheily a občasný líný mrak.

Za úsvitu se vrátila do svého pokoje a nala Avelyna jak hlasitě chrápe, z úst mu smrdí pivo a jedno oko má černé.

Zůstali v Palmarisu, městě dost velkém na to, aby chvíli vydrelo íleného mnicha, a Jill u nikdy ke Společné cestě nela.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

Jediný cíl

Dali mu jenom dva kameny; hladký lutý sluneční kámen a kaboon granátu v nejhlubím odstínu červené. Ten první - jeden z nejcennějích kamenů Sv. Mere-Abelle - se snail chránit před jakoukoliv magií a mohl zničit magii v celé oblasti a druhý, vyhledávací kámen, ukazoval cestu k magii. Takto byl bratr Spravedlnost vyzbrojen na najití a zničení Avelyna.

Jednoho ponurého rána vyrazil z klátera na popelavě edé klisně, která nebyla rychlá, avak spolehlivá. Byla schopna jít po mnoho hodin a bratr Spravedlnost, zaměřený na dokončení svého ivotního úkolu, ji dřel a na hranici jejích schopností.

Nejdříve zajel do Youmaneffu, vesnice, kde se Avelyn Desbris narodil, asi tři sta mil daleko od klátera. Zastavil se na malém hřbitově na kraji města, nael kámen na počest památky Annalisy Desbrisové a s uspokojením zaznamenal, e Jayson Desbris se k ní jetě nepřipojil.

“Přiel jste mi říct o mém synu Avelynovi?” optal se starý mu, jakmile bratr Spravedlnost v hnědé róbě mnicha Abellikánů zaklepal na dveře.

Tato úplně jednoduchá otázka, tak upřímná, mnicha hodně rozčílila.

“Je mrtev?” zeptal se Jayson polekaně.

“Měl by být?” odsekl bratr Spravedlnost.

Starý mu několikrát zamrkal a pak zavrtěl hlavou. “Odpuste mi můj nedostatek způsobů,” řekl návtěvníkovi a pokynul mu, aby vstoupil. Bratr Spravedlnost vstoupil a sklonil hlavu, aby skryl krutý úsměv.

“Jenom jsem si říkal, e návtěva mue z klátera se bude týkat Avelyna,” vysvětlil Jayson. “A protoe ten mu není Avelyn…”

“Kde je Avelyn?” Mnichův tón byl rozhodný a studený a Jaysonovi se při té otázce zjeily chlupy na krku.

“To byste měl vědět lépe ne já,” odvětil mu tie. “On není v kláteře?”

“Víte o jeho dlouhé cestě?” zeptal se příkře mnich.

“Naposledy jsem svého syna viděl roku 816,” vysvětlil Jayson, “kdy jsem ho předal do Sv. Mere-Abelle, do rukou Boha.”

Bratr Spravedlnost shledal, e věří kadému slovu, a to ho jetě víc natvalo. Doufal, e z něj dostane nějaké informace, směr, jím se můe vydat, aby mohl svůj úkol dokončit rychle. Ale Avelyn se doma zjevně neukázal a s otcem se nekontaktoval. Nyní byl mnich na vákách. Nevěděl, jestli má starého mue zabít a vymazat tak jakékoliv známky pronásledování pro případ, e by se zde Avelyn ukázal, či vymazat jakékoliv Jaysonovo podezření a udělat návtěvu milou.

To by asi nefungovalo, uvědomil si bratr Spravedlnost, protoe kdyby se Avelyn vrátil a zvěděl by o jeho návtěvě, bylo by úplně jasné, e to není obyčejná návtěva. A kdyby starého mue zabil, věci by se zkomplikovaly, byl by označen za vraha a jetě by ho mohli honit.

Je vak jetě dalí způsob.

“Obávám se, e vám musím oznámit, e vá syn je mrtev,” řekl s takovým přesvědčením, jakého byl schopen - a to nebylo velké.

Jayson se poloil na stůl a náhle jetě víc zestárl. “Spadl ze zdí opatství,” pokračoval bratr Spravedlnost, “do zálivu Vech svatých. Nenali jsme jeho tělo.”

“Proč jste tedy přiel a ptal se na to, kde je?” padla ostrá otázka z rohu pokoje. Do místnosti veel velký mu, moná o deset let starí ne bratr Spravedlnost, a jeho oči plály hněvem.

Bratr Spravedlnost mu ani nevěnoval pozornost. Zaměřil se na Jaysona a snail se podpořit své předchozí prohláení. “Avelyn se vydal na cestu,” pronesl mnich tie, a tato poznámka duchovního charakteru zpomalila vztek Avelynova bratra Tenegrida.

“Nyní je s Bohem,” dokončil mnich.

Tenegrid se na něj zpříma podíval. “Ale nikdy jste nenali jeho tělo.”

“Pád je příli dlouhý,” pravil tie mnich. Měl ruce před sebou, skryté v irokých rukávech. Nedrel je vak sepnuté. Prsty na pravé ruce měl zatnuté a svaly na předloktí se mu napínaly.

“Pryč z tohoto domu!” nařídil mu Tenegrid. “Falený posel, který se ptá předtím, ne řekne pravdu!” Byl to zjevně patně namířený vztek - výraz bolesti. Nic z toho nebylo zamířeno na mnicha. Tenegrid byl zraněn jak pohledem na svého svratělého otce, tak zprávou o bratrově smrti. Bratr Spravedlnost to ovem chápal, i kdy necítil ádné sympatie.

Zlovolný mnich by to byl nechal být, ale pak udělal Tenegrid nebezpečnou chybu.

“Jdi!” zopakoval, dal mu ruku na rameno a tlačil ho ke dveřím. Rychleji ne mrknutím oka mnichova zatnutá pěst vyletěla zpod róby a vzala Tenegrida přes krk. Mu odklopýtal, chytil se opěradla idle a pak přes ni přepadl.

Bratr Spravedlnost musel zmobilizovat vechnu svou vůli, aby se obrátil ke dveřím. Jeho krev touila po zabíjení. Chtěl si vybít vztek na bratru Avelyna, chtěl mu vyrvat srdce z těla přímo před očima jeho otce a pak pomalu zabít i otce. Ale to by nebylo moudré a ztíilo by to cestu k jeho ceně, k Avelynovi.

“My ze Sv. Mere-Abelle s vámi cítíme,” řekl Jaysonovi Desbrisovi.

Starý mu nevěřícně vzhlédl od svého syna, který stále leel na zemi, drel se za zraněný krk a lapal po dechu, aby se podíval, jak mnich odchází.

Bratr Spravedlnost se tedy obrátil ke granátu - také nazývanému Dračí zrak - který měl schopnost nacházet magii. Z Youmaneffu vyjel krátce nato, nebo v této ubohé vesnici nenael ani náznak magie. Bylo to jetě horí ne studená stopa, protoe to nebyla ádná stopa.

Svět se náhle zdál opravdu velký.

Jeho první kontakt s magií se objevil a o několik dní později, kdy narazil na karavanu obchodníků. Největím městem Honckého království byl Ursal a tam chtěl také začít. Velmi mnoho obchodníků v Ursalu mělo kameny - kláter jim je prodával. Granát ho povede po stovkách cest, z jedné slepé uličky do druhé. Ale přesto, kdy uváil omezený dosah Dračího zraku - kámen nebyl schopen lokalizovat magii na více ne pár set stop - větí ance bude mít ve městě ne na otevřených pláních.

Nebyl vak ani ve třetině cesty k Ursalu, kdy se vydal jinam, protoe stopa se stala horkou.

Stalo se to v hospodě tak malé, e ani neměla jméno, kudy procházel před několika týdny “ílený mnich” na cestě do Dussbery v Masur Delaval. Reakce obyvatelů na jeho hnědou róbu mu napověděla, e asi není prvním abellikánským michem, který zde byl. Kdy veel, lidé si povzdechli, nejprve bojácně a pak, kdy zpozorovali, e je to jiný mu, ne kterého se báli, povzdechli si znovu, tentokrát s úlevou.

Kdy byli vyslýcháni, mluvili o íleném mnichovi, který stále jen vyvolával rvačky a mluvil o připravenosti. Jeden mu ukázal mnichovi zlomenou ruku, která se nechtěla zahojit.

“Asi to není dobrá reklama pro církev,” řekl mu, “kdy se kolem potuluje jeden z vás a ubliuje lidem.”

“Mnoho lidí se odvrátilo od Sv. Gwendolyn od té doby, co tu byla ta rvačka,” dodal barman.

“Ten mnich byl ze Sv. Gwendolyn?” zeptal se bratr Spravedlnost, kdy poznal jméno opatství, izolované pevnosti na skalnatém útesu asi dva dny jízdy na východ.

Mu se zlomenou rukou vyhýbavě pokrčil rameny a otočil se k barmanovi.

“Měl na sobě róbu podobnou té tvé,” poznamenal barman.

Bratr Spravedlnost chtěl zoufale vědět, jestli měl mnich nějaké magické kameny, ale uvědomil si, e tihle dva zřejmě takovou informaci nemají, a kdyby ji měli, tak ji nevydají, protoe se budou bát, e s Avelynem budou jetě větí potíe, kdy se doslechne, e po něm někdo jde.

A tak mnich získal popis, a i kdy to nebyl popis Avelyna kterého si pamatoval, zaujal ho. Najednou měl tedy popis, titul - ílený mnich - a směr, na kterém se vichni obyvatelé vesnice shodli, směr, kterým mnich odeel i se svou společnicí.

Stopa byla jetě teplá a vedla bratra Spravedlnost od města k městu, do Dussbery. Jak el, získal více informací, protoe v jednom baru porazil mnich dva mue modrým okem.

Grafit.

O měsíc později sebevědomý mnich, který se stále blíil Avelynovi, proel branami města Palmarisu.

Jenom za dva dny vystopoval mnich pomocí Dračího zraku stopu silné magie, přicházející ze severovýchodní části města, z kopců, kde stály domy lechty. Přesvědčen, e je u cíle, na tváři výraz lva enoucího se za zebrou, proběhl ulicemi, potom přes nacpaný trh a cestou porazil několik lidí. Kdy dorazil k označenému domu, zbystřil. Byla to poměrně velká stavba z importovaných materiálů; hladkého mramoru z jihu, tmavých kmenů z Lesní země. Umělecká díla v zahradě mohla pocházet jedině z galerií nejlepích sochařů v Ursalu. Jeho první mylenkou bylo, e se Avelyn spojil s tímto zjevně bohatým obchodníkem, moná aby pomocí kamenů vykonal nějakou nezbytnou věc anebo jen jako aek. Krutý mnich se snail dret této naděje, ale logicky nemohl potlačit svoje pochyby. Mohl by Avelyn, který povaoval kameny za nejsvatějí dar, pronajmout jejich sílu? Jen v případě nutnosti, uvědomil si bratr Spravedlnost, a protoe Avelyn nemohl být v Palmarisu víc ne pár týdnů, toto zřejmě nebyl dům, který by mu byl znám.

A tak vyvstala dalí monost, která se mnichovi moc nelíbila. Lehce překonal bránu a dopadl na zem bez jediného zvuku. Bylo tam mnoho vysokých keřů a on se mohl dostat ke dveřím bez toho, aby na sebe přitáhl pozornost.

Svou chybu si uvědomil ji po několika krocích, kdy uslyel zavrčení hlídacího psa.

Bratr Spravedlnost vyplivl nadávku a uviděl zvíře, masivní svalnatou bestii, hnědočernou, s velkou lebkou a irokou čelistí plnou bílých zubů. Pes zaváhal jenom na chvíli, aby si mue změřil, a potom zběsile vyrazil a s kadým krokem mu ukazoval obnaené bílé zuby.

Mnich se přikrčil, ohnul nohy, zatnul svaly a sledoval, jak se pes blíí. Zvíře ho tvrdě napadlo, jenome kdy mu chtělo skočit po krku, mnich ho zmátl tím, e vyskočil vysoko do vzduchu a skrčil pod sebou nohy.

Pes se chtěl zastavit, jene byl příli rozběhnut, aby změnil směr útoku, a mnich dopadl na jeho záda.

Psu se rozjely nohy, jednou vytěkl a bez hnutí zůstal leel, páteř přeraenou a plíce kolabující.

Mnich, přesvědčen, e zvíře se u nevzmůe na dalí varování, el k domu. Rozhodl se přímo vejít a vybral si k tomu přední dveře. Zaklepal klepadlem ve tvaru obličeje.

Jakmile uviděl, e se klika pohybuje, zvedl jednu nohu a kopl jí do dveří v momentě, kdy se začaly otvírat. Mu na druhé straně - sluha - letěl k zemi, kdy se otevřely, a bratr Spravedlnost vstoupil.

“Tvůj pán?” zeptal se mnich sue.

Mu se chvěl a dlouhou dobu neodpovídal. To bylo na netrpělivého mnicha moc.

“Tvůj pán?” poadoval opět, vzal mue za límec a zvedl ho ze země.

“Je indisponován,” odvětil mu, a nato ho bratr uhodil do obličeje a chytil ho za krk hmatem, který sluhovi napovídal, e naruitel mu zlomí krk skoro bez námahy. Mu tedy ukázal ke dveřím do foyer.

Bratr ho vlekl s sebou, pustil ho přede dveřmi a pak ho hodil na podlahu, kdy ucítil první nápor magie, útok vycházející z místnosti.

Mnich spěně vyndal lutý sluneční kámen a pak rychle padl do jeho obranné magie. Útok byl docela silný - očekával ale od Avelyna víc - jene sluneční kámen byl nejsilnějí z kamenů opatství a jeho obrana byla lepí ne ta chrysoberylu, která byla normálně pouívána, a jeho síla byla lépe zaměřena; byl to tít proti magii. V okamiku ho zahalil lutý mrak a vlny útoku byly zastaveny.

Mnich zavrčel a rozkopl těké dveře. Pohnuly se, ale neotevřely. Zas a zas kopal do zámku, a se dřevo roztíplo, dveře se rozletěly a odhalily tlustého mue v drahém oděvu jak stojí za velkým dubovým stolem a v ruce drí kui.

“Má jeden výstřel,” řekl bratr Spravedlnost a el přímo do místnosti, oči na obchodníkovi. “Jeden výstřel, a kdy mne nezabije, budu tě mučit pomalou smrtí.”

Muovy ruce se třásly. Bratr to věděl, i kdy se na ně nedíval. Viděl, jak se obchodník potí a hrye si ret.

“U ani krok!” pravil obchodník s vekerou odvahou, které byl schopen.

Bratr se zastavil a zle se usmíval. “Můe mě zabít?” zeptal se. “Je to cíl tvé touhy?”

“Touím jen ochraňovat to, co je moje,” odpověděl obchodník.

“Nejsem nepřítel.”

Mu se na něj nevěřícně zadíval.

“Myslel jsem si, e jsi někdo jiný,” pronesl bratr Spravedlnost klidně a otočil se k obchodníkovi zády, aby pevně zavřel dveře. Zavrčel na zvědavé sluebnictvo, je se shromádilo v hale, aby je odehnal. “Jdu po nebezpečném uprchlíku, který pouívá síly kamenů,” vysvětlil a s odzbrojujícím výrazem se otočil nazpět. “Myslel jsem, e jenom on je v magii takto silný.” Bratr Spravedlnost chytře ukryl zlý úklebek, kdy uviděl, e se kue sklání.

“Jsem vdy připraven pomoci vem ze Sv. Kamene,” prohlásil obchodník.

Bratr jen zavrtěl hlavou. “Sv. Mere-Abelle,” opravil ho. “Procestoval jsem celé Honcké království. Promiňte mi můj vstup. Můj opat vám výdaje unradí.”

Obchodník mávl rukou a jeho obličej se při zmínce o opatovi rozzářil. “Jak se má starý Markwart?” zeptal se familiárním tónem.

A znovu mnicha přepadl pocit vzteku nad tím, jak tento mu - ubohý, zoufalý obchodník - mluví o opatu, jako by si byli rovni. Zjevně s Markwartem obchodoval - kde jinde by vzal tak silný kámen - ale bratr chápal vztah mezi opatstvím, obchodníky jasněji ne obchodníci. Otec opat Markwart si vdy vzal jejich peníze, ale nikdy jim nenabídl respekt.

“Moná vám tedy mohu pomoci s úkolem,” nabídl se obchodník. “Ach, kam se poděly mé způsoby? Jsem Folo Dosindien, pro přátele Dosey. Musíte být hladový anebo máte ízeň!” zvedl ruku a začal volat, ale bratr ho zastavil.

“Nechci nic,” ujistil obchodníka.

“Nic ne mou pomoc při hledání,” řekl mu kádlivě.

Mnich se podrbal na hlavě. Byl zlákán. Ten mu má nejméně jeden silný kámen - to věděl, a myslel, e je to hematit. S takovým kamenem se dá dosáhnout mnoha věcí.

“Hledám svého společníka,” vysvětloval bratr Spravedlnost. “Je známý jako ílený mnich.”

Obchodník pokrčil rameny. To jméno mu nic neříkalo. “Je v Palmarisu?”

“Alespoň tudy procházel. Snad ani ne před dvěma týdny,” vysvětlil mnich.

Obchodník se posadil za stůl a rysy se mu stáhly soustředěním. “Jestlie cestuje, jestli je psancem, pak ho nejspí najdeme v oblasti jiních doků,” řekl. Podíval se na mnicha a měl rezignovaný výraz. “Palmaris je velké město.”

Bratr Spravedlnost ani nemrkl.

“Řekl jsem vám své jméno.”

“Já nemám ádné jméno,” odpověděl bratr Spravedlnost a znovu se rozhostilo napětí, které vycházelo z mnichova pohledu.

Dosey si odkalal. “Ano,” pravil. “Přeji si, abych měl od povědi, které bych mohl dát Markwartovu podřízenému.”

Bratr zúil oči nad tím, jak se nad ním obchodník chtěl povýit přes opata Markwarta.

“Jene existuje místo,” zaeptal mu a zvedl se ze idle “kde se dají sehnat odpovědi. Odpovědi na jakékoliv otázky na světě.”

Bratr neměl tuení, kam tato konverzace směřuje, a nevěděl, co si má o muově náhlém, téměř maniakálním výrazu myslet.

“Ale a poté, co povečeříme,” řekl Dosey a padl zpět do idle. “Pojď a já tě pozvu ke stolu, kterému se ádný v Palmarisu nemůe vyrovnat, abys starého Markwartova přítele obchodníka nepomluvil, a se vrátí do opatství.”

Bratr Spravedlnost hrál svou hru a obchodník opravdu nepřeháněl. Jeho sluhové - mu, kterého mnich sloil, a tři eny, z nich jedna byla nádherná - přináeli chod za chodem nejlepích mas a nejsladího ovoce. avnaté jehněčí a zvěřina v hnědých omáčkách a houbách, pomeranče explodující ávou, jenom jste je oloupali, a velké kulaté luté melouny, které mnich jetě nikdy neviděl a které byly snad to nejsladí, co kdy ochutnal.

Jedl a pil, a kdy jídlo skončilo, asi o dvě hodiny později, tie seděl a nechal obchodníka vést konverzaci.

Mu mluvil a mluvil a povídal mu historky o obchodec s klátery. Bratr věděl, e má být ohromen, a tak tvrdě pracoval na předstírání. Minuty se staly dalí hodinou. Dosey přeruoval své historky jenom příleitostným říhnutím. Byl tak ztracen v pocitu své vlastní důleitosti, e se na mnicha ani nenamáhal podívat. Bratr pochopil, e je zvyklý jednat s lidmi v nouzi nebo s touhou po bohatství. Dosey byl chycen v pocitu moci a ani nezpozoroval, jak je nudný a trapný.

Ale bratr ho potřeboval. Zdálo se, e by mu mohl pomoci v jeho důleité misi. To jediné ho po západu slunce drelo u stolu.

Nakonec, tak náhle, e se mnich a otřásl, jak byl vytren znudy, Dosey oznámil, e je čas najít odpovědi a e se tyto věci dělají lépe ve tmě.

Tajemný tón jeho hlasu přiměl mnicha zpozornět, přestoe toho od obchodníka mnoho neočekával. Moná e chce blázen Dosey pouít hematit a vniknout do těl majitelů hospod z niích částí města a pouít jejich těla k vyptávání se na íleného mnicha.

Dvojice se vrátila do Doseyovy pracovny a mu nařídil sluhovi, aby jim přinesl dalí idli, kterou umístil vedle stolu, a pobídl mnicha, aby si sedl a relaxoval.

“Mohl bych jít,” nabídl obchodník, ale potom zavrtěl hlavou, jako by se mu ta mylenka nelíbila, jako by jí byl vystraen.

Bratr Spravedlnost nic neřekl a ani se nepohnul, nedávaje před obchodníkem najevo sebemení zaujetí.

“Ale moná bys to měl vidět sám,” pokračoval obchodník a na tváři měl křivý úsměv. “Chtěl bys jít?” zeptal se.

“Jít?”

“Pro své odpovědi.”

“Neznám místo, o kterém mluví,” připustil bratr. “Ve, co vím, je, e má kámen.”

“Ó, mnohem víc ne jen kámen,” kádlil ho Dosey. Potom sáhl pod klopu svého drahého krátkého kabátu, vytáhl jehlici a podrel ji tak, aby ji bratr viděl. Nyní u mnich nemohl zakrýt svůj zájem. Kámen ve středu byl hematit, tak jak předpokládal, ovál tekuté edi, tmavý a hladký. Okolo něj, zasazena ve zlatě, byla série malých, čistých krystalků. Bratr je okamitě nepoznal, ale mohlo jich být více druhů. Cítil, e jsou magické a svázány se silou hematitu.

“Je to můj vlastní návrh,” pochválil se Dosey. “Legrace s kameny je v tom, e se musí zkombinovat jejich síla.”

Legrace, opakoval si v duchu bratr. Nenáviděl tohoto mue a neúctu, s jakou mluvil o něčem tak posvátném. “Tato jehlice je kombinace, kterou neznám,” připustil mnich.

“Jednoduché krystaly křemene,” vysvětlil Dosey a přejel po nich prstem. “Pro daleký zrak.”

Kámen větby, uvědomil si bratr Spravedlnost. S krystalem je mono vidět na míle. A kdy se to zkombinuje s hematitem…

“S tímto můe jít na místo, kde najde své odpovědi,” slíbil Dosey. “Na místo, které znám jenom já. Do domova mocného přítele, který by vaeho Markwarta jistě ohromil!”

Bratr u tu familiární naráku ani nepostřehl. Byl zaujat důsledky tohoto objevu. Jeho zlákání se změnilo ve vzruení, kdy získal pocit, e lápl na něco nebezpečného. Vzpomněl si na Doseyův výraz, kdy mu říkal o tom, e bude muset vykonat cestu. Byl to výraz hrůzy smíené s maximálním vzruením. Co by mohlo vzbudit takovou reakci? Co leí na konci této duchovní cesty?

Mnicha zamrazilo v zádech. Moná e by kláter měl víc přemýlet, ne prodá kameny takovým lidem, jako je Dosey.

Ale ta mylenka byla ihned pryč, protoe tento mnich byl vycvičen, aby se nezabýval city a otázkami na svoje nadřízené.

“Bě,” řekl Dosey a podal mu jehlici. “Nech kámen, a tě vede. Zná cestu.”

“Budu mít v moci jiné tělo?”

“Kámen zná cestu.” Bylo to řečeno naprosto jasně, klidně a záludně. Část bratra Spravedlnost, jen malá stopa paměti Quintalla, rozpoznala Doseyův výraz jako výraz starího, který navádí mladího.

Vzal jehlici a v dlani ucítil její sílu. Celou dobu se na Doseye opatrně díval. Jeho fyzické tělo bude zranitelné, pochyboval vak, e by Dosey zasáhl proti emisarovi Markwarta. I kdyby ho napadl, bratr neměl pochyby o tom, e by snadno vstoupil do jeho těla. A Dosey to rovně věděl, a to mnichovi dodalo jistotu.

A tak se bratr opřel do idle, zavřel pomalu oči a nechal se obklopit kouzlem. Uviděl hematit jako temný bazén a pomalu se do něj ponořil a nechal fyzično, aby se vytratilo do edi. A pak byly jeho tělo a duch odděleny. Mnich se rozhlédl po místnosti z nové perspektivy, ale nedokázal zaměřit zrak na nic jiného, ne na jasné krystaly okolo hematitu. Silně ho přitahovaly. Nikdy nic takového necítil a nedalo se mu odolat. Pochyby o moudrosti jeho volby, o moudrosti prodávání kamenů takovým bláznům se honily okolo něho a tmavá křídla ubíjela jeho vůli.

Potopil se do jasu krystalu, pryč z místnosti, pryč od svého těla a od Doseye.

A pak letěl, rychle, přes mnoho mil. Čas a vzdálenost se sloily v jedno. Zdálo se, jako by uběhla hodina, ale uběhla jenom vteřina. A bratr Spravedlnost letěl přes Lesní zemi do Divočiny, přes velká jezera a hluboké lesy, k horám.

Mnohokrát si myslel, e se srazí se skálami, ale vdy se jim vyhnul. Nikdy si nepředstavoval, e kameny mohou takto fungovat, e tyto krystaly větby mohu být tak zaměřeny. Bylo to něco nebezpečného a nechápal to - a to věděl o kamenech stejně jako Avelyn a opat Markwart!

Přeletěl hřeben do velkého a vysokého údolí. Pod ním, jako mravenitě, byly tábory armád. Chtěl jít ní, aby rozliil jednotlivé tvary, aby viděl, jaká síla je zde shromáděna, ale krystaly ho nechtěly pustit. Přeletěl planinu k jedné kouřící hoře, její jiní svah byl pokryt stromy a dvěma černými paemi natahujícími se k armádám.

Bratr Spravedlnost skoro omdlel. Jeho smysly byly ohromeny rychlostí, jakou duch vstoupil do série spojujících se tunelů. Kadá zatáčka ho hodně vyděsila, i kdy jeho tělo bylo daleko, a kadý skluz a vzestup mu rozmazaly vidění a pomíchaly mylenky.

Dorazil k velkým bronzovým dveřím, které byly pokryté myriádou vzorů a symbolů. Objevila se v nich jenom tenká kvíra, kterou duch pronikl do obrovské komnaty lemované sloupy s podobami gigantických válečníků. Proletěl mezi nimi a jeho pozornost upoutal tvor na konci místnosti, jeho síla přesahovala ve, co kdy bratr poznal. Vyzařovaly z něj moc a zlo, je byly výsměchem ivotu.

Let se zastavil a bratr zůstal stát před stupínkem. Zauvaoval nad svou formou, protoe duchové nebyli normálně vidět. Ale ne zde. Mnich se viděl. Byl podivným edým stínem a byl průhledný, take skrze sebe mohl vidět edý kámen podlahy.

Tento jev vak neudrel jeho pozornost dlouho, ne s tímto monstrem v dohledu. Co je to za monstrum? přemýlel mnich, kdy studoval červenou kůi a černé oči, netopýří křídla, rohy a drápy. Jaký projev pekla to vstoupil do světa. Co je to za démona?

Otázky se spojily v jednu mylenku, v jeden strach, který hrozil zničením mnichovy mysli. Věděl to! Z lekcí, z let náboenského výcviku, z roků, kdy mistři projevovali svůj strach nad tím, co je v protikladu Boha.

Věděl to!

Zničil jsi toho blázna Doseye, sdělila mu telepaticky příera a ukradl jsi jeho poklad. V okamiku, kdy zmizela poslední mylenka, ucítil bratr vstup, kterému se nemohl bránit, náhlé vysávání jeho mozku, identity a záměrů. Zachránil ho prudký obrat, jen katapultoval jeho tělo z tohoto místa do tunelů, přes planinu nad vojáky, kteří, jak nyní věděl, byli armádou zla, přes hory a lesy a jezera, zpět do Palmarisu, do obchodníkovy pracovny a zpět do těla.

“Teď u ví?” zeptal se Dosey, kdy mnich otevřel oči.

Bratr Spravedlnost pohlédl do té maniakální tváře a jasně v ní uviděl výsledek spojení Doseye s takovým tvorem. Chtěl jím zatřást a zeptat se ho, co to udělal, co to probudil - ale u to zalo mnohem dál, uvědomil si. Ten mu překročil hranici vykoupení a moná v démonovi vzbudil nebezpečnou zvědavost.

Mnich zvedl ruce k muově krku a pevně ho sevřel. Dosey ho chytil za zápěstí, marně bojoval a snail se volat o pomoc, křičet, cokoliv. Ale svaly bratra byly pevné. Mnich ho dostal na kolena a jetě dlouho ho drel, i poté, co obchodníkovy pae klesly bezvládně dolů.

Bratr měl vztek a strach. Proel dům a nael obchodníkovy sluhy a rodinu.

Odeel dlouho po půlnoci a bojoval se zmatkem a vztekem. Jehlice byla v jeho kapse a dům Folo Dosindiena mrtev.

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Tanečník

“Jsem v míru a mám pocit, e někam patřím,” pravil hraničář po více ne půlhodině sezení na dřevěné idli a dívání se do sotva postřehnutelného zrcadla. Zasmál se ironii svých vlastních slov. “A přitom, strýci Mathere, mám jenom dva přátele, z nich jeden je stín, který nemluví!”

Elbryan se zasmál, zváil tuhle absurdní logiku. “Patřím sem,” prohlásil. “Do této oblasti, do těchto měst - Dundalis, Plevelné a Konce světa - jsou to má města, mí lidé, i kdy mě skoro nemohou snést. Co mi pak dává ten pocit, e jsem tímto místem přijímán, ten pocit míru a patřičnosti větí, ne jaký jsem zakusil mezi přáteli v Touel’alfar, kteří se o mne zajímali více ne lidé z vesnic, jako ty a Stráce?”

Zíral na obraz na okraji tmavého zrcadla a uvaoval na svými slovy. Hledal odpovědi.

“Je to povinnost,” řekl nakonec. “Je to víra, e zde dělám něco pro lepí svět - nebo pro tento kout světa. S elfy jsem cítil osobní růst, učení a výcvik, zdokonalování schopností a vdy pohyb jen k něčemu lepímu. Tady pouívám ty schopnosti ke zlepení světa, k ochraně těch, kteří potřebují ochranu - a u si myslí, e ji potřebují nebo ne.

A sem patřím. Zde mám své pevné místo a má kadodenní práce, mé pozorné oko, můj vztah s lesem - tvory a rostlinami - jsou oceněny a dokonce se líbí.”

Elbryan zavřel oči. Nechal je tak dlouho a jeho mysl se naplnila povinnostmi tohoto dne. Uvědomil si, e strýc u v zrcadle nebude, protoe prolomil trans. A tak to bylo vdy. Mylenky na povinnosti odehnaly obraz jetě před úsvitem a obrátily se od filozofie k pragmatismu. Nyní pouíval Orákula pravidelně, někdy třikrát a čtyřikrát za týden, a vdy vyvolal obraz svého příbuzného, hraničáře, který tu byl před ním. Přemýlel, jestli by v zrcadle mohl najít obraz Wyndona nebo matky nebo Pony.

Ano, i s Pony bych rád mluvil, rád bych ji znovu viděl a vzpomněl si na nevinnou dobu, kdy hlídkování bylo hrou a noční můry nebyly skutečné.

Opustil malou jeskyni, přelezl velké kořeny stromu a jako vdy byl připraven pracovat. Doufal, e najde Stráce, protoe kentaur, po týdnech kádlení, slíbil, e si dají souboj ve střelbě. A moná e Elbryan vyhraje svou cenu - a neviděl důvod, proč by neměl vyhrát - a přinutí tak kentaura, aby ho doprovázel na hlídku u Konce světa.

Ale vechno popořadě, řekl si hraničář. Vzal Jestřábí křídlo, odstranil opeřený konec a tětivu a el na místo, které prohlásil za své. Byl to skoro nezalesněný kopec podobný tomu v Andur’Blough Inniness, který ho zvedal za hvězdných nocí k nebesům a přináel mu první paprsky úsvitu a poslední západu.

Hraničář se rychle svlékl a cítil pod nohama trávu, která krábala, ale nebyla nepříjemná. Pozdravil úsvit tancem, mával tyči jako by to byl meč, pomalu nakračuje, perfektně vyrovnán. Pohyby přicházely bez mylenek, protoe si je svaly pamatovaly. Mečový tanec byl dokonalý a u nebylo zapotřebí k němu přidávat dalí kroky, těké manévry a ani rychlost. Tyto pohyby stále zdokonalovaly Elbryanovu rovnováhu a jeho pocit kontroly nad tělem. Trvalo mu to půl hodiny a za tu dobu svým tělem udělal kadý pohyb potřebný v bitvě a nutil svaly, aby si jetě lépe zapamatovaly pohyb.

Hraničář byl vskutku krásný. Pohyboval se s grácií zvířete, avak s lidskou kontrolou. Kombinace síly a hbitosti - vyrovnaný, myslící válečník. Nejlepím darem Touel’alfar bylo jeho jméno, Noční pták, a vechen výcvik. Největím darem byla harmonie, které dosáhl, spojení dvou filozofií, dvou pohledů na svět, dvou způsobů, jak bojovat.

Pot se v ranním světle třpytil a tekl po jeho tvrdém vysochaném těle. Nepohyboval se rychle, ale energie, kterou vyadoval vyváený mečový tanec, byla obrovská. Často pracoval sval proti svalu nebo nastala izolace celé jedné části svalové hmoty, která pak musela tvrdě pracovat - a na hranici svých moností.

Kdy byl hotov, sebral oblečení a utíkal k nedalekému rybníku a bez zaváhání skočil do studené vody. Krátké plavání ho osvěilo, potom se oblékl, nasnídal a vyrazil hledat kentaura.

K Elbryanově úlevě čekal Stráce ve smluvené oblasti, i kdy ne na místě, kde se měla soutě konat. Aby ho snadněji vystopoval, hrál na dudy. Byla to melodie připomínající úsvit, jemná a vzestupná, dokud se noty nerozprskly v prscích slunce, rozlévajících se po kopci. Elbryan ho nael, jak stojí mezi dvěma kameny.

Kentaur přestal hrát, a kdy uviděl svého přítele, mezi jeho křovinatými vousy se rozlil iroký úsměv. “Bál jsem se, e nebude mít odvahu ukázat svůj obličej!” zařval.

“Můj obličej a můj luk,” odpověděl hraničář a drel před sebou Jestřábí křídlo.

“Jo, ta elfí tyčka,” poznamenal kentaur. A poté Stráce zvedl svůj luk. Elbryan ho viděl poprvé a byl opravdu ohromen. Byla to skoro balista, tak byl ten luk velký!

“Hází ípy stromem?” posmíval se hraničář.

Strácův úsměv nepolevoval. “Říkej jim ípy,” řekl, poloil dudy na zem a vyndal toulec, který by Elbryanovi poslouil jako spacák, a vyndal ípy, které byly stejně vysoké jako on. “Říkej jim otěpy. Ale kdy tě jeden zasáhne, bude jim říkat smrt!”

Elbryan o tom ani na minutu nepochyboval.

Stráce je vedl na otevřenou louku, kam umístil sérii esti terčů, a kadý z nich byl v jiné vzdálenosti od vyznačené čáry.

“Začneme blízko a půjdeme dál,” vysvětlil kentaur. “První, kdo mine, prohrává.”

Elbryan zváil daná pravidla, která vyhovovala kentaurovi. V normální soutěi by kadý soutěící dostal určitý počet ran a ten, kdo by měl nejvíc zásahů, by vyhrál. Se Strácem to vak bylo jednoduí - buď zasáhnout, nebo prohrát.

Elbryan předstoupil a vystřelil. Byl si jist, e první terč, asi třicet kroků daleko, nebude obtíné trefit. Jeho íp se zapíchl blízko středu.

Stráce beze slova natáhl svůj monstrózní luk. “Jenom jsi obra polechtal,” poznamenal a pak vystřelil. Jeho obrovský íp se zabořil do středu terče a převrátil ho. “Nyní,” prohlásil kentaur, “je doopravdy mrtev.”

“Moná bych měl střílet první,” řekl Elbryan sue.

Kentaur se smál. “Kdy nebude, bude muset mířit na mraky a doufat, e íp přistane přímo na značce, o tom nepochybuj.”

Ne to kentaur dořekl, Elbryanův druhý íp se zabodl do dalího terče, který byl o deset kroků dál.

Stráce ho také zasáhl a terč opět spadl.

Skoro ihned byli u pátého terče, první tři spadly na zem avak čtvrtý pořád stál, poněvad ho velký íp nepřevrátil. Tento pátý terč, stojící asi sto yardů daleko, byl prvním, na který musel Elbryan pořádně zamířit. Ale ne moc, protoe íp si razil cestu větrem dokonale a zasáhl.

Kentaur se poprvé zdál být překvapen. “Dobrý luk,” zamumlal, zamířil a vystřelil.

Elbryan si nejdříve myslel, e zvítězí, kdy viděl dráhu letu, ale íp se trefil do terče na levém okraji.

Elbryan na kentaura obrátil zrak. “Troku těstí,” poznamenal.

Stráce sekl kopytem do země. “Ani ne. Mířil jsem na zbraň v ruce.”

“Ó ano, kdyby to byl ovem levák…” odpověděl hraničář bez zaváhání.

Strácův úsměv byl pryč. “Poslední střela. Pak si budeme vybírat vzdálené stromy.”

“Nebo listy,” odpověděl Elbryan a pozvedl luk.

“Trochu moc,” řekl náhle kentaur a hraničář povolil tětivu a skoro ztratil koncentraci a střelu.

“Trochu moc?”

“Trochu moc sebedůvěry,” objasnil kentaur. “Přítě se asi bude chtít vsadit.”

Elbryan se zastavil a přemýlel nad kentaurovou poslední střelou, která skoro minula. Nebo to tak bylo naplánováno. Musel přemýlet. Připravuje si ho Stráce? Byl dobrým lukostřelcem, ale byl lepí, ne si Elbryan viml?

“Mé dudy potřebují nový vak. Není to těký úkol, ale je potřeba useň.”

“A kdy vyhraji?” zeptal se Elbryan. Jeho oči prozradily mylenku, kdy se zabodly do kentaurových zad.

Stráce se začal smát, jako by pomylení na to, e Elbryan vyhraje, bylo absurdní. Pak se přestal smát a tvrdě se na něj podíval. “Vím, e si myslí, e na mně pojede, jene kdy to zkusí, ochutnám dalí lidské maso.”

“Jenom ke Konci světa,” objasnil Elbryan. “Chci být tam a zpět rychle.”

“Nikdy,” prohlásil kentaur. “Nechám na sobě jet jen dívku a ona pak nechá mě,” dokončil s chlípným mrknutím.

Elbryan si to ani nechtěl představit.

“Co potom tedy?” zeptal se. “Vsadím se, avak cena musí být daná.”

“Mohl bych ti vyrobit opravdový luk,” kádlil ho kentaur.

“A já bych ti mohl ze sto kroků vstřelit íp do zadku,” odsekl Elbryan.

“Velký terč,” připustil kentaur. “Ale co bys potřeboval, můj příteli. Nemá anci vyhrát.”

“U jsem řekl,” odpověděl Elbryan. “Procházím se rád, ale obávám se, e potřebuji rychlejí metodu pohybu mezi městy.”

“Nikdy mi na hřbet nevyleze.”

“Vede divoké koně?” zeptal se kentaura a docela ho tím překvapil.

“Já ne. To je práce někoho jiného.” A na jeho tváři se usadil výraz, jako by rozlutil hádanku. “Jo, to bude tvá cena. Jestlie blesk zasáhne můj íp - jedině tak toti vyhraje - vezmu tě za tím, kdo vede divoké koně. Vezmu tě tam a zbytek si vyřídí sám.”

Elbryan si uvědomil, e ho chce napálit, e tato cena je podle Strácova mínění spíe trestem. Hraničář cítil, jak mu na krku stojí chlupy, a cítil také nervozitu. Kdo můe být vůdcem, e k němu má domýlivý Stráce takovou úctu? Ale s tím přilo zaujetí, a tak hraničář souhlasil.

Jestřábí křídlo vystřelilo íp, který se zabodl do terče.

Stráce zamručel, vystřelil a jeho íp se také trefil.

“Tři,” řekl Elbryan a rychle vypustil tři ípy.

Stráce ho následoval a také se trefil.

“Čtvrtý, pátý, estý,” zakřičel Elbryan a vypustil tři střely. První z nich zasáhla čtvrtý terč, druhá pátý - rozčísla jeho předchozí íp - a třetí zajela do posledního terče.

Kentaur povzdechl, protoe pravděpodobně pochopil, e poprvé je mu nějaký člověk přinejmením roven. Trefil se snadno do čtvrtého a do pátého terče, avak poslední střela sklouzla a zabořila se do křoví na okraji louky.

Elbryan se pousmál a sevřel pěst. Podíval se na Stráce a shledal, e si ho prohlíí s výrazem, který u něj jetě nikdy neviděl - s respektem.

“Má luk, který by zabil i draka, příteli,” řekl. “A nikdy jsem neviděl tak stálou ruku.”

“Měl jsem nejlepího výrobce luků a nejlepí učitele. Nikdo na světě nestřílí lépe ne elfové,” odpověděl.

Stráce zafrkal. “To je proto, e ti malí hubeňouři se neradi přibliují k nepříteli! Pojď, vezmeme vechny ípy a něco ti ukáu.”

Sebrali ípy a své věci a vyrazili. Kentaur ho vedl hluboko do lesa, okolo borovic a bílého mechu, do hlubokého údolí a pak z něj ven. li několik hodin a skoro nemluvili, ale kentaur často hrál. Nakonec, kdy slunce viselo nízko nad západním obzorem, přili k hájku borovic, zhruba ve tvaru diamantu. Rozkládal se na mírném svahu irokého kopce a byl obklopen loukou vysoké trávy a divokých květin. Elbryan nemohl uvěřit, e to jetě nenael, e ho jeho instinkty nedovedly na toto nádherné místo, které bylo v souladu s harmonií lesa. Bylo to něco svatého, něco jako údolí elfů, kam nevkročil ádný člověk.

Byla tam nějaká magie - to Elbryan cítil stejně tak jasně jako u elfu. Skoro v transu přeel ke Stráci. Pak proli vnějí řadou borovic do srdce hájku a nali cesty proplétající se hustým podrostem. Elbryan el beze slova, jako by se bál, e naruí to ticho, protoe zde ani vítr nezafoukal.

Cesta se klikatila, pak se spojila s dalí, která se rozvětvovala třemi směry. Hájek nebyl velký, moná tak dvě stě yardů na ířku a polovinu na délku, ale Elbryan si byl jist, e cesty, poloené na délku, by se táhly několik mil. Co chvíli se podíval na Stráce, ale kentaur mu nic neřekl, a tak ho jenom následoval.

Dostali se na tmavé, stinné místo, kde se cesta rozdělovala okolo hromady kamenů, pokryté lutými květy, napravo a nalevo. Elbryan se podíval oběma směry a pak, s mylenkou, e se cesta spojuje za hromadou, se vydal napravo. Brzy přiel k očekávanému spojení a skoro pokračoval dál.

“Nejsi moc vnímavý na to, e jsi byl cvičen elfy,” poznamenal kentaur a jeho hluboký hlas naruil ticho. Elbryan se otočil a chtěl ho umlčet, avak vechny mylenky na to ho opustily, kdy se podíval za kentaura, k zadní straně kamene, který rozděloval cestu. Elbryan proklouzl zpět, postavil se vedle kentaura a díval se na hromadu kamení ve tvaru diamantu. Jsou v centru háje, uvědomil si, a rovně uviděl, e tato kamenná mohyla je zdrojem magie, e linie hájku jsou odrazem tohoto místa.

Klekl si najedno koleno, studoval kameny a obdivoval se pečlivosti, se kterou byly seskládány. Jednoho se dotkl a byl překvapen jemným chvěním, vyzařováním magie.

“Kdo je zde pohřben?” zeptal se hraničář tie.

Stráce zafrkal a usmál se. “To ti neřeknu,” odvětil a Elbryan nemohl nijak rozliit, jestli to kentaur neví nebo jestli to nemůe udělat.

“Byl sem pohřben elfy, kdy jsem nebyl větí ne ty,” řekl kentaur.

Elbryan se na něj zvědavě podíval. “A jak dlouho to asi je, měřeno lidskými roky?” zeptal se.

Kentaur pokrčil rameny a třískl kopytem do země. “Polovina lidského ivota,” odpověděl, a to byla jediná přesná odpověď, kterou Elbryan dostane.

Hraničář to nechal být. Nepotřeboval vědět, kdo je tu pohřben. Zjevně byl ten mu, nebo elf, pro Touel’alfar důleitý, zjevně začarovali toto místo velkou magií. S tím by mohl být spokojený. Stráce mu řekl, e mu ukáe něco zajímavého, a to splnil.

Ale stále zůstávala Elbryanova cena za výhru v soutěi.

Vzhlédl ke kentaurovi.

“Kdy sem bude častěji chodit,” poznamenal Stráce, jako by četl Elbryanovy mylenky, “najde vůdce divokých koní.”

Ta mylenka naplnila hraničáře vzruením a strachem. Poté opustili háj a nali si něco k večeři. Elbryan se tam vrátil dalí den, ale a do své čtvrté návtěvy, o dva týdny později, nenael nic. Avak v ten den, kdy se vrátil od Konce světa, nael svou cenu.

Byl svěí podzimní den a foukal vítr - v hájku byl vzduch nehybný - a mraky jako bílé hory pluly po modré obloze. Elbryan el rovnou do srdce hájku, vzdal poctu tomu, co tam bylo pohřbené, a pak se vrátil zpět na okraj, protoe chtěl na tváři cítit vánek.

A pak uslyel hudbu.

Jeho první mylenka patřila Strácovým dudám, ale pak si uvědomil, e je moc sladká; jemná vibrace v zemi a ve vzduchu, přírodní píseň. Její hlasitost se nezvyovala, jenom hrála, a Elbryan si brzy uvědomil, e je to poselství větru. Otočil se a běel k jinímu konci háje, i kdy nevěděl, co ho tam vede.

Přes irokou louku, za květy a trávou uviděl naprosto dokonalý tvar ve stínech stromů.

Elbryan zadrel dech, kdy velký kůň, černý kromě bílých nákolenek a bílého diamantu nad očima, vyel na otevřené pole. Cítil ho, i kdy byl Elbryan proti větru a dost daleko na to, aby si ho větina koní ani nevimla.

Hřebec sekl kopyty do země a potom zařehtal. Vystřelil dopředu, ale pak se otočil a zmizel v lese.

Elbryan se znovu nadechl. Věděl, e se hřebec toho dne nevrátí, a tak el pryč, směrem k Dundalis. Nael Stráce, jak vyrábí ďábelské ípy, a kentaurův obličej se okamitě rozjasnil.

“Vítej zpět,” řekl se smíchem. “Vidím, e jsi byl v háji.”

Elbryan se začervenal, kdy si pomyslel, jak jsou jeho emoce zjevné.

“Říkal jsem ti,” posmíval se kentaur. “Tak krásný tvor…” Odmlčel se a znovu se zasmál.

“Má ten hřebec jméno?”

“Má, a kdy se k němu chce přiblíit, musí je znát.”

“A jak je zjistím?”

“Hlupáku. Nedá se zjistit, musí je vědět.”

Kentaur odeel a nechal Elbryana o samotě s mylenkami.

Hraničář el přítí den zpět do hájku a pak dalí a dalí, ale trvalo skoro týden, ne uslyel hudbu, tentokrát ze západu.

“Chytré,” řekl si, kdy se kůň ukázal ze západu proti větru, take ucítil Elbryana, ani by se sám nechal po pachu odhalit.

Za několik minut vyel kůň na otevřené pole a Elbryan znovu ztratil dech, kdy se díval na tu krásu, na ty svaly a hrudník, na inteligentní rysy a znalé černé oči.

Přilo k němu slovo, kterému nerozuměl. Popoel a kůň utekl a ukončil tak setkání. Setkali se o den později, stejným způsobem jako předtím. Kůň se přiblíil ze západu, díval na Elbryana a sekal kopyty do země.

To slovo bylo zase v jeho hlavě, slovo, které dokonale popisovalo zjev velkého koně.

“Tanečník!” zavolal hraničář a odváně vyel z hájku na louku. K Elbryanově překvapení, k potěení a hrůze, kůň hlasitě zařehtal, zvedl se na zadní a třískl kopyty.

“Tanečník,” opakoval znovu a znovu, kdy se opatrně přiblioval. Jaké jiné jméno by ten kůň mohl mít? Jaké jiné slovo by lépe popsalo krásu a harmonii, práci svalů, písňové vibrace, které jako by oznamovaly příchod tohoto hřebce?

Dříve ne si to hraničář uvědomil, byl u něj na pět kroků.

“Tanečník,” řekl tie.

Přiblíil se a rozpřáhl ruce, aby ukázal, e není hrozbou, a pak je dal koni na krk a hladil ho. A jeho ui se pomalu zvedly.

Pak velký hřebec uskočil a zmizel v křoví.

Dvojice se setkávala kadý den a vdy to bylo lepí. Elbryan si brzy uvědomil, e ten kůň je pro něj. Bylo to tak jisté, jako e mu elfové dali kentaura jako společníka.

“Opravdu?” zeptal se jedné noci strýce Mathera. “Je Tanečník darem od elfů, od Juraviela?”

Nepřila ádná odpověď, ale kdy slyel svá vlastní slova, nael odpověď.

“Není to dar, protoe takové zvíře nemůe být darováno. Ale elfové v tom hrají nějakou roli, protoe není moc velká ance, e se takto bude chovat kůň, divoce ijící v přírodě.”

“Kameny,” zaeptal o chvíli později. Bylo to jasné. Magie kamenů mu přivedla Tanečníka - či lépe - spojila tu hraničáře a hřebce. Nikdy si více nepřál, aby věděl, kdo je tam pohřben, jaký mu, elf či kentaur, kterého pohřbili s tak silným kouzlem, e se staralo o hájek, dost silným na to, aby zavolalo Tanečníka a dalo mu takovou inteligenci. Magie kamení to vechno způsobila. To bylo bez pochyb.

Dalího dne jel poprvé na Tanečníkovi, bez sedla, dre se jen za jeho hřívu. Vítr mu lehal kolem uí, zem pod ním ubíhala tak rychle a hladce, e by byl přísahal, e pluje na oblaku.

Ihned jak sesedl, Tanečník se otočil a běel pryč. Elbryan se ho nesnail zastavit, poněvad věděl, e to není normální vztah mezi zvířetem a pánem, ale přátelství plné vzájemného respektu a důvěry.

Tanečník se vrátí a znovu ho poveze, ale jenom za svých podmínek.

Elbryan pozdravil místo, kde hřebec zmizel. Byl to pohyb respektu a porozumění, e on a hřebec sice ijí své vlastní ivoty, ale jsou spojeni.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

Znovu doma

Po několik dalích týdnů, kdy li po různých cestách, Avelyn ukazoval Jill, jak moc jí začal věřit, protoe ji formálním způsobem začal učit o kamenech. Začal lekcemi, jaké mu byly dány v Sv. Mere-Abelle. Ihned zpozoroval, e Jill je mnohem lepí ne průměrný začínající student. Byla skoro stejně tak silná jako on, kdy s ním poprvé mistr Jojonah hrál hru na ducha venku z těla. Jill byla silná od přírody, ale ne tak silná jako on. Ale nebyla ádný začátečník. Spojení za pomoci hematitu, které ji tak zranilo, jí dalo pochopení k přístupu k síle kamenů na úrovni, které mnii dosahovali za měsíce a roky. A jak se jejich přátelství prohlubovalo a stejně tak vzájemná důvěra, Avelyn se znovu odváil pouít hematit. Nebylo to jenom pro její rozvoj, ale aby mnich jí a její temné minulosti porozuměl.

“Dundalis.” To slovo opustilo Jilliny rty jako zvuk kostelního zvonu, silný úder zvonu, který mohl ohlaovat oslavu, naději a slib nekonečného ivota, ale také - smrt. Mladá ena si prohrábla rukou vlasy, které jí znovu narostly, a podezřívavě se na Avelyna podívala. “Ty jsi to věděl,” obvinila ho.

Avelyn jenom pokrčil rameny. Neměl na to vůbec ádnou odpověď.

“Nějak jsi přiel na mou minulost,” pokračovala dál ena a pouívala vzruení a pocit zrady jako zábranu proti dalím naléhavým pocitům, které v ní stoupaly, kdy se zamyslela nad dlouho ztraceným jménem vesnice, která byla jejím domovem a zjevně novou vesnicí, která byla postavena na stejném místě. “V Palmarisu jsi mluvil s Graevisem!”

“Vlastně s Pettibwou,” připustil sue Avelyn.

“Jak ses opováil?!”

“Neměl jsem na výběr. Jsem tvůj přítel.”

Jill se na malou chvíli nekontrolovatelně roztřásla a snaila se přemýlet. Avelyn ji vedl na sever od města podél Masur Delaval a pak se obrátil do vnitrozemí, k Divočině. Stalo se to jakoby náhodou. Jill měla strach, e by se mohla ocitnout ve známém teritoriu, ale nic známého nenala a do té chvíle, kdy se dostali do vesnice Konec světa, kde slyela někoho vyslovit slovo Dundalis. V té chvíli chtěla Avelyna udeřit, nemohla vak popřít jeho poslední slova. Mnich byl její přítel, byl jejím nejlepím přítelem. Stačilo se podívat na dar, který jí dal, kdy ji učil práci s kameny, aby se ujistila, e ji má rád.

“Utíká před duchy, moje přítelkyně, moje drahá Jill,” vysvětlil Avelyn. “Vidím tvou bolest a cítím, jako by byla té mou. Je to znatelné v kadém tvém kroku, v kadém úsměvu - chci říct, kdy ses naposledy opravdu smála?”

Z jejích modrých očí se vyvalily ohromné slzy a ona odvrátila zrak.

“Určitě ses někdy smála!” trval na svém Avelyn. “Samozřejmě! Ale bylo to před katastrofou, předtím, ne tě začali pronásledovat duchové.”

“Proč jsi mne sem přivedl?”

“Protoe zde se nemají kam schovat,” poznamenal Avelyn tvrdě. “Zde v této vesnici, která byla tvým domovem, se jim postaví a ubije je a k míru, který si zaslouí, a k míru, který si zaslouí ty.”

Promluvil tak rozhodně a silně, e se na něj Jill u nemohla zlobit. Byl její přítel a chtěl pro ni jen to nejlepí. Obávála se vak, e jeho rozhodnutí je riskantní a je zaloeno na tom, e podcenil hloubku její bolesti. On nemohl vidět její zármutek a ani ona ne. Ale bála se, e kdyby se z jejího nitra dostal na povrch, utopila by se v něm.

Bezhlasně přikývla a neměla co říct. Jenom se bála. la k zadním dveřím hospody a potom do soukromého pokoje, jej si s Avelynem pronajali. Nevěděla, jaké v ní to jméno můe vyvolat vzpomínky, ale věděla, e se jim chce postavit o samotě.

Byl rozzuřen tak, e se to ani nedalo popsat - rozkopl dveře své místnosti a jednou dokonce zlomil čelist prostitutce, která se mu nabízela. Palmaris ho porazil stejně tak, jako ho setkání s obchodníkem Doseym vynervovalo. Bratr Spravedlnost nic nezjistil - naopak ve ztratil a bezmocně se potuloval po městě. A jenom náhodou narazil na mue jménem Bildeborough a zhýralce Gradyho Chilichunka. Oba to byli opilci.

Bratr Spravedlnost shledal jejich historky, které se řinuly po několika korbelech laciného piva, docela zajímavými. Obzvlátě ty Gradyho, který se zmínil o tom, e před měsícem viděl jiného mnicha, jak mluví s jeho matkou Pettibwou v hostinci U Společné cesty. “Je divné, e zrovna vy dva jste vyli z klátera,” poznamenal Grady nesluně. “Obvykle jste samotářtí. A jak se vlastně ve zdech opatstv zabavíte?”

Jeho otázka byla jasná, protoe jeho chlípné chování ji předurčovalo, a Grady a Connor se rozesmáli.

Bratr Spravedlnost si představil, jak oběma kroutí krky. Mnich zůstal tak dlouho, aby se dozvěděl o návtěvě mnicha o kterém si myslel, e je to Avelyn, a který odeel na sever do Divočiny, do místa nazývaného Plevelná.

V tu dobu nejezdily na sever ádné obchodnické karavany. Podzim u byl v plném proudu a sliboval tuhou zimu, ale to bratra nezastavilo. Vydal se na cestu sám a spíe běel, ne el, rozhodnut dostat se tam a dokončit úkol.

Vzpomněla si na jedno ráno na svahu pokrytém stromy, dívání se na Halo s barvami duhy. Vzpomněla si na hudbu naplňující vzduch. Toho rána nebyla sama, uvědomila si Jill.

“Chlapec,” zaeptala k prázdným rohům pokoje. Na okraji její mysli se objevilo jméno Elbryan, spolu s ním vak přiel ohromující pocit bolesti a ztráty - ta černá stěna bolesti, která ji přinutila stáhnout se, která ji přinutila hodit Connorovi poleno do obličeje.

Jill se zhluboka nadechla a potlačila vzpomínky. Tu noc nespala, ale na cestu byla připravena brzy ráno. Vedla vyčerpaného Avelyna, který měl kocovinu, za ruku ven z hotelu a táhla ho po východní cestě k Dundalis.

Přili tam pozdě odpoledne, kdy slunce zapadalo a domy nově vystavěné vesnice vrhaly dlouhé stíny. Jill to místo nepoznala - a byla tím překvapená. Během posledního úseku cesty zadrovala dech, jako kdyby očekávala, e při spatření Dundalis bude zahlcena vzpomínkami. To se vak nestalo. Toto bylo sice Dundalis postavené na troskách předchozího Dundalis, ale stejně tak připomínalo Plevelnou, Konec světa, nebo kteroukoli jinou pohraniční vesnici - alespoň na první pohled.

Avelyn nechal Jill, aby ho provedla po vesnici, po hlavní cestě vedoucí na sever. Na severním konci města byl starý rozbitý plot, původně ohrada, a za ním svah.

Svah.

“Odtam jsem viděla Halo,” poznamenala. Avelyn se jenom docela krátce usmál, kdy si vzpomněl na ivé setkání s Halo, tak daleko na palubě rychle plující lodi, která ho nesla vstříc jeho nejdůleitějí a nejsvatějí misi.

“Bylo to skutečné,” zaeptala Jill spíe sama pro sebe ne Avelynovi. To ji uspokojilo, poněvad zjistila, e malý fragment jejího minulého ivota byl skutečný a nebyl to jen sen. Dívajíc se na svah oddělující vesnici od údolí plného borovic a bílého mechu, na svah, který byl tak důleitý v jejím dětství, Jill věděla, e její vzpomínka na Halo je skutečná. A znovu to pocítila, odstranění smrtelných pout a splynutí s nekonečným vesmírem.

“Chlapec,” poznamenala.

“Byla jsi s někým?” zeptal se Avelyn a chtěl ji přimět pokračovat.

Jill přikývla. “S někým drahým,” odpověděla. Chvíle byla pryč a Jill se obrátila zpět k městu. Ne se vydala na cestu, zastavila se a dívala se na ohradu. “Tady jsme si hrávali. Vylezli jsme nahoru a sázeli se, jak dlouho po ni vydríme jít.”

“My?”

“Mí přátelé,” řekla Jill bez přemýlení.

Avelyn doufal, e její poslední slova ji přivedou k jménům ztracených přátel, ale nebyl zklamán, kdy se tak nestalo. Cesta na sever byla moudrá, nebo věřil, e teď, kdy veli do Dundalis, si Jill vzpomněla na víc věcí z minulosti ne za celé předchozí roky.

“Bunker Crawyer,” řekla náhle a na tváři se jí objevil zvědavy výraz.

“Přítel?”

“Ne,” odpověděla Jill a ukázala na ohradu. “To byla jeho ohrada.”

Avelyn se iroce usmíval, ale skryl to, kdy se na něj Jill podívala s evidentní frustrací. Přicházelo to zpět, ale bolestivě pomalu, protoe nyní byla netrpělivá.

“Pojďme. Najdeme si nocleh,” řekl mnich. “Na cestě sem jsme proli kolem hostince.”

Avelyn věděl, e se jí vrátila dalí vzpomínka, silnějí, a to v momentě, kdy se blíili ke dveřím místa nazvaného U Vyjícího měsíce, velké hospodě blízko centra vesnice. ena se nepodívala na budovu, ale na zem pod ní, a její výraz se náhle změnil od zvědavosti ke strachu a k děsu.

Odvrátila se, třásla se a Avelyn ji chytil jetě předtím, ne začala utíkat. Kdyby ji pustil, běela by celou cestu zpět do Palmarisu.

“Zná to místo,” řekl Avelyn a pevně ji drel.

Jill nemohla téměř ani dýchat. Cítila kouř, hutný a černý. Přestoe byla venku, cítila se, jako by se dusila a byla zavřená na malém místě.

“Zná to!” prohlásil Avelyn rozhodně a zatřásl jí.

Jillin dech zněl jako zavrčení, kdy se odtrhla od mnicha a hleděla na hospodu a na její základy. “Schovala jsem se tam,” řekla a tvrdě bojovala s tím, aby se nesloila. “Zatímco město bylo páleno. Zatímco vechny výkřiky…”

Její slova skončila v zalapání po dechu a její ramena se zhroutila, a byla by upadla, kdyby ji Avelyn nezachytil.

Jiný hostinec v Dundalis nebyl a Avelyn sem nepřiel jen proto, aby mohla znovu utéct před svou stranou minulostí. Zeplatil za jeden pokoj, protoe nebyly volné dalí pokoje, a důrazně Belsteru O’Comelymu vysvětlil, e mezi nimi není nic romantického či chlípného, e jsou jenom dobří přátelé a společníci. Bylo to poprvé, co mu stálo za to, aby něco vysvětloval, a kdy vedl Jill do pokoje, byl zamylený. Mnich věřil, e zde nějakou dobu zůstanou, a poněvad komunita byla malá, chtěl tak uchránit Jillinu pověst. Bude zde muset vydret mnoho a nemusí se jetě potýkat s pomluvami vesničanů.

Jill ihned usnula, překonaná silou vzpomínek. Avelyn s ní dlouho zůstal, protoe se bál, e bude mít zlé sny.

Spala vak tie. Nakonec Avelyn ji nemohl ignorovat hluk z hospody. Byla v ní skoro celá vesnice a přes vechnu svou lásku k Jill - miloval ji tak jako její otec - měl své potřeby.

Brzy byl dole, pil a mluvil před velkým davem, protoe sem přilo mnoho lovců z okolí, aby si nakoupili zásoby na nadcházející zimu. Byli to tvrdí lidé. Mui a pár en, kteří se ivili svými zbraněmi a mazaností, a Avelyn se dostal brzy do hádky s jedním opilcem o tom, e město s takovou historií jako Dundalis by mělo být lépe připraveno na nebezpečí.

Kdy opilec odsekl, e nejnebezpečnějí věcí v oblasti je hladový mýval, bratr Avelyn mu okamitě vrazil pěstí do obličeje.

Kdy se mnich probudil, byl v hospodě jen s Belsterem a přes oko měl mokrý hadr. “Ho, ho, co je?” zeptal se hospodského. “To bylo to nejlepí cvičení, co tihle hoi za celé roky zaili!”

Belster se zasmál. Lid Dundalis byl tvrdý a zúčastnil se kadé rvačky. Avelyn, který bojoval dobře, i kdy si to skoro nepamatoval, si za tu noc vyslouil určitý respekt, i kdy větina si myslela, e je ílený.

Belster mu dal kus papíru. Byl to účet. “Rozhodli se, e platíte poslední rundu,” poznamenal majitel.

“Jasně,” smál se Avelyn, kdy mu dával stříbrňáky.

Radostný úsměv mu zůstal, kdy se vrátil do pokoje a nael Jill, jak spí a objímá poltář. Vypadala jako malá holka. Avelyn si klekl k posteli, pohladil ji po zlatých vlasech a pak ji políbil na tvář.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

Temnota sílí

Vesnice Losí říčka byla podobná Dundalis a Plevelné. Liila se tím, e tam byla větí zima a více jehličnanů ne opadavých stromů, nebo leela na západní hranici Alpinadoru. Zima v Losí říčce začala osmého měsíce toho roku, Octnbroughu, několik týdnů po rovnodennosti, a trvala do konce měsíce Toumanay a po ní následovalo krátké jaro a léto. Obyvatelé vesnice měli dost bledou ple, světlé vlasy a oči, jako větina jejich bratří z Alpinadoru. A jako oni byli také tvrdí, vysocí s velkými rameny a zvyklí na těké časy. Dokonce i děti hranice Alpinadoru - a větina toho království byla povaována za hranici - uměly zacházet se zbraněmi, protoe goblini a fomoriáni zde byli vidět mnohem častěji ne v jinějích královstvích. Vesnice to svým postojem odráela, protoe Losí říčka byla na rozdíl od vesnic na severu Honckého království obehnána stěnou ze zaostřených kůlů o výce osmi stop.

Take kdy průzkumníci ohlásili spatření goblinů, lid nebyl nijak znepokojen. I kdy byly zpozorovány stopy obra, vůdci vesnice stoicky pokrčili rameny a začali brousit dlouhé meče a sekery.

A chvíli před útokem, osm hodin po úsvitu, kdy se slunce u dotýkalo horizontu, pochopili, e nepřítele podcenili a e jsou odsouzeni ke zkáze. Normálně by goblini přili v davu, ve spěchající hordě, povalujíce stromy a keře a házeli by sebou na hroty barikády. Jenome tentokrát obklíčili úplně celou vesnici a jejich řady byly desetkrát tak velké. A řady goblinů byly vdy po dvaceti krocích rozděleny fomoriánským obrem, pokrytým koeinou.

Lid Losí říčky jetě nikdy neviděl tolik goblinů pohromadě a nemohl uvěřit, e ta nenávistná, sobecká stvoření jsou schopna se takto spojit. Jenome tam byli, a mnoho otěpů se blytilo v zapadajícím slunci, nespočetně títů s emblémy různých kmenů stálo vedle sebe.

Vesničané zadreli dech. Nemohli ani mluvit a nevzmohli se na plánování strategie. Obvykle goblini poslali vyjednávače, který je vyzýval k tomu, aby se vzdali. Obvyklou odpovědí bylo to, e poslali přes zeď hlavu posla.

Ale tentokrát mnoho lidí uvaovalo nad porákou a vzdáním se, a přijde vyjednávač.

Goblini chvíli stáli, pak se na rozkaz jejich řady rozdělily a kadý válečník ustoupil doprava nebo doleva.

Z otvorů se vyvalilo dalí překvapení - goblinská kavalerie, malí tvorové na hřbetech poníků. Goblintí jezdci se povaovali za vzácnost a lid Losí říčky si nikdy nepředstavoval, e jich uvidí tolik pohromadě.

“Čtyři sta,” odhadoval jeden mu, a ten odhad goblinské kavalerie byl dvakrát větím číslem ne populace vesnice.

Lidi také překvapilo, jak se řady goblinů rozdělily. “Trénovaná armáda,” zamumlal někdo jiný.

“Disciplinovaná,” souhlasil dalí a na tváři měl výraz nedůvěry - a také zoufalství, protoe nebylo tajemstvím, e jediná věc, která brání divokým a početným goblinům v tom, aby dobyli celý sever, je jejich neschopnost se spojit. Goblini bojovali s gobliny častěji ne s lidmi - nebo s jakoukoliv jinou rasou.

Přímo před hlavní branou vesnice vystoupili z řady čtyři tvorové: velký fomorián skoro třikrát vyí ne člověk v koeině z bílého medvěda a drící ten největí kyj, jaký kdy vesničané viděli, neuvěřitelně karedý goblin se zjizveným obličejem a jednou rukou v lokti useknutou a dva zajímaví tvorové o velikosti goblina, ale ne o jeho tvaru, s válcovitými těly a tenkými údy, které se zdály příli hubené na to, aby je unesly. Nejzajímavějí na nich byly jejich barety, červeně zářící.

“Krvavé čepice,” řekl jeden mu a mnoho jich přikývlo na souhlas, přestoe nikdo z vesničanů jetě nikdy powrie neviděl.

Několik vteřin nepřítel znovu drel svou pevnou pozici a řady. Pak jeden z powriů pokynul obrovi a fomorián, který se zle klebil, zvedl trpaslíka vysoko do vzduchu. Trpaslík upřel zrak k vesnici, sundal si baret a mávl jím nad hlavou.

Lid rozpoznal pohyb jako signál a připravil se na útok, a u výsledek bitvy bude jakýkoliv. Jene to, co uslyeli, nebylo houkání a křik goblinů, ale svisty bojových strojů powriů. Vzduchem létaly veliké kameny, dvanáctistopé otěpy a hořící koule, je změnily napjaté, strnulé město v chaotické místo výkřiků, létajících kmenů a syčících plamenů.

Zbylo jetě několik lidí, kdy se přihnala druhá salva, byli vak zabráni do oetřování zraněných, bojovali s ohněm a stavěli barikády. A větina z nich salvu neviděla, jenom ji slyela. Samotná zem se jim třásla pod nohama.

Přila třetí salva, ve které bylo asi dvě stě ípů, které proletěly těsně před kavalerií, je se vevalila skrze otvory ve zdi a nala více mrtvol ne obránců. Ti, kteří bombardování přeili, za okamik záviděli svým mrtvým společníkům.

Před západem slunce byla Losí říčka srovnána se zemí. Maiyer Dek, Gothra a Ubba Banrock s Uigem Tik’narnem stáli vprostřed toho masakru se zdvienýma rukama a očima a volali svého vůdce, svého boha.

A daleko na obsidiánovém trůnu v Aidě je daktyl uslyel a vychutnával tuto vradu, první organizovaný útok jeho trénovaných vojáků. Démon cítil krev tak, jako by byl na místě se svými veliteli.

A toto je jenom předkrm, protoe jeho armáda se rozrůstala, černé masy přicházely do náručí paí Aidy a osamělí vesničané Alpinadoru byli jenom pokusem. Opravdová výzva leela na jihu, v nejbohatí a nejlidnatějí zemi, v Honckém království.

Budou připraveni, a zima skončí a sníh se stáhne z horských průsmyků.

Pak budou připraveni.

Jill la po cestě k zalesněnému svahu severně od Dundalis. Napadl první sníh, lehká, jemná pokrývka, vzduch byl dost chladný a obloha zářila modrou. Vzduch jí byl známý, byla to ostrost, ji nepoznala ani v Palmarisu, ani v Pireth Tulme, kde byla stále vlhká mlha. Jill znala tento vzduch, ostrý a čistý, ze svého mládí na tomto místě. Obrazy minulosti jí nyní přebývaly na okraji vědomí.

Věděla, e byla astná a její mládí bylo plné svobody a her. Věděla, e měla mnoho přátel. ivot býval jednoduí a čistí, těká práce a pak hra, jídlo bylo tvrdě vyděláno a smích přicházel přirozeně a ne kvůli dobrým způsobům.

Detaily jí vak stále unikaly a stejně tak jména. Ale mnoho tváří se vrátilo. Taková byla její frustrace, kdy toho rána la zalesněným svahem na vrek hřebene, ke dvěm borovicím nad irokým údolím s bílým mechem pokrývajícím zem a nízkými stromy, na jejich větvích leel popraek čerstvého sněhu.

Kdy si sedla pod borovice, přilo k ní plno obrazů představila si řadu lovců mezi stromy v údolí. Představila si tyče a vzpomněla si na vzruení z úspěného lovu.

A pak se obrazy přesunuly k ní samé, jak běí ke skupině, v údolí je ztrácí z dohledu, proplétá se mezi stromy a běí se svým přítelem. Vzpomněla si na spěch okolo poslední překáky, kdy cítila jehličky borovic na paích, a u viděla jejich obličeje a mezi nimi svého otce.

Vzpomněla si! A jejich tyče byly naloeny jeleny a také něčím dalím…

Jill se iroce otevřely oči a její vzpomínka byla náhle ivá. Ta mrtvá věc ji straila a její mysl jí říkala, aby utekla.

Pevně se drela tohoto obrazu, přestoe jí skoro nestačil dech.

Vzpomněla si na to ráno, na to jasné ráno, tak podobné tomuto. Viděla Halo, potom lovce, svého otce, který se vrátil z lovu s goblinem.

“Goblin,” zaeptala hlasitě Jill a nabyla jistoty, e tato událost byla předzvěstí zkázy Dundalis, jejího domova, její rodiny a přátel.

Tvrdě bojovala, aby nala svůj dech a netřásly se jí ruce.

“Je ti dobře, má paní?”

Skoro vyskočila z kůe, kdy se otočila k obličeji dotazovatele - k mnichu Abellikánů, který měl na sobě tu samou hnědou róbu jako Avelyn, a jeho staená kapuce odhalova oholenou hlavu. Byl nií ne Avelyn, ale měl iroká rame na a byl silný.

“Je ti dobře?”

Zeptal se měkce a jemně, avak Jill v jeho hlase ucítila ostří a to, e jeho zájem není opravdový. Pozoroval ji. Zíral na její vlasy a rty, jako by ji oceňoval.

A to také dělal. Bratr Spravedlnost slyel její popis u mnohokrát, a kdy se nyní podíval na její rty, ohromující modré oči a husté zlaté vlasy, věděl, e je to ona.

“Neměla bys tady být sama,” poznamenal.

Jill se zamračila a přejela prsty po jílci svého krátkého meče. Nevyhroovala, jen ukazovala, e je ozbrojená. “Slouila jsem králi v armádě,” ujistila mnicha. “V Pobření strái.” Kdy se muovy oči zúily, poté co to vypustila z úst, pomyslela si, e asi nebylo moudré to říkat.

“Jak se jmenuje?” zeptal se.

“A jak se jmenuje ty?” odsekla. Bylo jí hodně divné, e mnich Abellikánů je takhle daleko na severu a není ve vesnici. Uvaovala nad Avelynovým příběhem o jeho oputění řádu. Byly toto následky jeho činu? Mohl ílený mnich vzbudit pozornost přísného řádu?

“Mé jméno nebylo nikdy důleité,” řekl zle mnich. “Je důleité jen pro jednoho mue, který opustil řád a který něco ukradl z opatství. Ano,” řekl, kdy uviděl Jillin chápající výraz, “bratr Avelyn Desbris. Jsem bratr Spravedlnost. Pro tvého přítele jsem zkázou vyslanou církví, která chce zpět jeho lup.”

Jill se postavila, ustupovala a tasila meč.

“Ty bys snad zaútočila na zákonného vyslance církve?” zeptal se mnich. “Jeho titul bratr Spravedlnost je pravý a jen přináí spravedlivý trest psanci, kterého ty nazývá svým společníkem?”

“Budu chránit Avelyna,” ujistila ho Jill. “Není to psanec.”

Mnich se usmál a stál zcela uvolněně. Vtom prudce skočil vpřed, skrčil se a vykopl po jejím meči. Jill mečem hbitě pootočila, take mnichovi dovolila jen lehký úder který ji donutil o krok ustoupit.

Bratr Spravedlnost se narovnal, připraven znovu vvskočit, ale jeho respekt k eně rostl. V bitvě nebyla nováčk a měla velmi dobré reflexy.

“A říká se, e ty jsi také psanec,” kádlil ji a přiblioval se, “dezertér z Pireth Tulme.”

Jill se ani nepohnula, ani nemrkla.

“Moná e Pobření strá vypíe odměnu,” řekl mnich a zaútočil. Vykopl v otočce, pak se narovnal a třikrát rychle za sebou kopl. Vyhnula se vem úderům a pak zaútočila.

Zadrelo ji jenom to, e si uvědomila, e chce zabít člověka.

Nemusela se bát, poněvad její meč by se nikdy ke smrtícímu mnichovi nedostal. Nechal ho přiblíit, v poslední chvíli se lehce pootočil, spustil levou ruku pod něj a pak jí vyrazil nahoru od sebe, oproti ploe čepele. Kdy meč odrazil, postoupil vpřed a vypustil tvrdý pravý hák.

Jill se ihned stáhla, ale zranil ji na ebrech a připravil ji o dech. Odklopýtala pryč a zaujala obranný postoj, připravena odvrátit očekávaný útok.

Jak se její mylenky ujasňovaly, viděla, e se mnich nepřibliuje a nevyuívá výhody, kterou získal, klidně stál asi o dvanáct stop dál a měl jednu ruku v kapse. K jejímu značnému překvapení měl zavřené oči.

Její otázky byly ztraceny v jeho útoku. Přestoe se nepohnul, znovu na ni zaútočil, na jejího ducha, a najednou se snaila udret si kontrolu nad tělem.

Skrze její dui a tělo proběhla bolest a skrze mnichovo takté - ta mylenka ji vak neuklidnila. Cítila jeho obscenní naruení jako stínovou zeď, jak se do ní tlačí a vytlačuje ji ven z těla. Nejprve se cítila ohromena, cítila, e se nemůe bránit. Ale pak porozuměla, e v tomto těle - na své domácí půdě - můe jeho podlému útoku odolávat. Zeď se sunula zpět, kdy ho Jill odstrčila ví silou vůle. Představila si sama sebe jako světlo, slunce, právoplatného majitele této smrtelné schránky a bojovala.

A pak byl stín pryč a Jill zaklopýtala a otevřela oči.

Byl přímo u ní. Pochopila, e tento psychický útok byl jen lstí, rozptýlením, ze kterého se vzpamatoval rychleji.

Věděla to ve zlomku vteřiny, kdy jí zbývalo vědomí. Věděla ve, a tato znalost jí přinesla jenom zoufalství, protoe byl příli blízko a připraven a ona se nebyla schopna bránit.

Bratr Spravedlnost ji udeřil do krku a sloil ji na záda do sněhu a hlíny. Byl to jediný, přesný úder, ale zmírněný, protoe ji nechtěl zabít. Její znalosti budou cenné k vystopování Avelyna a její přítomnost jako vězně mu psance přivede.

Nechtěl ji mrtvou, jetě ne, ale věděl, e a zabije Avelyna, zabije také ji.

Bylo mu to úplně jedno.

KAPITOLA TŘICÁTÁ TŘETÍ

Napovídající rána

Elbryan seděl ve vzdáleném koutě U Vyjícího měsíce. Odtlačil nohou těkou idli a do rohu, aby byl stěnami chráněn z obou stran. Hraničář neočekával problémy - lid Dundalis ho moná neměl příli rád, ale nikdy nebyl otevřeně nepřátelský - byl to jen důsledek jeho výcviku a práce, který mu vdy připomínal, e musí být v té nejlepí obranné pozici.

Té noci byl dav hlasitý. Hospoda byla plná, protoe venku padal lehký sníh a lidé se báli, e by ho mohlo být víc. Bouře by je mohla zahnat do domů na týden.

Létaly drinky a konverzovalo se hlavně o počasí, kromě jednoho rohu, kde se tlustý mu v hnědé róbě a několik lidi hádali o potenciálním nájezdu goblinů.

“U se to stalo,” prohlásil bratr Avelyn sue. “Celé město bylo srovnáno se zemí a jenom jeden - nebo snad také nikdo - přeil.” Mnich zafrkal a doufal, e jeho uklouznutí nebude zaznamenáno. Musel chránit Jillino tajemství. Bylo jenom na ní, aby je celé odhalila.

“Ale stalo se to potom, co lovci zabili v lese goblina,” protestoval Tol Yuganick, medvědí mu, jen vedle Avelyna nevypadal zas a tak velký. “A je to skoro deset let. Goblini se nevrátí. Nemají ádný důvod.”

“A ne s Dustym na lovu,” smál se dalí mu a otočil se, aby se podíval na hraničáře sedícího u stolu. Ostatní tři se připojili. Bavili se na Elbryanův účet.

“A kdo je ten mu?” chtěl vědět Avelyn.

“Pozorné ucho pro tvé historky,” poznamenal Tol a obrátil do sebe celý dbánek piva. Jeho brada zůstala pokrytá pěnou.

“A nepostaral se snad Elbryan o toho černého medvěda?” zeptal se Belster, který el jejich směrem a stíral přitom barový pult tak vánivě, a způsobil, e dva mui byli nuceni odejít. “Toho stejného medvěda, který rozbil tvůj dům, Burgisi Gosene!”

Mení mu se nad tím prohláením zastyděl.

“Ale!” zafrkal Tol a na obličeji se mu objevil vztek. Nikdy se mu nelíbil Belsterův vztah s tím cizím Nočním ptákem, a také mu to často nahlas říkal.

Belster se za barem zastavil. Dlouho drel své přátelství s Elbryanem v tajnosti, protoe věděl, e by si mohl pokazit reputaci. Ale v poslední době se to začalo měnit. Nedávno obdrel od sedláře speciálně navrené sedlo a nedělal tajnosti s tím, e je pro Nočního ptáka jako platba za to, co pro něj hraničář udělal.

“Medvěd byl nemocný a stejně umíral,” pokračoval Tol. “Já pochybuji, e Elbryan, ná pán ochránce, ho vůbec kdy viděl.”

Následovalo několik zamručení a přikývnutí. Belster, který chápal, e se s nimi nikam nedostane, jenom zavrtěl hlavou a vrátil se k práci. Věděl, e připomínka medvěda Tolovi vadí, poněvad lovec slíbil, e dostane medvěda sám - a také by za to dostal dobrou odměnu.

Bratr Avelyn rovně ignoroval Tola a jeho společníky. Studoval mue ve vzdáleném rohu, kterého Tol nazval “panem ochráncem”, s novým zájmem. Moná e rozumí pravdě světa.

“Myslím, e byste měli být vděční,” poznamenal mnich nepřítomně. Spíe přemýlel nahlas, ne aby jim něco nařizoval.

O chvíli později ucítil Avelyn, který byl plně soustředěn na mue ve vzdáleném rohu, ránu do prsou.

“Nepotřebujeme ádnou ochranu!” prohlásil Tol a strčil mu svou křečovitě staenou, nicméně stále dětskou tvář do obličeje.

Avelyn se na něj dlouze podíval, na ty cherubínské rysy zkřivené skoro maniakálním vztekem. Mnich se ohlédl přes rameno, aby spatřil, jak Belster vrtí hlavou. Barman věděl, co přijde.

Avelyn ustoupil a z róby vytáhl láhev. “Něco na kurá,” zaeptal k Burgisovi, mrkl a zhluboka se napil. Potom dal láhev zpět do kapsy.

Pak se na Tola podíval a odhadoval ho. Tol zavrčel a zaútočil, ale Avelyn byl připraven.

“Ho, ho, ho!” zahlaholil mnich, kdy ho Tol znovu udeřil do prsou. Poloil ho jediným levým hákem.

Tolovi dva společníci na něj hned skočili, ale Avelyn je setřásl.

Za barem Belster zavrtěl hlavou, povzdechl si a přemýlel, kolik jich zůstane stát, aby mu pomohli uklidit ten bordel.

Bratr Spravedlnost se zle smál, kdy se blíil k hospodě. Slyel zvuky rvačky, potvrzení, e Avelyn je uvnitř. Mnich předtím sundal hnědou róbu a dal přednost něčemu obyčejnějímu. Přemýlel, jestli by ho Avelyn bez róby poznal, a ta mylenka ho přinutila, aby si stáhl kapuci cestovního plátě hluboko do čela.

Překvapení!

Avelyn měl nevýhodu jeden proti pěti.

Elbryan, který vstal, to zvědavě pozoroval. Nevěděl vlastně, co si má o divokém mnichovi myslet, kdy bojující Avelyn křičel něco o připravenosti a nazýval rvačku cvičením. Hraničář nebyl neastný, kdy viděl, e Tol a jeho přátelé dostávají na zadek, ale jenom do té doby, ne se to vymkne z rukou.

Elbryan si dovolil se usmát, kdy brutální Tol vstal z podlahy a napadl mnicha, který v posledním okamiku uhnul, nastavil Tolovi nohu a pak mu pomohl rukou na zem.

“Ho, ho, ho,” zavýskal Avelyn nadeně.

A tak stál Elbryan stranou. Rozhodl se, e toto je jedno z nebezpečí, se kterými si vesničané musí poradit sami. Měl připravené Jestřábí křídlo a v té chvíli se rozhodl, e se nebude konat ádná smrtelná pomsta, a bude mnich přemoen.

Tedy jestli bude přemoen, poněvad tlustý mu se pohyboval s půvabem a precizností vycvičeného válečníka. Uhýbal a rozdával rány, nechal se udeřit a smál se, a pak útočníka napadl dobře mířeným úderem ruky nebo kolena. Jednou si přehodil přes ramena dva mue a celou dobu se smál. Na zádech se mu rozbila idle, ale zatímco Belster nad tím úderem zasténal, mnich se smál jetě hlasitěji.

Elbryan se opřel o svou tyč a pomyslel si, e je to dobré představení. Jakmile se jeho postoj uvolnil, ihned ho napadl rozváněný vesničan, který ve veobecné rvačce vyuil příleitosti uhodit nenáviděného hraničáře.

Elbryan zvedl před sebe tyč a zablokoval úder. Útočník zaskučel a chytil se za ruku. Elbryan na nic nečekal a vrazil mu tyč rovnou mezi nohy.

Stáhl zbraň, vystřelil jí dopředu a udeřil mue do hrudi. Mu se rozplácl na podlaze a drel se za ruku a za slabiny. Pak se hraničář vrátil k pozorování a myslel si, e se mnich brzy unaví. Kdyby udělal jednu jedinou chybu, dav ho přemůe.

A pak nastoupí on.

Hraničář se znovu usmál, kdy Tol znovu zaútočil a byl snadno odhozen. Ale jeho úsměv se rychle vytratil, protoe přiel někdo nový a snadno se proplétal rvačkou. Kdy ho chtěl jeden mu uhodit, příchozí ho uklidnil třemi ostrými, dokonale umístěnými údery, provedenými takovou rychlostí, e se mu ani nestačil bránit a padl na zem.

Elbryan věděl, e to není ádný obyčejný vesnický rváč. Mu el vyrovnaným krokem válečníka a proplétal se davem s pohledem nájemného vraha a také s jeho soustředěním - jeho tvář byla napůl zahalena.

Nebylo těké určit jeho cíl.

Jaké nepřátele má tenhle divoký mnich? Přemýlel Elbryan, kdy el davem příchozímu naproti.

Na Avelynovo hrdlo mířil smrtící úder, ale mnich, který se staral o dalí dva mue, ho vůbec neviděl. Elbryanova tyč ho zachytila vysoko ve vzduchu. Příchozí s dokonalou rovnováhou a načasováním to ani nezpozoroval a zaútočil druhou rukou.

Elbryan sekl tyčí dolů a bodl ho do předloktí.

Nyní ji bratr Spravedlnost obrátil zrak k Elbryanovi a jeho obličej prozrazoval, e si uvědomil, e to není ádný čejný vesničan, který přiel Avelynovi na pomoc. Jeden mu se snail vyskočit mnichovi na záda, ale bratr Spravedlnost mu v rychlém sledu vrazil loktem do hrudi, pak do krku a do bličeje a útočník odklopýtal pryč. Nikdo z těch, kdo byli poblí a viděli cizincovu obranu, s ním nechtěl nic mít a nikdo v hospodě - snad kromě Tola, který byl dosud na podlaze - nechtěl bojovat ani s Elbryanem. A tak je nechali tváří v tvář. Byl to ostrov klidu v rozbouřeném moři, podivně izolovaný od zbytku davu.

Mnich skočil vpřed, předstíral úder a vykopl na Elbryanovo koleno. Elbryan zvedl tyč, aby vykryl předpokládaný úder, ale i kdy to vypadalo, e na to skočil, nedal se nachytat. Kdy bratr Spravedlnost vykopl, otočil se a dostal nohu z jeho dosahu.

Bratr Spravedlnost tvrdě vyrazil a snail se zabránit otočce tím, e nepřítele chytí zezadu, ne ji dokončí.

Elbryan se v půli zastavil, změnil směr pohybu a poslal tyč dopředu a dozadu. Stočil se pod tyčí a znovu jí bodl před sebe, čím zahnal oponenta dozadu. Hraničář zaútočil; bodal, vihal tyčí ze strany na stranu a vystřídal řadu silných úderů, veda zbraň chvíli pravou, chvíli levou rukou.

Bratr Spravedlnost odráel útoky a jeho předloktí tvrdě naráela do vyletěného dřeva. Snail se v hraničářově útoku najít nějakou mezeru, kterou by mohl zaútočit. Ale Elbryan byl perfektní, a kadý úder následoval dalí tak rychle, e nebylo moné s tím nic dělat.

Přesto se hraničář nemohl dostat přes obranu trénovaného mnicha a brzy u neměl bratr kam ustupovat.

Útok skončil sám od sebe a Elbryan se přikrčil, dre Jestřábí křídlo vodorovně před sebou. Nyní mnich divoce zaútočil a sekl po tyči, jako by ji chtěl zlomit.

Elbryan byl připraven - tento úder očekával. Přitáhl si tyč a k hrudi, take bratrův úder byl krátký, a potom sekl Jestřábím křídlem dolů do jeho klesající pae. Plynule postoupil o krok k němu a vyrazil oběma rukama dopředu, aby vodorovně drenou tyč zabořil mnichovi pod bradu.

Bratr Spravedlnost před tou záludnou ránou couvl a zvedl volnou ruku, čím úder o něco zmírnil. Pak jí vystřelil před sebe a také se mu podařilo zasadit ránu.

Ti dva odklopýtali od sebe, Elbryan popadal dech a bratr se snail setřást závra. Okolo nich se ihned převalil dav protoe hostinec U Vyjícího měsíce byl plný létajících pěstí a idlí.

“Ho, ho, ho!” křičel tlustý mnich, a Elbryanovi bylo jasné, e si to vychutnává.

Elbryan za sebou uslyel pohyb, útok. Otočil se s napřaenou tyčí, aby odvrátil neohrabaný hák, potom jí ikmo vihl a na obličeji Tola se objevila krev. Kdy viděl, e obr je zmatený a omámený, odtáhl zbraň a vrazil mu dlaní do brady, čím ho sloil na zem. Poté hraničář znovu začal hledat nově příchozího, toho bojovníka a vraha. Hraničář se prodíral davem, a kdy to bylo nutné, odráel rány. Třemi krátkými údery srazil dalího vesničana, jen se na něho snail vrhnout.

Bratr Spravedlnost se pohyboval v irokém kruhu od nebezpečného hraničáře. Z opasku róby teď vytáhl malou jehlici a pevně ji drel u slunečního kamene. Sluneční kameny byly pouívány jako títy před magií, ale také před jedy. Ale magie kamene mohla být obrácena.

A brzy mnich uviděl hraničáře, jak se drí blízko u Avelyna. Pomalu se přiblioval a schovával se přitom mezi lidmi.

Elbryan ho ale zpozoroval, a kdy se přiblíil, byl připraven. Smrtící mnich na něj zaútočil, ale náhle změnil směr a vyřítil se k Avelynovi, který stál s rukama nad hlavou a točil Burgisem.

Elbryan se musel rychle pohnout. Vrhl se do strany, aby ho ztavil. Zpozoroval malý odlesk stříbra v mnichově ruce a myslel si, e je to zbraň.

Chytil ho za zápěstí, přijal úder od muovy druhé ruky výměnou za úder Jestřábím křídlem. Bratr měl ale v té chvíli lepí rovnováhu a Elbryan z toho vzal to nejhorí. Dopadl na koleno a snail se najít obranný postoj, jene útok nikdy nepřiel. Uviděl před sebou stín - Burgise v letu - a kdy se propletenec za malý okamik uvolnil, mnich nebyl nikde vidět.

A pak si uvědomil, e ruka, kterou chytil zápěstí útočníka, mu krvácí. Nebyla to váná rána, ale hořela svým vlastním vztekem. Pokrčil rameny a dostal se k tlustému mnichovi.

Avelyn byl připravený na útok a jeho pae se míhaly v obranném postoji. Na to Elbryan neměl čas. “Nejsem nepřítel!” zakřičel, ale kdy Avelyn zařval své “Ho, ho, ho!”, a stejně se po něm ohnal, Elbryan sklouzl na koleno, zahákl holí tlustému mui nohy a podtrhl mu je. Mnich ztěka dopadl na podlahu.

Elbryan byl vmiku u něj, spíe aby ho chránil před rozlíceným davem ne ze strachu z jeho odplaty. “Nejsem nepřítel!” zakřičel znovu, chytil ho za zápěstí a táhl ho z hospody ven.

Boj ovem pokračoval i bez nich. Avelyn pouze poskytl vesničanům a lovcům záminku, aby si mohli zas jednou pořádně uít.

Bratr Avelyn měl mnoho otázek, mnoho námitek, ale hraničář nic z toho neslyel. Táhl mnicha pryč a těkal očima od stínu ke stínu. Očekával, e smrtící cizinec tu bude. Nakonec se dostali za zadní zeď nejsevernějího stavení ve vesnici, přímo pod zalesněný svah.

“Přípravný výcvik,” vysvětlil Avelyn a výraz jeho obličeje prozrazoval, e bude klidně pokračovat v boji, by pouze s jedním “cvičným” protivníkem.

Ale jeden pohled na Elbryana ho od toho odradil. Hraničáři po obličeji stékaly struky potu a trhaně dýchal. Elbryan pozvedl zápěstí a díval se na své zranění. Mnichovi tím nabídl vysvětlení.

Avelyn ho chytil za pai a zvedl ji do měsíčního světla. Nebyla to váná rána, byla příli malá na nů. To mnichovi napovědělo, e mu má váný problém. Taková malá rána a taková bolest mohly znamenat jen jedno.

Avelyn hledal hematit. Měl podezření na jed a chápal, e čím déle bude kámen hledat, tím hlouběji bude muset jít a tím více zaijí oba agónie.

Ale kdy začal, objevil něco znepokojujícího. Tento mu byl otráven, o tom nebylo pohyb, avak tento jed nebyl zaloen na ádné substanci, na ádné rostlině nebo zvířeti. Byl zaloen na magii, to cítil. Pro Avelyna bylo snadné bojovat s magií s pomocí silného hematitu, a brzy Elbryan pravidelně dýchal a u neměl bolesti.

“ádný nepřítel?” zeptal se Avelyn, kdy uviděl, e se Elbryan uklidňuje.

“ádný nepřítel,” odvětil hraničář. “Ale věz, e si nepřátele svým mluvením udělá…”

“Trénink připravenosti,” řekl mnich s mrknutím.

“Jistě. A oni ti určitě připraví půdu na hrob, jestli bube pokračovat v bojování s ničemy z Dundalis.”

Avelyn přikývl a bezmocně pokrčil rameny. “Tvá rána se zahojí,” ujistil hraničáře a pak vyrazil pryč, pryč do temné noci, směrem k hostinci, kde bitka ustávala.

Elbryan se za ním díval a byl trochu uklidněn, kdy mu zael do postranních dveří, maje evidentně namířeno do svého pokoje a ne zpět do společné místnosti. Tlustý mnich měl váně problém, uvědomil si hraničář, protoe mu s jedovatou jehlicí byl více ne horlivý surovec. Elbryan nevěděl, jak padá do této aféry, ale věděl, e on a tlustý mnich - a smrtící cizinec také - se neviděli naposledy.

KAPITOLA TŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Spravedlnost

Bratr Avelyn nebyl znepokojen, kdy se vrátil do svého pokoje a zjistil, e Jill tam není. Zmínila se o tom, e se projde k údolí za severním svahem, a mnich si byl jist, e se Jill o sebe dovede postarat. V minulých týdnech se o něj starala víc, ne on ochraňoval ji.

A tak mnich, značně unavený ze rvačky, z uzdravení cizince z magického otrávení a z pití, brzy padl na postel a začal hlasitě chrápat. Jeho sny naplnil vrah s magickým jedem. Pravděpodobně k němu neměl ádný vztah, avak přesto to Avelyna zajímalo.

Probudil se pozdě ráno a shledal, e je v místnosti sám. Nebyl znepokojen. Myslel si, e se Jill vrátila poté, co usnul, a vstala u dřív a dává si snídani.

“Nebo oběd,” podotkl mnich se znechuceným frknutím.

Kdy se dostal dolů, neviděl ji. Belster mu řekl, e ji neviděl celou noc. “Moná e si nala lepí společnost,” řekl barman jízlivě, kdy se opíral do smetáku, kterým uklízel binec z předelé noci.

“Vlastně by jí bylo lépe s někým, kdo není tak íleny jako já,” odpověděl Avelyn a trhal sebou při kadém slovu. Mnich u před dlouhou dobou zjistil, e hematit, a u je jakkoliv silný, s kocovinou nic neudělá.

Avelyn si dal lehké jídlo, vyel ven a znovu je vyvrhnul. Potom se cítil lépe. Den byl chladný a edivý a z oblohy padal sníh. “Kde jsi?” zeptal se Avelyn nahlas, a byl stále frustrovanějí a měl strach. Ta otázka vak musí počkat. el zpět do pokoje a do postele.

Neprobudil se a do dalího rána a zjistil, e Jill tam opět není. Nyní dostal opravdový strach. To jí není podobné, aby se vypařila na tak dlouho bez toho, aby mu dala vědět. To vechno, zkombinováno s přítomností vraha disponujícího magií, ho zaráelo. Moná e incident v hospodě nebyla náhoda. Moná e mu kláter byl na stopě. Chytili ho a tady, v nejsevernějím okraji Honckého království? A zaplatila Jill za Avelynovy smrtelné hříchy?

Znovu el za Belsterem a znovu slyel, e ji nikde neviděl. Avelyn ho potom poprosil o to, jak má najít cizince, který ho vytáhl ze rvačky.

“Hraničáře?” zeptal se Belster nevěřícně a z jeho tónu bylo jasné, e se nikdo nikdy neptá, kde je.

“Jestli se tak nazývá,” odpověděl Avelyn.

“Říká si Elbryan,” pravil Belster. “To řekl mně. Ostatní ho ale znají pod jiným jménem. A je to hraničář, o tom není pochyb.” Viděl, e tohle Avelynovi nic neříká. “Někdo tvrdí, e jsou trénováni elfy, a jiní, e se jen cítí povýeni nad ostatní, a tak chodí na hlídky a ochraňují zemi a jsou to přitom podvodníci. Samozřejmě e nepotřebujeme ochranu.”

“Samozřejmě,” opakoval sluně Avelyn. Shledal, e má Elbryana radi s kadým dalím slovem. “A kde ho tedy najdu?” Ptal se dále mnich.

Belster pokrčil rameny. “Tady a tam. Chodí lesem odtud a ke Konci světa.”

Avelynův výraz se rozjasnil a podíval se na bar. “A dalí cizinec?” zeptal se. “Ten malý tajemný mu který tak dobře bojoval.”

Belsterovi se zkroutil obličej. “V tomto ročním období je v Dundalis mnoho cizinců,” odpověděl. “A vichni bojují dobře, jinak by je u les dostal!”

“Malý, hbitý mu,” snail se objasnit Avelyn. “Ten který bojoval tak zuřivě s Elbryanem.”

Belster přikývl. “Byl tu včera v noci,” vysvětlil barman “A tentokrát se nepral.”

Avelyn se nadechl a nadal si za prospané odpoledne a celou noc, zatímco zpráva o Jill seděla přímo pod ním.

“Pak mi ukate směr,” řekl mnich. “Ukate směrem, kde najdu Elbryana.”

Belster uvaoval. Vdycky kdy viděl Elbryana vcházet do města, bylo to ze severu. Ukázal na sever. “Támhle,” prohlásil, “přes svah, do údolí a pak na západ.”

Avelyn se bezděčně podíval naznačeným směrem, přestoe nemohl vidět nic více ne severní zeď hostince. Přikývl. Kdy půjde na sever, můe najít Elbryana, a také se bude dívat, jestli nenajde nějaké stopy po jeho milované Jill.

Po rychlém jídle vyrazil a hekal do svahu. Kdy na něj vylezl, oddechl si a po chvíli začal scházet do údolí a mířil na severozápad.

Nenael ádné stopy - bratr Spravedlnost ádné nezanechal - a tak Avelyn, jen nedával pozor, proel asi třicet yardů od jeskyně, která slouila Jill jako vězení.

Nezacházel s ní patně - ne, dokud se bratr Spravedlnost předevčírem večer nevrátil v mizerné náladě a zbitý a neshledal, e se skoro vymanila z pout. Mnich ji krutě zbil a poté ji svázal tak pevně, e u necítila ruce ani nohy.

Kdy mu neřekla - a ani nemohla říct - nic o cizinci s tyčí, který zasáhl v hospodě, rozzuřený mnich ji opět zbil a nyní měla jedno oko oteklé a černé.

Celý dalí den strávil s ní a mluvil sám k sobě o tom, jak by asi mohl tlustému mnichovi podat zprávu. Pak el vrah ven. Jill věděla, e jeho plán není jasný a e jde hledat informace. A do tohoto edého rána se bratr Spravedlnost jetě nevrátil.

Jill doufala, e ho Avelyn zabil a e ho nejdřív donutil, aby mu řekl, kde je, protoe z těchto pout nemohla uniknout.

Avelynovi, který byl zvyklý na ivot v zalidněném centrálním regionu a který cestoval po cestách se značkami, zpočátku nepřipadala ance, e najde hraničáře, nijak zlá. A do té doby, ne se dostal do lesa, kde byly orientační body méně znatelné a neměl rozhled. Tehdy pochopil rozsah svého úkolu. Vzdálenost od Youmaneffu do Sv. Mere-Abelle byla přes dvě stě mil a vzdálenost Dundalis od Konce světa jen čtyřicet, ale na klikatých cestičkách a místech, kde nebyly cesty vůbec, si uvědomil, e by měl větí anci najít hraničáře, kdyby ho sledoval na cestě od svého domova k opatství.

Chodil v kruzích, vímal si pozice slunce, které se schovávalo za edý baldachýn, a díval se po stopách. Samozřejmě e Elbryan, který byl vycvičen elfy, nezanechával skoro adné stopy a Avelynova frustrace rostla. Nebyl si ani jist, jestli Elbryan odeel z Dundalis tímto směrem.

O poledni byl rozhodnut svoje hledání vzdát. Vrátí se do Dundalis - moná e Jill u na něj bude čekat - a půjde po normální cestě přes Plevelnou do Konce světa. Nyní pochopil, e není moné, aby nael hraničáře v lese.

Avelyn nebyl hraničář a toto nebylo jeho království, on nemohl Elbryana najít, ten ho nael snadno.

Mnich hekal, jak el po cestičce okolo kopečku, a v tu chvíli uslyel údery kopyt. Běel ke keři a chtěl se schovat, a kdy se mu to nepovedlo, vytáhl kameny a přemýlel, jak se nejlépe bránit.

Za chvíli se uvolnil. Kolem něj proběhl velký černý hřebec.

“ádný jezdec,” řekl nahlas a posmíval se svým starostem. “Ho, ho, ho!”

“Ale je to krásný kůň,” přila poznámka zezadu. “Nesouhlasí?”

Avelyn ztuhl na místě a sevřelo se mu hrdlo. Pomalu se otočil a uviděl hraničáře skrčeného v křoví u kopečku, jen o několik stop dál. “Jak jsi… Myslím tím, ty jsi tam byl celou dobu?” koktal mnich.

Elbryan zavrtěl hlavou a usmál se.

“Ale jak?”

“Měl jsi plno práce s posloucháním koně,” vysvětlil hraničář.

Avelyn se ohlédl a uviděl hřebce, jak stojí, zarývá kopyta do země a dívá se na ně oba očima, které jsou na takové zvíře příli inteligentní.

“Jmenuje se Tanečník,” řekl Elbryan.

“Moc koně neznám, ale tento je nádherný,” připustil Avelyn.

Elbryan zamlaskal a Tanečník odpověděl tím, e nastrail ui a zahýbal jimi. Pak znovu sekl kopytem do země a odběhl zpět po cestě.

“To ti bude hodně dlouho trvat, ne ho zase chytí!” řek Avelyn a snail se sníit své napětí. Podíval se zpět na Elbryana. “Ho, ho, ho!”

Elbryan ani nemrkl a jeho nedostatek zájmu smazal Avelynovi úsměv z tváře.

“Tak tedy,” začal mnich a necítil se přitom dobře. “Určitě chce vědět, proč jsem tady.”

Elbryan nehybně seděl, pae přes nohy, s propletenými prsty, a díval se na mnicha.

“No, chtěl jsem tě najít,” vysvětlil nakonec Avelyn a jeho vtipnost se pod hraničářovým nekompromisním pohledem ztratila. “Ano, samozřejmě, přiel jsem do lesa, abych nael toho, kterému říkají hraničář.”

Elbryan přikývl. Tato návtěva nebyla neočekávaná, protoe bojovník z hospody tu stále byl a stejně tak jeho cíl - tento mnich. Elbryan si myslel, e mnich bude potřebovat pomoc, a rovně měl podezření, e od lidí v Dundalis se mu jí nedostane.

“Znovu tě napadl?” zeptal se hraničář.

“Ne,” řekl mnich. “Vlastně ano, tedy já to jistě nevím.”

Elbryan si unaveně povzdychl.

“Jedná se o mého společníka,” pokračoval dost nervózní mnich. “O krásnou mladou enu, která je také bojovníkem. Ale je pryč, nemůu ji najít a bojím se, e…”

“Měl bys mít strach,” odpověděl Elbryan. “Nebyl to jen obyčejný opilec.”

“Magický jed,” řekl Avelyn.

“Způsob, jakým se pohyboval,” opravil ho hraničář. “Je to válečník, opravdový bojovník, dlouho cvičený v umění bojovat.”

Avelyn nadeně přikývl, ale hraničářova slova jenom posílila jeho strach, e to nebyl jenom náhodný útok, ale e po něm mnichové jdou.

“Musí mi o tom mui říci ve, co ví,” řekl Elbryan.

“Ja ale nevím nic,” odpověděl Avelyn podráděně.

“Tak mi řekni své domněnky,” poadoval hraničář. “Jestli má tvou přitelkyni, bude potřebovat mou pomoc - pomoc, kterou ti ochotně poskytnu, ale jenom za podmínky, e bude upřímný.”

“Ani nevím, jak se jmenuje,” poznamenal mnich, přestoe si pamatoval, jak ho Belster nazval.

“Jsem Elbr…” začal hraničář reflexivně říkat, ale zastavil se a podíval se na mnicha, na prvního mue od té doby co opustil elfí údolí, který u něj sám hledal pomoc, prvního mue, který připustil, e ho potřebuje. “Jsem Noční pták.”

Avelyn nakrčil obočí nad tím zajímavým titulem. To nebyla odpověď, kterou očekával. Ale důvody pro udání jiného jména nebyly důleité, a tak je přijal bez dalích otázek. Dvojice se vrátila do Dundalis a Avelyn po cestě vyprávěl o svém podezření o pronásledování církví. Samozřejmě e se konverzace stala nepříjemnou, kdy se hraničář zeptal, proč po něm církev jde, a Avelyn neměl čas ani chu mu vysvětlovat vechny události, které ho vedly k jeho osudovému rozhodnutí. A jak se dá vůbec ospravedlnit vrada a loupe? Elbryan na něho netlačil. Ve, co se v té chvíli zdálo opravdu důleité, bylo to, e Avelynova společnice je pryč, pravděpodobně unesena muem, který je nebezpečný.

A Avelynův popis této osoby a mnichův dodatek, e přili do Dundalis kvůli ní, přinutil hraničáře, aby se zamyslel.

Brzy začal lov. Elbryan hledal stopy vedoucí z Dundalis a Avelyn se vyptával Belstera a dalích v hospodě, jestli se cizinec do hospody nevrátil.

Odpověď dostali se soumrakem, kdy se Avelyn vrátil do svého pokoje a nael na posteli připíchnutou zprávu. Byla krátká a potvrdila jeho nejhorí obavy. Jestlie chce zachránit svou společnici, musí jít na svah a sám čekat na určeném místě.

V hospodě ukázal Elbryanovi vzkaz. Dvojice ignorovala nepříjemné poznámky přicházející od brzkých návtevníků.

“Tak tedy bě,” pobídl ho hraničář.

“Bude tam?”

Elbryan přikývl.

“Ale tady stojí, e mám být sám,” protestoval mnich.

“Pro tvého nepřítele bude sám,” ujistil ho Elbryan, a poté, co se zamyslel nad tím, jak se Noční pták k němu přiblíil na pět stop a on o tom nevěděl, Avelyn souhlasně přikývl, vzal si vzkaz a vyel z města.

Celou cestu si hrál se svým váčkem drahokamů a pak si, s náhlou intuicí, schoval tři z nich - grafit, hematit a ochranný malachit - do otvoru stromu. Jestlie je jeho podezření správné, tento mu si přiel pro něj a také pro kameny. Kdyby je měl Avelyn s sebou a nebezpečný bojovník by je dostal, pak by u neměl ádnou sílu, kterou by sebe a hlavně Jill zachránil.

Na určeném místě nemusel Avelyn dlouho čekat.

“Vidím, e ses rozhodl postupovat podle mých instrukcí, bratře Avelyne,” řekl příli známý hlas. “Velmi dobře.”

Quintall! Je to Quintall, poznal ho Avelyn, a mnich se cítil, jako by ho měla země obalit a spolknout - a doufal, e se tak stane. Kláter a řád jdou po něm a pro něj není kouta ani stínu, kde by se mohl schovat.

“Nevěřil jsem, e vrah a lupič bude mít tolik cti, aby přiel na pomoc svému příteli,” pokračoval hlas.

Avelyn se nervózně rozhlédl a přemýlel, kde je asi Noční pták a jestli je dost blízko na to, aby slyel ta slova, a jak se cítí, kdy slyí něco takového o mui, kterému chce pomoci.

“Mám ji,” kádlil ho hlas. “Pojď ke mně.”

Připomínka Jill mu dodala odvahu. Moná ho Abellikáni dostanou, ale neukodí Jill. Grafit mu vklouzl mezi prsty a mnich následoval hlas. Brzy nael tmavý obrys jeskyně a stín mue uvnitř. el dovnitř a nael jeskyni o více komorách a shledal příjemným, e tato jedna komnata byla větí, ne jeho pokoj v hospodě.

Quintall stál na konci patně osvětlené jeskyně, opíral o stěnu a křesal, dokud nechytila pochodeň, kterou tam zapřel.

Kdy se rozsvítilo světlo a plně osvětlilo obličej mue kterého znal tolik let, mue, který s ním jel na Pimaninicuit a znal pravdu o kamenech, Avelyn byl přemoen zármutkem. Vechno, co ztratil - svůj domov, svoje přátele, svou víru - se ho dotklo. Vechny své dobré vzpomínky na kláter, na lekce mistra Jojonaha, odhalení o svatých kamenech, studování tabulek, odhalování tajemství magie se k němu znovu vrátilo.

Ale to vechno bylo pohřbeno pod dalími vzpomínkami; na smrt Thagraina, chlapce, který hloupě el na ostrov, celé posádky Vánku, jeho Dansally a Sihertona.

“Quintall,” zamumlal Avelyn.

“U ne,” odpověděl mnich.

“Proč jsi přiel?” zeptal se Avelyn a doufal, e tento mu také opustil řád a je odpadlík jako on.

Quintallovo zachichotání ho pobouřilo. “Nyní jsem bratr Spravedlnost,” řekl hrubě, “poslán, abych nael to, co bylo ukradeno.” Quintall zafrkal. “Skoro jsem tě nepoznal, tlustý Avelyne. Ztratil jsi ve a dvakrát ses zvětil. Vdy jsi bral fyzický výcvik na lehkou váhu!”

Avelyn se obrnil proti urákám. Byla to pravda, pobral pár patných zvyků. Příli pil a jedl a jeho jediný trénink bo jových umění byl ve rvačkách, které vyvolával.

“Věřil jsi, e na tvou zradu nepřijdeme?” pokračoval Spravedlnost. “Myslel sis snad, e můe zabít mistra Mere-Abelle a ukrást takový poklad a pak jen tak odejít?”

“Je toho víc…”

“U není nic!” zakřičel Quintall. “Selhal jsi, můj bývalý bratře. Ve, co na tebe čeká, je peklo. Musím mít kameny!”

“A můj ivot,” řekl Avelyn a ani se nepohnul.

“A tvůj ivot,” potvrdil Quintall. “Ten u jsi ztratil, kdy mistr Siherton spadl ze zdi.”

“Ten jsem ztratil, kdy jsem odmítl přijmout perverzi řádu!” vykřikl na něj Avelyn a nacházel v těch slovech kurá. “Stejně tak jako bratr Pellimar…”

“Ticho, ticho!” nařídil bratr Spravedlnost. “Tvůj ivot je ztracen a ujiuji tě, e mě nezajímají ádná vysvětlení. Budu mít kameny, a kdy mi je dá bez boje a přijme svůj osud, nechám enu jít. Dávám na to slovo.”

Avelyn zavrčel. “Je tvé slovo tak pevné jak slovo mistrů, kterým slouí?” zeptal se. “Je tvé zlato jenom iluzí, která pomůe lodi potopit se?”

Quintallův výraz ukazoval, e buď nerozumí, nebo ho nezajímá, o čem Avelyn mluví, a ukázal tak Avelynovi, e má v mysli jenom jednu věc a e ho nepřemluví. To tlustému mnichovi nechávalo dvě monosti - vzdát ivot a kameny a doufat, e Quintall mluví pravdu, nebo bojovat.

Vůbec mu nevěřil. Quintall ho zabije, a dostane kameny, o tom nepochyboval. A poté zabije Jill, aby nebyl ádný svědek. Vyndal ruku s grafitem z kapsy a ukázal Quintallovým směrem.

“Ty bys dal ivot svého přítele?” zeptal se Quintall a znovu se zasmál.

“Uetřil bych tvůj ivot výměnou za tu enu,” odpověděl prudce Avelyn.

Mu se pořád jenom smál a Avelyn si mohl oddechnout. Quintall znal Avelynovy znalosti kamenů. Měl by vědět, e blesk který můe vyvolat, by ho usmail na místě. Ale přitom ta prodlouená ruka klátera neměla ani v nejmením strach.

Avelyn nyní odvrátil své mylenky od mue k jeskyni, ji si vybral k jejich setkání. Ucítil jemné pulsy vycházející magie, a kdy se podíval na kámen, který drel, a uvědomil si e síla grafitu je straně daleko, pochopil.

“Sluneční kámen,” potvrdil Quintall, kdy spatřil výraz je ho obličeje. “V této jeskyni se nebude pouívat magie, hloupý Avelyne.”

Avelyn si kousal ret a dále se rozhlíel. Ve Sv. Mere-Abelle viděl, jak Siherton vytvořil mrtvou magickou zónu, zatímco on a několik dalích se snaili určit sílu velkého ametystu. V takové oblasti působilo jenom velké kouzlo, a i tak byla jeho síla poválivě zmenena.

Avelyn by sem mohl seslat blesk, ale pochyboval o tom, e by to způsobilo něco jiného, ne e se Quintall jetě více rozzuří.

Quintall natáhl ruku. “Kameny,” řekl klidně, “za ivot té eny.”

“Ta ena s tím nemá co dělat,” řekl Elbryan, jen vklouzl do jeskyně a postavil se vedle Avelyna. “Nevím o zločinech bratra Avelyna, ale proti ní nic nemá,”

Quintallův výraz zváněl, kdy uviděl impozantního hraničáře. “Znovu zrada!” zavrčel na Avelyna. “To bych měl ale od někoho takového jako ty očekávat.”

“ádná zrada,” trval na svém Elbryan, “ale spravedlnost.”

“A co o ní ví?” zeptal se bratr Spravedlnost. “Co ty ví o tomto íleném mnichovi, který přiel sem a ádal tě o pomoc? Řekl ti, e je vrah?”

“A je ta ena vrah?” zeptal se Elbryan klidně.

“Ne,” odpověděl Avelyn, kdy druhý mnich váhal.

“A zloděj?”

“Ne!” odpověděl Avelyn odhodlaně. “Nespáchala ádný zločin. A já o nich budu otevřeně mluvit. Nech o tom rozhodne nějaký jiný mnich!”

Bratr Spravedlnost zúil oči a díval se na mnicha. Samotuzřejmě, e by nepovolil soud. On byl přece soudcem, porotou - vykonavatelem rozsudku. “Jsi blázen, e jsi sem Avelyna následoval,” pravil Elbryanovi. “Nyní je tvůj ivot ztracen, a stejně tak Avelynův a té eny.”

“Dalí spravedlnost?” začal se ptát Elbryan, ale jeho otázka se ztratila v otočce mnicha, který odhrnul větvičky, zakrývající vchod do dalí komory. Trhnutím zápěstí hodil dovnitř něco stříbrného a z prostory hlouběji přilo zasténání.

“Bě za ní!” vykřikl Elbryan, skočil směrem k mnichovi a Jestřábí křídlo natočil do výchozí pozice.

“Tentokrát nejsem překvapen,” vrčel bratr Spravedlnost a přikrčil se. Snail se zůstat u vchodu a zabránit tak Avelynovi v přístupu k eně, ale Elbryanův útok byl zuřivý a přímý. Hraničář přispěchal a přijal úder do hrudníku, stáhl vak rameno, narazil jím do mnicha a zatlačil ho o krok dozadu. Bratr Spravedlnost se zaryl oběma patami do země a nehnul se z místa - dokud se nepřiřítil řvoucí Avelyn a jeho tři sta liber oba zápasníky neodhodilo pryč.

Elbryan přijal tři rány - dvě do hrudi a třetí, která ho skoro poslala na zem, do obličeje - ne se dostal ze sevření.

Kdy se nyní mnichovi postavil tváří v tvář, nevěděl, co si o něm má myslet. Mnich se otočil na stranu, zvedl chodidlo, které táhl nahoru po noze, ruce také zvedl a vypadal jako kobra před útokem.

Byl to nů, malý, ale straný a perfektně hozený svázané eně do krku, přímo pod čelist. Její hlavní arterie byla zasaena a z rány se hrnula krev.

“Jill, Jill! Má Jill!” křičel Avelyn a spěchal k ní. Vytáhl nů, rukama zakryl ránu a snail se zastavit krev. Zbývalo málo času, to věděl. Její kůe byla studená.

Avelyn vytáhl hematit a potom si vzpomněl na antimagický tít, který vztyčil Quintall. Pomyslel na to, e ji odtut vytáhne, ale uvědomil si, e ne by se s ní dostal ven byla by mrtvá.

Vzal hematit do obou rukou, dal je na ránu, přitiskl rty na své ruce a modlil se celým srdcem. Jestlie existuje Bůh jestlie jsou tyto kameny svaté, pak musí hematit určitě pracovat!

Mnichovy bojové schopnosti byly neuvěřitelné - jeho pohyby byly rychlé a plynulé, a vdy byl v dokonalé rovnováze. Pro větinu lidí byl příli rychlý; mátl je sloitými fintami, ne je zabil bleskovým útokem.

Ale i přes vechen svůj výcvik nebyl rychlejí ne Tuntun nebo Juraviel nebo kterýkoliv z elfů, kteří cvičili Elbryana, a kdy ze své hadí pozice udeřil a myslel na to, e Elbryanovi roztrhne krk a vrátí se k Avelynovi, jeho výraz ukázal, e je překvapený, nebo jeho prsty zasáhly jenom vzduch, zatímco hraničář ho tyčí pratil do lokte. Mnich byl neuvěřitelně přizpůsobivý, jak fyzicky, tak duevně. Dopadl zraněnou rukou na tyč, otevřel tak mezeru v Elbryanově obraně a potom rychle udeřil druhou rukou. Pokračoval kopem do vnitřní strany hraničářova kolena, kterým mu skoro podlomil nohu. Elbryan odpověděl tím, e pustil tyč horní rukou, protáhl zbraň pod mnichovou překáející paí, chytil ji a vihl mu po noze.

Bratr Spravedlnost tyč přeskočil, ale byl přinucen ustoupit. Mnich kolem Elbryana obcházel v kruzích a jeho sebevědomí rostlo.

Dvěma kroky se rozběhl k dvojitému kopu. Elbryan zabodl konec tyče do hlíny, máchl jí prudce před sebou, zleva doprava, a úder vykryl. Vykročil levou nohou a pokračoval v otočce, zatímco bratr dopadl na obě nohy a obrátil se na opačnou stranu. Elbryan vytáhl tyč nahoru, máchl jí dokola a bekhendem ji poslal do spodní části mnichových zad ve stejném okamiku, kdy mu bratr vrazil loktem zezadu do hlavy.

Hraničář zareagoval dobře a vrhl se dopředu, jakmile rána dopadla. Skočil dopředu a přes tyč, jako by to byla větev stromu. Znovu se dostal na nohy, otočil se stejně jako mnich a oba mui se opět začali obcházet.

“Dám ti poslední anci odejít,” nabídl mnich a Elbryan se tomu usmál. Ten samolibý výraz v protivníkově tváři vydrádil pyného Quintalla k dalímu útoku. Sklouzl před něj a sekl.

A Jestřábí křídlo vystřelilo v pevném horizontálním bloku. Elbryan, předvídaje dalí údery, práskl levou rukou dolů, čím zastavil pravý hák, a pak přikročil blí, dal pravou nohu k mnichově levé a zabránil tak zamýlenému kopu. Bratr obtočil levou rukou tyč a dostal se jí k hraničářovu obličeji, ale hraničář za tyč zatáhl a ruka letěla daleko stranou. Dostal se k mnichovi jetě blí a pak mu vrazil čelem do obličeje.

Bratr Spravedlnost chytil tyč oběma rukama. Chtěl se spíe přidret ne se bránit. Elbryan se levou pustil a několikrát ho krátce udeřil do obličeje.

Mnich byl omráčený a Elbryan toho vyuil. Znovu chytil tyč. Přitáhl ji, odtáhl na délku paí a potom ji znovu přitáhl. Bratr se měl pustit, bojoval vak, aby si pročistil hlavu. Jak se pohyboval s tyčí, přiblíil se k Elbryanovi a jeho obličej znovu potkal hraničářovo čelo.

Byl omámen a stále se drel, kdy ucítil změnu úhlu, jak hraničář padl na záda a silně zatáhl, aby dostal mnicha nad sebe. Zabořil mu chodidla do břicha a přehodil ho. Bratr ztěka přistál u paty tvrdé jeskynní stěny.

Mnicha nyní poháněl vztek, který potlačil bolest. Převalil se a rychle se postavil - jene ne dost rychle. Nebyl připaven, kdy Elbryan chytil oběma rukama tyč dole, mocně se jí ohnal a vrazil jí bratrovi ze strany do obličeje. Mnich letěl ven z jeskyně.

Elbryan ho rychle následoval, avak kdy se dostal ven, mnich byl o mnoho kroků vpřed a utíkal. Takřka bez přemýlení, pouze věda, e nemůe proti tak smrtícímu protivníkovi ztratit tuto výhodu, zasunul opeřený konec zbraně, ohnul ji a rychle nasadil tětivu. Popoběhl asi o deset kroků, hledaje vhodný úhel, aby co nejlépe viděl na vrek hřebenu, kam mnich prchal.

Bratr Spravedlnost byl vidět jenom na chvíli, kdy probíhal mezi dvěma stromy. Elbryanův íp ho zasáhl do lýtka, přímo pod koleno, a mnich se zaskučením spadl na bok a začal se kutálet ze svahu.

Elbryan spěchal, aby se dostal na to místo, a tam uviděl, jak mnich narazil na skalní výčnělek, přes který se převalil, a zřítil se o patnáct stop ní na skálu.

Elbryan účastně zamručel a běel, aby se na něj znovu podíval. Uviděl ho, jak leí mezi kameny, jednu nohu skrčenou pod sebou, jednu ruku přes hrudník, druhou otočenou dozadu a zjevně zlomenou. Mnich, lapaje po dechu, sáhl rychle do záhybů své róby a vytáhl něco, co Elbryan nemohl rozeznat.

Hraničář se zastavil, kdy se mnich rozzářil v černých plamenech. Elbryanovi spadla brada, kdy se muovy rysy zkroutily, jeho obličej se rozmazal a jakoby zdvojil a kdy se ten druhý obličej groteskně napnul a oddělil od těla. Mnichův viditelný duch se odtrhával od toho klubka masa a krve směrem k předmětu v jeho ruce.

Pak přiel krátký záblesk a mnich nehybně leel a nízké plameny olizovaly jeho tělo.

“Noční ptáku!” přiel výkřik z jeskyně a otřesený Elbryan vběhl zpátky.

Letěl vysoko nad lesem, přes jezera, přes zemi, kde byl u hluboký sníh - příli rychle, příli rychle pro smysly kadého člověka. Bolest byla pryč, to věděl. A potom byl u hor, prohnal se průsmyky a nad ploinou, kterou u viděl, nad táborem mezi dvěma paemi hory. A pak přila jízda tunely stáčejícími se doprava, doleva a dolů a ke kvíře v kamenné zdi a kámen ho vedl tak rychle, a jeho mysl křičela.

A pak byl znovu v místnosti se sloupy, před obsidiánovým trůnem.

Quintall stál na poloprůhledných, přízračných nohou. Byl chycen napůl mezi smrtelným a duchovním světem. Stál tam a díval se na daktyla.

Byl to konec, konec naděje a předstírání zbonosti. Byla to pravda, temně hnoucí pravda, realita toho, čím se stal, jediný upřímný konec cesty, na kterou ho poslali mistři Abellikánů. Byl to démon daktyl - Bestesbulzibar (zná jeho jméno!) - v celé své kráse.

Quintall, bratr Spravedlnost, padl na kolena, sklonil hlavu a promluvil.

“Mistře.”

Elbryan vzal pochodeň, rozhrnul větve a vstoupil do hlubí jeskyně. Avelyn dřepěl na podlaze a staral se o enu. Její rána byla uzavřená a ona ivá, přestoe byla, stejně jako Avelyn, který dal hematitu sílu svou vůlí a vírou a probjoval se bariérou slunečního kamene k uzdravení, vyčerpaná.

Mnich se zeptal na Quintalla, jene Elbryan ho neslyel. Avelyn se pohnul a snail se vstát, skoro upadl, ale Elbryan si toho ani neviml. Vechno, co viděl, byla ta ena, a vechno, co slyel, byl její dech. Jeho oči ji zkoumaly - husté plavé vlasy, modré oči jiskřící ve slabém světle i přes její stav, její rty, plné a nádherné rty, ty měkké rty.

Nemohl skoro dýchat, musel se dret, aby zůstal stát a neupadl, a vechny jeho mylenky, vekerá energie se vázala k jednomu slovu, ke jménu, které dlouho nevyslovil.

“Pony.”

KAPITOLA TŘICÁTÁ PÁTÁ

Útěk?

Pony.

To jméno mladou enu zasáhlo jako blesk. Bylo proneseno tak známě. Pozorovala, jak si k ní silný mu kleká a jeho oči se zamlují.

“Pony,” řekl Elbryan znovu a nyní to prohlásil. “Neptal se. Má Pony. Myslel jsem…”

Zavřel oči a snail se zklidnit dech. Po dlouhé chvíli je otevřel a znovu se podíval na obraz z jeho minulosti a shledal, e její výraz je zmatený.

“Ty si mě nepamatuje?” zeptal se, a ta otázka sama o sobě ho hluboce ranila.

ena nevěděla, jak odpovědět. Pamatovala si ho - byl tam někde v její mysli a křičel na ni, a ho pustí ven. Způsob, jakým řekl její jméno - její přezdívku, jak si najednou uvědomila, protoe se nejmenovala Pony ani Jill, ale Jilseponie - byl tak důvěrný a určitě u ho někdy slyela.

“Dej jí čas, prosím, Elbryane,” poznamenal Avelyn.

To je ono. Elbryan. To jméno ji zasáhlo mnohem tvrději, ne by se to kdy povedlo bratru Spravedlnost, a poslalo ji nazpět skrze léta.

“Kdy jsi běela ze svahu do hořícího Dundalis, myslel jsem, e jsem tě navdy ztratil,” pokračoval hraničář, popohnán jiskrou poznání v jejích očích. “Má Pony. Jak jsem tě hledal. Nael jsem tvou matku a otce, nae přátele. Carley dan Aubrey mi umřel v náručí. A byl bych také zemřel. Byl jsem v sevření goblinů a obra, a kdyby nebylo…” Zastavil se, protoe si uvědomil, e je na ni moc rychlý a e ji ohromuje.

Byla to vak jeho Pony. O tom ani na okamik nepochyboval. Přiblíil se k ní a jeho obličej byl jenom několik palců od jejího.

“Elbryane,” řekla měkce a zvedla ruku, aby ho pohladila po tváři. Vechny rozházené obrazy v její mysli se spojily dohromady jako skládačka, její vechny dílky jako kouzlem zapadly do sebe. Pamatovala si ho, jako by na něj nikdy nezapomněla, pamatovala si jejich procházky a povídání, jejich přátelství a něco víc. Uviděla ho, jak se k ní přibliuje, aby ji políbil.

Ale pak byl Connorem a Pony se dusila a natahovala se pro poleno.

Kdy ten obraz odehnala, shledala, e Elbryan se odvrátil a chtěl po Avelynovi nějaké vysvětlení.

“Máme o čem mluvit,” řekl mnich.

Elbryan přikývl a podíval se na ni. Byla tak krásná, jetě krásnějí ne předtím!

“Bratr Quintall?” zeptal se Avelyn.

Elbryan se na něj zvědavě podíval.

“Bratr Spravedlnost?” objasnil mnich. “Lovec z mého vlastního řádu, vyslán, aby zabil mne a nepochybně také přátele.”

“Je mrtev.”

“Doveď mě k němu.”

“Proč po tobě el?” zeptal se hraničář. Byla to otázka, na ní bylo třeba odpovědět upřímně. Mnich se podíval z Elbryana na Pony a zpět.

“Ne vechna jeho tvrzení byla nepravdivá, obávám se,” připustil. “Ve vysvětlím, a budeme odtud pryč, a také přijmu tvůj soud,” nabídl a narovnal se. “Soud vás obou. Rozhodněte, zda mise bratra Quintalla byla oprávněná a jestli jsem já vinen.”

“Nejsem soudce,” poznamenal hraničář.

“Pak jsem tedy zatracen,” odvětil Avelyn. “Nebo jediní, kteří se cítí oprávněni mě soudit, ji vynesli svůj ortel, a ten se zakládá na chamtivosti a strachu, a ne na spravedlnosti.”

Elbryan se na něho dlouho tvrdě díval. Nakonec přikývl, pomohl jim na nohy a vedl je na místo, kde padl Quintall. Jeho spálené, doutnající tělo bylo skoro k nepoznání.

“Jak se to stalo?” zeptal se Elbryan a pozorně tělo prohlíel. Nenael ádný důvod pro to, aby se vzňalo.

“Zde je tvá odpověď,” vysvětlil Avelyn a ukázal na bok těla, kde se jedna ruka skoro rozpadla v popel. U mrtvoly leela jehlice a její hematitový střed byl roztaven. Okolo něj byly malé krystaly, začerněné.

Avelyn opatrně prozkoumal jehlici. “U nemá sílu,” prohlásil za chvíli. “Magie hematitu a krystalů vybuchla, kdy Quintall padl.” Avelyn se zarazil a uvaoval nad svými slovy. Měla jehlice nějakou pojistku pro vechny případy? Cítil v okolí zbytky magie a věděl, e dolo k uvolnění nějaké silné energie. Moná e kameny slouily mistrům jako upozornění, e je Quintall mrtvý, e selhal. Nebo byla magie jetě silnějí? Mohl by to být nějaký transport pro Quintallovu dui?

Avelyn, který kráčel duchem venku z těla a který jednou ovládl jiné tělo, pokrčil rameny nad monostmi.

Elbryan pokračoval v prohlíení těla a hledal stopy. Místo toho nael dva neporuené kameny: sluneční kámen který Avelyna nepřekvapil, a granát.

“Tak mne tedy vystopoval,” poznamenal Avelyn. “Je to kámen, který odhaluje magii.”

“A ty má magii,” řekl Elbryan.

“Velký váček,” připustil Avelyn. “Moná e ten největí v osobním vlastnictví na celém světě.”

“Ukradený ze Sv. Mere-Abelle,” řekl hraničář.

“Odebrán těm, kteří si jej nezaslouili, kteří jen zneuívali kameny dané nám Bohem,” pronesl Avelyn přísně. “Najdi nám tábor, můj příteli. Řeknu ti svůj příběh, celou pravdu. Rozhodne, který z nás, zda já, nebo Quintall, si zaslouí titul, který jsme nosili.”

Kdy se dostali do Elbryanova tábora, kdy se hraničář s Pony usadili u ohně, Avelyn udělal, co slíbil. Pověděl svůj příběh, od cesty na Pimaninicuit k potopení Vánku a vradě Dansally, k útěku z klátera a smrti mistra Sihertona. Bylo to úplně poprvé, co ten příběh vyprávěl, kromě těch několika částí, které u pověděl Jill. Bylo to poprvé, co mohl otevřít svou dui, přiznat svoje zločiny, jestlie to byly zločiny. Kdy skončil, byl zoufalou troskou; seděl schlíple na tvrdé zemi a měl uslzené oči.

Pony přela k němu. Milovala ho jetě více, cítila se mu blízko a cítila jeho bolest. Mrzelo ji, e Avelyn byl přinucen chovat se jako lupič a vrah, litovala, e tento jemný mu - i přes jeho hospodské rvačky věděla, e je jemný - byl postaven do takové nekompromisní pozice.

Oba se po chvíli podívali na Elbryana a obávali se jeho soudu. V jeho hezkém obličeji vak uviděli jenom sympatie.

“Nezávidím ti, co jsi musel udělat,” pravil přísně hraničář. “A také nepovauji tvé činy za zločin. Jednal jsi v sebeobraně, která je ospravedlnitelná. Ukradl jsi kameny, protoe jsi správně usoudil, e jsou zneuívány.”

Avelyn přikývl. Byl rád, e slyí tato slova. “Musím tedy jít,” řekl neočekávaně. “Jill, Pony, nala svůj domov, jak se zdá.” Dal jí ruku na tvář a jeho vlastní se rozjasnila.

“U mě nepotřebuje,” dokončil.

“Ale potřebuje bratr Avelyn ji?” zeptal se Elbryan.

Mnich jenom pokrčil rameny. “Sv. Mere-Abelle mne nepřestane hledat, a tak musím jít dál. Nechci své přátele dostat do nebezpečí.”

Elbryan se podíval na Pony, a pak se oba rozesmáli, jako by jim ta představa připadala naprosto absurdní.

“Zůstane,” poznamenal Elbryan rozkazovačně. “Pony je doma, to je pravda, a její domov je tam, kde je domov Avelyna, jestli se nemýlím.”

“Nemýlí,” řekla pevně.

Na celý les začal padat lehký sníh, ale zdálo se, e teplu ohně v hraničářově tábořiti, teplu nově nalezeného domova bratra Avelyna, se vyhýbá.

Část čtvrtá

HRANIČÁŘ

Jak bych chtěl za ní jít, být s ní, abychom znovu poznali mír, který vládl v naich ivotech před tím stralivým dnem. Jak ji chci dret, líbat, říct jí vechny své pocity, má tajemství, mé bolesti, mé naděje. Kdy ji vidím, je to, jako bych viděl vechno, co bylo, a přemýlím, jaké by to bylo, kdyby goblini nikdy do Dundalis nepřili. Přemýlím, jakou bych se vydal jinou cestou - moná bych farmařil a lovil jako můj otec Olwan? Byli bychom já a Pony sezdáni a měli děti?

Jak by svět vypadal, kdyby Elbryan nestrávil ty roky v Andur’Blough Inniness?

Ale je zde problém, strýci Mathere. Nemohu vědět, mohu jen hádat, a to by mohlo být ovlivněno mým současným pohledem na ivot. Moná e by byl můj ivot lepí, kdyby pro mě Bůh vybral jinou cestu, více podobnou té Olwanově. Přeji si, aby vichni lidé z Dundalis - můj otec, má matka, rodiče Pony a také vichni ostatní - byli uetřeni toho krutého osudu. Celým srdcem si přeji, aby goblinové nebyli přili do Dundalis!

Avak kde bych potom byl? Myslím, e v míru a pravděpodobně s Pony, a to by byl osud, na který si nikdo nemůe stěovat.

A přesto odmítám vymazat roky s Touel’alfar, s mými elfími přáteli, kteří mi pomohli se stát muem. Ti elfí přátelé vytvořili Nočního ptáka, tohoto hraničáře, v naději na zlepení světa a také v naději na vylepeni mne samého. Kdy se na to dívám z perspektivy jejich zářících očí, získal jsem nový a ledí pohled na svět kolem sebe, takový, který bych snad nikdy neměl, kdyby tehdy goblini nepřili do Dundalis a kdyby mě elfové nezachránili a neodvedli do svého údolí. Skrze tuto tragédii jsem poznal a naučil se milovat ivot jetě více. Díky této tragédii jsem se stal muem, kterým jsem, muem, který vidí svět očima elfa a stejně tak člověka. To je má vina, strýci Mathere, protoe jsem byl z Dundalis vybrán já a nikdo jiný. To je má vina, a kdy vidím Pony ivou, tak nádhernou, tak to jen zvyuje mou bolest a připomíná mi ty, kteří umřeli, a kvůli tomu se chci ptát, co bych mohl být, a také přemýlím o tom, jestli bych měl tento ztracený směr radi.

Pro ubohou Pony je to jetě horí. Pohled na mne, na Dundalis jí přinesl vzpomínky, které byly dlouho pohřbené. Od té doby, co jsme ji s bratrem Avelynem zachránili před Quintallem, jsem ji téměř neviděl. Nechce mě vidět a já se za to nezlobím. Potřebuje čas. V krátké době viděla mnoho ze své minulosti.

Vichni kromě nás dvou v Dundalis zemřeli. A my jsme z toho momentu zkázy pokračovali, rostli jsme, shledali své ivoty potěujícími a nyní, kdy jsme zase spolu, monosti se staly větími. Ale nae potěení…

To je ta vina, strýci Mathere, nae vina. Nemohu Pony zachránit před vzpomínkami a bolestí z nich a ona nemuze zachránit mne. Jenom doufám, e přijme ná osud a vrhne se vpřed tím nejlepím moným způsobem.

Věděl jsem to od chvíle, kdy jsem ji uviděl v jeskyni. Miluji ji, strýci, jako jsem ji miloval toho osudného dne na hřebeni nad naím domovem. Miluji ji a celý svět bude sladí, kdy ji budu moci dret v objetí a cítit na krku její měkký dech.

ELBRYAN WYNDON

KAPITOLA TŘICÁTÁ ESTÁ

Konfrontace

“Budou si myslet, e jsem jetě větí blázen,” zaryčel radostně Avelyn. “Ho, ho, ho!”

Elbryan se podíval na Stráce a kentaur pokrčil rameny. Vůbec se se sebehodnocením íleného mnicha nechtěl přít.

“Skotačím tady s takovými jako ty,” pokračoval Avelyn. “A jak by mluvili, kdyby zjistili, e stoluji s kentaurem!”

“Mluvili by s respektem, kdyby znali Stráce tak jako já,” řekl Elbryan, “protoe jinak by je kentaur rozdupal.”

Stráce polkl velký kus skopového a říhl.

“Ho, ho!” zavýskal Avelyn, který tím vím byl okouzlen. Mnich se nyní cítil lépe, cítil se více doma ne v prvních dnech v Sv. Mere-Abelle, od toho nevinného času předtím, ne poznal pravdu o církvi Abellikánů. V Elbryanovi nael mue, kterého mohl upřímně respektovat, stoické individum znalé vech nebezpečí světa, mue, který byl připraven bojovat proti zlu a bezpráví. Řekl mu celý svůj příběh a hraničář ho nesoudil podle zákonů, ale podle opravdového ideálu spravedlnosti.

Nyní Avelyn trávil dny v Dundalis, Plevelné, Konci světa nebo v lese s Elbryanem a Pony - a někdy rovně s jeho zvlátními přáteli, jako byli Stráce a ten nádherný kůň Tanečník. Cítil se, jako e je ve v pořádku, cítil něco boského, co necítil u po léta. Jeho jedinou starostí bylo, e Pony vypadala návratem do této oblasti otřesená. Trávila s nimi jen málo času. Raději chodila sama, nejčastěji po okolí Dundalis. Konfrontovala svou minulost, to mnich věděl a byl tomu rád, přestoe by si přál, aby jí mohl nějak pomoci.

Potom Stráce zvedl dudy a následoval jídlo truchlivou a oduevnělou hudbou, která v Avelynovi vyvolala představu kopců, polí penice a vinic v Youmaneffu. Myslel na otce a matku a doufal, e se otec cítí stále dobře. Samozřejmě e se to Jayson Desbris nedozví, ale můe odpočívat v pokoji, kdy bude myslet na svého nejmladího syna.

Na docela blízkém kopci Pony také uslyela kentaurovu hudbu. Její mylenky se převalily do bezstarostných dní jejího dětství a její doby s Elbryanem - Elbryanem! Vechny ty děsivé detaily toho osudného dne v ní zůstávaly, ale najednou bylo snazí se s nimi vyrovnat. Mohla se nyní na tu tragédii podívat racionálně a také, po boku Elbryana, se začínala smiřovat s osudem.

Pony poznala, e to nebyl jenom strach a zármutek, které ji přinutily pohřbít minulost, ale také vina. Přeila, zatímco vichni ostatní byli mrtví. Proč ona?

Kdy uviděla dalího ze své vesnice, kdy znovu uviděla Elbryana, pomohlo jí to odstranit něco z té viny. Nyní znala pravdu a byla silná, aby ji akceptovala - a kdyby někdy byla dost silná, věděla, e Elbryan tu pro ni je a e ona tu je pro něj. Poprvé, za dlouhé roky, u nebyla sama.

“Dnes večer nejde do města?” zeptal se Elbryan Avelyna, který se usídloval u ohně.

“Jill-Pony la do Dundalis,” řekl Avelyn, “ale já chci dnes v noci zůstat v lese.”

“Studený vítr a tvrdá země,” varoval ho Elbryan, protoe zima se rychle blíila.

“Ho, ho, ho, ho!” smál se Avelyn. “Neuhodl bys, co jsem vechno zail, můj příteli. Toto kulaté tělo o tom nevypovídá.”

Elbryan se usmál a podíval se na něho. Pod měkkým zevnějkem se skrývalo pevné tělo.

“Ne, dnes v noci zůstanu,” pokračoval Avelyn. “Cítím, e je čas, abych ti začal splácet dluh.”

“Dluh?” zeptal se Elbryan nevěřícně.

“Dluím ti za můj ivot a i za ivot Pony.”

“Následoval jsem pro mne jedinou monou cestu,” odpověděl Elbryan.

“A já jsem tomu rád.”

Elbryan se usmál a zavrtěl hlavou. Byl tímto muem podaven. “A tak se mi odvděčí svou společností,” řekl.

“Ó to ne, jenom tím ne,” odpověděl mnich. “A bojím se, e kdybych ti nabídl jenom to, budu ti dluit jetě víc!”

A znovu se zasmáli, avak brzy přestali, kdy Avelynovi zváněl obličej. “Pověz mi o svém koni,” pobídl hraničáře.

“Já nemám koně.”

“Tanečník?”

“Tanečník není můj,” vysvětlil Elbryan. “Tanečník je volný a nepatří ádnému člověku.”

“Tím lépe,” řekl Avelyn. Hrabal se ve své róbě a pak ve svém váčku.

Elbryan zachytil záblesk z váčku, kdy Avelyn hledal určitý kamen, a nad myriádami jisker mu spadla brada. Kameny krásně zářily. Není divu, e církev Abellikánů chtěla ty kameny zpět.

Nakonec mnich nael kámen, který hledal, a drel ho před sebou. Byl to tyrkys.

“Je Tanečník poblí?” zeptal se mnich.

Elbryan pomalu a opatrně přikývl. “Jaké kouzlo chce něj pouít?” chtěl vědět.

Avelyn zafrkal. “Nic, co by si kůň nepřál,” ujistil hraničáře.

A tak vyli do noci a nali Tanečníka, jak se pase na poli osvětleném měsícem. Avelyn pobídl Elbryana, aby počkal na okraji pole, a potom el ke koni, drel před sebou kámen a tie prozpěvoval.

Elbryan zadrel dech. Nebyl si jistý, co silný kůň udělá. Hřebec přijímal hraničáře, avak ten věděl, e to pro silného a pyného Tanečníka není nic obvyklého. Kdyby se hřebec rozběhl a mnicha udupal, nebyl by Elbryan překvapen.

Ale Tanečník nic takového neudělal. Kůň tie zařehtal, kdy se k němu Avelyn dostal. Mnich pokračoval ve zpěvu, jako by s koněm mluvil. A u říkal cokoliv, Tanečník poslouchal. Po dlouhé chvíli Avelyn hraničáři naznačil, a se připojí.

Mnich stále tie eptal, kdy mu Elbryan stanul po boku. Tanečník nehybně stál, s vysoko vztyčenou hlavou a hrudníkem otočeným k muům.

Avelyn podal Elbryanovi tyrkys. “Dokonči to,” nařídil mu.

Elbryan vzal kámen a neměl ani ponětí, co s ním má dělat. Ne se mohl zeptat, pocítil naléhavost. Pohlédl do hřebcových tmavých očí a zjistil, e ho kůň volá. Elbryan nevěřícně zamrkal, potom se podíval na tyrkys a uvědomil si, e neodráí světlo, ale e má vlastní. A poté si rovně uvědomil, jak je kámen velice teplý.

“Dotkni se jím jeho hrudníku,” instruoval ho mnich.

Elbryan pomalu pohnul rukou směrem ke hřebci. Tanečník zavřel oči a vypadal jako v hlubokém transu. Hraničář poloil kámen proti jeho hrudi na velké V, kde se spojovaly svaly silných ramen. Dlouho jej tam drel, zatímco Avelyn začal hlasitěji zpívat.

Elbryan si ani nebyl vědom, co kámen dělá, a Tanečník vypadal naprosto uvolněně, kdy se tyrkys usadil do jeho masa.

Hraničář náhle odtáhl ruku a jeho výraz byl zděený, kdy se podíval na kámen, který vypadal jako přirozená část zvířete. Avelyn přestal zpívat a dal Elbryanovi ruku na rameno. Tanečník otevřel oči a vypadal klidně. Neměl ádnou bolest.

“Co jsem to udělal?” zeptal se Elbryan. “Co jsi to udělal?”

Avelyn pokrčil rameny. “Nejsem si úplně jist,” připustil. “Ale magie kamene je pro zvířata, tím jsem si jist.”

“Na uzdravení? Na posílení?”

“Moná e obojí,” odpověděl mnich. Jeho obličej se hodně zvrásnil, kdy se snail najít lehké vysvětlení. “Neznám vdycky, jaké kouzlo kameny poskytují,” začal. “Ony mě volají a řeknou mi, co mám udělat.”

“Take nevíme, co jsme Tanečníkovi právě udělali,” řekl Elbryan a z jeho tónu bylo jasné, e není potěen, e Tanečník není hračkou pro experimenty. “Je to prospěné, nebo zhoubné?”

“Prospěné,” odpověděl Avelyn s důvěrou a bez zaváhání. “Chtěl jsem ti jenom splatit dluh!”

“Ale vdy vlastně ani neví, co jsi udělal!” protestoval Elbryan.

“Ale znám přirozenost kamene, který to udělal,” vysvětlil Avelyn. “Tyrkys je kamenem zvířat, opravdovým poehnáním. Myslím, e tvoje pouto s Tanečníkem se zpevnilo, e jste nyní pevněji a hlouběji spojeni.”

“Pán a zvíře?” zeptal se Elbryan, jemu se taková mylenka nelíbila.

“Přítel a přítel,” opravil hraničáře Avelyn. “Tanečník nemůe být nikým vlastněn, tak jsi to řekl, a já bych nechtěl lámat jeho nádherného ducha. Nikdy! A tak, můj příteli věř kamenům, měj víru v tyto dary Boha. Brzy najde pravdu o kouzle, které nyní Tanečník má, a bezpochyby budete oba potěeni.”

Jakoby v odpověď se Tanečník zvedl na zadní, zarál a potom začal kolem dvojice v těsném kruhu obíhat, rozrývaje kopyty trávník. Hřebec nevykazoval ádné známky bolesti nebo znejistění.

Elbryan to jasně cítil, bylo to, jako kdyby mohl číst v jeho mysli. Nebyly to jenom pohyby jeho těla. Četl hřebcovy mylenky!

Elbryan se podíval na Avelyna, který se mírně usmíval. “Slyí je?” zeptal se hraničář. Nemohl nalézt lepí slovo. “Ví, co hřebec cítí?”

“Byl jsem jenom prostředníkem,” vysvětlil Avelyn, “vykonavatelem. Přivolal jsem kouzlo kamene, avak ty jsi ho pouil. Ty a Tanečník jste nyní blíe spojeni! Ale znám jeho mylenky,” dokončil s tajemným úsměvem. “Jasně je vidím na tvém obličeji!”

Tanečník se náhle zastavil a znovu zařehtal a zavolal tak do noci. A pak se vyřítil z pole.

Ale Elbryan dobře věděl, kde je. Kdy se soustředil, viděl zem pod jeho kopyty. Cítil vzduch a noc, kterou kůň utíká, a tmavý les. A bylo to jetě hlubí. Hraničář začal vnímat svět jeho očima. A potom opravdu ocenil inteligenci zvířete, filtrovanou jinou perspektivou, ale která nebyla mení ne jeho. Kůň znal věci jednodue, bez zásahu domény člověka nebo elfů. Co bylo v jeho očích, prostě bylo, a to s ádnou interpretací, byl to dokonalý a efektivní způsob vnímání skrze emoce, který ije v přítomnosti a nezajímá se o budocnost nebo minulost.

Dokonalé, jednoduché a krásné.

Po dlouhé chvíli Elbryan otevřel oči a podíval se na Avelyna. Pokývl radostí, protoe pochopil, jaký dar jemu a Tanečníkovi Avelyn dal. Byl stejně nádherný a dokonalý jako dar, který mu vyrobil Joycenevial.

Elbryan dal ruku na mnichovo rameno a znovu přikývl, protoe nemohl najít slova, kterými by mu poděkoval.

Avelyn se vrátil ráno do Dundalis a na cestě potkal Pony, jak jde do hraničářova tábora. Mnich se jí začal ptát, jestli chce doprovodit, ale kdy se podíval na její výraz, raději pokračoval. Brzy její výraz pochopil.

Pony nala Elbryana, jak hasí a uklízí oheň. Přila do tábora tie a beze slova se k němu přiblíila.

Elbryan vzpřímeně stál a díval se na ni. Byli sami, poprvé, a oba měli tolik otázek, e zůstávali potichu a obcházeli se, jako by byli soupeři, jako dva panteři.

V jejím pohledu byla intenzita, kterou hraničář jetě nikly neviděl - byl to hlad či vztek, nějaká vnitřní váeň, které jí nedovolovala ani mrknout. Kousala se do spodního rtu, krouila okolo něj a upírala na něho pohled.

Hraničář se brzy dostal do podobného transu a cílem jeho soustředění se stala Pony. Byla tam jenom ona a nic víc, jenom ty planoucí modré oči a něné rty.

Krouíce se k sobě přibliovali více a více kadým kruhem.

Zvuk z lesa je přeruil. Ani jeden z nich ho nepoznal a ani se nestarali, co by to mohlo být.

“Pojď,” pobídl hraničář Pony, vzal ji za ruku a vedl ji po cestě pokryté sněhem, z lesa vyli na louku a Elbryan se iroce usmál, nebo tam na druhém konci stál Tanečník. Hraničář věděl, e tam bude, dokonce ho telepaticky zavolal.

Kdy ho hřebec uviděl, vzepnul se a zafrkal. Jeho dech vyel jako velký kuel páry.

“Pojď,” řekl Elbryan opět a vedl ji rychle přes pole. Nyní, kdy byl s nimi Tanečník, hraničář znal jejich cíl, jediné místo, které se hodilo na osobní setkání s Pony. Přijme vak hřebec dva jezdce?

“Klid, příteli,” řekl tie a hladil ho po krku. Podíval se na koně, podělil se s ním o mylenky, a kdy uslyel odpověď podíval se na Pony a pokývl.

“Je nádherný,” řekla. Pomyslela si, e ta slova nejsou dostačující, e jsou nějak prázdná tváří v tvář tomu hřebci, ale nenapadla ji jiná. Elbryan ji vzal za ruku a pomohl jí nasednout.

Tanečník znovu zafrkal a zacukal sebou, ale pomalu enu přijal. A potom přiel opravdový test, kdy nasedl i Elbryan a usadil se před Pony.

Kůň byl připraven vyrazit.

A jak běel! Byl rychlý jako vítr, letěl po cestách a okolo stromů tak rychle, e byly rozmazané. Pony křičela hrůzou a potěením a pevně se drela Elbryanova pasu.

Brzy se dostali k hájku ve tvaru diamantu, k borovicím pokrytým sněhem, ale kde země byla prosta sněhu. Tanečník se zastavil a dvojice sklouzla dolů.

Pony la přímo ke koni a dívala se mu do očí. Nedýchala pravidelně: bylo v tom něco pudového. Toto zvíře bylo nezkrotné, bylo a děsivě silné. A přesto na něm jela, a to bez sedla!

Otočila se za Elbryanem, který el do hájku, a následovala ho. Zmizel v hustých větvích. Pony se na chvíli zastavila uvaovala nad následky a svými pocity.

Mladá ena vzdorovitě zavrtěla hlavou, pak se ohlédla na hřebce, který zařehtal, jako by ji pobízel. Nezkrotný a silný, tak ztělesnil kůň její pocity, které bublaly na okraji její mysli a hrozily, e ji přemohou.

Protáhla se větvemi na malou loučku, kde byl skrčený Elbryan a rozdělával oheň. Pony ho pozorovala.

Divoký, nezkrotný, děsivě silný, honilo se jí stále hlavou, jako by to bylo varovaní a současně pokuení. Dala si ruce v bok, kousajíc si opět ret, a upřeně se podívala na toho mue, který ji nebyl chlapcem, kterého kdysi znala, s ním strávila dětství, a přesto v něm z něj mnoho zůstalo.

Těch několika vzpomínek, které jetě neodhalila, se bála, a kdy se dívala na Elbryana, věděla, e se jim brzy postaví.

Přela k němu a on se narovnal. Oheň plál. Tak stáli dlouhou chvíli a tie na sebe hleděli.

Pak se k ní přiblíil, přiloil své rty na její a ona vydala slabý vzdech, očekávajíc zvednutí černých křídel, očekávajíc, e její mysl bude křičet. Ale pak byl u ní, jeho rty na jejích, a vechno, co cítila, byl on a vechno, co slyela, byl jeho měkký dech a zasténání.

Polibek se stal naléhavějím a její strach se rozpustil, odnesen náhlou bouří váně, která ji přemohla. Tvrdě ji políbil a ona jeho, jejich jazyky byly propleteny.

A pak se rozdělili, Elbryan se na ni díval a uzamkl ji do svého pohledu. Zvedl ruce, rozvázal jí plá a ona nechala látku spadnout bez protestu a na kůi ucítila studený vzduch. Poté jí začal rozepínat knoflíky u blůzy a pokračoval, dokud poslední část jejího oděvu nespadla na zem. Nestyděla se a kolem ní neplácala ádná křídla hrůzy.

Elbryan si svlékl svůj vlastní plá a do pasu nahý stál před ní. Pohnuli se k sobě, chlupy na jeho hrudi ji imraly na prsou. Zvedla ruce nad hlavu a on propletl své prsty s jejími.

Pak ji pustil a začal ji hladit po paích, pomalu a tak jemně, jenom konečky prstů. Jeho ruce se přes lokty, pae a záda dostaly na lopatky a k íji a stále ji konečky prstů hladil.

Pociovala elektřinu z jeho prstů, chtěla je mít jetě blí a přece, kdyby byly blí, u by to nebylo ono. Zvrátila hlavu a otevřela ústa, kdy se koupala v jeho dotecích, kdy jeho ruce běely dolů po zádech k zadku a pak zpět na boky. Pony se otočila a její záda spočinula v jeho objetí. Zvedl jednu ruku, odhrnul jí vlasy na bok a jemně ji políbil na krk. Měkký polibek se změnil na naléhavějí a tvrdí, a pak na kousnutí.

“Cítí mě?” zaeptal jí do ucha.

“Ano.”

“Jsi ivá?”

“Ano, moc.”

“Chce, abych se s tebou miloval?”

Pony se zarazila a hledala náznak stralivých vzpomínek. Vzpomněla si na svou svatební noc a podívala se na oheň, jako kdyby to byl nepřítel. Ale tohle je něco jiného, cítila mladá ena. Něco silnějího.

“Ano,” zaeptala tie.

Spolu si lehli na jetě teplý plá a tam zůstali - obklopeni přítomností a minulostí. Pro Elbryana to bylo naprostým vyvrcholením jeho mládí, kdy ho mylenky vdy při probuzení vedly k této eně, k jeho nejbliímu příteli. Tahle chvíle, po tolika letech čekání, byla označením konce vztahu s dívkou a začátkem nového a hlubího vztahu se enou. Nyní byl mu a ona byla ena, a vechna jejich láska přila ve spojení jejich těl. Byl astný, ale také zranitelný, kdyby se jí něco stalo. Kdyby ji nyní ztratil, jak si myslel předtím,-e ji ztratil, pak by mu puklo srdce a ji by se nikdy nezahojilo, pak by jeho ivot u neměl smysl.

Pro Pony byla ta chvíle v hájku popřením temnoty, roztrháním tmavé bariéry; zlé vzpomínky byly překonány jemností, láskou a hřejivými vzpomínkami na mládí s Elbryanem; na čas, kdy ji tahal za vlasy, kdy ho jeho přátelé kvůli ní kádlili a on své city nepopíral, na jejich dlouhé procházky a rozhovory, na tu chvíli na svahu, kdy se dívali na Halo, na chvíli, kdy se poprvé políbili - ano, ta chvíle polibku! - a tentokrát to neskončilo v temnotě výkřiků, ale pokračovalo to. Líbali se a dotýkali. Sdíleli ivot a měli stejné vzpomínky. Ztratili a zase nalezli lásku, a přestoe spolu mnoho let nebyli, věděli v tomto okamiku o sobě ve.

Poté leeli dlouho na svých plátích, nic neříkali a dívali se do ohně. Jednou Elbryan vstal, aby přiloil dřevo, a Pony se smála, jak nahý poskakoval a jeho nohy se na sněhu třásly. Obmotala kolem sebe pokrývku, a kdy se vrátil, nechtěla ho pustit dovnitř.

Ale její milý úsměv prozrazoval její pravé pocity, a Elbryan se s ní pral, a kdy byl znovu pod pokrývkou, jejich těla se k sobě znovu přitiskla a pro Pony se svět znovu zatočil.

Divoký, nezkrotný, děsně silný.

Později byl nad ní a díval se na ni ve světle malého ohně.

“Moje Pony,” eptal. “Jak byl můj ivot prázdný. Byl tak prázdný, e jsem ani nezpozoroval díru ve svém srdci. A nyní kdy jsi tady, tak vidím, jak byl beze smyslu.”

“To nikdy.”

Pokývl a popřel její slova. “Má Pony,” řekl znovu. “Barvy světa se vrátily.”

Pak zavřel oči a políbil ji.

Noc se prohlubovala, vítr skučel mezi stromy a těch pár ptáků, kteří čelili severské zimě, zpívalo. Někde v dálce zavyl vlk a dalí se k němu přidal a pro Elbryana byla ta píseň sladí ne kdy předtím, sladí ne v letech, která strávil v začarovaném elfím lese.

Usnul, ale Pony ne. Byla vzhůru celou noc. Elbryan jí byl blízko, byl s ní jedno. Myslela na Connora a svou svatební noc, na černé vzpomínky, které ji pohltily. Nevědomky se pohladila po dlani, kterou si tenkrát popálila.

Nyní, poprvé, viděla ty vzpomínky jasně, slyela výkřiky Dundalis, viděla ohně a zkázu, Olwana umírajícího v rukou obra, a ve své mysli znovu zalezla pod hořící dům, do temnoty.

Tentokrát to byly jenom vzpomínky a ne hroziví démoni. S Elbryanem po boku jim mohla vzdorovat a přijmout je.

Po tváři jí stékaly slzy. Byly to slzy za ztrátu Dundalis, a kdy odely spolu se zármutkem, pevně se přitiskla k Elbryanovi a od té doby, co ji poprvé políbil, byla poprvé skutečně volná.

KAPITOLA TŘICÁTÁ SEDMÁ

Úlovek dne

“Sakra,” ječel hubený mu a bázlivě odstupoval od oka na stromě a od hnusného humanoidního tvora, který z něj visel. “Sakra! Cricu! Cricu!”

Brzy si ale uvědomil, e jeho křik jen přivede dalí tvory, jestli tady nějací jsou, a tak si připlácl ruku na pusu, odklopýtal na pole, zalehl a druhou ruku měl na svých noích. Nebyl tam ádný úkryt, poněvad tráva, ač vysoká, byla řídká a nad pokrývku sněhu vylézalo jen několik málo stébel.

O chvíli později začal Chipmunk dýchat lehčeji a před nim se objevil mu s mečem. “Chipmunku?” zavolal Cric tluměně. “Kde jsi?”

Chipmunk vyskočil na nohy a běel k němu. Po cestě několikrát zakopl a upadl.

“Co ví?” zeptal se ho Cric několikrát, kdy se k němu blíil. Nakonec se ho Chipmunk chytil, ale byl příli vzruený na to, aby mluvil. Poskakoval nahoru a dolů a ukazoval ke stromům.

“Nae past?” zeptal se druhý mu klidně.

Chipmunk přikývl tak rychle, a se kousl do jazyka.

“Chytili jsme něco?”

Znovu přilo přikývnutí. “Něco neobvyklého?”

Chipmunk u neměl náladu na dalí otázky. Vzal Crica za pai a postrčil ho ke stromům. Cric se narovnal a uviděl, e Chipmunk s ním nepůjde, potřásl hlavou a el k pasti sám. Za chvíli se ozval výkřik a Cric odtam vystřelil skoro tak rychle jako předtím Chipmunk.

“To je goblin!” vyprskl. “Zatracenej goblin!”

“Musíme jít za Paulsonem,” řekl Chipmunk, na co Cric přikývl a rozběhl se s Chipmunkem v závěsu.

Nali Paulsona, jejich vůdce, jak sedí opřený o slunnou stranu jilmu, má bosé nohy a ohřívá si prsty u ohně. Dvojice zpomalila, protoe věděla, e vyruit Paulsona znamená dostat po hlavě.

“Tak co je?” zeptal se Paulson s napůl zavřenýma očima. “A a to stojí za to!”

“Něco jsme chytili,” poznamenal Cric.

Paulson otevřel oči a přejel si ruku po zjizvené bradě. “Dobrá koeina?”

“ádná koeina,” řekl Chipmunk. “Jenom kůe,” dodal Cric.

“Co?” posadil se Paulson a natáhl se po botách. “Neříkejte mi, e jste pověsili člověka!”

“Člověka ne.”

“Je to zatracenej goblin!” vyprskl Cric.

Paulsonův obličej náhle zváněl. “Goblin?” Oba mui chvatně přikývli. “Jenom jeden?”

A znovu přikývli.

“Vy zatracení blázni,” huboval je Paulson, “nevíte, e neexistuje nic takového jako jeden jediný goblin?”

“Měli bychom jít domů,” řekl Chipmunk.

Paulson se rozhlédl a potom zavrtěl hlavou. Cric a Chipmunk tu byli noví. Přili teprve před třemi lety, avak Paulson il na hranici skoro celý ivot a byl u Plevelné, kdy goblini vyhladili Dundalis. “Musíme zjistit, kolik jich je, a zjistit, kam mají namířeno.”

“A kdo se stará o lidi v Dundalis?” zeptal se vystraený Cric “Oni se o nás nikdy nestarali.”

“Jo,” dodal Chipmunk.

“Není to jenom pro ně. Je to pro nás. Jestlie přijdou goblini, je lepí utéct.”

“A nemůeme teda jít na jih?” zeptal se Cric.

“Zavři hubu a měj připravený meč,” nařídil mu Paulson. “Goblini nejsou tak tvrdí. Musíte se bát jenom jejich počtu. A jejich přátel,” dodal zachmuřeně, “poněvad se kamarádí s obry.”

Druzí dva mui se třásli.

“Ale musíme je vidět dřív ne oni nás,” pokračoval hromotluk. “Moná e je na ně vypsaná nějaká odměna.”

To dvojici zaujalo.

Nejdříve se vrátili k pasti, Paulson odsekl goblina, uřízl mu ui a dal je do váčku. Zastavil se jenom na chvíli, kdy zjistil, e tvor je na jednoho ze svého druhu a příli dobře ozbrojený a e na koené kazajce má znak, černý emblém netopýrovitého tvora na edém pozadí. Paulson to nepovaoval za nijak důleité, protoe kazajka byla stejně asi kradená.

“Není tady víc ne několik hodin,” prohlásil Paulson po prohlídce těla. “Jestlie byl s přáteli, zřejmě tu jetě budou.” Nebylo těké sledovat jeho stopy v podrostu, ale stopy na poli byly zaváty sněhem. Jene ze směru stop usoudili přiblině, odkud se sem dostal, a tak rychle vyrazili přes pole do lesa.

Chipmunk nael první stopu - tři sady stop, z nich se jedna oddělovala směrem, odkud přili, a dalí dvě pokračovaly dal.

“Tak, nyní máme převahu,” řekl hrozivě Paulson, který se nikdy nebál rvačky.

Asi po míli uviděli dvojici goblinů, kteří odpočívali mezi kameny na svahu. Paulson vytáhl meč a naznačil Cricovi aby mu byl po boku, a Chipmunkovi, aby el vý, odkud bude mít dobrý úhel na házení svých noů.

“Tvrdě a rychle?” zaeptal Cric.

Paulson nad tím chvíli uvaoval a pak zavrtěl hlavou. Zadrel Crica a postrčil ho za keř, zatímco Chipmunk hledal svou pozici. Pak Paulson klidně vyel a mířil ke dvojici goblinů. Byli od nich na dvanáct kroků, kdy je goblini zpozorovali. A jak křičeli!

Vyskočili na nohy, jeden vytáhl dlouhý otěp, ten druhý meč. Paulson byl překvapen, e také tito dva, jako jejich kamarád, jsou tak dobře ozbrojeni a mají stejné kazajky jako mrtvý. Jeho znalost goblinů nezahrnovala kazajky s emblémy.

A ani se nechovali tak, jak očekával. On a Cric rychle postupovali, ale jen jeden, ten s otěpem, se jim vrhl vstříc, aby jim zahradil cestu a kryl tak náhlý ústup druhého.

Oba mui zaútočili. Goblin píchl otěpem a krábl Crica, čím ho zadrel. Paulson postoupil vpřed, chytil otěp, vyrazil podél něj a zaryl tvorovi meč hluboko do hrudi.

“Dalí dvě ui!” smál se Cric, ale na to Paulson zrovna nemyslel.

“Dostaň ho, Chipmunku!” zavolal.

Utíkající goblin si to vihal do kopce a Chipmunk si klekl a vyslal na něho dvojici dýk. Tvor se jedné vyhnul, ale druhá se mu zabodla do boku.

Goblin zaskučel, ale skoro nezpomalil, dokonce ani kdy se mu Chipmunk trefil do ramene.

A potom byl goblin z dosahu a Chipmunk se připojil ke svým druhům a začali ho honit. Cric byl nejrychlejí, a tak ho snadno doháněl. Běeli z kopce a k dalímu údolí. Tvor utíkal přes hřeben, Cric za ním v závěsu a Paulson na něho křičel, aby tu zatracenou věc sundal.

Cric vylétl na vrchol hřebenu s mečem připraveným, ale pak, k překvapení druhých dvou, se zastavil.

Kdy ho Paulson a Chipmunk dohnali, pochopili jeho zaváhání, protoe tam v údolí leela ta největí armáda, jakou kdy viděli - a to jak Cric, tak Paulson strávili několik roků u Králových muů. Celé údolí bylo plné stanů a ohňů; pod nimi se hemily tisíce tvorů, větina o velikosti goblina, někteří mení. Také tam vak byli fomoriántí obři. Překvapivé byly válečné stroje, bylo jich asi dvanáct. Byly to velké katapulty, balista na vrhání otěpů a obrovské vrtáky, zřejmě k provrtávání hradeb.

“Jak daleko na jih půjdeme?” zeptal se Cric Paulsona.

V tu chvíli se Paulsonovi zdál Behren jako dobrá monost.

“Já vím, e máte něco za lubem!” křičel kentaur. “To je předpoklad, který mám vdycky, kdy se podívám do vaich eredných obličejů!”

Stráce předtím slyel pobíhání po chatrči a po průzkumu nael tři lovce, jak si balí.

Tři mui se po sobě nervózně podívali. I obrovský Paulson vypadal malý vedle osmisetlibrového kentaura - a ten teď při své náladě vypadal jetě impozantněji.

“Tak?” vybuchl kentaur. “Máte vysvětlení?”

“Odcházíme, to je ve,” řekl Chipmunk.

“Odcházíte?”

“Na jih,” dodal Cric, který byl připraven zalhat, ale zmlkl, kdy ho Paulson probodl pohledem.

“Co jste udělali?” optal se kentaur. “Znám vás. Kdybyste někoho nenatvali, tak neodcházíte.” Kentaur kousek couvl, usmál se a pomyslel si, e to vyřeil. “Máte na stopě Nočního ptáka, e?”

“Hraničáře jsme u týdny neviděli,” protestoval Paulson.

“Ale viděli jste jeho přátele,” pravil Stráce. “Moná jste zabili jednoho z jeho přátel.”

“To ne!” zavrčel Paulson.

“Goblini nejsou přátelé Nočního ptáka!” dodal Chipmunk dopáleně, ne se zamyslel nad tím, co říká. Cric do něj strčil a Paulsonův pohled mu sliboval výprask.

Stráce ustoupil o dalí krok a díval se na ně.

“Goblini?”

“Řekl jsem goblini?” řekl Chipmunk nevinně a snail se z toho vykroutit.

“To tedy ano,” zaryčel Stráce a zarazil tak jakékoliv dalí li. “Řekl jsi goblini, a jestli jsou tady, tak mi o tom řeknete ve, ne vás zadupu do země!”

“Goblini,” řekl Paulson zachmuřeně. “Tisíce goblinů. Viděli jsme je a chceme pryč.” Poté vypověděl ve a skončil tím, e před Stráce hodil gobliní ui.

Paulson potom řekl kentaurovi, aby odeel, aby se mohli sbalit a odejít, ale Stráce je jen tak lehce nepustil. Kentaur se rozhodl, e půjdou s ním a najdou Elbryana a Pony a poví jim ve, co vědí. Tři lovci o to neměli zájem, ale taky nechtěli s kentaurem bojovat.

Nali dvojici a bratra Avelyna v hraničářově táboře, který byl na sever od Dundalis, v hájku pod stromy.

Stráce je zavolal dlouho předtím, ne dorazili - Elbryan uměl nastrait past stejně dobře jako elf a byl vdycky ye střehu. Hraničář přivítal kentaura, byl vak překvapen, e je ve společnosti takových darebáků. “Myslím, e pan Paulson by ti rád pověděl něco, co bude chtít slyet,” vysvětlil kentaur.

Paulson to vybalil a Pony a Elbryanovi se udělalo patně. Pokud jde o Pony, monost blíící se armády goblinů poslala její mysl do dne tragédie a hrozilo, e bude přemoena city, na které si teprve nedávno vzpomněla.

Pro Elbryana byla lovcova zkazka komplikovanějí. Zatímco on měl také hrozné vzpomínky, měl rovně povinnosti. Kolikrát si jenom řekl, e nedopustí tragédii podobnou té v Dundalis? A nyní zde byla tatá hrozba. Pony měla hodně práce s tím, aby zvládla svůj strach. Pro Elbryana to byla otázka povinnosti a hrdosti.

Hraničář vzal z ohně jeden klacek a nakreslil na zem mapu. “Ukate mi, kde to přesně je,” nařídil Paulsonovi a mu to bez zaváhání udělal, protoe věděl, e kdyby to neudělal dobře, hraničář by ho přinutil jít s ním.

Elbryan chodil dokola a často se díval na mapu.

“Musíme jim to říct,” řekla Pony.

Elbryan přikývl.

“Máte na to jenom slovo tady těch třech!” řekl poněkud nevěřícně Stráce.

Hraničář se podíval z kentaura na Paulsona a znovu přikývl. “Nikdy není na takové varování brzy,” řekl.

Paulson vypadal uspokojeně, ale Elbryan jetě nebyl připraven uznat, e mu mluví pravdu. “Půjdu na sever,” pravil hraničář, “na místo, které jste popsali.”

“Já s tebou nejdu,” protestoval Paulson.

Elbryan zavrtěl hlavou. “Budu rychlý, a pro tebe a příli tychlý.” Podíval se na Stráce a kentaur přikývl, pochopil prosbu a byl připraven jít se svým přítelem.

“Ty,” řekl Paulsonovi, “a tvoji přátelé půjdete do Konce světa a budete je varovat.”

Paulson zvedl ruku, aby utiil Crica a Chipmunka, jejich protesty a obavy se projevovaly steny. “A pak?” chtěl vědět Paulson.

“Pak půjdete za svým srdcem,” odpověděl Elbryan. “Nic mi nedluíte a já chci jenom tuto jedinou laskavost.”

“A tu ti dluíme?” zeptal se Paulson skepticky.

Elbryanovo zachmuřené přikývnutí bylo jedinou odpovědí, kterou mu dostal, byla to připomínka dne, kdy je hraničář uetřil.

“Konec světa,” souhlasil Paulson natvaně. “Řekneme to vem. Jenom si nemyslím, e budou poslouchat.”

Elbryan přikývl a podíval se na Pony. “Plevelná,” nařídil. “Ty a Avelyn.”

“A co Dundalis?” zeptala se ena.

“Stráce a já se tam vrátíme,” vysvětlil hraničář. “Ale nejdřív půjdeme sem.” Hraničář ukázal na mapu, na jistý bod severozápadně od Dundalis, na bod přiblině stejně vzdálený od Plevelné a Dundalis a ne o moc dál od Konce světa.

“Hájek?” zeptala se Pony.

Elbryan přikývl. “Háj stromů ve tvaru diamantu,” vysvětlil lovcům.

“Znám to místo,” řekl Paulson, “ale nějak zvlá se mi nelíbí.”

Elbryan nebyl jeho odpovědí překvapen - elfí magie, která ho tam táhla, asi také odpuzovala darebáky. “Za jeden týden,” vysvětlil hraničář. Podíval se na Paulsona. “Kdy půjdete na jih, ujistěte se, e lidé z Konce světa vědí, kde mě najdou.”

Paulson to odmávl. Byl znechucený.

Elbryan pokynul Stráci. “Tanečník je tady,” řekl jistě.

Před úsvitem u hraničář s kentaurem uháněli k severu. Stráce se musel snait, aby Tanečníkovi stačil.

Avelyn a Pony, bok po boku, vyrazili a spočítali si, e v Plevelné budou před západem slunce.

Paulsona, Crica a Chipmunka čekala delí cesta. I kdy druzí dva Paulsona usilovně přesvědčovali k útěku a říkali mu kadou chvíli, e by měli nechat Konec světa stvůrám napospas a utíkat a do Palmarisu, velký mu, poprvé svázán povinností, nic neslyel. Dal hraničářovi slovo, e bude varovat lidi z Konce světa.

Pony a Avelyn podcenili vzdálenost a utábořili se tu noc před Plevelnou. Mnich prohlásil, e s takovým varováním by se měli ukázat raději ve dne. V tichém lese si odpočinuli a Pony brzy usnula.

Probudila se kvůli Avelynovým výkřikům. Mu byl ve spárech noční můry a válel se po zemi. Nakonec ho Pony probudila a výraz na jeho tváři, kdy ji uviděl, byl výrazem ílenství. Zamrazilo ji v zádech.

Avelyn zvedl ruku a otevřel ji a odhalil spálený krystal, který vzal Quintallovi z těla.

“Cítil jsem, e mají jetě nějakou sílu,” vysvětlil mnich. “Jejich znakem je vidění na dálku.”

“Hledal jsi gobliny, e?”

“A také jsem je viděl,” pravil Avelyn. “Paulson nepřeháněl.”

Pony zhluboka dýchala a přikývla.

“Ale to není ve!” řekl jí Avelyn, popadl ji a zatřásl s ní. “Byl jsem přivolán. Přivolán magií kamenů, vzdálenou silou, která se připojila k těmto kamenům.”

Pony se na něj zvědavě podívala. Nerozuměla tomu.

“V Coroně je vzhůru něco velmi děsivého!” vykřikl Avelyn. “Daktyl se zde prochází!”

Tato slova u od Avelyna slyela mnohokrát. V tu noc, kdy ho poprvé uviděla v Tinsonu, řekl to stejné. Ale tentokrát to bylo něco víc, něco osobního. Avelyn vdycky pevně věřil, jene tentokrát jeho výraz napovídal, e u to není jen víra. V tu chvíli, ve světle skomírajícího ohně, u neměla pochybnosti o Avelynově znalosti o probuzeném daktylovi. Bylo to něco víc ne předtím - víc ne mnichovo podezření, které vyčetl ze starých textů. Bylo to něco osobního.

“Tak tady to má,” pravil Stráce tie a zlověstně, kdy s Elbryanem stáli a pozorovali pole stanů. “Ti tři nelhali.”

“Ani nijak nepřeháněli,” dodal Elbryan temně. Kdy poprvé vyhlédl za hřeben a uviděl masivní armádu a její tábor, klesl na mysli. Jak by mohli lidé ze tří vesnic vzdorovat takové armádě, i kdyby byli za zdmi? Nemohli by, samozřejmě.

Bylo jasné, e se armáda pohybuje na jih. Nacházela se o několik mil jiněji, ne říkali lovci. V lese byl vidět iroký pás, který goblini a obři vysekali.

“Docela jistě najdeme místo, kde se schovat,” řekl Stráce klidně. “Goblini tu byli a zase budou. U jsem je přečkal a zase je přečkám!”

“Musíme se o jejich záměru dozvědět víc,” řekl Elbryan náhle a kentaur se na něj zvědavě podíval.

“Není těké určit, co goblin chce udělat,” odvětil kentaur.

Elbryan třásl hlavou jetě dříve, ne mohl Stráce dokončit. “Tohle je ale jiné,” vysvětlil. “Goblini a obři by neměli být dohromady v tak velké skupině. A pracovat v souladu,” dodal a ukázal paí na panoráma tábora a na disciplinovaný způsob, jakým jej tvorové organizovali. “A co tamto?” pokračoval a ukázal na dvanáct velkých strojů, které staly konci tábora.

“Tentokrát jsou hladovějí,” odvětil kentaur. “A tak zabijí více lidí ne obvykle a moná dostanou dvě města a ne jenom jedno. Je to stará pohádka, znovu a znovu opakovaná, přestoe vdy lidi překvapí.”

Elbryan tomu nevěřil, tentokrát ne, kdy se díval na tábor. Podíval se k západu a zpozoroval, e slunce zapadá. “Musím tam jít,” poznamenal.

“Teď?” zeptal se kentaur skepticky.

Elbryan sklouzl z Tanečníka a podal otěe Stráci. “Prozkoumej oblast. Zjisti, jestli nějaká část armády neprola kolem naí pozice. Vrátím se sem, nebo k dalímu hřebeni, a Sheila zapadne.”

Stráce věděl, e nemá cenu se s tvrdohlavým hraničářem hádat.

Elbryan el od stromu ke stromu a přiblioval se. Brzy byl mezi průzkumníky goblinů, kteří se procházeli mezi stromy, stěovali si na to nebo ono, na své patně padnoucí uniformy a na nějakého zvlá nevraivého velitele, který pouíval k domluvě víc svůj bič ne hlas. Elbryan nerozeznal kadé slovo; goblini pouívali běný jazyk Corony, ale jejich přízvuk byl těký, a tak hraničář pochopil jenom základ konverzace.

To, co pochopil, ho neuklidnilo. Goblini mluvili o tom, e jsou součástí armády, to bylo jisté.

O hodinu později se dočkal dalího překvapení. Byl na stromě, leel na tlusté větvi asi deset stop nad zemí, kdy pod strom přila skupina vojáků. Tři z nich byli goblini, ale čtvrého tvora, drícího pochodeň, jetě nikdy neviděl. Byl to trpaslík s válcovitým hrudníkem a tenkými údy a na hlavě měl červenou čapku.

Čapku červenou od krve. Přestoe jetě nikdy powrie neviděl, vzpomněl si na pohádky z dětství.

Ti čtyři se rozhodli oddechnout si pod stromem. Natěsti se ani jeden z nich neobtěoval podívat se nahoru.

Hraničář si nebyl jistý, jak pokračovat. Cítil, e by měl chytit trpaslíka, aby lidem ve městě dokázal, e nebezpečí je opravdové. Zpráva o goblinovi nezpůsobí nic víc ne chabý zájem a moná několik patrol, to Elbryan věděl od svých dnů vesničana. Ale krvavá čepice hozená mezi ně, důkaz e powriové jsou v oblasti, by mohla vyděsit mnoho lidí a podnítit je k útěku na jih.

Ale jak ho dostat?

Ti čtyři odpočívali. Moná e usnou. Jeden z goblinů vytáhl velký vak na vodu, a kdy tvor nalil pěnící tekutinu do hrnku, Elbryan věděl, e je to silný alkohol.

Elbryanova krev se vařila vztekem, kdy goblini začali mluvit o vyhlazování měst, vradění lidí a kdy detailně popisovali, co by udělali s enami předtím, ne je zabijí.

Shledal, e se mu těko dýchá. Brutální rozmluva ho přenesla zpátky ke dni, kdy viděl zkázu Dundalis, a znovu uslyel výkřiky svých přátel a rodiny.

O několik minut později jeden z goblinů el do blízkého houtí, aby si ulevil. Elbryan ho pořád viděl, temnějí skvrnu v houtí, otočenou zády, jak se kýve dopředu a dozadu a zalévá keř.

Hraničář se pomalu přesunul do sedu. Zvedl íp a jemné natáhl luk. Podíval se na ostatní tři, kteří u byli opilí. Trpaslík vykládal nějakou historku a dva goblini se smáli nad kadým slovem.

Elbryan poslouchal slova, chvíli počkal, protoe věděl, e se trpaslík dostane k vyvrcholení.

Tětiva jemně zabzučela, íp vylétl a zabořil se do hlavy čurajícího goblina. Tvor vypustil jen slabý sten a spad do křoví.

Trpaslík se najednou zastavil, vyskočil na nohy a pozorně hleděl do noci.

Goblini se pořád smáli a jeden udělal krutou poznámku tom, e jejich společník se moná svalil na svoje vlastní chcanky.

Trpaslík si nebyl jist. Utiil je mávnutím ruky a pak jim naznačil, aby se pohnuli.

Na větvi hraničář nasadil na tětivu dva ípy nad sebou a natáhl ji. Dva goblini li bok po boku před trpaslíkem a tlumeně volali svého společníka, přestoe ani jeden z nich nebyl ustaraný.

Elbryan dal luk vodorovně, pečlivě zamířil a pustil tětivu. ípy vystřelily nerovnoběně a během letu se od sebe vzdalovaly. Byly dvě stopy od sebe, kdy se kadý z nich zabodl do určeného goblina a na místě ho sloil. Jeden nevydal ani zvuk, ale druhý zahoukal v agónii.

Elbryan seskočil z větve, vypustil dalí íp a umlčel zraněného goblina navdy. Hraničář se převalil, sňal z Jestřábího křídla opeřený konec, a kdy vstal, měl připravenou tyč.

Trpaslík u byl také připravený, dvouhlavý cep v rukou. Rychle ho napadl. Neměl vůbec strach.

Elbryan uskočil vzad a docela snadno uhnul krátkému dosahu cepu, pak postoupil a bodl tyčí trpaslíkovi přímo do obličeje.

Tvor ani nezpomalil, běel a mával cepem sem a tam. Elbryan se mu vyhnul a el na stranu, a kdy se trpaslík otočil, aby ho následoval, mávaje cepem, Elbryan dal před sebe tyč vodorovně a zachytil oba konce cepu. Hraničář silně zatáhl. Očekával, e trpaslík zbraň pustí, ele powrie byl silnějí, ne si mu myslel, a tahal také. Vdy připraven improvizovat, Elbryan uvolnil svaly, naběhl na trpaslíka a znovu ho bodl do obličeje.

Elbryan jetě jednou zatáhl a konce cepu se uvolnily. Hraničář měl určitou výhodu, a tak trpaslíka dvakrát udeřil do hlavy.

Powrie o krok ustoupil, potřásl hlavou a pak, k Elbryanově nevíře, znovu zaútočil. Jeho máchnutí bylo neohrabané a přilo ze irokého úhlu a Elbryan vystrčil tyč v jedné ruce tím směrem a znovu konce cepu zachytil. Postoupil vpřed, roztáhl dlaň a uhodil trpaslíka v sérii krátkých úderů, které mu zvracely hlavu vzad.

Jeho útok neměl skoro ádný efekt, a tak se otočil, uchopil tyč oběma rukama, zatáhl, vytrhl powriovi cep a hodil jím přes louku. Pak trpaslíka obeel a vrazil mu tyč do krku, čím ho zastavil.

Hraničář se znovu otočil, máchl tyčí po powriově čelisti a zlomil mu kost, ale powrie jenom zavrčel a pronásledoval ho. Elbryan nemohl uvěřit, co ten tvor vydrí!

Powrie se ho snail odstrčit ramenem. Elbryan ho sekl zespodu do čelisti a vyuil powriova pohybu proti němu.

Ale trpaslík se pořád drel. Semkl pae okolo hraničářova pasu a pevně ho mačkal a tlačil na kmen stromu.

Hraničář pustil Jestřábí křídlo, natáhl se do batohu a vytrhl sekeru. Sekl jí powrie do zad.

A trpaslík ho stále tlačil.

Elbryan ho uhodil znovu a znovu, pak skoro ztratil zbraň, kdy narazil do stromu. Powriovy nohy pracovaly, jako by ho chtěl protlačit přímo skrze strom.

Kdy Elbryan uváil jeho stranou sílu, přemýlel, jestli by se mu to náhodou nemohlo povést!

Nyní bil hlava nehlava, a asi po desátém úderu powrie uvolnil sevření.

Elbryan načasoval pohyb, znovu ho udeřil a potom se otočil do strany, a powrie skoro v bezvědomí narazil do stromu a nyní jej objímal, protoe kdyby se stromu pustil, tak by spadl.

Elbryan el za tvora a sekl ho ví silou do krku. Powrie zasténal, ale dál se drel.

Zděený Elbryan ho znovu zasáhl, trpaslík se sloil na kolena a byl konečně mrtvý. Stále se vak drel stromu.

Elbryan se smutně podíval na své zbraně, které byly proti powriovi tak neefektivní. “Potřebuji pořádný meč,” zanaříkal hraničář. Vzal powriovu čapku, sebral Jestřábí křídlo a nasadil tětivu. Kdy odcházel z louky, uslyel nádech. Obrátil se a vystřelil tak rychle, e se nejnovějí goblin, jen vstoupil na scénu, sotva stačil pohnout, ne ho íp zasáhl přímo do krku a on pozpátku odklopýtal ke stromu.

Dalí Elbryanova střela mu probodla srdce a nechala ho mrtvého viset na stromě.

Hraničář pak běel a přiel na určené místo předtím, ne měsíc Sheila zapadl. Stráce a Tanečník čekali a kentaur měl jen patné zprávy. Část armády se oddělila od hlavní skupiny a stopy ukazovaly, e míří na jih a západ.

“Konec světa,” řekl Elbryan.

“U jsou blízko,” řekl Stráce, “jestli u tedy nespí přímo ve vesnici.”

Elbryan vyskočil na Tanečníka. Věděl, e dneska v noci a ani zítra nebude spát.

KAPITOLA TŘICÁTÁ OSMÁ

Oplacené slitování

“Zůstaň tu,” pobídl Elbryan Stráce, kdy se dostali k hájku ve tvaru diamantu, “nebo alespoň v oblasti. Zjisti, jaké jsou zprávy z Plevelné, připrav lidi z Dundalis na rozhodnutí, které před nimi brzy bude stát.”

“Lidé teď moc kentaury neposlouchají,” připomněl mu Stráce. “Ale uvidím, co uvidím, a vylu své zvířecí přátele na sever a západ, aby se podívali po stopách goblinů. Ty jde do Konce světa?”

Elbryan přikývl. “Modlím se, abych přijel včas anebo aby nai tři lovci u zpravili lid.”

“Modli se za to druhé, protoe doufat v to první by byla jenom ztráta času, obávám se,” odpověděl Stráce. “A nemodli se za lovce, ale za to, aby lidi byli tak chytří, e je poslechnou.”

Elbryan zachmuřeně přikývl, zatáhl za otěe a otočil Tanečníka. Hřebec u byl vyčerpaný z dlouhého běhu na jih, ale měl více srdce ne kterýkoliv jiný kůň a chápal naléhavost svého jezdce. A tak odběhl lesem a běel celý dalí den. Elbryan s nadějí zpozoroval, e na západě, kde je Konec světa, nevidí ádný kouř.

Kdy se začalo stmívat, Elbryan si poprvé viml duchů v mlze. Hraničář byl pořád asi dvanáct mil od Konce světa, a tak tvary, jdoucí na východ, nevěstily nic dobrého. Zastavil Tanečníka za tlustou bílou břízou a natáhl Jestřábí křídlo. Byl připraven se do vesnice probít, kdyby bylo třeba.

Někde vpředu a do strany klouzal mezi stromy malý stín, tíhlá postava, která Elbryanovi nesahala o moc vý ne po pás. Hraničář zvedl luk a nael cíl. Uviděl, jak postava vyklopýtala z křoví a potácí se po cestičce. Byla o velikosti goblina - malého - ale to, jak se pohybovala… Něco na tom vnímavému hraničáři nesedělo. Nebyl to voják vedoucí armádu, nýbr někdo vyčerpaný a zoufale utíkající. Hraničář chvíli čekal a osoba se přibliovala. Pak vyla na malý palouk do měsíčního světla.

Byl to malý, asi desetiletý chlapec.

Hraničář pobídl Tanečníka do krátkého cvalu, rychlého na to, aby se vyděený chlapec schoval. Hraničář se nahnul a chytil ho za pai, zvedl ho do sedla a snail se ho utiit.

Jeho pozornost upoutal pohyb z druhé strany. Zatlačil na chlapce jednou rukou, v druhé měl Jestřábí křídlo a byl připravený na útok.

Domnělý útočník se náhle zastavil a hraničář ho hned poznal.

“Paulsone,” vydechl Elbryan.

“Buď na tohoto chlapce hodný, Noční ptáku. Proel bitvou,” odpověděl lovec.

Elbryan se podíval na svého malého zajatce. “Konec světa?” zeptal se.

Pulson zachmuřeně přikývl.

A na malý palouk vyli dalí lidé, pinaví a s mnoha ranami, a vichni měli na tváři ten prázdný okovaný výraz, jako kdyby právě přili z pekla.

“Goblini a obři napadli vesnici dva dny poté, co jsme přijeli,” vysvětlil Paulson.

“A trpaslíci,” dodal Cric, který vyel na palouk a postavil se vedle Chipmunka. “Hnusáci.”

“Powriové,” poznamenal Elbryan a zvedl čapku kterou ulovil.

“Některé lidi jsme dostali pryč, směrem na jih, ne začala bitva,” pokračoval Paulson, “a byli to ti, kteří byli dost chytří, aby naslouchali slovům o přicházející zkáze. Ale větina zůstala. Tvrdohlavci.”

Elbryan přikývl a myslel na svou vlastní vesnici. Jenom málo lidí z Dundalis by odelo, i kdyby vědělo, e parta goblinů přijde pomstít toho, kterého ulovili. Zůstali by, bojovali a umřeli, nebo Dundalis bylo jejich domovem a pravdou bylo, e neměli kam jít.

“Zaútočili tvrdě, Noční ptáku,” pokračoval Paulson a potřásal hlavou, “a bylo jich tolik, e kdybych neviděl tu armádu na vlastní oči, tak bych tomu nevěřil. Dostali jsme se ven a vzali s sebou asi dvacet lidí. Slepě jsme utíkali lesem a mysleli jenom na to, e jsou nám goblini v patách.”

Elbryan zavřel oči. Chápal, co ti lidé proili, chápal nesmírnou prázdnotu, kterou teď někteří z nich cítili, tu naprostou beznaděj.

“Dvě stě yardů od tohoto místa je krytá louka,” řekl Elbryan Paulsonovi a ukázal zpět, odkud přijel. “Vezmi je tam a přitiskněte se k sobě, aby vám nebyla zima. Prozkoumám krajinu na západě a pak se rychle vrátím. Tak budeme vědět, jak na tom jsme.”

Paulson přikývl. “Mohli bychom si ji odpočinout,” připustil.

Elbryan podal chlapce Paulsonovi do náruče a zásahlo ho, jak jemně si lovec chlapce vzal a přitiskl k sobě. Chvíli nehnutě seděl, díval se na utečence a přemýlel, co by pro ně mohl udělat.

Pak vyrazil a rychle jel skrze les osvětlený měsícem. Jel asi hodinu a poté se rozhodl, e v oblasti nejsou ádní goblini, ádí trpaslíci a určitě ádní obři. Elbryan si pomyslel, e je to zvlátní. Proč ti humanoidní tvorové nepronásledovali utíkající lidi? A proč na západě neviděl kouř? Goblini by zcela jistě zapálili Konec světa, stejně tak jako před léty zapálili Dundalis.

Kdy byl zpět na louce, dovolil utečencům zaloit ohně. Bylo to riskantní, ale tito lidé potřebovali teplo.

Elbryan sklouzl z Tanečníka na kraji louky, poprosil koně, aby zůstal blízko a naslouchal jeho volání, pak veel do malého tábora a usadil se u ohně se třemi lovci.

“Myslel jsem, e jste se vydali na cestu s těmi, kteří se rozhodli odejít na jih,” poznamenal Elbryan po chvíli nepříjemného ticha. Hraničář hned zaznamenal způsob, jakým se Ccic podíval na Paulsona, a způsob, jakým se Paulson díval do ohně.

Elbryan se na chvíli zastavil, studoval Paulsona a snail se k této necharakteristické rytířské akci najít nějaké vysvětlení.

“No, tak jsme s tebou,” zavrčel velký mu. “Ale ani na chvíli si nemysli, e se staráme o jakékoliv město v Honckém království, odtud a po Ursal!”

“Proč tedy?” zeptal se Elbryan jednodue.

Paulson se podíval do ohně. Postavil se, pak odkopl větev a odeel.

Elbryan se podíval na jeho společníky. Cric právě pokynul směrem k chlapci, kterého Elbryan chytil.

“Paulson měl chlapce,” vysvětlil mu Cric, “asi ve stejném věku. Spadl ze stromu a zlomil si vaz.”

“Hádám, e tady ten ztratil své rodiče,” dodal Chipmunk.

“Mohli jste se dostat pryč, na jih,” řekl Elbryan.

Cric začal odpovídat, natvaně a vzrueně, ale ztiil se, kdy se Paulson přiřítil zpět k ohni.

“A nemám vůbec rád smradlavé gobliny!” zavrčel velký mu. “Chci dostat tolik gobliních uí, e za ně dostanu takový kus zlata, za který si koupím velký dům s dvanácti slukami a sto akry půdy!”

Elbryan přikývl a usmál se. Snail se mue uklidnit, ale Paulson jen kopl do hlíny a opět odběhl. Bylo to víc ne jenom zlato, to věděl. A bylo to víc ne povídka o tom, jak ztratil dítě. Tito tři, přes vechny své chyby a slovní protesty, měli v sobě lidskost. A u si Cric a Chipmunk stěovali jak chtěli, zůstali zde kvůli utečencům a ze soucitu.

Konečně, Elbryan se nestaral o důvody, které mu uvedou. Vzhledem k zoufalé situaci okolo byl rád, e má tři lovce, ohnivé bojovníky, kteří znají oblast stejně dobře jako on.

Dalí den poslal Elbryan utečence na cestu - do Dundalis, kdy to bude moné, a dal také Paulsonovi dalí monost - jeskyně a krytá údolí. Potom vyrazil, tryskem jel ke Konci světa a díval se po známkách toho, co můe přijít, a doufal, e najde jetě dalí uprchlíky.

Les byl tichý, kdy se blíil k městu. Nechal Tanečníka v lese, el od stromu ke stromu, přeel goblinské hlídky a nakonec nael místo s dobrým výhledem na vesnici.

Goblini, trpaslíci a obři se pohybovali po vesnici, jakoby byla jejich domovem. Elbryan viděl mnohá těla, snad tucty mrtvých, lidí a humanoidů, naházených v díře na západním okraji města, ale nebylo jich tolik jako v Dundalis. Budovy nebyly skoro vůbec pokozené a ádná nebyla spálena. Chce se tam armáda usadit? Nebo chtějí pouít Konec světa ja svou základnu?

Elbryanovi se to nelíbilo. Z Konce světa mohla tato síla jít na jih potom na východ a přetnout cesty lidem utíkajícím z Plevelné a z Dundalis, které byly dalími cíly. A kdy toto město nezničili, znamenalo to, e se chtějí posunout dál.

Elbryan si vzpomněl na obraz velkého tábora. Pochyboval, e vichni mui z Honckého království budou schopni je zastavit.

Ale zde u nemohu nic udělat, pomyslel si, otočil se a odcházel směrem do lesa, k Tanečníkovi.

A pak uslyel dětský pláč z nedalekého domu.

Elbryan se přikrčil a zvaoval své monosti. Nemohl odejít, ale kdyby ho chytili, informace by se nikdy nedostaly do ostatních vesnic. V sázce bylo víc ne jeho vlastní ivot.

Ale znovu zazněl pláč a pak také sténání eny.

Elbryan vystřelil přes louku mezi dva domy, rozhlédl se a pokračoval k domu, ze kterého se ozýval pláč.

“rádlo pro psa!” uslyel zevnitř hrubý hlas, takový, jaký měl powrie, kterého zabil. “Dej mi nějaké pořádné jídlo, nebo ukousnu ruku tvému hnusnému synovi!”

ena znovu zaplakala, pak následoval zvuk facky a těla padajícího na podlahu. Elbryan se pohyboval kolem zdi domu a nakonec nael malé okno.

Powrie se přiblíil ke vzlykající eně a zvedl ruku, aby ji opět uhodil. Zastavil se na několik palců od své oběti a zvědavě se na ni podíval.

A ona se podívala na něj a nechápala to - a dokud nepadl se ípem v zádech. ena se podívala za něho, k oknu, kde stál hraničář, který jí a jejímu synovi naznačoval, aby si pospíili.

Ti tři se pohybovali od domu k domu a pak přes palouk do lesa. Kdy vnikli pod koruny stromů, uslyeli z města výkřik.

Elbryan uviděl dalího powrie, jak vybíhá z domu a křičí, e je zde lukostřelec.

“Utíkejte,” zaeptal jim Elbryan naléhavě. Zoufale klopýtali lesem a z města slyeli houkání. Elbryan si uvědomil, e zde brzy budou goblinské hlídky.

Uviděl dva gobliny souběně se svou skupinou. Zvedl Jestřábí křídlo a dvakrát vystřelil. Bezprostřední nebezpečí bylo zaehnáno.

Ale bylo jich tam mnohem víc, pronásledování z města bylo organizované a systematické a volání hlídek zuovalo monou oblast.

Trojice se dostala k Tanečníkovi. Velký hřebec sekal kopyty a varovně frkal. Elbryan vyhodil enu na hřbet Tanečníka a za ni umístil chlapce.

“Řekněte kentaurovi, co jste viděli v Konci světa,” nařídil eně, která jenom zavrtěla hlavou, protoe mu nerozuměla. “Řekni Stráci - zapamatuj si to jméno - a vem ostatním, e goblini se pravděpodobně pohnou na jih a východ, aby jim odřízli únikovou cestu.” Hraničářův tón byl přísný a rozhodný a ena jenom kývla na souhlas. “Připojím se k vám ihned, jak budu moci.”

“Utíkej,” řekl koni, “celou cestu k hájku!”

“A co ty?” zeptala se ena a chytila ho za ruku. “Jak se odtud dostane?” Elbryan neměl čas na odpověď. Vysvobodil svou ruku a Tanečník odběhl, přičem porazil dva gobliny, kteří se mu bláznivě postavili do cesty.

Elbryan se okamik díval a byl si jist, e ena a chlapec budou na hřbetě Tanečníka v bezpečí. Potom hraničář obrátil pozornost ke svým záleitostem, pozoroval tvary, které se míhaly mezi stromy, a poslouchal volání goblinů, powriů a obrů.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Rozdíl

Připravovali útok na Plevelnou, to Elbryan věděl. Slyel to v hlasech ptáků, v pohybech veverek, vyděených tolika tvory, burácením obrových kroků nebo pohybem válečných strojů, křikem generálů powriů a chtivým kvílením goblinů íznících po krvi.

Připravovali se na útok a Avelyn a Pony nemohli lidi přesvědčit, aby odeli - alespoň ne mnoho, i kdy nyní, kdy se kolem vesnice prohánělo tolik vetřelců, mnozí u začali litovat svého rozhodnutí.

Z místa vysoko nad vesnicí Elbryan viděl, jak lidé stavějí zdi a připravují se. Ale nic z toho u nic nezmění. Jedinou nadějí pro Plevelnou by bylo, e vech čtyřicet lidí odejde. A kdy se goblini pohybovali vude, mohou tak učinit jedině s pomocí hraničáře a jeho přátel.

Ale Elbryan jich zase tolik neměl. Kromě Avelyna a Pony, kteří byli někde tam v té skupině, měl jenom tři lovceâ a Stráce. Utečenci z Konce světa nebyli ve stavu na dalí boj; polovina z nich jetě nepromluvila ani slovo. Jediná výhoda hraničáře spočívala ve znalosti regionu okolo vesnice. Vesnice se nacházela v zemi prudkých kopců, úzkých údolí, kde se sto lidí ztratí raz dva. Bylo to místo přirozených zvuků - proudů vody, zpívajících ptáků a pohybujících se zvířat. ivý les s dostatkem borovic a smrků, které jim poskytnou úkryt i nyní, kdy kraji vládla zima.

“Na co myslí?” zeptal se Stráce a tie se přesunul k hraničářovu boku.

“Musíme je dostat pryč.”

“Vsadím se, e to nebude snadný úkol,” odpověděl kentaur, “jinak by to Avelyn a Pony u dávno udělali a vichni by byli daleko.” Stráce se odmlčel a pozoroval hraničářovy bolestí staené rysy, jak pokračoval v pozorování severu. Kentaur rozuměl tomu, co cítí - pocit své vlastní ztráty před lety a bezmoc nyní, kdy se katastrofa opakuje. Stráce pozorně pozoroval Elbryana po poslední dva dny, od té doby, co utekl monstrům z Konce světa a vylezl z lesa. Vdy byl stoický a přísný, ale tentokrát byl také zachmuřený.

“Tak půjdeme pro Avelyna a Pony,” řekl kentaur, “a pro několik dalích, o tom nepochybuji. Větina nepůjde, to ví. Zůstanou doma, dokud neuvidí nepřítele, a pak poznají svou zkázu. A pak u bude pozdě.”

Elbryan nadzvedl obočí. “Bude?”

Stráce tomu nerozuměl. I kdyby Elbryan a lovci, vichni utečenci z Konce světa a vichni lidé z Dundalis li bránit vesnici, byla by srovnána se zemí do hodiny. Elbryan to zcela jistě věděl, jene náhlý záblesk odhodlání na jeho obličeji kentaurovi prozradil, e má nějaký plán.

“Tam,” řekl hraničář a ukázal na místo východně od vesnice, k dvojici hor vysokých dva tisíce stop, jejich svahy byly pokryté sněhem.

“Údolí mezi těmi dvěma kopci je plné kamenů a hájků borovic,” vysvětlil hraničář. “Je to dostatečný úkryt, kdy se lidé pohnou rychle.” Elbryan se podíval dolů a pohladil Tanečníka po krku. Věděl, e kůň tomu plánu rozumí a pomůe mu ho uskutečnit.

“Ty sis vybral nízké místo na útěk?” zeptal se ho kentaur nevěřícně.

“Je tam příli mnoho stromů,” odpověděl Elbryan bez zaváhání, jako by právě vylutil hádanku. “Nebudou moci střílet a ani házet otěpy.”

“Sesypou se na nás jako lavina,” protestoval Stráce.

Elbryan se zle usmál, kdy uvaoval nad příkrými svahy pokrytými sněhem. Myslel na Avelyna a na magii kamenů. Myslel na lovce a na jejich nepopiratelné schopnosti. “Skutečně?” pravil klidně a jeho tón byl tak jistý, e kentaur jenom polkl a u se dál nehádal.

“Jak ses sem vůbec dostal?” zeptala se Pony bez dechu a objala ho, hned jak ho uviděla, e vchází do hospody v Plevelné. “Víme, e jsou vude goblini.”

“A je jich víc, ne bys věřila,” souhlasil Elbryan a vrátil jí objetí. Bylo tak vřelé a naplňující, e jeho velká část chtěla Pony odtáhnout do noci, utéct z tohoto místa a od problémů a ít v míru a s láskou.

Avak to nemohl udělat, nemohl zradit svou povinnost a osud, který mu byl v Touel’alfar ukázán. Za kadou mylenku na útěk s Pony měl pět vzpomínek na tragédii Dundalis.

O chvíli později se k nim přihnal Avelyn, jen u nebyl tak veselý jako obvykle. “Oni nechtěli jít,” říkal udýchaně Elbryanovi. “Neposlouchali nae slova a i nyní, kdy je v lese temnota, mnoho jich trvá na tom, e zůstanou a budou bojovat.”

“A tito, kteří si to vyberou a budou bojovat, určitě zemřou,” řekl Elbryan nahlas, tak aby ho mohli lidé slyet.

Dvojice muů u stolu v rohu se postavila a dalí odkopl stůl. Dlouho se na Elbryana dívali a pak odeli na druhý konec místnosti.

Elbryan se přemístil k baru a vyskočil na něj. “Řeknu to jenom jednou,” prohlásil a asi dvacet lidí se k němu obrátilo. “Právě jsem prolezl mezi řadami nepřítele, mezi gobliny, powrii a obry.”

“Powrii?” opakovala jedna ena.

“To je le,” řekl jeden mu.

“Vae jediná ance je dostat se pryč,” řekl Elbryan nazlobeně a hodil na podlahu červenou čapku. “A nyní ani útěk nebude lehký. Ti, kdo chtějí jít, ty vezmu dnes večer s sebou, a vyjde měsíc.” Hraničář se odmlčel a rozhlédl se, aby vichni viděli oheň v jeho očích. “Pro zbytek z vás u nebude úniku a draze zaplatíte za své váhání.”

“Kdo jsi, e přijde a dává nám rozkazy?” zeptal se jeden mu.

Souhlasné protesty vycházely úplně ze vech koutů místnosti.

Hraničář dostál svému slovu a své varování neopakoval. Seskočil ze stolu a pobídl Pony a Avelyna, aby s ním li ven, kde si budou moci soukromě promluvit.

Elbryan ani nemrkl, kdy se o stěnu rozbil korbel, střela, která mířila na jeho hlavu.

Elbryan nejdříve mluvil s Avelynem, aby si potvrdil sílu magických kamenů. Pak mluvil s Pony, která lépe znala terén tohoto regionu.

“Avak oni také přijdou údolím,” podotkla Pony, kdy jí Elbryan vyloil svůj plán. “Jestli jsou zorganizovaní tak, jak zde popisuje a jak tomu napovídá zničení Konce světa, zanechají za sebou otevřenou cestu. Projdou údolím a stanou se na kopce.”

“Mnoho jich ale neprojde,” slíbil hraničář. “Bude jich málo a naimi spojenci jsou překvapení a rychlost. A na těch kopcích jsou u nai přátelé.”

Pony přikývla. O hraničářových slovech nepochybovala, ale dalí část plánu jí dělala starosti. “Jak můeme vkládat tolik naděje ve zvířata?”

Elbryan se podíval na Avelyna. “Tyrkys,” vysvětlil. “Dal mi nahlédnout do mylenek Tanečníka. Mohu s ním mluvit svou myslí a on rozumí. Tím jsem si jist.”

Avelyn přikývl. Ani on o síle tyrkysu vůbec nepochyboval. Toho dne, kdy ho dal Tanečníkovi a Elbryanovi, ho kámen zavolal, a on, jen letěl po útesu dolů, chodil po vodě a vyvolal velké ohnivé koule svýma smrtelnýma rukama, by nepochyboval o monostech kamenů od Boha.

“Máme málo moností,” připustila Pony.

“Nemáme ádnou jinou,” odpověděl Elbryan.

Avelyn viděl jejich pohledy a rychle odeel. Nejprve jenom tak, ale pak se otočil a el ke srubu jedné rodiny - vdovy s třemi dětmi - a řekl jí, e by měla odejít s hraničářem té noci.

Pony a Elbryan strávili dlouhou tichou chvíli. Polibek se stal slibem, e ji Elbryan neopustí, a slibem Pony, e ona a ti, co budou chtít odejít, budou připraveni, a přijde čas.

Hraničář opustil tu noc Plevelnou a proel vinoucím se údolím spolu s utíkající rodinou. Les byl tichý, ale Elbryan měl podezření, e není prázdný.

“Goblini,” naznačil tie eně, pak zvedl ruku a ukázal pět prstů. Hraničář měl nasazený íp, ale v tuto noc nechtěl zabíjet ádná monstra, ne v tomto průsmyku, kde by těla mohla upozornit armádu na díru v jejich řadách, tak čekali a ena se snaila, aby její nejmladí dítě neplakalo.

Goblini se přiblíili tak blízko, e pětice slyela jejich hlasy, kadé prasknutí klacíku pod jejich nohama.

Elbryan je drel v sedu a snail se dvě dalí děti hlazením a ukazováním zbraní uklidnit, e je připravený, kdyby je objevili.

Hraničář nic neřekl, kdy goblin lápl na zem jenom necelé tři stopy od jeho hlavy. Zadrel dech, popadl sekeru a v mysli si přehrával nejrychlejí a nejjistějí útok, kdyby se goblin pohnul jejich směrem.

Ale pak ta chvíle přela a goblini odeli dál na svou hlídku do údolí a mue s uprchlíky si nevimli. Jejich ignorance jim zachránila ivot, protoe smrt na ně čekala jen na délku pae daleko. Ale co bylo důleitějí, ignorance goblinů zachránila Elbryanův plán.

Obloha se teď rozjasnila do pomourné edi před úsvitem a dalí líná sněhová bouře vyvrhovala vločky a pohazovala jimi v jejich pádu. Elbryan a Stráce na stejném kopci jině od Plevelné se dívali, jak to vechno začne. Pozorovali první známky útoku, o kterém věděli, e dnes přijde.

“Nechal jsi ji tam,” řekl kentaur nečekaně.

Elbryan zvědavě zvedl obočí.

“Tu dívku,” vysvětlil kentaur, “tvou milenku.”

“Je víc ne milenka,” odpověděl Elbryan.

“A ty jsi ji tam nechal,” pokračoval kentaur, “a deset tisíc monster se k ní blíí.”

Elbryan se na něj stále zvědavě díval a nebyl si jist, jestli mu Stráce gratuluje, nebo ho kritizuje.

“Nechal jsi enu, kterou miluje, v cestě zlu.”

Ta slova ho divně zasáhla a ukázala mu celou věc tak, jak o ní předtím ani neuvaoval. “Byla to její volba, její povinnost…”

“Můe dnes umřít.”

“Líbí se ti, jak mě těmi slovy mučí?”

Stráce se mu podíval do obličeje a od srdce se zasmál. “Mučím? Já tě obdivuji! Miluje ji, ale nechal jsi ji ve městě, které bude zničeno!”

“Věřím jí,” protestoval Elbryan, jen byl natolik v obraně e nechápal kentaurovu upřímnost, “a věřím v ni.”

“To vidím,” řekl Stráce. Dal ruku na Elbryanovo rameno a podíval se na něj. “A v tom je tvá síla. Mnoho lidí by ji přinutilo odejít s nimi a chtělo by ji chránit. Jsi natolik chytrý, abys viděl, e ona moc ochrany nepotřebuje.”

Elbryan se podíval zpět k severu, k Plevelné.

“Můe dnes umřít,” pravil klidně Stráce.

“Stejně tak můeme my,” kontroval Elbryan.

“Stejně tak můe umřít deset tisíc goblinů,” smál se kentaur.

Elbryan se připojil, ale jejich smích skončil, kdy na obloze uviděli ohnivou čáru, hořící kouli, jak syčí k vesnici.

“Katapult powriů,” řekl Stráce sue.

“Je čas jít,” odpověděl Elbryan. Naposledy se podíval na vzdálenou vesnici a na malý oheň. Pony je tam, v cestě zla.

Elbryan se zaklebil a nechal to být. Podíval se na kentaura, který byl před ním, a nejdřív byl na něho natvaný, e mluví o tak chmurných věcech. A dosud neuvaoval nad ubezpečím, které hrozí Pony na osobní úrovni, tak moc jí veřil. Vyvede lidi z vesnice, a přestoe někteří budou zabiti, ona ne.

Stráce ho přinutil postavit se tváří v tvář pravdě o tomto dni a postupně to začal oceňovat. Nevěřil Pony o nic méně. Kontroloval se, aby neběel za ní a neochraňoval ji. Stráce mu ukázal pravdu o jejich vztahu, opravdovou hloubku jeho lásky a důvěry k této eně, která se vrátila do jeho ivota. Elbryan přikývl, a kdy se na kentaura podíval, usmál se. Byl mu opravdu vděčný.

“Ho, ho, ho!” zaryčel mnich, kdy běel k nejnovějímu ohni a v dlani svíral serpentin. Pouil jeho magickou ochranu a veel do středu ohně, stál tam a plameny mu olizovaly ramena, ale on se smál. Vesničané byli ohromeni.

Mnich padl hlouběji do kouzla kamene, přivolával jeho ochranné schopnosti a roziřoval oblast působnosti, a byl oheň uhaen.

Avelyn se dostal z transu, jenom aby zjistil, e je tu dalí oheň. “Ho, ho, ho!” zaryčel znova, odstrčil rádoby poárníky a el na pomoc.

I přes snahu íleného mnicha, dé koulí powriů houstl a k němu se připojily kameny, které zasahovaly domy. Jedna hořící koule zasáhla východní stěnu a spolu s ní také dva mue. Pony byla rychle u jednoho z nich, zabalila ho do deky. Avelyn se dostal k druhému a efektivně pouil serpentin.

“edý kámen!” volala Pony na mnicha a ukazovala na hematit a na popáleného mue. Avelyn k němu přiel a odehnal bolest, ale jeho výraz byl stále zachmuřenějí.

Začal připoutět, e neudrí tempo s bitvou a e je to jenom předehra a e to bude jetě horí.

Pony nechala mue v jeho rukou a obíhala vesničany, lála jim za jejich rozhodnutí zůstat a připomněla jim, e brzy nebude cesta ven otevřená.

Nyní, kdy létaly ohnivé koule a pálily domy, nebyla překvapená, e nala víc lidí, kteří ji budou poslouchat. Avak i přes hořící důkazy odmítali tvrdohlaví vesničané připustit, e jde o něco víc ne o obyčejný nájezd goblinů.

“Odeeneme je,” hádal se jeden mu, “do lesa tak daleko, e u nikdy nenajdou cestu zpět!”

Pony zavrtěla hlavou, ale mu měl podporu ve svých pěti společnících, kteří mu stáli po boku na zdi.

“Goblini,” trval na svém a plivl jí pod nohy.

Ostatní se připojili, ale o chvíli později se utiili. Pony se podívala tam, kam upírali pohledy, přes krátké pole, které bylo mezi vesnicí a lesem.

A tam se ve stínu procházela dvojice fomoriánských obrů, kteří se u nemohli dočkat, a se dostanou ke stěně.

“To jsou teda zatraceně velcí goblini,” odpověděla Pony sarkasticky. Podívala se na jejich zbraně - motyky, lopaty a jen jeden zrezivělý meč. Pony dala svůj vlastní meč matce, která odela s Elbryanem, a nyní měla jenom tenkou tyč a malou sekyru. Byly to zbraně, které v porovnání s obry vypadaly uboze.

Opustila tvrdohlavou skupinu jen s jednou připomínkou. “Východní stěna,” řekla chmurně.

Avelyna nala blízko té zdi, a kdy se k němu přiblíila, na chvíli se zvědavě zastavila. Viděla mezi dřevy brány malé modré plamínky. Podívala se na mnicha.

Avelyn pokrčil rameny. “Nevěděl jsem, e serpentin je schopen vytvořit trvalou bariéru,” pravil. “A ani nevím, jak dlouho ji budu moci udret. Ale ádný oheň se přes bránu nedostane.”

Pony mu poloila ruku na rameno a byla ráda, e je tady Avelyn s ní.

O chvíli později se dvojice náhle otočila, kdy se rozlehl hlas ze severní zdi, e se blíí útok.

Elbryan běel, aby Stráci stačil. Tanečník byl v lese. Vytratil se ve stínech, kdy slunce zapadlo. “Nemohu zpomalit!” volal kentaur a pak zavrčel, kdy se ho hraničář chytil za ohon a napůl běel a napůl letěl.

Vrátili se na základnu, kde čekali lovci.

“Naplňují údolí,” vysvětlil Paulson, “dlouhá linie ale tenká.”

“Powriové jsou na kopcích,” řekl Cric.

“Ale pasti jsou na místech?” zeptal se Elbryan.

Vichni tři horlivě přikývli.

Elbryan zavřel oči a vyslal k Tanečníkovi své mylenky. Zcela jasně uslyel hřebcovu odpověď. Spokojen, podíval se na svoje společníky. “Musíme si opatrně vybírat své cíle,” vysvětlil. “Musíme ztenčit jejich řady a musíme zabít vechny obry, kteří by nám mohli ukodit.” Hraničář se podíval zpět na východ. “Necháme Tanečníka udělat zbytek.”

Pak skupina tie vyrazila. Paulson, Cric a Chipmunk li po úpatí severního kopce, Elbryan a Stráce li na jih.

Pony se dostala na střechu a padla na břicho. Plazila se, kdy kolem ní létaly otěpy, jak se banda monster řítila k severní bráně. Vykoukla přes okraj a uviděla, e z těch pěti na zdi jsou naivu u jenom tři a ti rychle utíkají.

Dva obři chvíli naráeli do zdi a potom ji prostě překročili.

Pony v té chvíli zadrela dech, ale obři byli zaujatí vesničany. li dále do vesnice a vichni před nimi utíkali, křičeli a přiznávali svou hloupost.

“Ho, ho, ho!” uslyela známý výkřik, podívala se za obry a uviděla před nimi bratra Avelyna, jak nehybně stojí.

Skoro ji v té chvíli dostal otěp. Obrátila se, právě kdy se goblin dostával přes okraj. Pratila ho tyčí a to ho poslalo dolů. Zpozorovala vak, e asi sto jich leze po stěnách a jsou lační po lidské krvi. Se zavrčením hodila tyč do obličeje nejbliímu z nich, který také spadl, a potom se rychle podívala na východ, odkud stále nepřicházelo ádné znamení.

“Sakra,” zamumlala si, zvedla se a běela k jihovýchodnímu konci střechy. Vyskočila do vzduchu a chytila nejbliího obra za vlasy. Skočila mu přímo do obličeje a bez chvíle zaváhání mu zasekla sekyru do tváře.

Obr zasténal, ena spadla a dopadla na zem v kotrmelci, a u tu byl dalí obr, připravený rozmáčknout ji na placku.

“Ho, ho, ho,” zavolal Avelyn, a nyní ten výkřik pouil, aby zvýil energii grafitu, který drel.

Z mnichovy ruky vylehl bělomodrý blesk, jeho rozdělené části zasáhly oba obry. Ten, jeho Pony zasáhla, si drel ruce na ráně, odletěl dozadu, narazil do zdi ve výi pasu, přepadl přes ni a rozmáčkl přitom goblina. Druhý obr, který ji chtěl zadupnout, sebou kubl a roztřásl se, natolik omráčený, e ani nezareagoval, kdy jeho obě utekla.

Pony spěchala k Avelynovi. Zoufale se rozhlíela. Goblini lezli po stěnách jako mravenci, stovky a stovky, a jejich masa pohřbívala vechny lidi, kteří jim stáli v cestě.

“Boj na východě!” řval jeden mu, běící k Pony a Avelynovi. “Kde je vá plán?” dodal sarkasticky a beznadějně.

Pony se s ním rozběhla k východní bráně, zatímco Avelyn ji kryl a vyslal dalí blesk, který smetl tucet goblinů ze střechy, kterou Pony před chvílí opustila.

Jeden powrie vylezl na východní stěnu přímo před Pony a vesničana, kousek od brány.

“Kde je vá plán?” ádal mu znovu Pony a stejná otázka se zračila v ustraených tvářích vech vesničanů, kteří se shromádili u zdi.

Powrie stál nahoře, ale pak se překvapivě pohnul dopředu a po hlavě spadl na zem, kde zůstal nehybně leet.

Ze zad mu vyčníval dlouhý íp. Ten íp byl Pony povědomý.

“Tady je můj plán,” odpověděla sebevědomě.

O chvíli později se od východu ozval dusot divoce uhánějících koní, hojně provázený výkřiky goblinů, kteří se jim dostali pod kopyta.

“Avelyne!” křičela Pony.

“Ho, ho, ho!” odpověděl mnich a vypustil dalí blesk, který poslal k zemi skupinu goblinů, je se na něj řítila. Pony vzala jednomu mui motyku a běela k východní bráně, kterou rozrazila.

A tam stála dvojice goblinů, úplně ohromená tím, e se před nimi otevřela brána. Pony jednoho vzala po krku motykou. Druhý se obrátil na útěk, ale byl okamitě sraen ípem mezi oči. Pony se ohlédla a uviděla Elbryana sedícího na nízké větvi stromu. Pod hraničářem pobíhal Stráce, dupal po goblinech nebo jim rozbíjel hlavy těkým kyjem. Kentaur plácl jednoho powrie po hlavě, zmateného trpaslíka sebral a hodil ho do pytle.

Pony neměla nad tím čas přemýlet, poněvad horda koní, vedená Tanečníkem, se přiblíila. Goblini a powriové se zmítali pod kopyty stovky koní.

“Avelyne!” vykřikla Pony a mnich proběhl kolem ní. Potom zpozorovala, e slabě modře září, stejně jako východní brána.

Pony zadrela vesničany, kdy Avelyn vběhl mezi gobliny. Větina z nich byla příli zmatená na to, aby útočila, ale někteří přesto zaútočili…

Avelyn natáhl ruku a Pony zahlédla mezi jeho prsty červený záblesk.

Okolo mnicha se rozprostřela velká ohnivá koule a strávila vechna monstra v jeho blízkosti. Ponyin obličej ovanul horký vítr a přehnal se přes ohromené vesničany.

Kdy se plameny rozplynuly, Avelyn stál sám a cesta byla otevřená.

Tedy skoro. Zpoza kamene najednou vyběhl powrie, měl spálené vlasy a obličej a z jeho palice zbyl jen zuhelnatěly klacík. Ale trpaslík byl naivu a byl hodně rozzlobený. Zavyl a zaútočil na Avelyna. Byl připraven ho zabít holýma rukama.

V druhé ruce drel mnich třetí kámen, hnědý s černými pruhy - říkalo se mu Tygří dráp. Nyní se ponořil do jeho magie a nechal zmizet tít serpentinu. Za okamik Avelyn křičel v agónii. Ne kvůli powriovi, ale kvůli práci své transformační magie, která mu kroutila rukou. Prsty se ohnuly a zkrátily, nehty se zúily a zatáhly se pod klouby a pak mu po celé délce pae vyrostla oranovočervená srst.

Powrie se dostal k mnichovi, avak ten u se vzpamatoval. Byl znovu celý - kromě toho, e jeho levá pae nebyla paí bratra Avelyna, ale tlapou silného tygra.

Avelyn bez přemýlení vytáhl drápy a sekl jimi powriovi do obličeje.

Nyní byla cesta volná.

Ze vzdáleného konce údolí se přiřítil Tanečník, následován svými společníky. Stádo se zastavilo a divocí koně přijali vesničany na své hřbety. Pony se vyplhala na Tanečníka a Avelyn, stojící vedle Elbryana, kryl jejich útěk.

Jak Pony, tak Elbryan zadreli dech, kdy se podívali na Avelynovu pai, ale ani jeden nic neřekl.

A pak Tanečník a jeho stádo s vesničany, kteří se pevně dreli hřív, odběhli a goblini a powriové se drápali do kopců, aby jim uhnuli z cesty.

Z tých kopců přicházeli dalí powriové, rozčílení tím zjevným útěkem, ale lovci udělali svou práci. Mnoho trpaslíků bylo zastaveno jámami, zubatými pastmi a přepady. Na jednom místě dokonce hromada klád uvolnila malou lavinu sněhu a kamení.

A ti, kteří to přeili, narazili na Stráce a jeho čekající kyj, který je rozdrtil. Avelynův grafit znovu vystřelil zpět k východní bráně vesnice, aby rozpráil ty gobliny, kteří je pronásledovali, a otevřel tak cestu Elbryanovi, jen se chtěl vrátit pro opozdilce.

Hraničář shledal, e se k němu blíí obr, dupe po vesnici a je zraněn jedním z mnichových blesků.

Tětiva Jestřábího křídla opakovaně zpívala. íp se zabodl do obrova hrudníku, pak do břicha, opět do hrudi, poté pod ebra a znovu do břicha.

Kadý zásah ho poněkud zpomalil a umonil hraničářovi dalí střelu. Nakonec se tvrdohlavé monstrum zřítilo na zem. Sedm vyděených muů mu přeběhlo po zádech a v patách jim byla parta řvoucích goblinů.

Elbryan si klekl těsně u brány, pečlivě zamířil a sundal nejbliího z nich.

“Avelyne, potřebuji tě!” zvolal hraničář. Situace byla jetě zoufalejí, ne si myslel, kdy vzhlédl a uviděl goblina na zdi, asi pět stop od brány, jak se na něj chystá skočit.

Ale Avelyn mu nemohl hned pomoci, protoe byl zaneprázdněn powrii, řítícími se z jiního kopce, kteří se vyhnuli nástrahám.

Elbryan se otočil, aby se bránil, ale právě kdy goblin zaútočil, zpozoroval stříbrné záblesky. Monstrum přistálo přímo u hraničáře, ale bylo mrtvé, ne se dotklo země. Z krku a hrudi mu vyčnívaly tři dýky. Elbryan se ohlédl na usmívajícího se Chipmunka, který běel za dalím powriem.

“Avelyne!” zakřičel hraničář naléhavěji. Zvedl luk a sundal dalího goblina, kdy skupina muů vyběhla z brány.

Elbryan se odvalil vzad. Goblini naplnili bránu a vyvalili se ven.

Avelynův blesk je poslal k zemi.

A potom u utíkali. Vichni. Elbryan a tři lovci, Stráce a Avelyn a poslední uprchlíci z Plevelné. Vichni utíkali po cestě, kterou jim vydupali koně.

Běeli celé ráno, hodně často bojovali, ale jenom v krátkých arvátkách. Sledovali zřetelnou stopu a byli Elbryanem, jen naslouchal volání Tanečníka, vedeni i mazanějími cestami.

Celou cestu se jich drela tvrdohlavá skupina asi třiceti powriů, hlučně hýkala a volala, házela noe a sekery a rozkřičela se jetě vztekleji, kdykoliv se Elbryan nebo Stráce zastavili a vypustili íp, aby vdy s jistotou dostali jednoho z nich.

Funící a hýkající Avelyn, který byl a příli unavený na dalí pouití kamenů, si stěoval a říkal jim, e by zde měli jeho tlusté tělo nechat. Elbryan samozřejmě neslyel a ani Stráce. Silný kentaur měl s sebou pořád vak s kopajícím powriem, ale nějak dovedl pouít i svůj luk a měl i dost síly na to, aby dovolil mnichovi vyplhat se na svůj hřbet.

Stopy koní pokračovaly na východ, avak Elbryan zavolal, e se chce stočit na jih, a vedl svou skupinu po kopci k polozamrzlému potoku a poli se sněhem. Přeskočili potok a utíkali dál a powriové nadeně křičeli, kdy se kořist dostala na otevřené prostranství.

“Proč jdeme tudy?” vykřikl jeden vesničan v zoufalství, kdy viděl, e se k nim trpaslíci přibliují.

Mu dostal svou odpověď, kdy Pony se zachmuřeným obličejem, sedící na Tanečníkovi, vyjela z lesa a s sebou měla dvacet koní s jezdci.

Elbryanova skupina pokračovala v běhu. Powriové se zastavili a snaili se otočit.

Pony vedla drtivý útok a ani jeden trpaslík nezůstal naivu - kromě toho, který kopal ve Strácově vaku.

Tábor, blízko u Dundalis, byl toho večera naplněn hořkosladkou náladou. Více ne edesát z osmdesáti vesničanů uniklo, ale dvacet jich zemřelo a jejich domov byl ztracen.

“Poslal jsi ho pryč?” zeptala se Pony hraničáře, kdy se přiblíil k ohni, kde seděli s Avelynem.

“To nemohu v táboře tolerovat,” vysvětlil Elbryan.

“Jak to vůbec můe tolerovat?” zeptal se Avelyn.

“Jak to mohu zastavit?” rychle odpověděl Elbryan.

“Správně, ho, ho, ho!”

Elbryan se podíval na Pony a oba pokrčili rameny a mysleli na brutálního Stráce a jeho zamýlené jídlo. Elbryan vyslechl zajatého powrie a nedostal ádné důleité informace, a pak kentaur prohlásil, e je to jeho úlovek a jeho jídlo.

Slíbil ale Elbryanovi, e toho tvora zabije rychle.

Hraničář se s tím musel spokojit. On a uprchlíci nemohli brát zajatce, a někoho tak tvrdohlavého a hloupého jako powrie teprve ne.

“Vedl sis dobře,” poznamenal Avelyn, podával hraničářovi misku a ukazoval na velký kotel.

Hraničář zvedl ruku. Neměl hlad.

Avelyn pokrčil rameny a vrátil se k jídlu.

“Ty jsi byl dobrý,” poznamenal k němu Elbryan. “Tvoje ohnivá koule otevřela cestu pro Tanečníka, a dokonce ani pomoc koní by nebyla moná, kdyby nebylo tyrkysu. A tvé blesky také zachránily mnoho ivotů, včetně mého.”

“A mého,” dodala Pony a hladila mnicha po zádech.

Avelyn se na ni podíval, potom na Elbryana. V tu chvíli zapomněl na jídlo, usadil se a uvaoval nad tím, jakou roli v tom hrál on a dary od Boha.

“Celé roky jsem pochyboval nad tím, jestli jsem udělá správně, kdy jsem vzal kameny,” vysvětlil po chvíli. “Vdy jsem byl pronásledován pochybami a strachem, e mé činy nebyly v duchu Boha, ale v duchu mé popletené interpretace jeho ducha.”

“Dnes se ti potvrdilo, jak to je,” řekl tie Elbryan.

Avelyn přikývl a cítil se ospravedlněn. Po chvíli zachytil pohled mezi Pony a Elbryanem a sluně se omluvil. V táboře bylo mnoho zraněných a některým by mohl hematitem pomoci.

“Nemohl jsem zachránit Plevelnou,” řekl jí hraničář, kdy byli sami.

Pony se rozhlédla a zavedla jeho pohled k muům, enám a dětem, kteří by byli zemřeli, kdyby je dnes hraničář a jeho přátelé nebyli dostali z města.

“Jsem velmi spokojen,” připustil Elbryan. “Město sice nemohlo být zachráněno, ale tento den se lií ode dne naí tragédie.”

“Neměli jsme hraničáře, který by na nás dával pozor,” odpověděla Pony s úsměvem.

A nezůstalo jenom u úsměvu. Ti dva se přiblíili, sedli si k sobě a u neutrousili ani slovo. Oba byli ztraceni ve vzpomínkách na svou vlastní ztrátu, ale s uspokojením, e dnes to dokázali ovlivnit.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ

Noční pták - vůdce

“Nezapalují město,” podotkl, kdy se s Pony, Strácem a Avelynem dívali k Dundalis.

“Proč by ale měli?” zeptal se kentaur. “Bylo prázdné jetě předtím, ne se tam dostali.”

“To je pravda,” odpověděl Elbryan, protoe lid z Dundalis, kdy slyel vyprávění přeivích ze dvou ostatních vesnic, se nerozhodoval dlouho. Nebylo příli těké je přesvědčit. Vichni následovali Elbryana do lesa a do táborů, které hraničář a jeho přátelé postavili a které se nacházely hluboko v lese a daleko od cest.

“Ale ani Plevelnou nezapálili,” řekla Pony, “a ani Konec světa.”

Elbryan se zachmuřeně podíval na Stráce.

“Jsou to zásobovací města,” řekl kentaur váným tónem.

“To znamená, e pokračují na jih,” řekl Avelyn. “Jak daleko?”

“Je tam jen pár vesnic,” řekl Stráce. “Nic moc a k řece.”

“Palmaris,” zamumlal Avelyn bezmocně. Následovala dlouhá chvíle ticha, jak se přes čtyři přátele převalila závanost situace.

“Nemůeme dělat nic, abychom zastavili takovou armádu,” prohlásil Elbryan. “Ale nae povinnost je trojnásobná; zranit monstra tak, jak jenom můeme, vyslat posly do vesnic a do města, aby nebyli zaskočeni, a starat se o ty, které máme chránit.”

“Sto edesát,” řekl Stráce. “A to jsem je jetě nespočítal vechny. Je hrozné, e nejméně třetina není vůbec schopna bojovat ani proti jednomu goblinovi.”

“Musíme s nimi pracovat,” prohlásil Elbryan, “starat se o ty, kteří nemohou bojovat, a pouít vechny ty, kteří mohou.”

“To je velký úkol, hraničáři,” poznamenal kentaur. Elbryan se na něj dlouho díval.

“Jsem s tebou,” zabručel o něco později kentaur, “i kdy ne kvůli ochutnávkám powriů, to ti povím. Ten byl ale tuhý!”

“Ho, ho, ho,” zavýskal Avelyn.

A dali se do úkolu toho dne. Roztřídili uprchlíky na ty, kteří budou bojovat, a na ty, kteří budou posláni do jeskyní, je zná Stráce více na jihu - jestlie tam najdou bezpečnou cestu. Kdy skončili, Elbryan shledal, e mu zbude dvacet bojovníků. Byla to vskutku ubohá banda; nejlepí z nich, kromě Pony, Stráce a Avelyna, byl asi nejistý Paulson nebo věčný provokatér Tol Yuganick.

Pony na to poukázala, kdy toho večera seděli u ohně. “Měl bys ho poslat na jih s uprchlíky,” poznamenala a ukázala na Tola, který chodil po táboře a hádal se s kadým, kdo mu přiel do cesty.

“Je silný a umí to s otěpem,” odporoval Elbryan.

“A bude s tebou bojovat celou dobu,” pravila Pony. “Tol bude chtít kontrolu a jeho vztek ho dostane do pozice, ze které nebude úniku.”

Elbryan nemohl nesouhlasit. Paulson alespoň poslouchal jeho rozkazy. On a jeho společníci poloili pasti tak, jak je Elbryan poádal.

“Poli ho pryč,” řekla Pony a tlačila na něho. “Nech Belstera, a se s ním vypořádá. Bojím se, e budete bojovat a ty ho bude muset zabít, a to nebude dobré.”

Elbryan si pomyslel, e to příli dramatizuje, ale musel připustit, e u se k boji za několik posledních měsíců přiblíili. A ty situace nebyly tak vypjaté jako tato.

“Kdy je pole na jih?” zeptala se Pony a nechala Elbryanovi prostor, který k takovému rozhodnutí potřeboval.

“Paulson, Cric a Chipmunk u zkoumají oblast,” odpověděl hraničář, “jdou na západ, aby potvrdili okupaci Plevelné a Konce světa, a pak na jih, aby zjistili, jestli jsou cesty volné. A se vrátí, rozhodneme se, co uděláme s uprchlíky.”

Pony přikývla a přemýlela. “Jestli se brzo vrátí, tak to nepůjdou příli daleko na jih, a dokonce ne ani k prvním vesnicím - Caer Tinelle a Padovu, a jistě ne do Palmarisu,” uvaovala nahlas. “Pak musí vyslat posla, aby byl jih varován.”

Elbryan si hluboce povzdechl. Souhlasil s ní. Znal vhodný postup, dokonalou volbu, osobu s taktem a schopnostmi, bojovníka a jezdce, ale bylo to nařízení, které nechtěl vypustit z úst.

Pony to udělala za něj. “Ponese mě Tanečník?” zeptala se.

Elbryan se zarazil a dlouze se na enu, na svou lásku, podíval. Byli spolu tak krátce, jak by se s ní mohl opět rozloučit? Přese ve zjistil, e přikyvuje. Tanečník ponese Pony, to mu hřebec naznačil.

“Pak tedy před úsvitem odjedu,” řekla Pony pevně.

Elbryan si znovu povzdechl a Pony vzala jeho obličej do dlaní, otočila ho ke svému, přitáhla ho a políbila.

“Pojedu a do Palmarisu, kdy to bude nutné,” slíbila, a potom se k tobě vrátím. “Tanečník na mne dá pozor. Nechytí mě ádný powrie, goblin ani obr.”

Elbryan o tom ani na minutu nepochyboval. “Ale musí se vrátit,” zaeptal, “abys mohla bojovat vedle mne a leet vedle mě v tiché noci, kdy vechny problémy dne zmizí.”

Pony ho opět políbila, déle a tvrději. Okolo nich tábořitě začalo utichat, a na příleitostné reptání Tola, a dvojice se později odebrala na soukromé místo do lesa.

Pony dostála svému slovu a jetě před úsvitem jela na jih. Neodjela vak bez dvou setkání - prvním byl soukromý rozhovor s Elbryanem a druhým bylo setkání s Avelynem, který na ni čekal, kdy vyla z tábora.

“Tanečník odtud není moc daleko,” vysvětlil mnich. “Viděl jsem ho na hřebeni jen několik minut odtud. Asi na tebe čeká.”

Pony se usmála. Byl ohromena inteligencí toho zvířete - je bylo více ne koněm - která se odráela v jeho rysech.

“A já na tebe také čekám,” řekl Avelyn.

“Tanečník nás oba neponese,” řekla sue.

“Co?” zeptal se mnich a smál se.

Jeho smích se vak vytratil a zachmuření na jeho tváři jí prozradilo, e se o ni bojí.

“Vrátím se,” slíbila.

“A s tímto jetě rychleji,” a podal jí stříbrnou čelenku.

Pony ji vzala a věděla, e kámen zasazený v čelence je více ne jen ornament. Jetě nikdy takový neviděla. Byl lutozelený a vprostřed měl černou linku.

“Kočičí oko,” vysvětlil Avelyn. Vzal jí čelenku z rukou a nasadil jí ji.

“Bude s tím vidět jasně i v noci,” řekl.

A opravdu, mdlé světlo přicházejícího úsvitu se najednou rozjasnilo. Tedy nerozjasnilo, jen tvary se staly zřetelnějí. Pony se podívala na Avelyna a náhle byla ráda výcviku, který jí dal, a byla překvapena, e je schopná vyvolat kouzlo tak rychle.

“Jak to, e je to tak snadné?” zeptala se. “U jsem připravena na ohnivé koule a blesky? Je potom magie jenom v kameni? A jestli ano, jak to, e je Avelyn tak poehnán?”

“Ale to bolí!” zvolal mnich. “Ho, ho, ho, jsem poehnán, ale také proklet takovým přítelem!”

“Ale to bolí!” zvolala Pony hlasem imitujícím jeho a oba se zasmáli.

“Síla vychází jak z kamene, tak z toho, kdo jej uívá,” vysvětlil Avelyn váně, tak váně jako lekce, které jí dával na cestách. “Některé kameny, jako třeba tyrkys, který jsem dal Elbryanovi a Tanečníkovi, mohou provozovat magii pořád, a u je dritelem kdokoliv. Kameny jsou sluhou pána.”

“A ty jsi připravil tento,” řekla Pony.

“Pro tebe,” odvětil Avelyn, “nebo pro mě nebo pro Elbryana. Ho, ho, ho! Kdy to bude potřeba. Teď se bude hodit tobě. Vezmi si jej a pouij ho k vedení Tanečníka v noci, kdy jsou nai nepřátelé nepozorní.”

Jejich pozornost upoutalo zafrkání ze strany, a kdy se otočili a uviděli hřebce, jak stojí na hřebeni připraven k běhu, jako by naslouchal jejich konverzaci, věděli, e je čas.

“Pochybuji, e potřebuje vést, ve dne nebo v noci,” řekla Pony.

“Potom to tedy pouij, aby ses vyhnula nízkým větvím,” smál se Avelyn a Pony se také krátce usmála.

Byl čas jít.

Avelyn ji otočil k sobě. Zvedl k ní ruku, a kdy ji přijala, dal jí dalí kámen, grafit, který pouíval na blesky.

“Moná e jsi připravená,” řekl s respektem. Pony pevně uchopila grafit a odela.

Den byl jasný, avak studený. Ze severu vál vítr a Elbryan přemýlel, jestli vůbec přijde jaro.

Později toho rána sezval mue a eny, kteří s ním zůstanou a budou bojovat. “Nemůeme porazit nepřítele, který přiel do naich domovů,” řekl. “Je jich moc.”

To vyvolalo mumlání a zahrnovalo sarkastické “inspirativní”, od Tola.

“Ale můeme jim ublíit,” pokračoval Elbryan. “A moná e nae snaha učiní válku…”

“Válku?” zeptal se Tol.

“Ty si pořád myslí, e je to jenom obyčejný nájezd?” nadával hraničář. “Deset tisíc goblinů prolo Plevelnou od tohoto podzimu a pokračovalo na jih.”

Tol zafrkal a mávl rukou.

“Nae snaha bude zaměřena na to, abychom ulehčili válku těm na jihu,” pravil hraničář hlasitě, aby utiil vzpouru, “abychom pomohli Caer Tinelle a Padovu a dokonce i Palmarisu, kam ta armáda nejspí míří.”

“Ale!” zafrkal Tol. “To jsou slova blázna! Goblini zabrali Dundalis, a tak musíme jít a vyhnat je!”

“A umřít,” řekl Elbryan jetě předtím, ne mu skončil.

“Jenom umřít.” Elbryan se postavil před Tola a napětí se zvyovalo. Byli asi stejně vysocí, ale Tol, s válcovitým tělem, byl o něco těí.

Mu nafoukl hruď a díval se na hraničáře.

“Nebudu dret ty, kteří chtějí s Tolem jít do Dundalis,” řekl hraničář po dlouhé napjaté chvíli, “nebo do Plevelné a Konce světa nebo na kterékoli jiné místo, které si vyberete na pohřeb. V těchto lesích je mnoho míst, kde budu tábořit, a tak mě nebudete moci zradit, a vám goblini vytrhají prsty na rukou nebo rozmačkají vae choulostivá místa.”

I Tol při této mylence zbledl.

“Ne, vy mě nezradíte, ale ani já nebudu plakat nad vaí bolestí a ani nebudu riskovat ty, kteří se vydají mou cestou aby vás zachránili před smrtí, kterou jste si vybrali.”

U je toho na jeden den dost, rozhodl se Elbryan, a tak pomalu odeel od Tola, přes pole a do lesa, kde stál pobavený kentaur.

“Ta historka s rozmačkáním byla docela dobrá,” pozdravil ho.

Elbryan se na něho trochu unaveně usmál. Přemýlel nad slovy Pony o Tolovi a nad faktem, e je tak daleko.

“Budeme, tedy bude mít plno práce, abys je srovnal do latě,” poznamenal kentaur.

Elbryan si toho byl a příli dobře vědom.

“Ale já jsem ti nevěřil, kdy jsi nezabil ty tři lovce,” řekl kentaur.

“Povídal jsi, e jsem je měl zabít,” upozornil ho hraničář a kentaur se zastyděl.

“Ano, to ano! A ti tři u nejmíň desetkrát dokázali, e jsou hodni slitování!”

“Jsou cennými spojenci,” dodal Elbryan.

“Ale s tímhle to bude o dost těí,” poznamenal kentaur a ukázal bradou na Tola, který stál na palouku a nevypadal astně. “Nerespektuje tě. Moná e bys ho měl vzít do lesa a trochu ho zbít.”

Elbryan se jenom usmál. Nebyl to vůbec patný nápad.

Nálada v táboře se hodně zvedla, kdy se dostavil tucet uprchlíků z Konce světa - větina neměla ani patnáct let - kteří vypadali hodně zmateně a hladově. Pár z nich mělo mení zranění, ale jinak byli v pořádku. Mluvili o své cestě a jejich dva vůdci - pár středního věku - ji dopodrobna rozebrali s Avelynem a Elbryanem.

Utekli z města s ostatními a běeli do lesa. Jene byli přinuceni se od hlavní skupiny oddělit. Později shledali, e jsou obklopeni powrii, kteří je tlačí ke skále, a byli tam také dva obři. A potom vzduch oil zvukem připomínajícím bzukot milionů vos, jak řekla ena. Kdy ten zmatek skončil, útočníci byli mrtví. Stali se obětí mnoha drobných bodných ran.

To se Elbryanovi zdálo povědomé.

“A pak jsme byli vedeni,” dodal mu, “skrze lesy v noci a tábořili jsme ve dne.”

“Kým?” zeptal se hraničář naléhavě. “Co vás sem přivedlo?”

Mu jen pokrčil rameny a ukázal na malého chlapce, který spal u ohně a nebylo mu víc ne est let. “Shawno s nimi mluvil,” vysvětlil. “Říkal jim Tůls.”

“Tůls?” opakoval Avelyn zmaten.

“Ne Tůls,” vysvětlil Elbryan. “Touel.” Hraničář pohlédl na chlapce. Musí si s ním ráno, a se vyspí a nají, promluvit.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PRVNÍ

Bouře

“Strýčku Mathere?”

Elbryan dlouho v chabě osvětlené jeskyni čekal. Venku byl edivý den a opět padal sníh. Necítil se nepohodlně, protoe toto místo, které pouíval jako Orákulum, díru pod irokou borovicí, zůstávalo překvapivě suché, a protoe bylo chráněno před severním větrem, vzduch také nebyl studený.

Hraničář byl hodně netrpělivý a chtěl mluvit tohoto odpoledne s duchem, chtěl strýci říct o zodpovědnosti, která na něho padla, a o změně, která ho postihla, stejně jako ivoty vech lidí na hranicích Divočiny. Uvědomil si, e od té doby, co se k němu vrátila Pony, je byla jeho posluchačem a důvěrníkem, nepouíval Orákula tak často.

Nyní vak byla Pony pryč, na cestě s Tanečníkem.

Hraničář se modlil, aby mu Mather tentokrát odpověděl otevřeně a aby mu dal nějaké odpovědi, tak jako to dělala Pony, ale tak to nikdy nebylo. Tentokrát se Elbryan bál, e v něm nejsou odpovědi a síla, která čeká na odhalení.

Znovu zavolal, měkce, a pak jetě o půl hodiny později, kdy se v jeskyni zeeřilo natolik, e sotva viděl okraje zrcadla, nato nějakého ducha v něm.

Elbryan zavřel oči a v duchu se probíral různými událostmi. Chlapec z Konce světa, Shawno, mu moc nepomohl, ale Elbryan byl přesvědčen, e to byli elfové, kdo zachránili utíkající skupinu před hordou monster.

Jene kde tedy jsou? Juraviel, pokud je v oblasti, by se s ním určitě kontaktoval. A určitě by přila Tuntun, jen aby mu řekla, jak selhal v obraně tří měst.

Hraničář se zarazil, kdy poté, co otevřel oči, uviděl v zrcadle odraz světla svíčky hořící v jeho hloubi a její plamen byl obklopen bělavou mlhou, její zdroj nemohl Elbryan určit.

Ne, to není odraz, uvědomil si náhle hraničář, ale světlo ve skle!

O chvíli později Elbryan ztratil dech, protoe v rohu zrcadla stál tichý obraz bratra jeho otce.

“Strýci Mathere,” řekl měkce, “jsem rád, e jsi v tento den vyslyel mé volání.”

Obraz tie stál a ani nemrkl.

Kde vak začít? přemýlel Elbryan. “Vechna tři města padla,” vyhrkl, “ale mnoho lidí uniklo. Skoro vichni z Plevelné a vichni z Dundalis.”

Obraz se skoro nepohnul, ale Elbryan ucítil, e je duch potěen - kdy ne situací, tak Elbryanem.

“A tak se ukrýváme,” pokračoval hraničář, “a je to obtíné, protoe zima je pořád zde. Nyní musím dostat ty, kteří nemohou bojovat, do bezpečí na jih. A jih bude varován Pony, mou milovanou, která se mi vrátila a nyní letí přes míle na rychlém Tanečníkovi. Ale pro zbytek, který má zůstat semnou a bojovat, je můj cíl nejasný.”

Hraničář se odmlčel a čekal. Doufal v nějakou odpověď.

“Chtěl bych je pouít proti okupantům,” pronesl Elbryan, kdy nepřicházela ádná odpověď. “Mohu z nich udělat něco pekelného, rychlou a tajnou skupinu, která na nepřítele udeří v noci, a bude pryč, ne goblini a powriové stačí zareagovat.”

A znovu měl hraničář pocit, e obraz je potěen. “A měli bychom být silnějí, jestlie se mé podezření potvrdí,” pokračoval Elbryan. “Jestli jsou zde Touel’alfar, aby pozvedli své luky v naí záleitosti. Ví o tom něco? Jsou někde blízko…”

Elbryanův hlas se zcela vytratil, kdy se obraz v zrcadle pohnul, jako by zrcadlo bylo čočkou odtahovanou od svíce a roziřující záběr, aby odhalilo dalí svíce, které se zdály umístěné na známém poli.

“Strýci Mathere?” zeptal se Elbryan, jene duchův obraz u tam nebyl. Bylo tam jen veliké pole svíček, planoucích v běli, které postupně skomíraly, a se jeskyně úplně ponořila do tmy.

Elbryan tam dost dlouho seděl a uvaoval nad svou cestou. Kdy se konečně vykrábal z díry, u zapadl měsíc a čekal na něj bratr Avelyn, hrající si s kameny. Mnich umístil louč do suku na větvi blízkého stromu. Její oranové světlo vrhalo na zem stíny.

“Studená noc,” poznamenal mnich sue. “Opravdový přítel by vylezl dřív.”

“Nevěděl jsem, e na mě čeká,” odpověděl Elbryan a potom se odmlčel a tvrdě se na něj podíval. “Nevěděl jsem, e o tomto místě vůbec ví.”

“Kameny mi je ukázaly,” odvětil mnich a pozvedl jeden z nich, krystal o velikosti mince.

“Pak jsi mne tedy hledal.”

“Máme před sebou mnoho práce, můj příteli,” řekl Avelyn.

Elbryan souhlasil.

“Není to obyčejný nájezd a ani obyčejná invaze,” pravil Avelyn.

“Obyčejná invaze?” opakoval Elbryan, nebo ta slova dohromady zněla divně. “Můe být invaze obyčejná?”

“Jestlie je bez větího účelu,” odpověděl mnich. “Powriové často přijídějí na pobřeí Honckého království, udeří a jdou do vnitrozemí tak dlouho, dokud není jejich touha po krvi uspokojena. Potom se jejich řady rozpadnou kvůli neustálým bojům mezi sebou, jdou pryč a zem se zhojí. Bylo to tak dlouho, tomu věř.”

“Ale tentokrát je to jinak.”

“Toho se obávám,” přitakal Avelyn.

“Zdálo by se, e tato monstrózní síla tvorů tak rozdílných by se měla obrátit sama proti sobě,” řekl Elbryan.

“A tak by se také stalo,” odvětil Avelyn. “Tak by se stalo, kdyby je nevedla ruka silnějího.”

Elbryan se zády opřel o iroký strom a neměl ani co říct. Vzpomněl si na to, co si elfové těsně před jeho odjezdem eptali - o probuzení démona daktyla. “A jestlie má pravdu?” zeptal se nakonec.

Avelynův obličej se hodně zachmuřil. “Potom vidím svůj osud,” poznamenal. “Potom chápu, jaká prozřetelná, boí síla mne vedla, kdy jsem naplnil váček kameny ze Sv. Mere-Abelle. Dokonce i výběr kamenů byl předem dán, něco mne vedlo…”

“Závidím ti tvou víru,” řekl hraničář. “Já cítím, e osud je naí vlastní volbou, nae chyby jsou jenom naimi chybami a nae monosti jsou darem svobody.”

Avelyn chvíli přemýlel a potom přikývl. “Je to jiný úhel Pohledu na stejnou věc,” rozhodl. “Má volba toho dne byla zaloena na vem, co se přihodilo v mém předchozím ivotě, a byla vyvrcholením mé cesty, kterou jsem nastoupil dlouho předtím, ne jsem vstoupil do církve. Cítím, e jsem s Bohem, a jestli je mé podezření ohledně přirozenosti té bestie správné, pak mám před sebou svůj osud. To je ve. Myslel jsem, e bych ti to měl říct.”

“Protoe odchází.”

“Jetě ne,” odvětil Avelyn rychle, “a věz, e jsem s tebou a pod tvým velením. Pouiji své kameny, svoje schopnosti a své tělo ke vemu, co řekne. Nyní.”

Elbryan přikývl. Byl spokojen, poněvad věděl, e mnich je velkou pomocí. Hraničář Avelyna nepodceňoval - bez tohoto mue a jeho magie by bylo padlo mnoho lidí z Plevelné. A podle hraničářových měřítek byla mnichova odvaha - od ukradení kamenů a útěku z klátera, přes postavení se bratru Spravedlnost a k pomoci proti monstrům - nepochybná.

“Věří ve vize?” zeptal se hraničář náhle. “V předpovědi?”

Avelyn se na něho dlouze podíval. “Neříkal jsem to snad právě?”

“A jak člověk pozná, jestli je vize pravá, anebo klam?” zeptal se hraničář.

“Ho, ho, ho!” vybuchl mnich. “Ty jsi dnes ve své díře něco viděl!”

Elbryan se usmál. “Jene jak mám znát, odkud to pochází a co z toho vzejde?”

Avelyn se smál jetě víc. “Zodpovědnost na tebe těce doléhá,” odpověděl mnich. “Zvauje vize více, nebo na tobě závisí mnoho lidí a protoe, a u se vydá jakoukoli cestou, bude tě následovat spousta lidí. Ulehči své mysli o tohoto břemene a pak se rozhodni. Jaká by byla tvá cesta, kdybys viděl tuto vizi a na tvých ramenech by nebylo břemeno zodpovědnosti?”

Elbryan se na dlouho odmlčel, díval se na Avelyna a myslel přitom na to, e je stejně moudrý jako elfové, kteří z něj udělali Nočního ptáka.

A pak věděl, co musí udělat. Měl před sebou jenom pár hodin tmy, a bez Tanečníka, který by tam letěl, si musí pospíit.

“Omlouvám se, příteli,” řekl.

“Volá tě vize?” Elbryan přikývl.

“Bude chtít, abych tě doprovodil?”

Elbryan se na něj znovu podíval a byl rád, e mu to mnich nabídl. Cítil, e moná bude potřebovat pomoc, ale také chápal, e vize byla jenom pro něj. el k Avelynovi a poplácal ho po rameni. “Potřebuji, abys pomohl Stráci,” vysvětlil, “udret lidi na správné cestě.”

Avelyn se neohlédl, kdy se hraničář vypařil do noci.

Hájek ve tvaru diamantu byl děsivě tichý. Nebyl slyet vítr, zvuky zvířat ani nočních ptáků. Elbryan si přál, aby se sem byl dostal předtím, ne zapadl měsíc, kdy by mohl vidět sněhová pole před hájkem. Přemýlel nad váčkem svíček, které s sebou vzal, a jestli by měl nejdříve území osvítit.

Nezáleí na tom, rozhodl se a dal se do práce. Pohyboval se po poli pomalu a opatrně a vril hromádky sněhu o velikosti svých spojených dlaní. Kdy úkol dokončil, kdy mu zbývala jenom jedna svíčka, pomocí kamínku a ocílky ji zapálil a od ní postupně vechny ostatní, a celé pole zářilo asi ctyřiceti světly, body v temnotě.

Elbryan nevěděl, jak dlouho svíce vydrí, jak dlouho jim bude trvat, ne roztaví sníh pod sebou. Dlouho tam stál a konečky hořely - příli dlouho. Měl podezření, e se zde děje něco zvlátního, e nějaká síla ene svíce, aby hořely.

Pak uslyel měkce zavolat své jméno. Otočil se k tmavé linii borovic a poznal zdroj. el dovnitř hájku, přes sníh k ta jemné hrobce.

Něco je tady patně, uvědomil si, jako by byla ukradena harmonie tohoto místa. Náhle u toto svaté místo, připravené elfy, nebylo takové.

Ztěka se opřel o Jestřábí křídlo a zíral na hromadu kamení. Chvíli mu trvalo, ne si uvědomil, e ji vidí příli jasně, e je zde zkrátka moc světla.

Jeho zdroj se nacházel v hromadě kamení, která zeleně svítila!

Elbryan zadrel dech, kdy viděl, e se vrchní kámen posunul. Chtěl se otočit a utíkat. Pud sebezáchovy mu říkal, a utíká.

Ale to nemohl udělat, drelo ho tam něco, čemu nerozuměl, něco silnějího ne jeho vůle.

Hromada se rozletěla, podivně pomalu a nenásilně, a kameny vytvořily stěnu po straně hrobu. Světlo zesílilo, a tak Elbryan uviděl ostatky mue.

Tyč měl připravenou před sebou v obranném postoji. Ale skoro omdlel, kdy tělo otevřelo oči - byla to dvě rudá světla. Potom se posadilo. Záda mělo vzpřímená, a to velmi nepřirozeně.

“Jdi pryč, démone,” zaeptal hraničář marně.

Jako by měla v zádech drát, zombie se najednou postavila, ani by si pomohla rukama a ohnula kolena.

Elbryan ustoupil o krok - a opět měl pocit, e musí utéct, a jeho mysl mu říkala, e toto monstrum je pro něj příli velké - ale zabodl Jestřábí křídlo a opřel se o ně, aby měl před nemrtvým dobrou pozici.

“Kdo jsi?” zeptal se hraničář. “Jaký tvor? Jakého druhu, zlý, nebo dobrý?”

Poslední otázka zněla Elbryanovi směně, poněvad jaká boská síla by mohla mučit tělo uloené k odpočinku? Ale hraničář nezapomínal na to, e je to posvěcené místo a e toto tělo bývalo přítelem elfů.

Tvorovy ruce se natáhly po hraničáři v postoji, jen mohl být výhruný, ale i prosebný.

A pak byl nemrtvý před ním, poháněn něčím jiným ne nohama - byl tam, ani ne stopu daleko, a jeho kostnaté prsty se sevřely hraničářovi kolem krku!

Elbryan ho vzal za ruku a snail se uvolnit ten neuvěřitelně silný stisk. Snail se vykřiknout, ale neměl dech. Jak si přál, aby zde byl Avelyn! Mnich by předstoupil a odehnal by to stvoření magickými kameny.

Ale ne. Vize byla jen pro něj, tento boj byl jenom jeho. Kdy překonal svou paniku, dal tyč mezi pae tvora, uchopil ji oběma rukama a otočil jí, vyuívaje ji jako páku, aby zlomil sevření.

Na chvíli si myslel, e si spí zlomí vlastní krk, ale nakonec se vyprostil, odskočil o krok a udeřil tvora po straně do hlavy.

Vrhl se do boku a chtěl tak mezi sebe a monstrum dostat nějakou vzdálenost. Myslel, e natáhne luk a vypustí nějaké ípy.

Ale kdy se z kotoulu zvedl, zombie tam zase byla, náhle a magicky. Hraničář zvedl ruku s tyčí k bloku, ale tvorův úder byl silný a poslal ho daleko dozadu.

Zvedl se v běhu a přikrčil se, aby se vyhnul dalí ráně - ale znovu ho zombie přibila k místu - pak utíkal skrze husté větve borovic, sem a tam, aby nebylo jasné, kam běí.

Dvakrát zabočil za strom, jen aby zjistil, e obluda tam na něj čeká. Jednou se vyhnul útoku, svezl se do kleku a potom dál. Podruhé ho tvor chytil bolestivě za rameno, ale hraničáři se podařilo vykroutit jetě předtím, ne ho mohlo monstrum pevně obejmout a rozdrtit.

A nyní byl Elbryan na samém okraji hájku u osvětleného pole.

Monstrum bylo přes cestu.

Elbryanovi poklesla čelist, kdy uviděl známý obraz, obraz, který naposledy viděl v zrcadle, kromě toho, e na místě ducha strýce Mathera teď stála zombie. “Strýčku Mathere?” zeptal se té věci. A pak byla před ním, náhle, a bouchala do něj paemi, a odklopýtal mezi borovice.

Elbryan cítil, jak mu z ucha vytéká krev, a musel zatřást hlavou, aby odehnal mrákoty. Tenhle tvor, a u je čím chce, má úder jako obr.

Otočil se u trojúhelníku borovic, protoe správně očekával, e tam zombie bude. Zvedl Jestřábí křídlo v obranném oblouku, kryl se a uhnul rychlým úderům monstra a pak ho třikrát bodl do hlavy a jednou mezi oči. Ale ty údery nic neznamenaly.

Najednou přiletěla ruka a zmatený Elbryan se vrhl stranou, aby zmírnil úder. Spadl a provalil se několika větvemi, plavně se zvedl na nohy a přemýlel, co by měl proti monstru dělat. Bál se, e přiel sám daktyl a nalákal ho na toto místo, aby ho zničil jednou provdy.

Prodral se změtí větví, aby tam nael stát zombii. Nebyl překvapen, a tak ji udeřil tyčí do obličeje.

Ani se nepohnula a jednou rukou ho udeřila do ramene, čím ho odhodila do strany.

“Musím dostat meč,” zaúpěl hraničář a byl rád, e větve zjemnily jeho pád. A pak byl opět na nohou a doufal, e se tvorovi ztratí a e vymyslí nějakou strategii. Přemýlel, zda nemá utéct do lesa, kde to lépe zná.

Tuto mylenku vak okamitě zavrhl. Jakkoliv byla jeho snaha neúčinná, přivedl tohoto tvora na svět a musí ho také zničit.

A tak rychle běel po klikatých stezkách háje a snail se být nepředvídatelný, aby se před ním monstrum ji neobjevovalo. A celou dobu obkruoval hájek a dostával se ke středu, kde byla hrobka.

Z poslední řady stromů nyní vyběhl do zeleného světla. Otevřený hrob před ním svítil a monstrum se objevilo přímo za ním! Tvor mu tvrdě narazil mezi lopatky, take hraničář udělal kotrmelec dopředu a zastavil se o kamení.

Elbryan, omráčený a krvácející, se zvedl na lokty a díval se přes okraj hrobu. Věděl, e musí vstát a utíkat, protoe se k němu blíí příera zezadu.

A pak ztuhl na místě a zíral do díry. Tam, v srdci hrobu, leel meč - a ne ledajaký meč. Kdyby byl konec zabodnut do země, nepřevyoval by meč jeho pás, a jeho ířka nebyla větí ne vzdálenost mezi prvním a druhým kloubem Elbryanova malíčku, ale ve zbrani byla nezaměnitelná síla a pevnost, aura síly.

Hraničář se natáhl na délku pae a shledal, e na meč nemůe dosáhnout.

Za sebou slyel zombii.

A potom byl meč v jeho ruce, a Elbryan se otočil a mávl zbraní ve vzteklém oblouku. Meč vydal bělomodré světlo, je přebilo zelené, a zombie ustoupila a zavrčela.

Elbryan se postavil a snail se podívat na ostří, ani by vak ztratil výhled na nebezpečného oponenta. Meč byl velice lehký a ostří bylo ze stříbřitu. Příčník byl ze stejného materiálu a na okraji bylo zlato, jílec byl zabalen do modré kůe, připevněné nezaměnitelnými stříbrnými drátky. Avak nejlepí byla koule zakotvující jílec, která vyvaovala čepel; byla také ze stříbřitu, ale měla dutinu, v ní byl zasazen drahokam, jaký Elbryan jetě neviděl - modrý se edými skvrnami, je vypadaly jako mraky na podzimní obloze. A v tom kamenu byla ohromná síla, magie jako v Avelynových kamenech.

Elbryan pustil Jestřábí křídlo na zem - přemýlel, jestli je bude jetě někdy pouívat jako tyč - a zvedl meč, lehce jím máchl a cítil jeho vyváenost.

Přehodil si ho z ruky do ruky, pohyboval jím v mečovém tanci a poté jím vyrazil vpřed, aby udrel zombii v achu, a iroce jím máchal, aby ji vylákal.

Ale zombie mu ukázala nový respekt a drela se zpátky, vrčela a rudá světýlka namísto očí jí ohnivě hnula.

“Tak pojď,” řekl Elbryan tie. “Chce mne mrtvého, pojď si tedy hrát.”

Zombie zapadla mezi větve a Elbryan ji následoval.

Ale tvor byl z dohledu, a Elbryan si v té chvíli uvědomil, e se musí pohnout, protoe boj se stal něčím víc ne hrou na kočku a my, protoe tentokrát jsou oba, on i zombie, kočkami.

Zůstal na úzkých stezkách a vyuíval svou rychlost, doufaje, e monstrum uvidí dřív, ne se objeví přímo před ním.

Rozhodl se, e se vrátí na osvětlené pole, a nebyl překvapen, e tam na něj zombie čeká. Hraničář pochopil, e to tak ma být, e jeho výzva na tomto poli byla předurčená. el k monstru a to ho napadlo, mávajíc paemi.

Elbryan se kryl, převalil se na bok a zaútočil. Meč ho vedl. Tentokrát zombii opravdu zranil - zasekl jí meč hluboko do zetlelého masa a narazil na ebro.

Zombie se k němu přiblíila a pratila uhýbajícího Elbryana do ramene. Hraničář vak tvrdohlavě stál a bodal tvora znovu do eber a pak meč poslal obloukem k jeho krku.

Zombie zvedla pai, aby úder blokovala; kámen na meči se najednou rozzářil a čepel zapraskala, jako by zachytila blesk a drela jej.

Meč odsekl čistě ruku přímo pod loktem a sekl shýbající se monstrum do obličeje.

Oslepená zombie ustoupila dozadu a skučela v agónii, ale Elbryan byl ihned u ní a rychle ji bodl do hrudníku, pak meč vytáhl a sekl ji ikmo seshora, přetnul klíční kost a rozpáral jí shnilou hruď.

Zombie tvrdě upadla a rozletěla se v záblesku zeleného světla. Elbryan klopýtl dozadu a potom se mu svět zatočil před očima.

Probudil se o něco později. Východní obloha se ji rozjasňovala a on hlavou spočíval na svých paích na kamenech neporuené hrobky.

“Zase je celá?” zeptal se skepticky. Moná e byla celá pořád.

Hraničář chtěl vstát, jene shledal, e ho bolí kadá kost v těle a e je mu hrozná zima. Znovu sloil hlavu na pae a přemýlel, jestli tam umře, sám a v zimě, a přemýlel, co mu přineslo takovou noční můru.

A pak ho zasáhla zvlátní mylenka a vzhlédl. Zmateně se podíval na hrobku.

“Strýčku Mathere?” zeptal se bez dechu a najednou s jistotou věděl, e je to pravda, e je to hrob jeho strýce Mathera hraničáře.

Ale byl to potom jenom sen? Monstrum? Meč?

A příli zmatený na to, aby si uvědomoval bolest, se vykrábal na nohy, a kdy se dostal nad kameny, uviděl, e na Vrcholku hrobky je nádherný, známý meč. Elbryan natáhl ruku a snail se na něj dosáhnout, meč mu vak vletěl sám do sevření!

Zvedl jej před svůj obdivný zrak, studoval řemeslo, lesk stříbřitu a úasný kámen.

“Bouře,” zaeptal, kdy si náhle uvědomil význam unikátního kamene. Toto je Bouře, jeden z esti mečů hraničářů, vykovaných dávno elfy.

“Ano,” přiel shora a zezadu melodicky hlas. Elbryan se otočil a uviděl, jak Juraviel sedí na nízké větvi.

“Matherův meč,” řekl Elbryan.

“U ne,” odpověděl Juraviel. “Elbryanův meč, zaslouený v temnotě noci.”

Hraničář se skoro ani nemohl nadechnout.

“Můj starý příteli,” řekl, “bojím se, e cely svět zeílel.”

Juraviel přikývl. Nemohl nesouhlasit.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DRUHÁ

Reputace

Ledové sevření zimy se uvolnilo asi tři týdny po jarní rovnodennosti. Pořád padal sníh, ale často se změnil v chladný dé, a půda, která byla zasněená, se nyní stala bahnitou. Ta změna přila pro skupinu uprchlíků jako poehnání. Usnadnilo jim to ivot, v noci se u nemuseli tlačit k ohni, který jim pálil obočí. Jenome polevující zima také uvolnila cestu monstrům. Hlídky goblinů, powriů i obrů pronikaly hluboko do lesa, a i kdy byly často objeveny a zničeny Elbryanovými lidmi, nebezpečí se zvyovalo kadým dnem.

Pony se jetě nevrátila z jihu. Po třech týdnech se lovci vrátili s dobrým popisem pohybů armády monster. Bylo to tak, jak se obávali - monstra pouívala okupovaná města jako zásobovací tábory a vysunovala svá chapadla dál na jih.

“Za týden udeří na Padov, ovem za předpokladu, e neudeří bouře,” vysvětlil Paulson zachmuřeně.

“Zima skončila,” poznamenal Avelyn. “U nebudou bouře, které by nepřítele zpomalily.”

Elbryan souhlasil. Juraviel a ostatní elfové, kteří zůstávali v dalekých stínech u lidského tábora, skryti přede vemi kromě hraničáře a kentaura řekli toté.

“Pak Padov padne,” řekl Paulson.

“Musíme je varovat,” řekl Avelyn a obrátil zrak k hraničáři, který se díval na Paulsona.

“U jsme to řekli nějakým farmářům, a tvá dívka také odjela s varováním,” řekl lovec.

Elbryan nastrail ui.

“Ale budou poslouchat?” strachoval se Avelyn.

“A kdo je přinutí?” zeptal se Paulson.

Elbryan zavřel oči a uvaoval. Mui a eny na hranici jsou hodně tvrdohlaví. Hraničář se rozhodl, e pouije Juraviela a jeho společníky. Pohybliví elfové se dostanou do vesnice jetě před monstry, a jestlie místními pohled na elfa neotřese, a dostanou, co jim náleí.

“Postarám se o to,” slíbil hraničář a ptal se dál. “Co nai lidé?”

“Máme jich asi sto, kterým se tento ivot nelíbí,” pravil Stráce. “Jsou tvrdí, ale ádáme mnoho.”

“Je nějaké místo, na které je můeme odvést?”

Tři lovci o ničem nevěděli. Avelyn si nemohl vzpomenout na blií kláter, ne je Sv. Kámen v Palmarisu, ale jak by dostali sto lidí tak daleko na jih bez toho, aby upozornili monstra, to nevěděl. Kentaurův výraz mu napověděl, e myslí podobně jako on, e elfové a útočitě, je skýtal jejich skrytý domov, jsou dobrá volba. Ale Elbryan, který il v elfím údolí, si nemyslel, e tolik lidí, a u jsou v jakkoli zoufalé situaci, by bylo přivítáno u nich doma. Juraviel, nejpřáteltějí z elfů, dokonce odmítl ukázat se v táboře s odůvodněním, e by mohl vyděsit ty, kteří nerozeznají přítele od nepřítele.

“Potom pro ně musíme najít nějaké místo,” rozhodl hraničář, “a ochránit je před nepřáteli, dokud je nebudeme moci dostat dál na jih, za vojáky Králových muů.” Podíval s na lovce. “Postarejte se o to,” pobídl je a oni přikývli.

Dobří vojáci, pomyslel si Elbryan.

Dalí týden se nic nestalo. Elbryan, Stráce a Avelyn nali asi tucet goblinů sekajících dřevo a zničili je. Jakmile se k nim přidal fomorián, kentaur mu podrazil nohy, a kdy obr vzhlédl, první a také poslední věc, kterou uviděl, byl mocný meč Bouře.

Toho týdne se Elbryan s elfy ani moc nestýkal. Setkal se s Juravielem brzy po diskusi u ohně se svými konvenčnějími kamarády a elf souhlasil, e pole své společníky, aby varovali vesnici.

“Bojím se, e jsme zatahováni doprostřed bitvy lidí,” zamručel Juraviel, na co Elbryan ihned odpověděl. “Na svou vlastní ádost.”

Na konci týdne přili Tuntun a Juraviel s dobrými zprávami. “Lidé z Padova jsou na cestě pryč. Do jednoho,” pravil Juraviel.

“A čekají na ně mui vaeho krále,” dodala Tuntun.

“Máte mé díky,” řekl hraničář s nízkou úklonou.

“Nám neděkuj,” zasmála se Tuntun, “protoe byli na cestě jetě předtím, ne jsme dorazili.”

Elbryanův výraz prozrazoval, e nechápe.

“Musí poděkovat jí,” vysvětlil mu Juraviel, a jako na povel vystoupila ze stínů Pony.

Elbryan k ní spěchal a objal ji. Chvíli mu trvalo, ne si uvědomil, e elfové ji uvedli a e ji tudí u museli potkat. Ohlédl se na Juraviela a Tuntun.

“U jsi jí o nás řekl,” řekl sue Juraviel.

“Myslím vak, e ná vzhled ji stejně okoval,” dodala Tuntun, která byla v lepí náladě ne obvykle.

“Byla jsem pořád v Padově, kdy přili,” vysvětlila Pony.

Elbryan si ji prohlédl, spokojený, e není zraněná, jenom slabá a unavená z dlouhé jízdy.

“A do Palmarisu,” odpověděla na nevyřčenou otázku. “ádný kůň se nemůe měřit s Tanečníkem. Vzal mě tam a zpět bez stínosti, a to stejnou rychlostí. Nyní je celé království ve střehu, vojáci na cestách a nepřítel u nevyhraje překvapením.”

Elbryan zvedl ruku, aby ji pohladil po zapiněných vlasech. Jemně odstranil kus bláta z její brady. Jak moc ji miloval, obdivoval a respektoval! Chtěl ji k sobě přitisknout a do smrti ji milovat a ochraňovat - to bylo jeho dilema, protoe kdyby chtěl tuto enu - Jilseponie Aultovou - chránit, uráel by tím jejího ducha, vůli a sílu, které miloval.

“Celý svět ti musí poděkovat,” zaeptal. Otočil se, aby něco poznamenal k elfům, jene dvojice u byla dávno pryč a nechala jim soukromí.

“Oni věděli, e jsme tady, a nyní přemýlejí, proč u po nás nejsou stopy,” vysvětlil Elbryan na koni opěalému Avelynovi. Stáli ve skrytu hustého lesa na okraji pole, je bylo stále pokryté sněhem a v měsíčním světle jasně zářilo. ikmo přes pole k severovýchodu se pohybovali mezi řídkými řadami holých stromů tři goblini.

“Moná e budou věřit, e jsme vichni odeli,” řekl Avelyn nadějně. Dvě třetiny jejich skupiny odely na východ a Elbryanovi zbylo čtyřicet válečníků, kdy nepočítal utajené elfy, o kterých ani nevěděl, kolik jich je.

“To bude jejich chyba,” odpověděl hraničář zachmuřeně.

Tón jeho hlasu přinutil Avelyna, aby se podíval jeho směrem, a mnich byl rád, e Bouře stále spočívá po straně sedla, které dal Belster Elbryanovi předtím, ne přila monstra, a e Jestřábí křídlo je také na svém místě.

Ale pak, k Avelynovu údivu, Elbryan postoupil s Tanečníkem ze stínu na jiní svah miskovitého údolí, ven z úkrytu.

Asi o sto yardů dál se goblini zastavili a zírali, pak zaběhli pod stromy a chystali si ípy.

“Elbryane,” eptal mnich drsně. “Pojď zpět!”

Hraničář tie seděl a jeho luk i meč odpočívaly.

Do noční oblohy se vznesly tři ípy, toulavé střely, které dopadly daleko od hraničáře.

“Oni si myslí, e je nevidíme,” řekl Elbryan eptem a byl zjevně pobaven.

Avelyn el k jeho boku a mezi sebe a gobliny tak umístil Tanečníka. “Jetě e jsme je uviděli,” oddechoval hlasitě, “a oni nemuseli vidět nás.”

“Uklidni se, příteli,” řekl hraničář, kdy se jeden íp zabodl asi dvacet stop daleko. Odváný Tanečník stál nehnutě a Elbryan si přál, aby jeho lidský společník měl také takovou víru.

Avelyn se sehnul za hřebcovu hlavu, pak vykoukl zpoza ní a zjistil, e goblini jsou na úpatí svahu a ukrývají se pod stromy.

“Jetě tři výstřely a trefí se,” řekl Avelyn. Mnich vzhlédl a uviděl hraničáře, jak zvedá luk a sotva znatelným pohybem vypoutí íp.

Avelyn se včas podíval zpátky a uviděl goblina, který to dostal do hrudníku. Neviděl íp, ale náhlé kubnutí temné siluety následované pádem na zem. Ostatní dva se pohnuli k ústupu a klouzali po svahu zpět.

Elbryan zůstával nehybný a měl natáhnutou tětivu.

“Dostaň je rychle,” prosil Avelyn.

“Musím si být jistý,” odvětil Elbryan. “Nemohu minout.” Čekal a pak nael díru a vystřelil; íp se zabodl goblinovi do hlavy. Ten zbývající křičel a utíkal, padl na břicho a klouzal dolů.

“Dostaň ho,” povzbuzoval Avelyn.

Ale Elbryan zvedl luk, seděl klidně na Tanečníkovi, měl zvrácenou hlavu, zavřené oči a vypadal, jako by si uíval větru v měsíčním světle.

“Co?” zeptal se mnich, kdy viděl, e goblin se dostal na hřeben a pak zmizel z dohledu. “Ho, ho, co?”

Elbryan pomalu otevřel oči a podíval se dolů na mue. “Je to o reputaci,” vysvětlil hraničář, pak otočil Tanečníka a vydal se ke stromům.

“Reputaci?” opakoval Avelyn. “Nechal jsi toho posledního jít! Určitě nahlásí, e jsme neodeli, e my, nebo tedy ty, zůstává…” Mnichův hlas se vytratil a na tváři se mu usadil úsměv. Samozřejmě e se vystraený goblin vrátí a vyhrkne svou zprávu. Samozřejmě e řekne, e hraničář na krásném hřebci zůstal, řekne, e v lese čeká smrt.

“Ho, ho, ho!” zvolal Avelyn v upřímném obdivu. “Nechme je poznat Nočního ptáka a pocítit strach!”

Avelyn přikývl, kdy se díval, jak se hraničář a jeho kůň ztrácejí v noci. Ano. Měli by mít strach.

Elbryan praktikoval svůj mečový tanec, tak jako tolikrát v Andur’Blough Inniness. Meč pomalu létal kolem něho - otáčel se a zvedal v dokonalé rovnováze. Jedna noha následovala druhou a pak převzala vedení; krok, krok, útok a staení.

Ve plynulo pomalu a nádherně. Byl ztělesněním válečníka, tento svalnatý nahý mu, vrcholem harmonie, jedno se zbraní.

Zpoza stromů za ním ho pozorovali Avelyn a Pony, kteří byli ohromení. Náhodou se sem přichomýtli a mnich, který ho uviděl první, viděl, e je nahý, a snail se, aby li jiným směrem. Ale ona ho také uviděla, a nic by ji nezastavilo, aby se nedívala.

Kdy pozorovala jeho dokonalé pohyby jako v transu, zjiovala toho o něm mnohem víc a viděla ho tak jasně, jako by mu leela v objetí a dělili se spolu o váeň a radost.

Tohle je jiné, ale o nic méně intenzivní, rozhodla se. Tak jako jejich vztah, toto bylo spojení těla s duchem, fyzická meditace nad normou lidské zkuenosti, něco posvátného.

Avelyn u takový trénink viděl - nebyl odliný od fyzického tréninku mnichů v Sv. Mere-Abelle - ale nikdy neviděl někoho tak dokonalého jako Elbryana, někoho tak harmonizovaného.

A meč Bouře, jen byl prodlouením hraničáře, k té kráse jen přidával, sekal okolo a zanechával za sebou stopu bělomodrého světla.

“Měli bychom jít,” zaeptal mnich Pony, kdy se Elbryan zastavil.

Pony souhlasila. Moná e pozorují něco, co je jen Elbryanovo. Ale jak se hraničář začal znovu pohybovat a meč mával kolem, perfektně vyrovnaný a paralelní s jeho rameny, shledala, e nemůe odejít.

A ani Avelyn nemohl.

Elbryan brzy skončil a lehl si do trávy. Pony a Avelyn se odplíili pryč.

Kdy Pony potkala Elbryana o hodinu později, musela se snait, aby zakryla svůj pocit viny, pocit, e mu nějak ublíila. Nakonec toho ale bylo příli.

“Dnes ráno jsem tě viděla,” přiznala.

Elbryan zvedl obočí.

“Kdy jsi cvičil. Nechtěla jsem…” zastavila se a sklonila pohled.

“A byla jsi sama?” řekl Elbryan.

Něco v jeho tónu ji přinutilo pozvednout k němu zrak. V jeho úsměvu nala svou odpověď.

“Ty jsi to věděl!” obvinila ho.

Elbryan si zvedl ruku na hrudník, jako by byl raněn.

“Tak ty jsi to věděl,” řekla Pony znovu a plácla ho do ramene.

“Ale nevěděl jsem, jestli mi to řekne,” řekl hraničář klidně a Pony odstoupila.

“Dostali jsme se tam náhodou,” vysvětlila.

“My?”

Pony se na něj podívala.

“Ano, ty a Avelyn,” odhalil hraničář.

Po dlouhé chvíli ticha se Pony zeptala: “Jsi natvaný?”

Elbryan se na ni vřele usmál. “Nemám před tebou ádná tajemství.”

“Jene já jsem zůstala a dívala se a do konce,” pokračovala.

“Byl bych zklamán, kdyby tě pohled na mě neudrel na místě,” řekl Elbryan hravě a vechno napětí bylo pryč.

Pony ho objala a políbila. “Naučí mě to? Myslím ten tanec.”

Elbryan se na ni podíval. “Je to dar od elfů,” vysvětloval. “A je to dar, který ti nabídnu, ovem jenom s jejich poehnáním.”

Pony byla poctěna a znovu ho chtěla políbit, ale jejich pozornost zaujal zvuk ze strany.

Paulson vyel z houtí. “Ta karavana musela cestovat asi půl noci,” řekl a mluvil o goblinské zásobovací skupině, která přicházela ze severu a kterou pozorovali. “Musíme na ně zaútočit dnes, nebo se dostanou do Plevelné.”

“Jsou pořád u řeky?” zeptal se hraničář.

Velký mu přikývl.

Elbryan pokývl Pony a ta odběhla najít Avelyna a shromádit vojáky, kteří podléhali jejímu velení.

“Pak tedy pojedeme a připravíme si bojitě, tak jak to bude pro nás nejlepí,” řekl Paulsonovi.

Na cestě karavany nebyly ádné kopce, kromě těch obklopujících vesnici, a tato lokalita byla moc blízko u okupovaného území. Elbryan a jeho síly by museli jít dál na sever a zničit karavanu jetě předtím, ne se jí dostane pomoci od okupantů.

Ale nebyly tam ádné kopce, jenom lesy, a řeku lemovaly velké hnědé a edé kameny. Řeka alespoň vytvoří bariéru, take nepříteli znesnadní útěk.

“Přicházejí dvě skupiny,” vysvětlil Stráce, kdy zastihl Elbryana a ostatní při rozhodování o postupu útoku. “Malá vepředu, sloená převáně z goblinů, ale s pomocí obra, jen kácí stromy a dělá čistou cestu.”

“Pro vozy?” zeptal se Elbryan a doufal, e má pravdu.

“Pro válečné stroje,” pravil kentaur. “Dvě velké vymylenosti, katapulty, oba na kolečkách a kadý táhnou tři obři.”

“To je příli mnoho,” zamumlal Paulson.

Hraničář se na mue podíval. Nebyl to ádný zbabělec a Elbryan si nebyl jist, zda má nesouhlasit. Sedm obrů a skupina powriů a goblinů je moná víc, ne dokáou zvládnout.

“No, můeme na ně stejně zaútočit,” řekl Paulson o chvíli později. “Ale měli bychom být připraveni utéct, kdy se karta obrátí v ná neprospěch.”

Elbryan se podíval na kentaura. “A co průzkumníci?”

“Ó, je tady plno goblinských krys pobíhajících v lese,” odpověděl a iroce se usmíval, kdy zvedl větvičku a začal se árat mezi zuby. “Nyní o dvě méně,” řekl nezbedně.

Hraničář udělal pohyb, který zachytil jenom Stráce, a dal si prst na ucho, ukazuje tak pičaté ui, které značily elfa.

Kentaur přikývl. Elfové tam také jsou, a nyní si byl Elbryan jist, e se nemusí průzkumníků bát.

Přijela Pony na groované klisně, jednom z divokých koní, kteří snesli jezdce. Bratr Avelyn se hekaje vynořil za ní. Mnich bez protestu běel.

“Nejdůleitějím úkolem bude zničení válečných strojů,” rozhodl hraničář. “Protoe je určitě pouijí na města na jihu a moná dokonce i na Palmaris.”

Hraničář se odmlčel a uvaoval nad vím, co slyel. “Kolik má čelní skupina?” zeptal se kentaura.

“Ale, je to taková nesourodá skupina,” řekl kentaur kysele, jako by mluvil o tom, e mu ti tvorové zanechali v puse nepříjemnou chu. “Asi tak tucet, co seká stromy, které potom odklízí ten obr. Hnusní darebáci. Zabiji jich hodně, jestli chce.”

Elbryan věřil, e to kentaur udělá. “Poradí si s obrem?” zeptal se.

Stráce zafrkal, jako by ho ta otázka urazila.

Hraničář se otočil k Pony. “Vezmi si deset muů a kentaura. Musí zničit přední skupinu, a to co nejrychleji. Zbytek pak přijde se mnou a odřízne hlavní karavanu. Přijdeme přímo mezi ně.”

“A budete stát proti esti obrům?” zeptala se Pony skepticky.

“Odvedeme jejich pozornost,” vysvětlil hraničář, “na dost dlouho, aby Avelyn mohl spálit katapulty powriů. Poté se rozptýlíme, ale já doufám, e větina monster umře předtím.”

“Ale oni mají průzkumníky,” říkal Paulson. “Můou vědět, e jdeme, jetě předtím, ne se tam dostaneme.”

“Průzkumníci jsou mrtví,” řekl Elbryan pevně.

Paulson a ostatní se na něj tvrdě podívali.

“Tví elfí přátelé?” zeptal se velký mu. “Nevím, jestli se mi to líbí.”

“To mi řekni po bitvě,” pravil hraničář zatrpkle a pak zakřičel na Pony: “Jeď!”

Paulson si jenom povzdychl a přijal hraničářovo slovo. Byl překvapen, kdy ho Pony poplácala po rameni a naznačila mu, e chce, aby on, Cric a Chipmunk byli v její skupině.

“Přijedeme podél řeky a zaútočíme,” vysvětlila Pony Elbryanovi, kdy odjíděli.

“A my zaútočíme z druhé strany, skrze stromy,” odpověděl hraničář. Pokývl své milované. Cítil to vzruení před bitvou a věděl, e ona to cítí také. Bylo to nebezpečné, ale byl to jejich ivot, jejich osud, a přes vechen děs a strach to bylo vzruující.

Elbryan skřípal zuby a ponechal přední skupinu monster přejít kolem jejich pozice, přestoe kdykoliv goblin sekerou sekl do stromu, chtěl vyletět a zabít ho.

Goblini a obří eskorta se pohybovali dost pomalu a brzy poté u hraničář a jeho společníci uslyeli rachot válečných strojů a mručení obrů, kteří je tahali.

“Počkejte, dokud nebudou přímo před námi,” nařídil hraničář. “Potom vypuste ípy a otěpy. Miřte pouze na obry,” dodal rychle. “Jsou nejvíce nebezpeční. Sundáme-li je jako první, nai nepřátelé budou mít nevýhodu.”

“A kdy je nesundáme?” zeptal se Tol. “Máme běet před est obrů, aby nás rozmačkali?”

“Zaútočíme tak tvrdě, jak jenom můeme,” odvětil hraničář vyrovnaně a snail se udret frustraci z tohoto mue pryč ze svého hlasu. “A pak, kdy budeme muset, utečeme. Jediná karavana nestojí za velký risk.”

“Pro tebe je to snadné,” řekl Tol, “na tom rychlém koni, kterého má. My ostatní běíme a nemyslím, e můeme utéct obrovi.”

Elbryan se na mue díval a přál si, aby si ho Pony vzala s sebou nebo aby ho byl poslal na východ s ostatními. Tol byl lítý bojovník, ale kvůli své svárlivosti byl na obtí, a ne přínosem.

“Počkejte, a budou dost blízko,” řekl hraničář znovu celé skupině. “Myslí si, e mají průzkumníky venku, a budou překvapeni. Zaměřte své střely na obry tahající přední katapult. Uvidíme, kolik jich po naem prvním útoku zbude!” Otočil se k Avelynovi. “Kolik bude potřebovat muů?”

Mnich zavrtěl hlavou. “Ani jednoho,” odpověděl. “Jenom mějte jejich pozornost a já se tam dostanu zezadu. Nechoďte ke katapultům, varuji vás! Dnes se cítím silný!”

S tím se mnich odvalil do křoví a Elbryan se skoro zasmál nahlas, kdy ho viděl odcházet. Mnich nael mír, a ironie toho byla, e ho nael ve válce, v bitvě, kterou si Avelyn ospravedlnil činy, které na něm tak dlouho těce leely.

Elbryan obrátil pozornost zpět ke scéně před ním, deset yardů stromů, pak několik yardů keřů, dvanáct stop kamenů a pak řeka, kde byl silný proud, poněvad začalo jarní tání. Slyel rachot válečných strojů nad hlasem řeky a rozliil, e karavana je přímo na břehu řeky a pohybuje se podél něj.

Hraničář pokynul svým společníkům, kteří se začali opatrně pohybovat od stromu ke stromu a začali mířit. Elbryan stál dále na místě, za větvemi tsugy. Podíval se po elfech, jestli tady někde nejsou. Nikdo na světě neuměl lépe mířit, to věděl z osobní zkuenosti.

Vepředu dala jedna ena signál, e je karavana ji skoro u nich.

Elbryan okamitě nasadil íp a zamířil. Telepaticky zavolal Tanečníka a kůň měkce zarál.

Objevil se první obr, funěl a tahal a přes hrudník měl popruhy. Za ním se ve stejné ohnuté pozici objevili dalí dva.

Elbryan cítil nedočkavé pohledy svých společníků, kteří čekali, a začne. Trochu ho zaráelo, e neslyí zvuky bitvy z jihu, od vedoucí skupiny, ale on a jeho společníci jsou odhodlaní a musí Pony věřit, e nenechá gobliny a obry, aby jim vpadli do zad, a e odřízne jakýkoliv útěk.

Hraničář vypustil první íp ve chvíli, kdy zabořil Tanečníkovi paty do slabin a kůň skočil dopředu.

Vedoucí obr zabručel, víc překvapením ne bolestí, kdy ho íp zasáhl do ramene, a vzápětí se vzduch naplnil ípy a otěpy.

Elbryan znovu a znovu střílel a vdy trefil a Tanečník ho vedl na otevřené prostranství před karavanu. Kdy se tam dostal, vůdčí obr byl mrtvý a dalí dva se potáceli v popruzích, zatímco asi dvacet powriů a goblinů hýkalo a pobíhalo kolem, popadalo zbraně a snailo se krýt.

Za ním vylo několik jeho společníků a vichni si úlevou vydechli, kdy za sebou uslyeli zvuky bitvy.

Jeden z powriů stál na katapultu a těkal rozkazy.

Hraničářova dalí střela ho poslala dolů.

Pony tvrdě zaútočila. Jela se svým koněm přes vedoucí řadu goblinů, jednoho sekla mečem do obličeje a druhého do krku. To bylo snadné, poněvad ona a její vojáci monstra překvapili a malí goblini takové rány nepřeívali. Předtím ne stačila máchnout mečem, polovina goblinů u leela mrtvá na zemi.

Ale to nebyl případ fomoriánského obra.

Pony zatnula klisně paty do slabin a otočila ji, kdy ji obr začal následovat. Koutkem oka jetě uviděla Stráce ve cvalu, zpívajícího a mávajícího kyjem nad hlavou.

Obr se vzepřel, ale kentaur se zastavil, skočil a obrátil se ty k obrovi. Ten si myslel, e chce utéct, a chystal se ho chytit za ocas, ale kentaur vykopl zadníma nohama a zasáhl monstrum tvrdými kopyty do ohyzdného obličeje.

Obr odklopýtal pryč a nohy se mu podlamovaly.

Kentaur, divoce zpívaje, znovu zaútočil a plácl obra po hlavě kyjem.

Pak přispěchala Pony a sekla netvora do krku.

“Hej, ty mě obírá o zábavu!” protestoval kentaur, který opět poskočil a znovu kopl, tentokrát do hrudi, a odhodil obra na zem.

Stráce se usmál, kdy Pony zabila dalího goblina, kdy viděl, jak monstra umírají pod rychlým útokem jejich skupiny. A kdy viděl, jak se zmatený a omráčený obr vzpírá na loktech a rozhlíí se.

Byl přesně ve správné výce na úder do brady.

Druhý obr padl, jetě ne se dostal z popruhů. Třetí se vyprostil, ale Elbryan ho zasáhl ípem do oka a dalí tucet ípů ho zasáhl do krku a obličeje.

Také upadl na zem.

Ale nyní Elbryana více zajímali powriové, kteří zvedali zbraně, a obři od druhého katapultu, kteří byli venku z popruhů a na sobě neměli ani krábnutí.

“Pospě si, Avelyne,” mumlal hraničář. “Nezpozdi se.”

“Jilly přijídí! U se ene!” zvolal jeden mu a Elbryan byl vděčný za to načasování a pozvednutí morálky jeho skupiny. Skupina monster na jihu byla mrtvá.

“Soustřeďte střely na obry!” zakřičel hraničář a pro sebe si řekl, a si u Avelyn pospíí.

Stráce cválal, aby dohonil enu a její klisnu, zastavil se vak, kdy uviděl Chipmunka, jak vytahuje z goblina dva noe a po tvářích mu tečou slzy.

“Cric!” vyl mu. “Můj Cric!”

Stráce sledoval jeho pohled k dvojici padlých goblinů a k nezaměnitelnému pleatému mui, jen mezi nimi leel.

“Je mrtvý!” prohlásil malý nervózní mu.

“Kde je ten třetí? Ten velký?” zeptal se kentaur.

“Paulson je úplně vpředu,” vysvětlil Chipmunk. “Říká, e zabije vechny.”

“Sedni na můj hřbet a pospě si!” nařídil kentaur a Chipmunk to udělal. A tak vyrazili vpřed a Stráce zpíval bojovou píseň, která mui vyhnala slzy z očí a zadrela je hrází čirého vzteku.

Avelyn se skrčil za stromem, deset stop od katapultu. Jeho frustrace vzrůstala, nebo dva obři běeli bojovat. Třetí zůstal na místě a na katapultu byla spousta powriů, z nich někteří měli kue.

Avelyn se musí dostat blí, aby jeho ohnivá koule měla nějaký efekt, ale kdyby se odkryl, tak by ho sundal výstřel dřív, ne by vůbec vypustil magický výbuch.

Mnich chápal situaci vpředu a chápal, e Elbryan u mu nekoupí příli času, ani by ohrozil mnoho ivotů. Vyvolal tít serpentinu a pak instinktivně vyběhl z keře, padl k zemi a převalil se pod katapult.

Slyel powrie, jak křičí. Věděl, e nemá moc času, a snail se soustředit na rubín a jeho rostoucí energii.

Potom si klekl vedle katapultu obr. Obličej měl na zemi a dlouhou paí se natahoval po Avelynovi. Ten se musel odvalit, ale náhle se zastavil, kdy se do země vedle něj zabodla střela z kue. Ohlédl se a uviděl dvojici powriů, jak lezou pod válečný stroj a jdou na něho s kuí. Zavřel oči a modlil se. Ucítil sílu rubínu, která jako by prosila, aby mohla ven.

Otevřel oči a shledal, e se dívá do oklivého obličeje obra.

“Ho, ho, ho!” zvolal mnich nad tím pohledem, a v tom okamiku zachvátil oheň katapult, spálil powrie lezoucí za ním a oslepil obra. Velká dřevěná konstrukce vzplála jak obrovská svíčka. Nic netuící powriové, kteří stáli na jejím vrcholku, křičeli a vrhali se na zem, aby uhasili plameny. Jeden neastný trpaslík se vrhl přímo před kvílícího obra. Jeho oheň byl uhaen, kdy ho rozmáčkla obrovská obrova noha. Hořící obr pokračoval a na trpaslíky ani nepomyslel. Jenom slepě běhal a mával rukama, aby uhasil plameny. Narazil do mladého stromku, lámal větve, ale udroval rovnováhu - hloupě, poněvad zem poskytovala jedinou záruku uhaení plamenů - a pokračoval v běhu.

Avelyn pevně sevřel serpentin, kdy kolem něj poletovalo hořící dřevo. Kámen ho před kouřem neuchrání, to věděl, a tak si uvědomil, e by se měl dostat zpod hořícího válečného stroje. Začal se posunovat do strany, ale pak jedno kolo podlehlo plamenům a gigantický katapult se svezl na stranu a přimáčkl mnicha pod sebe.

“Pomoc,” vydechl Avelyn a snail se dostat na druhou stranu.

Avelynův výbuch zvýil ztráty monster a zanechal tak naivu jenom dva obry a asi dvacet powriů proti Elbryanovým třiceti. Hraničář takovou bitvu nemohl akceptovat, protoe kdyby ztratil pětinu své síly, bylo by zle. Začal volat, aby se stáhli, a zadrel Pony, kdy se na klisně tryskem přihnala k němu, ale pak přicválal Stráce, znovu zpívaje bojovou píseň, a na zádech mu seděl Chipmunk svírající své dýky.

“Stůj!” zavolal na kentaura, ale kdy promluvil, uslyel zvuk elfích ípů.

Několik powriů spadlo z vedoucího katapultu.

Stráce se rozběhl k nejbliímu obrovi a Chipmunk na něho poslal čtyři dýky, zaměřené na jeho obličej; vechny přesně zasáhly a zajely hluboko, nebo byly vedeny muovým bezbřehým vztekem.

Obr sténal v agónii a chytil se za obličej. Stráce ho zasáhl ve cvalu a svalil ho na zem.

Elbryan pak nemohl zadret útok svých rozlícených sil. Určitě ne Paulsona se iroce otevřenýma očima, jen se vyhnul otěpu powrie, kterého potom zdvihl do vzduchu a odhodil na dvanáct stop, aby si rozbil hlavu o kmen silného stromu.

Zbývající obr utekl do lesa a powriové se rovně připravovali na útěk.

“Rozbijte druhý katapult!” nařídil Elbryan. “Přichystejte ho na Avelynův oheň!”

“Kde je Avelyn?” zeptala se Pony, která právě probíhala kolem Tanečníka.

“Asi v lese s elfy,” řekl Elbryan. “Moná e pronásleduje obra.”

Jako by jim chtěl napovědět, hořící katapult opět zapraskal a Elbryan na něj zíral a cítil, e se plete.

“Ne,” zamumlal hraničář a sklouzl z koně. Popoel k hořící věci, pak se rozběhl a vrhl se na zem, aby mohl vidět pod stroj. Viděl hustý kouř a skrze něj dvě těla. Oddechl si, kdy uviděl, e jsou to powriové.

“Ale proč jsou pod tím katapultem?” zeptal se v náhlém děsu.

“Přineste mi tyč!” zakřičel, zvedl se a poskakoval. “Páku!

Rychle!”

“Avelyne,” vydechla Pony, která si vimla stresu svého milence.

Větina z goblinů byla vyřízena - několik muů a kentaur začali rozebírat katapult. Stráce, jen nyní pracoval na jeho dlouhém rameni, uslyel hraničářův zoufalý výkřik.

Chipmunk vytrhl poslední kolík a kentaur se silou obra kládu uvolnil. Mui se mu hrnuli na pomoc, ale to nejlepí čeho byli schopni, bylo dotáhnout kládu k hraničáři a katapultu.

“Lana na druhou stranu!” přikázal Elbryan, kdy začali podkládat kmen pod nejvyí konec katapultu. “Musí to být vytaeno co nejrychleji!”

Tahali a vichni zvedali plnou silou. Pony přivedla rovně Tanečníka a svou klisnu dozadu a přivázala lana k jejich sedlům. Nakonec, jedním mocným záběrem, katapult zvedli. Skřípaje na protest se převrátil, co doprovázela sprka lutooranových jisker.

A tam leel Avelyn, bez hnutí a pokrytý sazemi. Elbryan k němu přispěchal a stejně tak ostatní, jenome Pony je odstrčila a dostala se k mui, kterého milovala jako bratra.

“On nedýchá!” volal Elbryan a tlačil mu na hrudník, aby se do něj dostal vzduch.

Pony vzala mnichův váček a nala hematit. Nevěděla, jak s tímto kamenem zacházet - Avelyn se nevěnoval výcviku s tímto nebezpečným kamenem - ale věděla, e to musí zkusit. Vyslala mylenky ke kamenu a vzpomněla si, jak moc toho Avelyn udělal pro ni a také pro Elbryana.

Modlila se k Bohu, prosila o pomoc a pak, přestoe nevěřila, e se dostala k síle kamene, cítila nad svou rukou konejivou ruku jinou, a kdy se podívala dolů, uviděla, e se mnich usmívá.

“Bylo to moc horké,” pravil mezi kalem, při kterém vyplivl černé sliny. “Ho, ho, ho!”

“Bylo to působivé,” připustil hraničář Juravielovi a Tuntun, kdy spolu mnohem později večer seděli vedle Avelynovy postele.

Avelyn otevřel ospalé oko, aby se podíval na své nejnovějí společníky. Věděl, e jsou elfové poblí, vichni v táboře to věděli, ale jetě nikdy ádného elfa neviděl. Zůstal potichu a opět zavřel oči, nechtěl postrait duchy.

Příli pozdě. Hraničář zachytil pohyb.

“Bojím se, e tvé předzvěsti o zkáze se ukazují být pravdou,” řekl hraničář Avelynovi a zatřásl jím.

Avelyn jen pomalu otevřel jedno oko a upřel je na dvojici elfů.

“Tohle je Belli’mar Juraviel a Tuntun,” řekl hraničář vychovaně, “mí přátelé a učitelé.”

Avelyn iroce otevřel oči. “Moc rád vás poznávám,” řekl a znovu začal kalat, poněvad nebyl připraven na nějakou námahu.

“My tebe také, dobrý mnichu,” pravil Juraviel. “Tvá síla s kameny je povzbudivá.”

“A bude potřeba jetě větí síla,” dodala Tuntun. “Protoe na svět udeřila temnota.”

Avelyn o tom věděl, věděl to ode dne svého odjezdu ze Sv. Mere-Abelle - věděl to, z dneního pohledu, od své cesty na Pimaninicuit. Znovu zavřel oči a nehybně leel. Byl příli unavený, aby o tom mluvil.

“Bezpochyby víme, e tato monstra nejsou obyčejnými nájezdníky, ale e jsou spojenou a dobře organizovanou itou,” začal Elbryan.

“Jsou vedeni a dreni dohromady,” souhlasila Tuntun.

“Promluvíme si o tom někdy jindy,” řekl Juraviel, ukazuje na mnicha, jen znovu upadl do spánku. “Nyní před sebou máme naléhavé bitvy.”

Oba elfové přikývli a tie vyklouzli ze stanu, okolo stráí bez zpozorování, protoe se pohybovali jako lístky ve větru.

Elbryan seděl s Avelynem po zbytek noci, ale mnich se ani nepohnul, přemýlel a vzpomínal na to, co slyel o temnotě padající na zemi a o démonu daktylovi a černotě v lidských duích.

“Ná vládce nebude potěen,” zaskučel Gothra a jednoruký goblin přitom poskakoval po místnosti.

Ulg Tik’narn se na něj kysele podíval. Powrie neměl rád gobliny a Gothru povaoval za ukňučeného uboáka. Gothrovo prohláení vak nemohl popřít a věřil mu víc ne Maiyeru Dekovi, protoe obr si jejich zoufalé situace nevímal. Vesnice byly obsazeny, to je pravda, ale umřelo málo lidí, a tento tajemný Noční pták a jeho přátelé útočili na kadou karavanu, která přila ze severu. To u nelítostný daktyl určitě zpozoroval - příchod ducha, který se nazýval bratr Spravedlnost, to potvrdil.

A Ulg Tik’narn věděl, e on bude nejvíce viněn za naruení plánu lidmi. Ale powrie měl své spojence a měl také plán.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ TŘETÍ

Místo zájmu

“Rozervat a poznamenat!” kvílel kentaur, dupal okolo sebe a stříkal bahnem, jak mlátil kyjem do země. Padal dé a sníh pod ním tál.

“Poráejí borovice v údolí na sever od Dundalis,” vysvětlil Elbryan zachmuřeně Pony. “Vechny.”

“Pak je den jetě edí,” odvětila a dívala se směrem, kde býval její domov. Ze vech míst v oblasti bylo jenom jedno místo, které bylo hezčí ne borovicové údolí, a tím byl hájek. A ádné místo nevzbuzovalo v mladé eně větí emoce.

“Můeme je zastavit,” pronesl hraničář náhle, kdy uviděl hlubokou bolest v rysech své lásky. Kdy to dořekl, tak si povzdechl, protoe zrovna o tomté domluvil se Strácem, který chtěl zaútočit, a řekl mu, e poráení stromů můe být pastí. Stali se nebezpečnými nepřáteli, a bezpochyby chtěli vůdci monster v Dundalis a dalích vesnicích, aby vylezli na otevřené prostranství a vypořádali se s nimi jednou provdy. Goblini byli hloupí, ale powriové určitě ne, a věděl, e generálové pochopí, co pro lidi znamená krása.

“Příli blízko u Dundalis,” řekla Pony. “Posily tam budou dřív, ne jim stačíme pořádně ublíit.”

“Jenome kdy je zraníme a oni začnou utíkat,” hádal se Stráce, “pak si dvakrát rozmyslí, ne se tam vrátí!”

Pony se podívala na Elbryana, na Nočního ptáka. Byla to jeho hra a jeho vojsko. “Chtěla bych zaútočit,” pronesla tie, “kdyby z ádného jiného důvodu, tak proto, e ničí zemi kterou miluji.”

Elbryan zachmuřeně přikývl. “A co Avelyn?”

“Není zrovna ve stavu, kdy by měl pomylení na bitvu,” odpověděla Pony a potřásla hlavou, přičem jí z vlasů létaly kapky. “A má plno práce s kameny. Říkal, e pohlédne do dáli.”

Elbryan se s tím musel spokojit. Avelynova práce byla výborná, protoe byl přinejmením stejně odhodlán jako on sám. “Tanečník nám můe přivést koně,” řekl hraničář. Improvizoval a přemýlel nahlas. “Vezmeme jen ty, kteří dobře jezdí, a jenom dobrovolníky.”

“Má klisna mě poveze,” řekla Pony.

“A já jedu, kdy jdu,” smál se kentaur.

Elbryan odpověděl úsměvem a potom se propadl do mylenek, volaje skrze dé a stromy Tanečníka. Černý hřebec nebyl daleko. Asi za hodinu bylo připraveno sedm jezdců - Paulson a Chipmunk mezi nimi (oba byli rozzlobení nad ztrátou Crica) - a vyrazili lesem, razíce si cestu k údolí. Elfové s nimi byli také, následovali kadý jejich krok a slouili jako tiché hlídky.

Přijeli na severní svah údolí bez jakékoliv sráky. Podívali se na dvacítku powriů, dvacítku goblinů a dvojici obru, poráejících stromy. Zem byla hnědá, protoe nebyla sezóna bílého mechu a sníh u zmizel. Ale pořád byl pohled na nízké, hezké jehličnany působivý. Pro Elbryana a Pony to byla připomínka krásy tohoto místa, tohoto údolí, v kterém proili mládí.

“Zůstaneme dost blízko, rychle udeříme a potom rychle pryč,” vysvětlil Elbryan a říkal to vem, ale díval se přitom na Paulsona. Velký mu, zasaen ztrátou svého přítele, by asi nejradi přejel na druhý konec údolí, vpadl do Dundalis a zabil vechno, co by mu stálo v cestě. “Nae mise není v tom, abychom je zabili vechny - na to je nás málo - musíme je zranit a vyděsit, odehnat je v naději, e se budou bát opustit úkryt vesnice.”

Pony, Paulson a Chipmunk li s Elbryanem, pohybovali se doleva, zatímco tři dalí následovali Stráce doprava. Dé jetě zesílil a stejně tak vítr, a učinily sestup hodně těkým. Ale Elbryan tu povodeň vítal. Monstra na tom byla stejně patně a hluk bouře zakryje jejich příchod a moná i první útoky. Jenom elfové, kteří právě zaujímali pozici ní na svahu, budou mít těkou situaci se svými ípy.

Ale to nevadí, přemýlel hraničář, kdy se prodíral nízkými borovicemi. Nyní je den pro meč, a cítil se dobře, kdy vytáhl meč a poloil si jej na klín.

Juraviel vykoukl na planinu. Elbryan slyel lovce, jak zadrují dech, kdy poprvé uviděli elfa.

“Jsou ve velkém počtu přímo za hřebenem,” řekl Juraviel hraničáři. “Je mezi nimi mnoho obrů s balvany na házení. Běte pryč, pryč!”

Ale ne mohl Elbryan odpovědět, elf se vytratil ve větvích a zaelestění opodál mu prozradilo, e Juraviel na druhé straně slezl ze stromu a je dávno pryč.

“Past,” zaeptal hraničář svým třem společníkům a pobídl Tanečníka k běhu. Ti čtyři rozířili řadu a co nejrychleji vjeli mezi powrie a gobliny, kteří byli příli překvapeni na to, aby reagovali.

Elbryan se nahnul ze sedla a jednoho sekl do obličeje, druhého do hrudi. Chipmunk vzal jednoho do oka dýkou a pak odsekl ucho dalího, který se snail utéci, zatímco Pony rozehnala trio goblinů, kteří s vytím ochotně utekli pryč.

Paulson byl přímý. Běel na powrie, zadupal ho a dalímu rozrazil lebku sekerou. Řval a útočil a hledal dalí cíl. Vedl koně v kruhu ke stromu a vběhl do obra.

Paulson padl do bláta a podíval se na obra, jen byl omráčený, odehnal koně a zvedl svůj obrovský kyj s hřeby.

Věděl, e brzy bude s Cricem.

Byl slabý a rozbolavělý, ale nemohl u déle čekat. Avelyn chápal, e on a jeho přátelé, celý svět, musí znát odpovědi na příčinu invaze. A tak padl do kouzla hematitu a nechal svého ducha, a jde, kam je potřeba.

Podíval se na jih, k Dundalis a k bitvě v údolí. Uviděl tam monstra připravená na kopci, začínající útok - organizovaně jako armáda, a ne jenom sbírka kmenů.

Avelyn nemohl udělat nic víc ne se modlit, aby Elbryan a jeho jezdci byli rychlí a se těstím se dostali pryč.

Mnichovy mylenky se obrátily na sever a plnou rychlostí tam zamířil. Brzy za sebou zanechal zvuky bitvy a les pod ním ubíhal. Cítil se tak volně, jako asi před milionem roků a v jiném ivotě - kdy ho mistr Jojonah nechal vyjít z těla a kdy létal nad kláterem a viděl obraz na střee.

Na jih mířila dalí karavana s katapulty, a to odehnalo z jeho mysli tyto vzpomínky.

Přeletěl přes bouři, ven z detě, ale přestoe byla obloha čistí, scéna před mnichem, obrys Barbacanu, nebyla hezká. Avelyn cítil zlo, bál se zla a věděl, e kdy půjde na to temné místo, nedostane se ven.

Ale jeho duch se pořád pohyboval k Barbacanu. Byl přitahován nutností vědění. Letěl okolo přírodních věí z kamene, přes jiní konec hor a pohlédl do temnoty pod sebou.

Jestlie na jih odpochodovalo deset tisíc monster, zde jich bylo pětkrát víc a jejich temné tvary naplňovaly údolí od této jiní horské stěny a mezi černé pae, vedoucí z jediné kouřící hory o několik mil dál na severu.

Kouřící hora! Byla oivena magií taveného kamene, magií démonů daktylů!

Avelyn nepotřeboval jít blí, ale udělal to. Byl zvědavý.

Ne, to není zvědavost, uvědomil si náhle, a ani to není falená naděje, e by mohl s tím tvorem bojovat. Nemohl popřít, e ho kouřící hora přitahuje, volá…

Byl zpozorován. Na to nemohla být ádná jiná odpověď. Démon daktyl vycítil přítomnost jeho ducha a snail se ho přitáhnout a zničit. Tato mylenka podpořila jeho sílu, a tak se otočil. Před ním se rozkládaly jiní kraje.

“Přiel jsi, aby ses k nám připojil,” přilo měkké zavolání, které bylo více telepatickou výzvou ne hlasem, i kdy Avelyn ten hlas poznal. Jeho duch se znovu otočil, přeletěl skalnatý útes a tam byl duch mue, s ním trénoval v kláteře, mue, se kterým jel na Pimaninicuit a s kterým sdílel slávu Boha a který, jak se zdálo, tak hluboko upadl.

“Připojit se k nám,” řekl Quintall. Připojit se k nám.

“Uchází se o přízeň démonů,” zvolal Avelynův duch.

“Nael jsem pravdu,” odrazil ho Quintall. “Světlo ve stínu, odhalující li…”

“Jsi zatracen!”

Avelyn ucítil, e je duch pobaven. “Já jsem vítěz,” ujistil ho Quintall.

“Budeme s vámi bojovat na kadém kroku!”

A znovu pobavení. “To bude jenom taková malá nepříjemnost. To je ve,” odpověděl Quintall. “A během naí rozmluvy tvůj ampión a jeho krásná společnice umírají. Nemůete vyhrát a ani se schovat.”

Přízrak se náhle zastavil, to kdy ho rozzuřený Avelyn vztekle napadl, kdy jeho duch vletěl do zlého ducha a začal s ním bojovat svou vůlí.

Bojovali a jejich síla byla v jejich víře. Avelyn věřil v Boha a Quintall zas v démona daktyla. Létali nad Barbacanem. Quintallovo sevření bylo temnotou démona - studené a vysávající ivot z oponenta. Avelynovo sevření bylo ostrostí světla, je jeho protivníka spalovalo.

Byli v agónii, ádný neměl výhodu, převalovali se a létali a nakonec se rozdělili, tváří v tvář se obcházeli.

Avelyn moc dobře věděl, e nemůe vyhrát, ne zde, kde je démon tak blízko, a mylenka na to, e duch asi ví něco o Elbryanovi a Pony, ho znepokojovala. A co hůře, jejich bitva by mohla přivolat nechtěnou pozornost z kouřící hory, a kdyby přiel daktyl a on by s ním bojoval, jistě by byl zničen.

Avelyn se té monosti bál, ale přidal by se k Bohu, kdyby jeho smrt přila v boji s čistým zlem. Avak mnich musel odloit svá přání, protoe vichni v lese se musí dozvědět to, co on, musí vědět o kouřící hoře a Barbacanu a musí si potvrdit svá temná podezření.

Avelyn se rozhodl, e tuto bitvu vyhraje, ale ne, dokud nebude svět varován.

“Jsi zatracený, Quintalle,” řekl, ale duch se jenom zasmál a zaútočil.

Avelyn odolal pokuení bránit se a jeho duch odletěl rychle k jihu. Slyel kádlení Quintalla, který si myslel, e před ním utekl ve strachu, ale on to ignoroval.

Doufal, e se s Quintallem znovu setká.

Pony a Chipmunk pokračovali v divoké jízdě mezi borovicemi. Její meč se míhal a Chipmunk házel svou zdánlivě nekonečnou řadou dýk. A kdy byli moc blízko, jednodue powrie či gobliny rozdupali.

Ani ta monstra, která nezpanikařila a snaila se na ně dostat, se nemohla ubránit síle a rychlosti koní.

“Ke mně! Ke mně!” slyela Pony kentaura, a tak se k němu připojila.

Elbryan je nenásledoval. Nebyl vůbec překvapen zmizením Paulsona. Mu se a příli zmítal ve vzteku a zármutku, a on se obával, e ho sem neměl brát, ne tak brzy po Cricově smrti.

Hraničář byl ale překvapen, kdy spatřil, e jeho zpodění není jeho volbou, protoe ho uviděl, jak se válí v bahně a snaí se dostat z dosahu obrova kyje. Elbryan pobídl Tanečníka k útoku. Přál si, aby měl připravené Jestřábí křídlo, aby mohl vystřelit. Nechal koně, a poslouí jako střela, a přijel k obrovi z boku, narazil do něj a zpomalil ho.

Obr sklouzl do bahna a Tanečník také uklouzl, ale udrel rovnováhu.

“Utíkej!” zakřičel hraničář na mue, jene vyděený Paulson to u udělal sám. Ponořil se mezi husté borovice a byl oslepen hrůzou a detěm. Spadl do bahna, ale i v pádu běel a jeho nohy se jen míhaly.

Elbryan se ho snail krýt a myslel na to, e pojede a zvedne ho do sedla, ale uvědomil si, e takový manévr by je stál mnoho času a dovolil by obrovi na ně padnout.

A Elbryan neměl čas bojovat s takovým nepřítelem, ne zde, ne nyní, kdy jiní svah byl plný zrůd, obrů, kteří mají vaky s kameny. Po zemi údolí se začaly převalovat kameny a zatlačovaly do země spíe gobliny a powrie ne útočníky. To útočníkům ale nevadilo.

Elbryan s úlevou zaznamenal, e ostatní utíkají a běí rychle po severním svahu do úkrytu lesa. Hraničář také zpozoroval, e Paulsonova klisna je za nimi. Byl sice rád e klisna utekla, ale neměl radost z toho, co to znamenalo.

Paulson bude muset běet a nahoru, a nikdy to nedokáe, kdy Elbryan a Tanečník nezpůsobí rozruch. A tak hraničář jel a vytáhl Jestřábí křídlo, přejíděl od stromu ke stromu a vystřelil, kdykoliv uviděl nějaký hnusný obličej.

Vyhýbal se po několik minut vem útokům, ale čas byl proti němu a v údolí bylo stále více monster a jeho monosti úniku se sniovaly. Pohled dozadu mu ukázal Paulsona na svahu, ale také mu ukázal obra, který ho pronásledoval.

Hra skončila, to věděl, a tak otočil Tanečníka v kruhu - bodl jednoho powrie do oka - a potom se rozjel za obrem a Paulsonem.

Okolo něho dopadaly do bláta kameny a usekávaly větve stromů a na cestě z údolí ho pronásledovaly výkřiky tisíců. Avak výkřiky se brzy ztratily, protoe Tanečník nechal pronásledovatele daleko za sebou, a kamenům se hraničář se těstím vyhnul. Dostal se na okraj údolí, uviděl vzdáleného obra a rychle vyrazil podél stromů.

Paulson byl chycen. Zakopl o obnaený kořen a padl obličejem do bláta. Uslyel vítězný smích obra a představoval si, jak se zvedá jeho kyj, a zakryl si hlavu rukama, přestoe si uvědomil, e jako obrana je to nedostačující.

Obr se blíil a ji zvedal svou zbraň, kdy vtom se mu do zad zabořil íp. Jeho smích se změnil na překvapené zasupění.

Natvaný obr se obrátil.

Elbryan stál na hřbetu Tanečníka, jen cválal. Vytáhl meč a dal luk na sedlo. Obr byl v té chvíli u javoru s tlustými větvemi.

“Buď rychlý a jistý,” řekl Tanečníkovi, který chápal, co chce udělat.

Kůň běel k druhému javoru, jeho větve končily blízko u obra, a Elbryan odskočil a běel po větvi.

Obr se otočil a zvědavě se díval, jak kůň bez jezdce pokračuje a jede na něj, ale monstrum jenom zvedlo kyj a chtělo na něj zaútočit.

V poslední chvíli se kůň stočil do strany a obr máchl do vzduchu, a a pak zpozoroval druhý tvar, běící po větvích přímo za ním.

Meč udeřil jako bělomodrý blesk a sekl obrovi do krku. Obr se postavil, zavrčel a máchl kyjem, ale Elbryan u seskočil a kyj narazil do větve. Elbryan zaútočil zpod ní, bodaje Bouří, pak sekl po obrových slabinách, zatímco ten se marně snail vytáhnout kyj s hřeby z větve.

Pro obra bylo horí ne bodáni to, e z rány na krku mu vytékala krev a on se nemohl nadechnout. Rána mu vzala sílu a jeho vztek byl pryč. Obr pustil kyj, pak klopýtl dozadu a chytil se za krk. Podíval se na mue, jen byl opět na hřbetě hřebce, a toho druhého, který se usazoval za ním.

Obr se natáhl po nich obou, jene jeho smysly u nefungovaly a mui byli asi dvacet stop daleko. Natahoval se, a padl na zem.

Slyel zvuk kopyt koně mizícího v lese, slyel vzdálený hlas lidské eny a pak se nad ním zavřela temnota.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ČTVRTÁ

Odhalení duchů

“Byla to past nastraená na vás, kteří jste ili v Dundalis,” řekl Juraviel. Elf seděl s Pony a Elbryanem u hrobu Mathera v diamantovém hájku. Tuntun byla blízko spolu s dalími elfy, kteří se budou brzy vracet do Andur’Blough Inniness, jak jim řekl Juraviel.

“Ale jak by to věděli?” zeptal se Elbryan, který stále jetě nechtěl věřit, e poráení borovic v údolí bylo kvůli nim.

“Věděli, e mnoho lidí, kteří s nimi bojují, uteklo z Dundalis,” odvětil Juraviel. “Vesnice byla oputěná jetě předtím, ne do ní dorazili. Moná e pochopili, e severní údolí je důleité nebo svaté místo.”

“Ne,” řekla Pony. “Nevěřili by, e je údolí důleitějí ne vesnice, a ta byla oputěná.”

“A pochybuji, e powriové, a určitě ne goblini a obři, mají rádi krásno,” dodal Elbryan.

Juraviel byl potichu a trávil logické argumenty. Pořád mu vadilo, e monstra la do tohoto specifického údolí.

Elbryanovi to vadilo také, protoe kácení borovic nedávalo ádný smysl. Dřevo bylo nanic - borovice byly příli krátké na katapulty, příli vlhké na ohně a příli pruné na jakoukoliv stavbu. Proč li powriové do tohoto údolí, kdy kolem sebe mají lesy s vyími stromy z tvrdího dřeva? Jen aby nalákali své nepřátele, obzvlátě Pony a jeho, poněvad pro ně bylo údolí posvátné.

Ale to hraničáři nedávalo smysl. Jak monstra dostala tolik informací o vůdcích svých nepřátel?

“Věděli to,” řekl Elbryan rozhodně. “Museli to vědět.”

“Jak?” doadoval se odpovědi Juraviel.

Zapískání ze stromů - od Tuntun - je upozornilo na návtěvníka a o chvíli později se k nim připojil bratr Avelyn. Vypadal nyní mnohem lépe, bylo to jeho staré kulaté já, které jenom trochu kulhalo.

“Ho, ho, ho!” zavolala na něj Pony hravě, snaíc se ho tak rozesmát.

“Věděli to,” poznamenal Avelyn, kdy si sedal na zem. “Věděli to a vědí toho o nás hodně. Příli mnoho.”

“Jak to ví?” zeptal se Juraviel.

“Duch mi to řekl,” odpověděl Avelyn.

Elbryan nastrail ui a přemýlel, jestli je mnich v kontaktu se strýcem Matherem.

“Zatímco jste bojovali v údolí, el jsem daleko na sever,” vysvětlil mnich. “Chci vám říci, e armáda, která je zde, je jen předvojem, jen testovací sondou, a e ná nepřítel, démon daktyl, má jetě více bojovníků, které na nás pole.”

“Pak jsme tedy ztraceni,” řekla Pony tie.

“Ná nepřítel má také dalího spojence,” pokračoval Avelyn dívaje se přímo na hraničáře. “Ducha mue, kterého jsi zabil, kdy jsi mě bránil.”

“Bratr Spravedlnost,” řekl Elbryan.

Avelyn přikývl. “Jmenuje se Quintall,” řekl, protoe ten druhý titul byl nyní směný. “Krátce jsem s ním mluvil, předtím ne jsme bojovali, a on o tobě a Pony věděl.”

“On a já jsme jednou bojovali,” připomněl hraničář.

Avelyn potřásl hlavou dříve, ne mohl Elbryan dokončt předvídatelnou větu. “Věděl, e máte jisté problémy v údolí. Předpověděl, e budete zavraděni.”

“Pak to tedy byla past,” řekl Juraviel.

“Ano,” poznamenal Avelyn. “Věděli, čím nás - tedy alespoň vás dva - nejlépe přitáhnout,” řekl Pony a Elbryanovi.

“Jak jen mohli?” chtěla vědět Pony. “Bratr - Quintall nás neznal a určitě nevěděl, e máme pro to údolí slabost.”

“Moná e se tady duch prochází,” přiel hlas z blízkého stromu. Skupina se otočila a uviděla Tuntun sedící na větvi.

To by byl dostačující důvod, ale Avelyn měl podezření, e by zachytil duchovu přítomnost, kdyby tu Quintall byl.

“Moná,” připustil mnich, “nebo Quintall není jediným, kdo propadl temnotě daktyla?”

Malá skupina, její ivoty závisely jenom na absolutním utajení, se zděsila nad moností zrádce ve vlastních řadách. Myslí vech probíhaly asi tisíce otázek, kdy uvaovali nad kadou osobou ve skupině. Kdy si Elbryan poloil otázku o loajalitě Stráce, uvědomil si hned, e tyto mylenky jsou hloupé.

“To ovem nevíme,” promluvil Elbryan pevně po dlouhé pauze v rozhovoru. “Zřejmě to byl duch, zvěd naich nepřátel. Anebo jsou powriové mnohem vynalézavějí, ne jsme si mysleli. Moná e mají někde zajatce a mučí je kvůli informacím.”

“Avak určitě nikoho z Dundalis,” říkala Pony. “Nikoho, kdo by mohl vědět o naí oblibě údolí.”

“Vechno je jenom spekulace,” trval na svém hraničář. “Nebezpečné mylenky. Jak bychom mohli fungovat, kdy mezi námi nezbude vůbec ádná důvěra? Ne,” rozhodl se a jeho přísný tón ukazoval, e v tomto bodě nepřistoupí na ádný kompromis, “nebudeme podezírat nikoho z naí skupiny. Nebudeme o tom mluvit, dokud se nenajde nějaký důkaz.”

“Pak musíme být opatrní,” řekl Avelyn.

“Bude tento hájek dalím?” zeptala se Pony. Tato otázka hraničáře opravdu trápila.

“Na řadě je celý svět,” řekla Tuntun, čím stočila hovor jiným směrem, “jestli má bratr Avelyn pravdu.”

“Mám,” tvrdil mnich. “Viděl jsem shromádění monster v takovém počtu, jaký bych si nikdy ani nepředstavil.”

“Ve větím počtu, ne jim umoňuje jejich přirozenost,” souhlasil Juraviel, “pokud nejsou vedeni.”

Pony, která se nezúčastnila předchozí diskuse u Avelynovy postele, tomu nerozuměla.

“Powriové a goblini se nespojují na dlouho, pokud je nedrí u sebe větí síla zla,” vysvětlil Juraviel.

Pony se podívala na Avelyna a myslela na větby o záhubě světa, je říkal na jejich cestách, přemýlela o slabosti světa, o které mnich neustále mluvil, a o jméně, které tomu dal. “Daktyl?” zeptala se. “Jsi si jistý?”

“Daktyl je vzhůru,” řekl Avelyn bez zaváhání.

“Toho jsme se v Caer’alfar báli,” dodal Juraviel.

“Ale já jsem myslela, e daktyl je slabostí v srdci lidí,” rekla Pony, “a ne fyzická bytost.”

“On je obojí,” vysvětlil Avelyn a vzpomněl si na výcvik v Sv. Mere-Abelle a pomyslel si, e je ironické, e mui, kteří ho učili o démonu daktylovi, pomohli jeho návratu svou slabostí a bezboností. “Je to slabost člověka, která je schopná démona vyvolat, a kdy se to stane, je fyzické monstrum schopno řídit vůle těch, kteří mají v srdcích zlo, dominovat hordě monster a pokouet právě takové mue, jako je Quintall, mue, kteří seli z cesty boí.”

“Existuje více druhů víry, ne je ta vaí církve,” pronesla Tuntun sue.

“A vichni nai bozi jsou jedním,” odpověděl mnich rychle, protoe nechtěl elfku urazit. “Bůh rozdílných jmen, ale stejných principů. A kdy jsou tyto principy porueny,” pokračoval mnich a jeho hlas se stával vánějím, “kdy jsou pouity pro osobní obohacení nebo jako prostředky trestu anebo donucení k poddanství, a je Corona ve střehu, nebo daktyl se probudí ze spánku.”

“Je čas temnoty,” souhlasil Juraviel. Elbryan sklonil hlavu a přemýlel. Takovým filozofickým diskusím se vyhýbal, ale rozuměl, e jeho role zde je uvaovat nad jejich kadodenním přeitím, nad vedením lidí, kteří se v počtu skoro dvou set dostali pod jeho vedení. V tu chvíli měl naléhavějí starosti ne ono mýtické monstrum o stovky mil daleko, protoe jestli je v jejich řadách zrádce, hrozba je větí.

“Oni to dobře věděli, strýčku Mathere,” zaeptal Elbryan, kdy k němu přiel obraz v zrcadle. “Věděli, e zničení údolí mě zasáhne a e mě vytáhne z úkrytu. A přece, jak o mne mohli vědět víc? Znají moje jméno - Noční pták - to jsem neukrýval, a vědí o mých útocích. Ale jak by mohli vědět o mých láskách, o místě, které pro mě tolik znamená?”

Hraničář se opřel o chladnou stěnu malé jeskyně. Dál se upřeně díval na obraz. Neočekával odpověď, doufal vak, e ho provede jeho mylenkami a rozřeí jeho dilema.

Uviděl v zrcadle dalí obraz - nebo to bylo jenom v jeho mysli? - jednoho mue, kterého si vybral na útok v údolí borovic, ale který odmítl a prohlásil, e je nemocný. Elbryan věděl, e není nemocný, a uvaoval nad jeho náhlým zbabělstvím, které do jeho charakteru nepatřilo. Ale protoe neměl čas se zabývat takovými problémy, u se nad incidentem nezamýlel.

Elbryan si náhle vzpomněl na návrat skupiny do hlavního tábora; Paulson padající ze hřbetu unaveného Tanečníka, Pony opírající se o Stráce, jako by měla padnout na zem, kdyby ji nepřidroval. V zrcadle uviděl odraz těchto obrazů, které předtím ani nevnímal. A jetě jeden obraz; domněle nemocný mu na druhé straně tábora, výraz na jeho tváři, který předtím ani nezpozoroval, avak nyní mu byl naprosto jasný.

Ten mu byl opravdu překvapený, e se vrátili.

Vyuívaje schopnost zůstat nezpozorován, které se naučil za roky u Touel’alfar, té noci sledoval Tola. Byla to noc několik dní po návratu z údolí borovic.

Velký mu, který řekl, e jde hledat dřevo na oheň, se často ohlíel a snail se ujistit, e není sledován. Jeho opatrnost vak na neviditelnost hraničáře nestačila, a tak si hraničářovy přítomnosti nebyl vědom. Setkal se s powriem asi dvě míle od současného tábora.

“Udělal jsem, co jsi poadoval,” slyel Elbryan, jak si velký mu stěuje. “Dodal jsem je tam, kam jsem řekl.”

“Jo, mluvil jsi o hraničářovi,” zavrčel powrie v odpověď, “a o jeho přítelkyni. Ale nezmínil ses o dalích bojovnících a o tom děsném kentaurovi!”

“A ty sis myslel, e Noční pták bude takový blázen a pojede do blízkosti Dundalis sám?”

“Ticho!” poručil powrie. “Dávej si pozor na svůj přístup, Tole. Bestesbulzibar není daleko a touí po lidském mase.”

Elbryan si tie řekl neznámé jméno a zpozoroval, jak Tolův obličej nad tou mylenkou zbledl. Hraničář nevěděl, kdo je ten tvor, ale jeho respekt k nepříteli byl u tak dost velký.

“Musíme porazit Nočního ptáka,” řekl powrie, “a to brzy. Můj pán zpozoroval problémy, a i kdy jsou za frontou, není potěen.”

“To je tvůj problém, Ulgu Tik’narne, ne můj!” zavrčel Tol. “Vyuil jsi mě a nechal jsi mi v ústech pachu, kterou by nemohla vymýt ani celá řeka, kdybych ji spolkl!”

Elbryan přikývl a byl rád, e mu cítí vinu. “A s tebou a s tím okřídleným ďáblem Bestesbulzibarem jsem skončil,” otočil se a el pryč.

“Jo a taky s duchem, který tě nachází ve snech,” řekl powrie mazaně, “s duchem, který splní kadý příkaz démona?”

Tol zaváhal a otočil se zpět.

“A co by asi udělal Noční pták, kdyby na tvou zradu přiel?” zeptal se powrie.

“Měli jsme dohodu,” protestoval Tol.

“Máme dohodu,” opravil ho Ulg Tik’narn. “Udělá to, co řeknu, bláznivý člověče, nebo tě můj pán zničí, a to tím nejhorím způsobem.”

Tol sklonil hlavu a zachmuřil se, kdy se v něm svářily pragmatismus a svědomí.

“U jsi padlý,” pokračoval powrie a chichotal se. “Tvá cesta nemůe být změněna a tvé chyby nemohou být napraveny. Jednou jsi nám dodal Nočního ptáka, a musí to udělat znovu, protoe dokud nebude pryč, nebude mít pokoj, nebude mít neruený spánek, protoe ti do něj bude vstupovat duch Quintall a ádná cesta tě nezavede daleko od vemocného Bestesbulzibara.”

Elbryan se skoro ani nemohl nadechnout, kdy si uvědomil, e on a jeho malé vojsko zasáhli srdce této ohromné armády. Znovu uslyel jméno démona a uvaoval nad tím, e powrie nazval Quintalla jeho pěákem. Uvědomil si, kdo je ten tvor.

“Existuje hájek,” začal Tol, “ve tvaru diamantu.”

Ta slova Elbryanem otřásla. Nasadil íp, a ani by si to uvědomil, namířil Tolovi přímo mezi oči.

“Je to jetě něco víc. Toto místo bude bránit před znesvěcením, a u budou ance jakékoliv.”

Elbryan nechtěl toho mue zabít. A u byly Tolovy slabosti jakékoliv, nechtěl ho zastřelit bez vysvětlení, bez toho, aby slyel, jaké hrozby ho k tomu přiměly.

Ale Elbryan neměl rád powrie, a tak jenom změnil úhel luku, zaskřípal zuby, vypustil íp - a to bezchybně, jak si myslel. V poslední chvíli se změnil jeho let a zabodl se do stromu. Powrie byl vmiku pryč a běel nočním lesem, ale předtím, ne se mohl Tol pohnout, hraničář byl před ním a v ruce drel Bouři. Pohledem na utíkajícího powrie se ujistil, e tvor není hrozbou.

Tol měl ale v ruce mohutný meč a nervózně se díval na Elbryana.

“Slyel jsem ve,” řekl hraničář.

Tol neodpověděl a rozhlíel se, kudy by utekl.

“Mně v nočním lese neuteče,” řekl hraničář vyrovnaně.

“Pak bude utíkat ty přede mnou,” odpověděl Tol. “Chtěl jsem tvou hlavu od prvního dne, kdy jsme se potkali, smradlavý hraničáři, a rychle uteč, protoe jinak ji dostanu!”

Elbryan za tímto chvástáním poznal pravdu. Tol s ním nechtěl bojovat, nechtěl stát tváří v tvář Bouři.

“Odhoď zbraň na zem,” řekl hraničář klidně. “Nebudu tě soudit, Tole Yuganicku, ne zde. Půjde se mnou zpět do tábora, uvede své zločiny a uvidíme, jak se lidé rozhodnou.”

Tol nad tou mylenkou zafrkal. “Odhodit zbraň, abys mi mohl snadněji nasadit oprátku?” řekl.

“To asi ne,” odpověděl hraničář. “Lid se slituje.”

Tol na něj plivl. “Dávám ti poslední anci na útěk.”

“Nedělej to,” varoval ho Elbryan, ale Tol na něj zaútočil divoce mávaje mečem.

Bouře blýskla doleva v krytu, pak znovu doleva a pak doprava. Elbryan se hravě bránil. Bodl ve směru Tolova jílce. Otočil zápěstím, bodl ho do ruky, otočil mečem a přetočil mu ruku do divného úhlu.

Nato mu do ruky vrazil a Tolova zbraň odletěla na stranu a při dopadu zpod ní vystříklo bláto.

Velký mu lapal zoufale po dechu, neozbrojený a zírající na smrtícího hraničáře.

“Nedělej to,” začal Elbryan, kdy se mu otočil a klopýtal pryč.

Elbryan si vyhodil Bouři nad hlavu, narovnal ji a připravil na hod. Zadrel se vak, kdy pár koňských nohou zasáhl Tola do hlavy u prvního stromu a odhodil ho proti irokému jasanu.

Na malý palouk vstoupil Stráce.

“Sledoval jsem ho sem,” vysvětlil Elbryan.

“A já jsem sledoval tebe,” odpověděl kentaur. “A na hřbetě jsem měl Avelyna. Měl by ses víc dívat za zadek.”

Elbryan se rozhlédl. “A kde je mnich?”

“Honí powrie,” vysvětlil Stráce. “Povídal, e si nemá dělat starosti.”

Elbryan se podíval na Tola. Seděl a hlava mu klimbala.

“Nechci ho soudit,” řekl hraničář.

“Vdy má slitování, stejně tak jako s lovci.”

“Ale to byla dobrá volba,” připomněl hraničář.

“Jo, jene tahle není,” trval na svém kentaur. “Je to padlý mu a nedá se vykoupit. Jeho zločin nemůe být tolerován, protoe nás vydal zlu, aby si zachránil svou vlastní kůi.” Stráce se na mue díval. “On to také ví. Prokazuje mu méně slitování, kdy ho nechá ít s tím, co udělal.”

“Nebudu jeho soudcem.”

“Ale já ano,” řekl kentaur pevně. “Moná bys chtěl nyní jít, můj příteli. Avelyn tě moná potřebuje a moná e by ses na to nechtěl dívat.”

Elbryan se na kentaura podíval, ale věděl, e nemá dostatek moci, aby ho odradil od jeho rozhodnutí. A a u měl jakékoli pocity ohledně slitování, nechtěl s ním bojovat kvůli Tolovi, který u padl. Ohlédl se na Tola, který u byl pravděpodobně smrtelně zraněn kopnutím.

“Buď milosrdný,” řekl kentaurovi. “Lituje své volby.”

“Vybral si dobrovolně.”

“I kdyby tomu tak bylo, milosrdenství je přítelem spravedlnosti,” trval na svém Elbryan.

Stráce přikývl a Elbryan sebral Jestřábí křídlo a odběhl do noci za prchajícím powriem, přestoe věřil, e Avelyn si s ním poradí. Asi po deseti krocích uslyel zvuk kentaurova kopu a hlavy odraené od kmene a věděl, e je to hotovo.

Cítil se slabě, ale nemohl nesouhlasit; ne, kdy bylo tolik ivotů v sázce. Tol si vybral a Tol za svou volbu zaplatil.

Za zatáčkou temné cesty narazil hraničář na skupinu powriů leících na zemi. Větina byla mrtvá, ale někteří se jetě hýbali. Uvědomil si, e do nich udeřil blesk. To u Avelyn není daleko.

Zastavil se, obrátil své smysly do noci a nedaleko uslyel hlasy. Běel rychle, ale tie, a uviděl mnicha u dalího powrie, kterého drel za ruku a mlátil mu hlavou do kmene stromu.

Elbryan se tam chtěl zastavit, jenome dál na jih na cestě zachytil pohyb. Uviděl posledního powrie, Ulga Tik’narna, který mluvil s Tolem. Sklouzl na jedno koleno, zvedl luk a zamířil. Opět byla střela dobrá, avak znovu se v poslední chvíli odchýlila a zmizela v noci.

Hraničář proto upustil svůj luk na zem a pokračoval v běhu s mečem v ruce.

Powrie, jen si uvědomil, e nemůe utéct člověku s dlouhýma nohama, se zastavil, otočil se a v ruce drel vroubkovaný meč.

“Noční pták,” vydechl trpaslík. “Umře!”

Elbryan nic neřekl, jenom rychle zaútočil. Dvakrát udeřil Bouří do meče protivníka, pak čepelí proklouzl skrze otvor v obraně a zamířil na nechráněný hrudník.

Ostří se ohnulo do strany, vedeno silou, které hraničář nerozuměl, a překvapený Elbryan náhle ztratil rovnováhu a padal dopředu. Zoufale máchl volnou rukou před sebe a zachytil úder powriova meče otevřenou dlaní.

“Co?” zeptal se hraničář, uskakuje na stranu a dívaje se do obličeje svého protivníka. Ulg se smál a přiblioval se.

Z krátké vzdálenosti to celé pozoroval Avelyn. Viděl, jak Elbryan provádí dalí úspěný útok a jak pak Bouře znovu uhýbá. Hraničář nebyl tentokrát překvapen a udrel rovnováhu a změnil útok do obrany, dříve ne mohl být bodnut.

Avelyn odloil kámen, který drel, grafit, poněvad blesk na tohoto trpaslíka naposledy nefungoval. Na tomto powriovi bylo něco zvlátního, uvědomil si mnich, nějaká obranná magie, které nerozuměl.

Vyndal tedy granát, který vzal Quintallovi, a úplně se ponořil do jeho magie, zrovna kdy hraničář sekal powrie po hlavě.

Pak Avelyn uviděl ten důvod, uviděl jeho brnění, které při útocích zářilo.

“Tak dobře,” zavrčel mnich. Vytáhl druhý kámen, který vzal Quintallovi, silný sluneční kámen, a poslal jeho energii vpřed.

“Jo, nemůe mě zabít, bláznivý Noční ptáku,” řekl Ulg, roztáhl ruce a přiblioval se k Elbryanovi. “Můj pán mne ochraňuje.”

A najednou se přes daktylovo magické brnění převalila ruivá magie a Bouře mu probodla hrudník.

“To jméno neznám,” připustil Juraviel a zadíval se přitom přes oheň na Elbryana.

“Ale já ano,” pravil Avelyn, který odpočíval opřen o pařez. “Bestesbulzibar, Aztemephostophe, Pelucine, Decambrinezarre…”

“Jména démonů daktylů,” řekl Juraviel, poněvad poznal jména dvou z nich.

“Pak tedy víme, e existuje bestie, fyzická bestie, která vede nae nepřátele,” řekla Pony.

“To víme,” řekl Avelyn s jistotou a hodil na zem části začarovaného brnění, výrobky zla, které by nedovolil nikomu nosit. “U nějakou dobu vím o netvorovi a jeho domově.”

“Barbacan,” řekl hraničář.

“Kouřící hora,” dodal Avelyn.

Nastala dlouhá chvíle ticha a vech pět - tři lidé, Juraviel a Tuntun - cítili tíhu potvrzení a náhlou zranitelnost. Opravdu existuje daktyl a kontroluje Quintallova ducha a - skrze Quintalla nebo své hordy - ví o skupině útočníků a o Nočním ptákovi.

Avelyn se postavil a el pryč. Pony se za ním rozběhla.

“Znám svůj osud,” řekl jí tie, přestoe Elbryan, který je následoval, a elfové s dobrýma uima je slyeli. “Vím, proč jsem v duchu boím ukradl kameny a utekl z klátera.”

“Chce jít do Barbacanu,” řekla Pony.

“Viděl jsem tam shromáděnou armádu,” odvětil. “Viděl jsem temnotu, která se přes nás brzy převalí. Převalí se přes Sv. Mere-Abelle a Palmaris, Ursal a Entel a k pobřeí. A moná ani Behren není bezpečný.”

Upřeně se podíval na Pony a pak na Elbryana. “Nemůeme porazit daktyla a jeho spojence,” trval na svém. “Nai lidé jsou slabí a elfů je málo a jsou izolovaní. Jediným způsobem je useknout naemu nepříteli hlavu. Musíme zničit sílu, která drí pohromadě powrie, kteří nenávidí gobliny, a sílu, která tak ene obry.”

“Chce cestovat stovky mil, abys porazil tvora s takovou silou?” zeptal se Elbryan skepticky.

“ádná lidská armáda se k němu nedostane,” odpověděl Avelyn. “Ale já bych mohl.”

“Malá skupina by mohla,” řekla Pony a dívala se přitom na Elbryana.

Hraničář se nad tím zamyslel a zachmuřeně přikývl. Pony se podívala zpět na Avelyna a pohlédla hluboko do očí tohoto mue, který se stal jejím bratrem. Uviděla tam bolest, strach, který tam předtím nebyl. Bál se o ni.

“Říká, e je to tvůj osud,” poznamenala Pony, “a tak kdy mě osud spojil s tebou, je také můj.” Avelyn vrtěl hlavou, ale Pony pokračovala. “Ani nemysli na to, e bys mě zastavil,” řekla. “Kde bych potom byla v bezpečí? Zde, kde powriové straí pasti? Na jihu, utíkajíc před blíícími se hordami?”

“Nebo v naem elfím domově?” dodal Juraviel trochu zachmuřeně a neočekávaně tak podpořil její argument.

“Kde tedy?” zeptala se ena. “Raději pohlédnu monstru do tváře, budu stát Avelynovi po boku, a potká svůj osud kdy celý svět zadrí dech.”

Avelyn se podíval na Elbryana, jako by očekával, e hraničář bude protestovat. Jak by Elbryan, který ji miluje, mohl dovolit, aby la?

Ale Avelyn plně nerozuměl lásce.

“A já budu stát po boku Pony,” řekl pevně hraničář. “A po boku Avelyna.”

Mnich měl na tváři nevěřícný výraz.

“Nebyl snad Terranen Dinoniel hraničářem trénovaným elfy?” zeptal se Elbryan a podíval se na Juraviela a Tuntun.

“Byl napůl elfem,” pravila Tuntun, jako by dávný hrdina převyoval Elbryana.

“Pak tedy budu muset jít taky a doplnit chybějící polovinu,” odpověděl Juraviel. Nedal se zaskočit, kdy se setkal s upřeným pohledem Tuntun. “Samozřejmě e poádám Lady Dasslerond o poehnání.”

“Ho, ho, ho!” vyprskl Avelyn, překvapen náhlou podporou. Ale radost nemohla dlouho vydret, kdy se dívali kupředu, na cestu k Barbacanu. Mnich se na kadého podíval a přikývl. Pak odeel, aby byl sám se svou odvahou.

Kdy Elbryan a Pony opustili elfy, byli překvapeni, e nali poslouchajícího přítele, který stál jen dvanáct kroků dál v lese, neviděn a neslyen.

“Já jsem věděl, e k tomu dojde,” řekl kentaur. “Lidi,” vyplivl natvaně, “vdy myslí na to, jak by se stali nesmrtelnými.” Zavrtěl hlavou. “Pak mi nachystejte sedlo a taky, protoe budete potřebovat vézt zásoby a také někoho, kdo ví, jak utéct.”

“Zamýlí nás doprovodit?” zeptal se Elbryan.

“Dlouhá cesta,” odvětil kentaur. “Budete potřebovat mé rady, aby uklidnily vae nervy!”

Část pátá

BESTIE

A tak, strýčku Mathere, nastala nová fáze, nová úroveň hry. Nai nepřátelé o nás vědí a v jejich řadách vládne znepokojení, ale před sebou mají větí cíl, a to nám dává naději, dává nám to monost s důvěrou prohlásit, e nás nechytí.

Avak ani my jsme nějak významně neudeřili. Dvojice katapultů kvůli nám shořela, ale co to je v porovnání se stovkami válečných strojů, které se valí z Barbacanu. V posledních dvou týdnech jsme zabili nejméně tucet obrů, ale co to znamená, kdy se dalích tisíc valí do Honckého království? A nyní, kdy o nás vědí, přesouvají se ve větích a lépe připravených skupinách. Kadé zabití je těí.

A tak přeijeme, avak zde mezi frontou a zdrojem invaze, přesně v půli, u nic neuděláme. A jestli má bratr Avelyn pravdu, jestli je jeho osud na severu a my ho tam dostaneme, jestli bude bojovat a porazí démona daktyla, pak budou nai nepřátelé bez spojovací síly. Kdo uklidní powrie a gobliny, kteří se nenávidí, a Bestesbulzibar bude pryč? Invaze se rozdělí do několika skupin, které budou mezi sebou bojovat, a to tak, jako bojují s lidmi. Větina obrů, kteří jsou samotáři, se vrátí do svého horského domova, daleko od vesnic lidí.

Směji se, kdy uvauji nad tím, jak lehce to zní, protoe vím, e cesta před námi je nejtemnějí, jakou jsem kdy el, a e její konec je jetě temnějí.

Temná je také cesta muů a en, které zde zanechám kteří budou pokračovat v bitvě, zatímco povedou bezmocné na bezpečné místo - jestli takové existuje. Nemám ádné iluze. Ta skupina je ve stejném nebezpečí jako ta moje. Jestlie nenajdou útočitě, budou zabiti jako ubohý Cric, jeden po druhém, anebo je překvapí v jejich táboře a zabijí je vechny naráz.

Co je to za mraky nad naimi hlavami, které jsou černějí ne ta nejčernějí bouře?

Je to ivot, který nám vybral osud, strýci Mathere. Je to ivot, který na nás osud vloil, a jsem pyný, e ne mnoho lidí se zaleklo svých náhlých nechtěných povinností. Za kadého Tola je dalích sto, kteří se nevzdají ádné výhrůce, ádnému mučení, kteří sdílejí loajalitu a kteří budou dobrovolně bojovat, i kdyby to znamenalo jejich smrt.

Jsem hraničář, cvičen pro přijmutí povinnosti, jakkoliv nepříjemné, a abych přijal osud. Budu bojovat vemi schopnostmi, které mi elfové dali, vemi svými zbraněmi, pro vechny mně drahé principy - za ochranu nevinných a za vyí principy spravedlnosti. Za těchto okolností jsem se stal vůdcem lidí ze třech vesnic. Ale oni, nevinní a postaveni do cesty válce, ne já, jsou opravdovými hrdiny, kadý z nich - lovci u mohli být dávno pryč, Belster a Shawno rovně - jene oni dobrovolně bojují a nejsou zde vázáni ádným dluhem. Vichni pozvedají zbraně, nebo chápou hodnotu jednotnosti, protoe se starají o osudy těch, kteří ijí na jihu.

Nyní chápu, co znamená být hraničářem, strýci Mathere. Být hraničářem znamená akceptovat slabost lidství a vědět, e dobro převáí nad zlem a e kdy se snese temnota, vichni - i ti, kteří tě poniovali a nenáviděli - poznají tvou hodnotu a budou následovat tvoje vedení. Být hraničářem znamená na příkladu ukázat, e zde bude, a tě budou potřebovat, zcela otevřeně odráet lepí aspekty lidského charakteru.

Mui a eny, které zde zanechám, budou slouit, jako jsem slouil já, budou pozvedat ducha a vůli, odvahu a přesvědčení těch, které potkají.

A já dostanu bratra Avelyna do Barbacanu, k hlavě naeho nepřítele. A kdybych měl na cestě zemřít, a se tak stane. Jestlie my vichni zemřeme, a tedy seleme, potom dovol jinému převzít můj meč.

Temnota nepadne úplně, dokud se nepoddá poslední lidská due.

ELBRYAN NOČNÍ PTÁK

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ PÁTÁ

Rozloučení

Trvalo jim to několik dní, ne zorganizovali dvacet pět válečníků a asi sto edesát utečenců, které opustí. Zbývající skupina bude pokračovat v tom, co dělali a dosud; útok a úkryt. Bude se soustřeďovat na to, aby dostala lidi z vesnic do bezpečných míst na jihu, a bude se snait postupovat zároveň s armádou, ale tak, aby na ni nenarazila.

Pro ty, kteří odcházeli na sever, a obzvlátě pro Elbryana, to bylo těké loučení, protoe on se stal těmto lidem otcem a jejich věrným ochráncem. Kdyby je nali a zničili, hraničář by si to nikdy neodpustil.

Ale druhý argument měl převahu; kdy daktyl nebude poraen, nebude ádného bezpečného místa, a pak bude celý lidský svět zničen. Pony mu často připomínala, e vycvičil bojovníky, kteří povedou utečence, e mají jeho poehnání a jeho lesácké schopnosti. A jako otec, jeho děti jednou odejdou, je musel nechat jít.

Jeho vlastní, temnějí cesta vedla na druhou stranu.

A tak vyrazili. Elbryan jel na Tanečníkovi - avak jenom kratičkou vzdálenost - aby mohl jezdit v kruzích a hlídat.

Avelyn a Pony li vedle Stráce, který měl v rukou dudy, ale nezačal hrát, dokud se nedostali dál od Dundalis, Plevelné a Konce světa.

Kdy vyli z tábora, narazili po několika stech yardech na skupinu elfů, jak tančí mezi větvemi.

“Co říká Lady Dasslerond?” zeptal se Elbryan Belli’mara Juraviela.

“Říká na shledanou,” odpověděl elf. “Na shledanou Nočnímu ptáku, Jilseponie, bratru Avelynovi, Stráci a,” zakončil rozrueně a zuřivě mával křídly, aby se dostal na zem, “Belli’maru Juravielovi, který v téhle misi bude reprezentovat Caer’alfar!” Elf se uklonil.

Elbryan se podíval na Tuntun, která seděla nad nimi na větvi a usmívala se - její úsměv vak nebyl tak upřímný. “Dávej na něj pozor, Noční ptáku,” řekla výhruně. “Bude osobně zodpovědný za bezpečnost mého bratra.”

“To tedy bude velká zodpovědnost, kdy budeme tváří v tvář démonu daktylovi,” zahýkal Stráce.

“Kdybych mohl k tomu něco říct, tak Juraviel zůstane se svým lidem,” odpověděl pevně Elbryan. “A kdyby bylo po mém, tak rovně Pony zůstane s lidem třech vesnic, a stejně tak Avelyn a Strácovy dudy by hrály kadé ráno v jeho lese.”

“Ho, ho, ho!” zakřičel silným hlasem Avelyn. “A Noční pták by sám bojoval s bestií!”

“A prosekal by se sám přes armádu mezi paemi hory,” dodal Stráce.

Elbryan se jenom smál. Pobídl Tanečníka do cvalu a vydal se po cestě.

“Na shledanou, Noční ptáku!” slyel, jak volá Tuntun, a pak byl sám, objíděl v kruhu a byl rád, e se k nim Juraviel připojí, i kdy říkal něco jiného a měl proti tomu námitky.

Nedaleko vycítil pohyb, a proto poádal Tanečníka, aby el pomalu. Uvolnil se, kdy uviděl před sebou Paulsona a Chipmunka.

“Jestli jsme je zmekali, zbiju tě, a zmodrá,” řekl velký mu Chipmunkovi, který se moudře odsunul z dosahu jeho pae. Elbryan si viml, e jsou oblečeni na cestu, přestoe se mají k uprchlíkům připojit a zítra. Hraničář se přesunul pod dvě borovice a nechal je přiblíit se. Doufal, e se dozví jejich záměr. Myslel si, e u toho třeba mají dost a chtějí jít sami.

Ale kromě Paulsonova klení nic nezjistil. “Pozdravení,” řekl náhle, kdy se k němu dvojice přiblíila.

“Tobě také,” odvětil Paulson. “To jsem rád, e jsme nezmekali vá odchod.”

“Máte své vlastní plány?”

Paulson se na něho zpříma podíval. “Co je zde pro nás, kdy Elbryan odejde?”

Hraničář se na něj tvrdě podíval a potom pokrčil rameny. “Potřebujeme dostat lidi na jih. Nemůeme u déle otálet.”

“Na to má víc ne dvacet bojovníků,” odpověděl Paulson.

“Dvacet, kteří potřebují vést.”

“Budou víc poslouchat Belstera,” řekl Paulson. “A on u se ujal vedení. Nae práce je skončena.”

“Pak vae zodpovědnost skončila. Jděte, kam si přejete. A - máte mé díky a vděčnost těch, kteří přeili invazi.”

Paulson se podíval na Chipmunka a ten nervózně přikývl. “S tebou,” řekl Paulson náhle. “My to vidíme tak, e goblin, který zabil Crica, byl poslán tím Bestesbulzi-čímsi, a ten je za to zodpovědný.”

Elbryanův výraz byl skeptický.

“Zná do lesa někoho lepího?” zeptal se Paulson.

“Právě jsi řekl, e si můeme sami vybrat,” dodal Chipmunk jako ovce a schovával se za Paulsona.

Potom se k nim připojili ostatní a Stráce - s Juravielem na zádech, sedícím mezi těkými balíky - el rovnou k hraničáři.

“Nai přátelé Paulson a Chipmunk by se k nám rádi připojili,” vysvětlil hraničář.

“Rozhodli jsme se, e malá skupina bude mít větí anci,” stěoval si kentaur.

“My dva zabereme méně místa ne ty sám, kentaure,” hádal se Paulson.

Elbryan se usmál na Stráce, jetě ne ten se stihl urazit. “To je pravda,” řekl.

“A známe les,” pokračoval Paulson, “a způsoby naich nepřátel. A se dostane do boje, bude rád, e budeme s tebou.”

Elbryan se na Stráce podíval, protoe on a kentaur byli přijati jako vůdci této mise. Kentaurova tvrdá vizá pod prosebným pohledem změkla. “Pak se tedy připojte. Ale jestli řeknete něco proti mému hraní, potom budu jíst něco docela jiného ne maso na svém hřbetě!”

A tak sedm statečných vyrazilo. Sedm proti mnoha tisícům, sedm smrtelných proti jednomu démonu daktylovi.

Na okraji lesa, který obklopoval Dundalis, sklouzl Elbryan pomalu z hřebce.

“Bě, příteli,” řekl koni. “Moná se k tobě vrátím.” Kůň neodběhl ihned, sekal kopyty do země a protestoval.

Hraničář vycítil, e nechce zůstat mimo, a na chvíli chtěl na něm jet celou cestu. Ale jak by to mohl dopustit, kdy ví, e Tanečník nebude schopen přejít Barbacan a určitě s nim nepůjde do tunelů Aidy.

“Bě!” nařídil.

Tanečník poodběhl, ale zůstal ve stínu nedalekých stromů.

A tak to byl Elbryan, a ne kůň, kdo odeel. Nebylo to pro něj vůbec snadné.

Jeli více na západ ne na sever, nebo chtěli zeiroka obejít dlouhou karavanu, kterou Avelyn uviděl s pomocí magie. Dokonce i několik mil na severozápad od Plevelné, z vrku kopce, mohli vidět dlouhou řadu zvedajícího se prachu, která se pohybovala na jih k Dundalis a dalím městům.

“Celou cestu k Pásu se sponou,” poznamenal mnich zachmuřeně, a z toho místa se zdálo téměř nemoné, e by se mnich mýlil.

Kdy se dostali za Konec světa, u neli po cestách, protoe tam ádné nebyly. Les byl starý, s vysokými tmavými stromy. li podél řek, které tekly a z Barbacanu. Příleitostně skupina narazila na osamělý dům anebo několik, na opravdové pohraniční rodiny, které ily a za pomyslnou hranicí třech vesnic. Nebylo povzbudivé, e vechny domy, na které narazily, i ten Paulsonových přátel, byly oputěné.

Důvod nali o deset dní později, kdy Elbryan nael stopy, které vedly k bahnitému břehu řeky.

“Goblini,” informoval hraničář své společníky, “a několik lidí.”

“Mohla by to být i oddělená skupina,” nabídl vysvětlení Stráce, “která nemá nic společného s těmi na severu.”

“Goblini jsou v tomto regionu u tisíce let,” dodal Paulson. “Mí přátelé s nimi často bojovali.”

“Berou vak goblini běně zajatce?” chtěl vědět hraničář, a tato okolnost, která byla zjevná, jim napověděla, e to není separovaná banda.

Démon vytáhne vechny gobliny z děr, varoval je Avelyn.

Jak jen si Elbryan přál, aby s ním byl Tanečník! Aby mohl jet tak rychle, e by je dohonil.

“Vklouzneme zpět do lesa, abychom se jim vyhnuli,” řekl Stráce. “To není problém.”

“Kromě toho, e mají zajatce,” zasáhla rychle Pony.

“To nevíme,” odpověděl kentaur.

“Lidské stopy s goblinskými,” řekl Avelyn.

“Moná e tedy měli lidské zajatce,” odpověděl Stráce stroze.

Elbryan se skoro chtěl s kentaurem pohádat a ukázat na to, e i kdy je jejich mise důleitá, nejdříve musí zjistit, jestli nějací lidé nepotřebují ochránit, kdy v tu chvíli mu na pomoc přiel Paulson.

“Vedou armádu, a tak potřebují otroky. Jestlie je tahle skupina goblinů spojená s daktylem, pak není důvod, proč by zabíjeli lidi, které mohou upracovat k smrti,” řekl Paulson.

Stráce rozhodil rukama na znamení poráky a naznačil Elbryanovi, aby el a zjistil, co se děje. Hraničář to udělal. el podél řeky a za poslední její zatáčkou na západ uviděl gobliny, kteří se zastavili, aby se napili, a kteří dreli snad dvacet lidí, včetně en a dětí, dál od vody, aby ti se napít nemohli.

Hraničář sklonil hlavu a přemýlel nad svými monostmi. Alespoň tam nebyli obři a powriové, bylo tam vak asi padesát goblinů, z nich někteří měli na sobě kazajky s černoedým znakem daktylovy armády. I kdyby je mohli porazit, jak by je zastavili před tím, aby zabili zajatce?

Elbryan to el říct svým společníkům a očekával, e nastane zuřivá hádka. Bude jejich mise faktorem, který se postaví proti tomu? Co by se stalo, kdyby byli poraeni, zabiti, či zajati? Kdo by se potom el postavit démonu daktylovi.

“Jenom padesát?” zafuněl Stráce. “A jenom goblini? Na prvních dvaceti si zahřeji luk, podupu dalích dvacet a dalích deset ucítí můj kyj!”

“Jak na ně ale udeříme, abychom neohrozili zajatce?” zeptal se vdy pragmatický Paulson. Ta otázka nebyla poloena jako protiváha k útoku, to Elbryan poznal, kdy se díval na svého odhodlaného společníka, ale aby dovedla skupinu k nejlogičtějímu řeení.

“Rozdělíme je,” řekl Elbryan. “Jestli se jeden nebo několik dostane před skupinu, dál do lesa…”

Přilo est zachmuřených přikývnutí. Za hodinu sledovali karavanu, učili se o pohybech nepřítele a rozeznali jejich hodnostní řád. Na jednom místě, kde se břeh řeky zuoval, goblini vyslali dopředu skupinu esti, aby nali novou cestu.

Umřeli rychle a tie. Byli sejmuti luky a dýkami, blýskajícím se mečem a kyjem. Masakr byl tak rychlý, e Avelyn ani nepouil magii. Mnich se dostal blízko k jednomu goblinovi a dobil ho sérií zuřivých úderů, ale svou magickou energii si schovával.

Kdy se stalo zjevným, e skupina se nevrátí, goblini vyslali několik dalích, aby je nali. Elbryan, Juraviel a Stráce je zastřelili ve chvíli, kdy se ztratili z dohledu karavany.

“U o nás určitě vědí,” poznamenal Paulson, kdy se vrátili k hlavní skupině a uviděli gobliny, jak nervózně pobíhají, utahují pouta zajatcům a svazují je dohromady. Nejhorí pro ně bylo, kdy viděli goblina, jak bije člověka, obzvlátě kdy jeden udeřil dítě tak, e spadlo na zem. Elbryan své společníky, kteří skřípali zuby, zadrel. Goblini jsou v pozoru a toto není chvíle vhodná pro útok.

“Ukryjeme tedy těla,” navrhl Elbryan. “A necháme je, aby poslali ven jetě dalí průzkumníky. Necháme je, aby nali cestu; a a budou v lese, tak na ně udeříme.”

“Jo,” řekl kentaur. “Dejme jim několik hodin, aby si pomysleli, e jejich mizerní příbuzní vzali do zaječích. Nechme je, aby ztratili ostraitost, a pak je donutíme zaplatit za kadý jejich úder.”

Elbryan se podíval na Avelyna. “Hraje důleitou úlohu,” řekl. “My gobliny rozsekáme na kusy, ale jenom tvá magie ochrání zajatce na dost dlouho.”

Mnich zachmuřeně přikývl a pak se podíval na Pony. Elbryan také, protoe cítil, e dvojice má nějaké tajemství. Hraničářův výraz byl jetě nedůvěřivějí, kdy spatřil, e mnich dává Pony malachit a pak grafit.

Goblini opravdu vyslali průzkumníky. Ti vlezli do lesa a potom se vrátili ke skupině, aby nahlásili, e nenali ádné stopy po svých scházejících společnících. Poněvad dezerce zřejmě nebyla neobvyklá, vůdci se skoro okamitě uvolnili, a kdy měli nalezeny nové cesty, vyrazili s karavanou ihned dál.

A znovu byli krok za krokem sledováni a dokonce i vedeni, ani by si to uvědomovali, protoe hraničář vybral dokonalé místo pro přepadení. Nael přesně to, co hledal, úzký průsmyk mezi příkrými svahy a rybníkem. Vracel se, aby vyloil své plány, ale ucítil, e někdo ho chytil za ruku.

Ponyin výraz mu napověděl, e je něco patně, a kdy se podíval na monstra, tak mu to dolo. Mezi gobliny a zajatci vznikla hádka a lidé byli znovu trestáni. Elbryan mrkal při kadém úderu a vnímal bolest, jako by goblinské kyje dopadaly na jeho vlastní hřbet. Ale znovu se snail dret se zpět, snail se udret si nadhled a udret vyí cíl nad emocemi.

Ale kdy jeden zajatec, mladík stejně starý, jako byl Elbryan, kdy opustil Dundalis, byl vytaen z řady - úmysl goblinů se stal zcela zjevným, chtěli z něj udělat příklad - a byl přinucen si kleknout, sklonit hlavu a odhalit tak své temeno.

Elbryan zaeptal: “Ne, ne!” a byl poraen. Celý plán a léčka by měly lepí anci, kdyby byly připraveny, ale hraničář nemohl jen stát a dívat se, jak je tento mladý mu obětován.

Elbryan u pohled nevydrel, a tak zvedl Jestřábí křídlo, a ostatní si uvědomili, e nastal čas.

Goblinův meč se zvedl do výe, avak spadl nekodně na zem, kdy se hraničářův íp zabořil do tvorovy hrudi. Elbryan se rozběhl mezi stromy, divoce křičel a nasazoval dalí íp.

Goblini pobíhali a jeden křičel rozkazy - dokud se mu ústa nenaplnila krví, kdy se druhý Elbryanův íp zabodl do jeho hrdla.

“Pospě si!” volal Avelyn na Pony, poněvad oni dva měli plán, jak se dostat k zajatcům.

Pony se snaila spěchat a soustředila svou vůli na malachit. U to dělala předtím při výcviku, ale nyní, pod tlakem, věděla, e kdyby selhala, cena by byla příli vysoká.

“Ho, ho, ho!” zahoukal na ni Avelyn. “Ví, e to můe udělat, a udělej to dobře!”

To povzbuzení ji postrčilo do hloubky magie kamene. Cítila, jak se její váha zmenuje, cítila se lehce jako pírko.

Avelyn ji snadno zvedl ze země a hodil ji směrem ke karavaně. Pony vzlétla, chytala se po cestě za větve a přitahovala se. Přeletěla nad hraničářem, který bojoval mečem a zaháněl gobliny.

Přeletěla gobliny, vysoko a tie, dokud nebyla nad skupinou zajatců. Pony zadrela dech, pozorovala gobliny a přemýlela nad jejich rozkazy, které se týkaly plánů, jak ublíit lidským zajatcům.

ena se ustaraně podívala na kámen, který jí Avelyn dal, Pak na svůj meč a přemýlela, kterému by měla více věřit. A tak nebo tak, její situace se stávala zoufalou.

Elbryanův vztek nepolevoval. Dva goblini spěchali, aby se mu postavili, ale on obouruč máchl Jestřábím křídlem a odrazil jejich zbraně. Kdy luk minul tvory, pustil jej a jedním rychlým pohybem vytáhl Bouři a zabořil ji do břicha nejbliího tvora. Volnou rukou vrazil druhému goblinovi do brady a vytrhl meč.

Omámený goblin si třel bradu a snail se vstát, ale kentaur ho zadupal do země.

Poté byl kentaur po boku hraničáře, zpíval z plna hrdla dupal po goblinech nebo je mlátil kyjem. Vrazili do jejich řad, ale jejich postup se začal zpomalovat, kdy goblini zorganizovali obranu.

Goblini nastoupili v půlkruhu, ale jejich řada rychle prořídla, protoe Juraviel, usazený na větvi, ji naruoval svým malým, ale smrtonosným lukem.

Ve stejné chvíli dorazili Paulson a Chipmunk. Malý mu si prosekával cestu dýkami.

“Na můj hřbet!” zakřičel kentaur na Elbryana. “Dostaneme se k zajatcům!”

Jenome ne včas, pomyslel si Elbryan, kdy se podíval k zuboené skupině. Modlil se, aby Avelyn a Pony udělali dobře svou práci, a přemýlel, jestli je svým vlastním vztekem vechny nezradil.

Avelyn téměř gobliny neviděl a rovně nevěděl, kdo velí. Jakmile byla Pony pryč, mnich si hledal skryté místo, ale uvědomil si, e nemá času nazbyt. Usadil se pod větvemi břízy, vrhl své tělo pod ně a svou mysl do hematitu, který pevně drel. Byl ihned venku z těla, jetě předtím, ne se jeho tělo zabořilo pod větve.

Mnichův duch proletěl kolem Juraviela, který ho zpozoroval, i kdy jeho forma byla skoro neviditelná. Proletěl kolem vech, přes řady goblinů, dokud nedorazil ke skupině zajatců a jejich stráí. Jeden z nich volal rozkazy a Avelynův duch el rovnou do jeho těla, vytlačoval jeho ducha a bojoval o kontrolu.

Ovládnutí vdy bylo nebezpečné a obtíné, avak nikdo na světě neuměl vládnout kameny tak jako Avelyn Desbris, a nyní byl zoufalý. Bál se o ostatní.

Vyhodil goblinova ducha a pokračoval ve těkání rozkazů, ale tyto u se netýkaly zajatců. “Utíkejte!” křičel na své vojáky. “Utíkejte do lesa, ke stromům. Utečte!”

Mnoho goblinů to udělalo. Byli více ne ochotní to udělat, kdy viděli, jak se k nim blíí kentaur s Elbryanem na hřbetě.

Avak jiní chtěli jetě před odchodem ochutnat lidskou krev.

Pony uviděla dva z nich, jak utíkají z místa boje a míří k zajatcům s přichystanými zbraněmi. Její soustředění bylo na hranici jejích moností, jak se snaila vyvolat magii dalího kamene, zatímco udrovala magii malachitu a celou dobu měla oči na monstrech a měřila jejich kroky.

U neměla čas. Její mysl nechala malachit jít a ona padla přímo mezi dva překvapené gobliny.

Oni křičeli, ona křičela a otočili se, kdy je chytla za ramena.

A pak přiel náhlý záblesk a goblini padli na zem, silně sebou zmítali a poté zemřeli.

“Zapomeňte na tu enu!” zakřičel Avelyn, kdy se dalí monstrum dostalo k Pony. Mnich k ní spěchal. Pak zkusil jetě něco jiného. Vrátil se myslí do svého těla a vyvolal magii druhého kamene, který tělo drelo.

“Zabít lidi!” zahýkal goblin do gobliního obličeje Avelyna, ale mnich se natáhl paí, která spíe připomínala tygra a vzal goblinovi z úst protest zároveň s jeho tváří.

“Ho, ho, ho!” zaryčel mnich-goblin a díval se na svou přetvořenou ruku. “Funguje to!”

A také e ano. Mnich se předtím natáhl daleko ke svému tělu, zatímco drel kontrolu nad goblinem. Bylo to vak příli namáhavé a nyní mnich cítil, jak kontrolu ztrácí a jeho duch pluje zpět ke větvím břízy. Posledním vypětím vůle těsně předtím, ne ztratil vědomí, se natáhl zpět ke goblinímu tělu, a kdy se tvor znovu shledal se svým tělem, uviděl svou pai s drápy, jak se mu zahořuje do vlastního obličeje. Goblin klopýtal dozadu a druhou rukou se chytil za rozervanou tvář. Překvapení se změnilo v děs a potom v agónii, přiblíil se k Pony a ta mu vrazila meč do zad a probodla ho.

Pony nyní obrátila svou pozornost na zajatce a pobídla je k útěku. Mnoho z nich se vak ani nepohnulo. Měli na sobě masky zármutku; za svoje milované, které monstra zabila, se rozběhli do bitvy a bojovali zbraněmi mrtvých goblinů, klacky nebo kameny a někteří holýma rukama.

Skončilo to za několik minut. Asi tak dvacet goblinů bylo mrtvých a zbytek utíkal. Několik lidí bylo zraněno, Stráce taky. Avelyn se k nim brzy připojil, klopýtal a měl tu nejstranějí bolest hlavy, jakou kdy zail. Bez stínosti pouil znovu hematit, aby sníil bolest zraněných. Elbryan sebral Paulsona a Chipmunka, zavolal na Juraviela a vydali se do lesa ujistit se, e goblini nechystají nějaký protiútok.

Po hodině hledání nali jen jednu dvojici goblinů, která se ukrývala, a druhou, která běhala v kruzích.

A tak se přepadení povedlo, zajatci byli volní, ale hraničář pocítil nové dilema a novou nechtěnou zodpovědnost.

“Belster u je určitě mnoho mil na jih,” pronesl Avelyn “a z dosahu. I kdybych ho s pomocí kamenů nael, nebude snadné mu přivést nae nové přátele.”

“Jsou silní,” dodala Pony nadějně, “ale nemají zkuenosti s gobliny a jimi podobnými.”

Paulson se na ni úkosem nevěřícně podíval.

“Ne s takovými, jako jsou tihle,” opravila se ena. “Nikdy nebojovali s armádou daktyla.”

S tím u Paulson souhlasil.

“Zabralo by nám týdny, ne bychom je připravili tak, aby měli anci na samostatný únik.”

Elbryan přemýlel o jejich slovech. Za okamik se jeho pohled usadil na Paulsonovi a Chipmunkovi.

Velký mu tomu pohledu okamitě porozuměl. Elbryan je nikdy nepoádal, aby s ním li, a zbavil je vekeré zodpovědnosti. Avak hraničář jim chtěl přidělit novou zodpovědnost. Chtěl, aby lovci vzali tyhle uprchlíky na jih. Paulson, plný vzteku kvůli smrti svého přítele, a ani Chipmunk nechtěli opustit výpravu, avak udělají to pro dobro uprchlíků. To vědomí velkého mue hluboce zasáhlo. Poprvé za mnoho roků se cítil součástí něčeho větího - ne on sám, součástí pevného kruhu přátel.

“Je vak jetě jedna monost,” řekl Juraviel z nízké větve blízkého stromu. Elf se moc neukazoval, poněvad nechtěl uprchlíky poděsit. Pohled na Stráce je vynervoval skoro stejně jako předtím pohled na gobliny a elf si říkal, e je raději překvapí někdy jindy.

Skupina vzhlédla k elfovi, který odpočíval se zkříenýma nohama, jimi mával pár yardů nad jejich hlavami.

“Existuje místo, kde by se mohli schovat, a není to daleko,” poznamenal elf.

Vichni nadějně přikývli - kromě Elbryana. Juravielův tón mu napověděl, e to není jenom tak ledajaké místo, ale velmi výjimečné místo. Elbryan si vzpomněl na běh, který ho přivedl do Dundalis a jen byl první cestou Nočního ptáka. Přiel přes Slatiny, ze západu. Nyní byli na západ od Slatin, i kdy také několik mil na sever.

“Můeme je tam zavést a pak pokračovat v cestě,” řekla Pony.

“My ne,” odpověděl Juraviel, “ale já sám. To místo není daleko, ale ani blízko. Je to asi týden chůze.”

“Za týden bychom je dovedli do Dundalis,” řekl kentaur.

“A co tam?” zeptal se elf. “Není tam nikdo, kdo by jim pomohl, a oblast je plná netvorů. Místo, o kterém mluvím, je plné spojenců a nejsou tam zcela určitě ádná monstra.”

“Mluví o Andur’Blough Inniness,” pravil Elbryan. Kdy to elf nepopřel, hraničář věděl, e hádal správně. “Přijme Lady lidi v elfím domově? To místo je tajné a jeho hranice jsou uzavřené a ukryté.”

“Doba není normální,” odpověděl Juraviel. “Lady Dasslerond poslala dvacet z nás, abychom vám pomohli, abychom li a zapojili se do záleitostí světa. Neodmítne lidi, o kterých ví, e je kolem nich temnota.” Elf se usmál. “A nepochybuj, e je začarujeme, aby nevěděli, kde byli, a se vrátí zpět do světa.”

“Měli bychom jít vichni,” řekla Pony, která chtěla vidět elfí domov, která mohla hodiny sedět a poslouchat Elbryanovo vyprávění o tom magickém místě.

Elbryan byl také v pokuení, protoe by velmi rád znovu viděl údolí, obzvlátě nyní, kdy se připravoval na nejdůleitějí cestu. Věděl vak své. “Kadý den, který strávíme na cestě, a kadý den, který strávíme na cestě zpět, kadý ten den udeří nepřátelé hlouběji a zemře více lidí,” řekl zcela klidně.

“Vezmu je sám,” prohlásil Juraviel. “Tak jako jsi ty poznal svůj osud, bratře Avelyne, tak já jsem poznal svůj. Zítra mě představí lidem a já je odvedu do bezpečí.”

Elbryan se dlouze zadíval na svého okřídleného přítele. Chtěl, aby s ním Juraviel el, potřeboval jeho moudrost a odvahu. Ale Juraviel měl pravdu. On sám můe dovést uprchlíky do bezpečí, a přestoe je cesta na Barbacan důleitá, potřeby nevinných nelze ignorovat.

Dalí ráno nastalo dalí bolestivé loučení.

“Tak tady jsi!” zavolala Tuntun na Tanečníka, kdy uviděla hřebce, jak běí přes pole blízko u Plevelné. Mnoho elfů u bylo pryč. Někteří sledovali skupinu, která se vydala na jih, ale větina odela do údolí, a Tuntun spolu s několika dalími zůstala na místě a pozorovala invazní armádu.

Ale toto nebylo místo, kde chtěla Tuntun být.

Hledala Tanečníka a její touhy se měnily v plán.

Přibliovala se ke koni opatrně, ale záhy shledala, e se s ním můe spojit. Tyrkys byl zaměřen na Elbryana, avak Tuntun se svou elfí krví ho cítila a znala touhy koně, kdy u ne jeho mylenky.

Tanečník s ní souhlasil.

Tuntun neměla problémy s tím, aby ji přijal, a Tanečník rychle vyrazil, jakmile na něj vyskočila.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ ESTÁ

Posedlý ďáblem

Necítil kámen pod nohama, a to nenáviděl ze veho nejvíc na své existenci. Nenáviděl to dokonce mnohem víc ne démona, to monstrum, svého zachránce. Přes vechny výhody své duchovní existence Quintall postrádal pocity svého těla, pocit trávy a kamene pod bosýma nohama, vůni večeře, soli nad zálivem Vech svatých, chu mulí či exotických koření, které Vánek nabral v Jacintě.

Nyní stál, tedy spíe plul, v daktylově sloupové místnosti v Aidě, před obsidiánovým trůnem a velikostí svého boha.

“V Palmarisu budeme v polovině léta,” vysvětlil Bestesbulzibar, zvedaje se z trůnu; záhyby jeho kůe zářily červeně v odlesku lávy, která se valila ze stěn a po stranách stupínku. “A Ursal bude dobyt na konci podzimu. V zimě nás nebude zdrovat sníh, a budeme na jihu, za Entelem, a za hřebenem, který odděluje království.”

“A tam se zastavíme?” zeptal se duch.

“Zastavíme?” odsekl daktyl. “Spojíme se s mnoha vůdci Behrenu a potveme je proti sobě, a nakonec, kdy nebudou čekat válku, vytáhneme na jih. A celý svět bude můj. A lidstvo pozná čas temnoty.”

Quintall nemohl s daktylem nesouhlasit. Nezmínil se jen o několika maličkostech. Alpinador i přes nájezdy na hranici a následný pochod k pobřeí zůstával celý, jene severní království nebylo organizované a ani tak moc obydlené, aby bylo hrozbou.

“Je to zaslouený čas,” pronesl Bestesbulzibar. “Tvůj rod můe vinit jen sám sebe. Jejich vlastní slabost mi otevřela cestu.” Démon zamával křídly a skrze Quintalla proběhl závan horkého vzduchu. A s tím si Quintall vzpomněl.

Vzpomněl si neuvěřitelně detailně - na ve, co byl, a na vechny sliby svého smrtelného ivota. Vzpomněl si na Sv. Mere-Abelle a na cestu na Pimaninicuit. Vzpomněl si na Avelyna a jejich rivalitu. Znovu uslyel jeho hlas protestu, kdy se Vánek potopil, hlas Boha. To nyní věděl. Vzpomněl si na to, jak uprchlíka honil, na městské historky o íleném mnichovi, na jeho varovná slova, slova, která byla pravdivá.

Quintall se podíval na svého pána démona. Věděl, e mu ukázal vzpomínky jen proto, aby ho mučil. Od chvíle, kdy přiel do Aidy, kdy jehlice transportovala jeho ducha k démonovi, si Quintall pamatoval jen na poslední setkání s mnichem a jeho přáteli.

Ale nyní si vzpomněl na ve. A nyní poznal, e je zatracený, věděl, e co říká daktyl, je pravda, e Avelynova varování jsou pravdivá. Slabost lidstva, bezbonost církve Abellikánů, vrada posádky Vánku, jeho vlastní árlivost na bratra Avelyna - to vechno sytilo démona daktyla, probudilo temnotu, která se snáela na svět.

Quintall neměl démona rád, uvědomil si vak, e je proti němu bezmocný, e propadl jeho moci a nemůe uniknout.

Bestesbulzibar natáhl dlaň a telepaticky mu nařídil, aby mu prokázal poctu.

Zatracený duch vzal ruku a políbil ji. Nebylo vykoupení ani úniku.

A Quintall věděl, e démon čte vechny jeho mylenky a e jeho beznaděj ho jenom posílí.

“Jsi uitečný,” řekl démon náhle, “kdy ve snech navtěvuje hlupáky, jako je Tol, kdy se plíí mezi naimi nepřáteli. Ale to mohu dělat také.”

Daktyl se odmlčel a Quintall očekával, e to bude jeho konec, e bude vren do bezedné jámy věčných muk.

“Potřebuji od tebe víc,” rozhodl se daktyl. Bestesbulzibar se podíval k jedné z lávových řek. “Ano,” zamumlal si tvor spíe sám pro sebe. Přeel přes stupínek, zabořil jednu ruku do lávy a pak se podíval na Quintalla.

“Ano,” řekl daktyl znovu. “Copak nechce znovu vnímat pocity smrtelného těla?”

To Quintall chtěl.

“To mohu udělat. Mohu ti znovu dát opravdový ivot.”

Quintall cítil, jak jeho duch pluje k tvorovi, přestoe to byl nevědomý pohyb.

“Mohu z tebe udělat něco větího,” eptal démon a znovu měkce zamával temnými křídly a skrze ducha proel horký vzduch. Po zamávání teplo zůstalo.

Teplo zůstalo a Quintall pochopil, e cítí lávu!

Bestesbulzibar začal zaříkávání v jazyce, kterému duch nerozuměl. Potom na Quintalla plivl a jeho plivanec jím neproel, ale zůstal v něm. Znovu a znovu to démon opakoval, a byl Quintall pokryt slizem, pak ducha vzal, a jak Quintall zakřičel v instinktivním protestu, hodil ho do lávy.

Celý svět byl černý, byl horký a Quintall v nesnesitelné agónii u nic nevěděl.

Probudil se později, přestoe si nebyl vědom, kolik času uběhlo. Byl pořád v trůnní místnosti a stál, neplul, na podlaze.

Byl stvořením lávy, vytvarovaným jako mu, vytvarovaným tak, jako býval, s hrudí tvrdou jako kámen, ale s nějak tekutými klouby, které oranově zářily.

Cítil se velice podivně, ale cítil! Podíval se ohromeně na svou černou ruku s oranovými pruhy, kterou sevřel, a poznal neuvěřitelnou sílu stisku a věděl, e by mohl rozdrtit kámen - nebo hlavu nepřítele.

Hlavu Avelyna.

Bestesbulzibarův zlý smích ho vyruil z úvah.

“Jsi potěen?” zeptal se démon.

Quintall nevěděl, jak má na to odpovědět. Začal mluvit, ale zvuk jeho hlasu, který zněl jako skřípající kámen, ho vylekal.

“Na své nové tělo si zvykne, můj sluho, můj generále, můj vrahu. Ani obr se ti nepostaví, a tím méně člověk. A Palmaris padne, povede armádu do města a pak se usadí na trůn krále Honckého království, a bude Ursal můj.”

Quintallova síla byla ohromující. Obrazy dobytí zaplavovaly jeho mysl. Cítil se, jako by sám mohl zničit Palmaris a e by před ním neobstál ádný člověk ani zbraň.

“Cvič svoje nové tělo,” nařídil démon. “Pociuj jeho sílu bez omezení a aplikuj bojová umění, která ses naučil v Sv. Mere-Abelle, na tuto novou formu. Nyní jsi můj generál, můj vrah. A se před tebou vichni v Coroně třesou.”

Nato se opět zle zasmál, a tentokrát se k němu Quintall připojil.

“Válka pokračuje docela dobře, můj psíku,” pokračoval daktyl. “Zatímco jsi spal a tvůj duch se pojil s tímto darem, byl jsem na jihu a viděl nezadritelný proces. Palmaris padne před polovinou léta, a kdy se k nám přidají dalí powriové, tak budeme u pobřeí rychleji. Jedna armáda půjde na jih a druhá pak na západ, do vnitrozemí, dokud se nespojí před branami Ursalu! Kdo se jim potom postaví? Král Honckého království?”

“O králích nic nevím,” odpověděl Quintall.

“Ale ví,” kádlil ho daktyl. “Zná opata Markwarta, toho starého blázna, a dokonce i on je lepí ne ten aek, který sedí na trůnu. Kdo pak bude stát proti bestii?”

Odpověď se zatracenému Quintallovi zdála jednoznačná. Nikdo nebude stát před bestií, před jeho pánem, jeho bohem. Náhle chtělo lávové monstrum prorazit branami Ursalu a vzít si trůn.

A co víc, Quintall chtěl navtívit kláter a stát tváří v tvář otci opatu Markwartovi a mistru Jojonahovi, přimět je, aby se před ním plazili, a potom je rozmačkat svýma kamennýma nohama. Pouili ho, to nyní jasně chápal. Pouili ho na cestě na Pimaninicuit a potom ho přeměnili v něco méně ne člověka, kdy ho změnili na bratra Spravedlnost, na nástroj svého hněvu. A nyní mu Bestesbulzibar udělal něco podobného, podle jeho odhadu, jenome to bylo mnohem příjemnějí.

“Bude dávat pozor na Aidu v mé nepřítomnosti,” prohlásil Bestesbulzibar.

Quintall se radi na nic neptal.

Jetě tu noc opustil démon svůj domov v hoře a zamířil přímo na jih ke své armádě. Za pár hodin se dostal k Dundalis, kde nael Gothru, jak se hádá s fomoriánským obrem Maiyerem Dekem.

Jejich slova se vytratila a celý tábor ztichl, kdy mezi ně přistál, kdy z nebe přila absolutní temnota.

“Co je?!” poadoval daktyl a oba začali mluvit a oba byli umlčeni jeho výhruným pohledem. Bestesbulzibar se podíval na Maiyera Deka.

“Vechny nae tábory praskají ve vech,” pronesl náčelník obrů. “Měli bychom poslat více sil, aby se postavily nepříteli!”

Démonovi zaplály oči. Na třesoucího se goblina padl obviňující pohled.

“Nemůeme najít Ulga Tik’narna,” začal Gothra. “Pravděpodobně je mrtev.”

“A?” zafrkal démon, protoe tady nebyla o náhradu ádná nouze.

“Region není zajitěn,” pokračoval goblin. “Noční pták má les.”

“On je jenom trn!” zaryčel Dek. “A útočící obr se nezastaví, aby si vytrhl trn!”

“Trn, který přeruuje dodávky…” začal Gothra, byl vak přeruen výkřikem daktyla, při kterém mrzla krev v ilách.

“Dost!” řádila bestie. “Ty chce ustájit tisíce naich kvůli jednomu člověku, tomu Nočnímu ptákovi?”

“Kadá oblast musí být zajitěná,” pravil goblin, který si uvědomoval, e diskuse nepokračuje dobře. Goblini byli od přírody konzervativní v taktice boje, zajiovali teritoria jedno po druhém a pak se metodicky posunovali a zřídka útočili, kdy nebylo vítězství jisté.

Bestesbulzibar na to neměl trpělivost.

“Chci Palmaris a ty zadruje tisíce, jen abys zajistil jednu ubohou vesnici?” řval.

“Ne,” protestoval Gothra. Generál goblinů chtěl vysvětlit svůj postoj a chtěl svému pánu ukázat, e dodávky mohou být přerueny, tím vybavení a posily zničeny, a e výsledek u bran Palmarisu by tudí mohl být katastrofální.

Gothra, který nebyl ádný hlupák - alespoň na goblina - chtěl o tom mluvit logicky a racionálně, ale jediné, co vylo z jeho pusy, byl zoufalý výkřik, kdy démon natáhl ruku, vzal ho za hlavu a přitáhl ho k sobě. Zvedl druhou ruku, aby ji vichni viděli, vztyčil prst a mylenkou protáhl nehet v pařát. Goblin zavřetěl, kdy ho démon náhle sekl a odhodil dozadu.

Gothra se podíval na krev prýtící mu z rány, která se táhla od čela a po slabiny, a pak zpět na démona.

Démon znovu natáhl ruku, sevřel vzduch a jeho magie dosáhla na goblinovu kůi a stahovala ho z ní tak lehce, jako by mu pomáhal z oblečení. Tvor bez kůe padl na zem a umřel.

Kdy daktyl zhltal goblinovu kůi, neozvalo se ani pípnutí.

“Kdo je po Ulgu Tik’narnovi?” zeptal se Bestesbulzibar.

Neozvala se okamitá odpověď, ale z řady byl vystrčen jeden třesoucí se powrie a zůstal stát před pánem.

“Jak se jmenuje?”

“Kos…” trpaslíkův hlas se vytratil ve vyděených nádeích.

“Je to Kos-kosio Begulne,” řekl Dek.

“A jak se Kos-kosio Begulne staví k tomuto problému?” zeptal se daktyl.

Maiyer Dek se sebevědomě usmál. “Chce se přesunout na jih,” lhal obr, protoe se mu líbila mylenka, e Kos-kosio, který nebyl silný, bude stát v čele powriů. “Nebo alespoň zaútočit na lidi, take se problém vyřeí a bude otevřená větí cesta.”

Démon přikývl potěen a powrie se trochu narovnal.

“Nyní jsi vůdcem powriů, Kos-kosio Begulne,” prohlásil daktyl. “A ty a Maiyer Dek si rozdělíte velení nad gobliny, dokud se nenajde náhrada za Gothru. Vás dva pověřuji tím, e dobudete Palmaris do poloviny léta. Uvidím se s vámi před branami Palmarisu, mí generálové, ale jestlie vás budu potřebovat vidět dříve, ne budou ty brány nae, vá osud bude jako ten Gothry!”

S bouřlivým bitím křídel a magií, kterou pouil na zvýení plamenů hlavního ohně v táboře, démon odletěl na západ, k dalím okupovaným vesnicím. Kdy přeletěl přes Konec světa, spokojen se obrátil na sever a přemýlel, e prolétne nízko nad karavanou, aby dodal svým bojovníkům odvahu a trochu je postrail.

Ale jeho pozornost upoutalo něco docela jiného, pocit přítomnosti někoho, koho daktyl po mnoho století necítil. A tak se pomalu snáel k zemi, otáčel se v kruzích, ostrým zrakem zkoumal terén a ui měl nastraené.

Někde je tady elf. Jeden z Touel’alfar, jeden z daktylových nejstarích a nejnenáviděnějích nepřátel.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ SEDMÁ

Jediný soulad

Noc byla naprosto tichá a nepopiratelně krásná. Kadou chvíli jim nad hlavou přeplul mrak, hnaný jihozápadními větry, ale větinou hvězdy svítily jasně, a vude byla vůně jara, vůně nového ivota.

Je to le, to Elbryan věděl. Vůně nového ivota bude brzy překryta zápachem goblinů, powriů a obrů a pachem smrti. Vechen klid naruí pochod černé hordy, práskání bičů trpaslíků a hluk válečných strojů.

Byla to krutá le; ticho, čistota a jarní větřík. Hraničářovu pozornost upoutal pohyb na boku, ale neel si pro zbraň, nebo poznal známý lehký krok a vůni - která připomínala vzdálené květiny, jemnou vůni přenáenou větrem - eny, která je mu drahá. Pony přila přes keř a měla na sobě jen hedvábnou noční koili, která jí sahala jenom ke kolenům. Vlasy měla volně a divoce jí poletovaly. Rámovaly její obličej a smyslně se jí ovíjely okolo tváří a jeden pramen měla pod bradou. Elbryanovo srdce se rozbuilo.

Podívala se na mue a usmívala se, pak zkříila ruce na prsou, aby se ochránila před větrem, otočila se a dívala se na baldachýn hvězd.

“Jak jsem tě sem jen mohl přivést?” řekl jí hraničář a doel k ní. Dotkl se jemně jejího ramene.

Pony zvrátila hlavu, poloila ji na Elbryanovu ruku a potom se o něho opřela. “Jak bys mne mohl zastavit?” zeptala se.

Hraničář se měkce zasmál, políbil ji do vlasů a objal ji svými silnými paemi. Jak? přemýlel, a jako vdycky obdivoval jejího svobodného ducha. Nemohl by opravdu milovat Pony, nemohl by ji milovat pro ni samou, kdyby ji chtěl kontrolovat, protoe jakýkoliv pokus o to by zničil svobodného ducha, kterého tak obdivoval. Její srdce patřilo jemu, ale měla svou vůli, a hraničář by ji nezastavil, pokud by ji neposlal do bezvědomí a nepřivázal ji v jeskyni.

ena se v jeho objetí otočila, její obličej pod jeho, a dívala se na něj.

Elbryan se na ni dlouho díval. Představil si její obraz, jak leí mrtvá a čouhá z ní goblinský otěp, a najednou se odvrátil, vzhlédl ke hvězdám a přemýlel, jak by il, jaký směr by nabral jeho ivot, kdyby se jí něco stalo.

Na tváři cítil její ruku a potom ho Pony obrátila k sobě. “Vichni jsme v nebezpečí,” připomněla mu. “A já mohu umřít a ty také.”

“Ani nic takového neříkej.”

“Je to jenom monost,” opravila se Pony, “volba, kterou jsme učinili ze své vlastní vůle a která vyplývá z naich povinností. Nechtěla bych ít ve světě daktyla, kdyby nebyl zničen, a radi bych umřela v boji s ďáblem na dalekém Barbacanu…” Její hlas se vytratil, stoupla si na pičky a jemně Elbryana políbila. “Radi bych umřela v boji vedle svého přítele, vedle své lásky.”

Znovu se začal dívat jinam. Nebyl schopen se s takovou moností vyrovnat, avak Pony ho chytila pevně za bradu a znovu ho otočila k sobě a z jejích rysů se najednou vytratila jemnost.

“Jsem bojovník,” prohlásila. “Celý ivot jsem bojovala, od toho dne, kdy jsem odela ze zničeného Dundalis. Má povinnost není o nic mení ne ta tvoje.”

“Samozřejmě e ne,” souhlasil rychle Elbryan.

“A jestli mám zemřít, a je to v bitvě,” řekla a zaskřípala přitom zuby. “A je to proti démonu daktylovi, nebo při ochraně Avelyna, aby mohl být démon zničen. Jsem válečník, má lásko. Dopřej mi správný konec!”

“Radi bych, aby ná konec byl společný a za sto let,” odpověděl Elbryan a v jeho tváři se objevil bezmocný úsměv. Pony se natáhla, aby se dotkla toho úsměvu, a ucítila jeho neholenou bradu.

“Ale, má lásko,” řekla eptem, “přilo si to krásné elfí ostří na tu bradu, nebo můj obličej bude svítit pokrábáním.”

“Víc ne jenom tvůj obličej, má lásko,” kádlil ji Elbryan a zvedl ji před sebe, jemně ji kousl pod bradu a pak ji krábal bradou po krku.

Pevně se ho drela a náhle byla hra pryč, kádlení se ztratilo v poznání, e se jejich ivoty asi blíí k brutálnímu konci. Pony ho políbila, tvrdě a vánivě, popadla ho za vlasy a přitahovala ho blí, i kdy u mezi nimi nebyl ádný prostor.

Elbryan ji objal jetě těsněji. Jednou rukou sklouzl po její nahé noze, pak pod koili, přes jemnou kůi jejích hýdí, po zádech nahoru a objímal ji, kdy ji jemně pokládal na zem.

“Dávka,” hádal se Avelyn.

Stráce si odfrkl. “Dávka omámenosti, tedy. Jaký blázen vyrobil takovou magii? Drink, který tě sloí na zem, kdy kyj to můe udělat lépe!”

“Dávka kuráe!” protestoval Avelyn a zhluboka se napil. Pak si otřel rukávem ústa.

“Dávka schovávání,” řekl Stráce váně a změnil tak tón. Avelyn se tvrdě díval na kentaura. “Já jsem si taky dával,” řekl kentaur. “Mám rád baiňák, a ádná dávka tě nenakopne jako dávka tohoto. Ale piji, jen kdy chci oslavovat, můj příteli, při rovnodennosti a slunovratu, ale ne, abych se schoval.”

To obvinění mnicha zasáhlo, obzvlátě od kentaura. Avelyn se se Strácem sblíil a respektoval ho. Jeho zdravý obviňující tón se nedal zaměnit. Obvykle byl kentaur oviální. Ale Stráce s mnichovou lahví nesouhlasil.

“Moná e ty se nemá před čím schovávat,” řekl mnich tie a zvedl láhev ke rtům. Ale nenapil se, zadren nelítostným pohledem.

“Čím víc se schovává, tím víc se potřebuje schovávat,” odpověděl kentaur. “Podívej se na mě, bratře Avelyne. Podívej se mi do očí, abys viděl, e z mých úst nevychází ádná le.”

Avelyn oddálil láhev od úst a díval se na Stráce. “Neudělal jsi nic patného, kdy jsi vzal kameny,” pravil kentaur.

“Co je to zas za bláznivost?”

“Ale, no tak, přede mnou se neschová,” řekl Stráce bez zaváhání a jeho sebevědomí bylo posíleno okamitou mnichovou a příli hlasitou obranou. “Nebojí se lidí, mnichů a ani dalího bratra Spravedlnost. Ne, ty se bojí Avelyna a toho, co jsi udělal své nesmrtelné dui. Poskvrnil jsi ji tedy?”

“Nic neví.”

“Ho, ho, ho!” vybuchl kentaur v dobré imitaci Avelyna. “Znám chování lidí a znám chování Avelyna. Vím, e tvá dávka na kurá není ničím víc ne schováváním se před svou vlastní minulostí, před rozhodnutími, která jsi udělal - a vy lidi jste v tom dobří! Poslouchej mě, poněvad já ti nelu, nemám toti důvod. Udělal jsi dobře, e jsi utekl, e jsi vzal kameny, a dokonce i kdy jsi zabil mue, který tě chtěl zabít. Udělal jsi, co jsi musel, a tak u se neci vinen a měl bys před sebou vidět novou cestu. Říkal jsi, e jsi poznal svůj osud, a já v něj věřím, poněvad jinak bych se k vám nepřipojil. Je nám určeno, abychom se postavili daktylovi, abychom zničili bestii, a to také uděláme, ale jen kdy tvá mysl bude čistá a tvé srdce také.”

Tato slova od starého, moudrého a tajemného kentaura Avelyna hluboce zasáhla. Podíval se na láhev a poprvé ji uviděl jako nepřítele, jako známku slabosti.

“Nepotřebuje svou dávku,” promluvil Stráce. “Ale a daktyla porazí, tak tě vezmu na baiňák, a to teprve uvidí, jaké to je, kdy se svět točí!” Natáhl ruku, chytil Avelyna za zápěstí a odtáhl mu láhev dál, dívaje se mu do očí. “Avelyn se před Avelynem nemusí schovávat,” řekl se ví váností a mnich po chvíli pomalu přikývl.

“Před daktylem tedy!” řekl náhle kentaur, spokojen, e je jasné, co chce. “Nyní se chce schovat před daktylem, ale na to je tahle láhev malá!”

Avelyn nic neřekl a jenom znovu přikývl. Byl ohromen, jak do něj Stráce vidí, jak se podíval do jeho srdce a mysli a zpozoroval skvrnu viny. Pití, které měl vdy u sebe jako dávku kuráe, bylo jenom důkazem zbabělosti, prostředek, jak se schovat před minulostí.

Avelyn se díval na kentaura, smáli se na sebe a mnich hodil láhev do keře.

Kentaur pozvedl dudy a měkce hrál. Magie jeho hudby byla taková, e nikdo, ani člověk, goblin nebo obr v lese nemohl najít zdroj. Jeho smutná a zároveň nadějeplná melodie Avelyna uklidnila a podpořila jeho rozhodnutí.

Plula mezi stromy, aby pohladila milence, a dál k Paulsonovi a Chipunkovi na hlídce. A tak byla skupina svázána a připoutána k sobě Strácovou písní. Byli jedním jediným účelem a jediným souladem.

Tichá a klidná noc nepřinesla Tuntun a Tanečníkovi odpočinek. Elfka pozorně pozorovala hřebce, jestli není unavený, ale kůň běel a běel, protahoval se stíny jako měsíc, běel k obzoru a dál.

Měli před sebou úkol stejně tak důleitý jako lov na daktyla. Tuntun se cítila uraena, e se neúčastní tohoto úkolu, a ádné logické argumenty nemohly změnit elfčiny pocity. Tuntun měla právo být u zničení daktyla stejně tak jako Juraviel, jako kterýkoliv elf nebo člověk. Ale bylo v tom také něco víc, to elfka věděla, a musela si to připustit, nebo důvod leel v jejím srdci a ne v její mysli. Tuntun musela spěchat, připojit se ke skupině, zčásti proto, e mezi nimi byl její nejlepí přítel Juraviel - i kdy se stále hádali - ale i proto, e skupinu vede Noční pták. U nemohla déle popírat své city k hraničáři. V dovedení Elbryana do tohoto bodu hrála důleitou roli, a stejně tak jako matka je vázána ke svému dítěti, Tuntun nemohla dopustit, aby odeel bez ní.

Ano, Noční pták byl důvodem, proč jela nocí. Byl to mu, kterého vycvičila, mu, kterého si zamilovala. Věřila mu - někdy neviděla jeho lepí stránky - avak chtěla mu v tomto nejtemnějím okamiku stát po boku a vidět jeho vítězství.

Elfí ena jen sklonila hlavu nad vlající hřívou Tanečníka a pobídla ho k běhu, ale Tanečník, spojený s hraničářem tak jako ona, nepotřeboval pobízení a ani vedení.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ OSMÁ

Pradávní nepřátelé

“Ty a tvoji přátelé jste nás vechny zachránili, to nepopírám,” řekl Jingo Gregor a jeho hlas byl nakřáplý z překvapení a hrůz minulých dní a týdnů. “A přece, chceme dobrovolně jít do začarovaného místa?” Podíval se na větev, kde seděl jejich zřídka viděný vůdce, který je vedl regionem bez cest a mířil na jih. Nyní u byly vidět hory.

“Je to lepí ne stát tváří v tvář goblinům,” odvětil Belli’mar Juraviel. “Nabízím vám bezpečný přístav. A tato nabídka nepřichází lehce, o tom vás mohu ujistit, pane Jingo Gregore. Jste pro nás cizinci stejně tak, jako jsou Touel’alfar cizinci pro vás, a údolí, které je naím domovem, je pro lidi zavřené. Ale stejně vás tam vezmu, protoe kdy to neudělám, pak určitě zemřete.”

“Nejsem nevděčný, Juravieli,” odpověděl Jingo Gregor.

“Jen obezřelý,” dokončil Juraviel za něj a slezl ze stromu, aby ho mu mohl jasně vidět; byla to jedna z mála příleitostí, kdy elf na sebe nechal padnout pohled někoho ze skupiny lidí. “A také bys měl být, po vech tragédiích, které vás postihly. Ale já nejsem nepřítel.”

“To u bylo dokázáno,” souhlasil Jingo.

“Pak tedy odpočívej, protoe Andur’Blough Inniness není daleko,” řekl mu Juraviel. “Povauj za poehnání, e se bude moci podívat na elfí údolí mlh.”

V Juravielově hlase zazněla pochybnost, jestli se rozhodl dobře, kdy chce vzít lidi do údolí. Ano, je pravda, e tam Elbryana vzali a vycvičili, také je pravda, e Lady Dasslerond dovolila Juravielovi a Tuntun, aby nali hraničáře a pomohli mu. Jene vzít lidi do údolí bez jejího přímého dovolení bylo pokouením jejího soucitu, a Juraviel si nebyl jistý, jestli nebudou odmítnuti. A moná e cesta do údolí bude změněna a ukryta i před Juravielem. Elf věděl, e Lady Dasslerond je milosrdná, ale také byla pragmatická a ochraňovala svůj rod. Dobro Touel’alfar bylo jí nade ve, moná i nad přeití asi dvaceti lidských uprchlíků.

I přes pochyby v Juravielově hlase se Jingo zdál spokojen - bylo to prohláení, které mu elf několikrát zopakoval. Juraviel cítil sympatie s touto skupinou, která ztratila své milované při goblinských nájezdech, která byla mučena hnusnými tvory. Tato slova jim bude říkat kdykoli, kdy to bude potřeba, a bude je ujiovat, i kdy on sám si není jistý.

Jingo Gregor potom odeel zpět k teplu ohně a svým osmnácti společníkům. Juraviel se také přiblíil k ohni a zúil kruh své hlídky. Lidé neměli ani potuchy o jeho počínání, protoe se pohyboval po větvích pučících stromů velmi tie. Oheň moc nehořel - nikdy moc nehořel, protoe Juraviel počítal s tím, e v oblasti by mohla být monstra, i kdy si byl skoro jist, e tam ádná nejsou. Nyní u zbyly z ohně jenom uhlíky, které oranově osvětlovaly leící lidi.

Juraviel byl také blízko spánku, a tak se pohodlně usadil Ve větvi ve tvaru V. Měl by se dívat na zem, ale v souladu se svou přirozeností pozoroval oblohu, hvězdy a jejich tajemství.

A potom ucítil jetě něco dalího; něco velice temného ukrutně zlého, jak se řítí k táboru a k Juravielovi. Elf ucítil přítomnost démona daktyla stejně tak, jako on ucítil jeho cítil oklivost a čisté zlo, nejchladnějí ze vech smrtících větrů.

S velkým úsilím odvrátil Juraviel mylenky od noční oblohy a příchodu zkázy a sklouzl dolů, větev po větvi, a stál uprostřed tábora. Běhal kolem, kopal je do nohou, dokud se vichni lidé neprobudili.

“Běte!” nařizoval elf. “Utíkejte rychle do lesa ve skupinách po pěti směrem, který si vyberete!”

Padaly na něj otázky od vůdců skupiny, ale Juraviel neměl času nazbyt. “Nevyptávejte se!” varoval je elf. “Smrt přichází na křídlech! A u jste v lese!”

Daktyl byl tak blízko! Lidé se potáceli, snaíce se pobrat nějaké věci a obout boty, a klopýtali do noci.

Juraviel zůstal u ohně, dokud vichni neodeli, díval se na oblohu a hledal černotu.

Cítil ji, viděl ji, daktyl se řítil dolů, lámaje přitom větve, v posledním momentě se otočil, zastavil sestup a lehce přistál před maličkým elfem.

Juraviel vytáhl svůj malý meč a přemýlel, na co by mu asi proti stralivému démonovi byl. Modlil se za to, aby přili vichni lidé a připojili se k němu v bitvě, ale to bylo přání, které musel zavrhnout, protoe věděl, e kdyby mu přili na pomoc, zemřeli by spolu s ním.

“Touel’alfar,” poznamenal démon. “U vás není moc, u nejste tak silní.”

“Bě odtud pryč, démone,” pronesl Juraviel svým nejpevnějím moným hlasem. “Nemá nade mnou vůbec ádnou moc, ádné právo na mou dui nebo srdce. Já jsem zde pánem a odmítám tvé li!”

Daktyl se mu smál, smál se jeho slovům a odvaze a dělal z něj nevýznamnou věc. “Proč si myslí, e bych chtěl něco tak bezvýznamného, jako je tvé srdce či due, elfe?” zavrčel daktyl. “Snad tvé srdce,” kádlil ho Bestesbulzibar, “na tom bych si třeba mohl pochutnat, na té slaďounké krvi elfů.”

Při řeči se začal pohybovat v kruhu kolem ohně a Juraviel také, udruje uhlíky mezi nimi. Kdy se nad tím vak elf zamyslel, uvědomil si, e i kdyby plameny sahaly vysoko, nepředstavovaly by pro stvoření z horoucích pekel ádnou překáku.

“Proč jsi venku, Touel’alfar?” zeptal se Bestesbulzibar. “Proč jsi pryč ze svého údolí - ano, já o něm vím. Od té doby, co jsem se probudil, jsem viděl mnoho věcí, hloupý elfe, a vím, e vás není moc a vá svět je mení, je jenom údolím ve světě, který se stal příli irým a příli lidským. Tak proč jsi tady, elfe? Co tě přivádí tak daleko od domova?”

“Temnota démona daktyla,” odvětil Juraviel pevně. “Tvůj stín nás probudil, bestie, protoe my o tobě víme.”

“Ale co s Bestesbulzibarem uděláte?” zařval daktyl náhle, vrhl se vpřed, přímo přes oheň, a rozházel tak uhlíky v oslňující sprce. Juraviel tvrdě zaútočil svým malým mečem, ale bestii, dobře opancéřovanou, to skoro nezpomalilo, a démon mu vyrazil meč z ruky, zatímco druhou ho chytil za krk a zvedl ho do vzduchu.

“Ó,” zahýkal démon v extázi. “Mohl bych ti je vytrhnout, elfe,” kádlil ho a pařáty mu přejíděl po hrudníku, “a dret je před tvýma očima a zakousnout se do jeho bijícího masa, zatímco by ses díval na jeho poslední úder.”

“Nebojím se tě,” řekl Juraviel svým zbývajícím dechem.

“Pak jsi blázen,” odpověděl Bestesbulzibar. “Ví, co je po smrti? Ví, co na tebe vůbec čeká?” Démon se zle zasmál a jeho smích se nesl nocí.

“ádné mučení…” vydechl Juraviel.

“Ty má opravdu srdce na pravém místě,” zaklebil se démon a pak se znovu začal smát. “ádné mučení,” souhlasil. “Nic! Slyí? Nic! Po ivotě u není ádný dalí ivot! Jenom neznámá temnota. Měl bys mě prosit o to, abys viděl dalí úsvit!”

Juraviel nic neřekl. Snail se dret si víru, její principy byly zaloeny na tom, e dobrý ivot bude odměněn v ivotě po ivotě. Uvaoval nad Garshanem Inodielem, který byl elfím bohem, bohem spravedlnosti a slibu, ne tak nepodobným lidskému Bohu. Ale tváří v tvář temnotě Juraviel poznal beznaděj.

“Ale proč jsi tady?” zeptal se démon znovu a zvědavě se na něj podíval. “A co ví?”

Juraviel zavřel oči a nic neříkal. Očekával mučení, e mu budou odtreny údy od těla, a dokud nepřizná ve, co ví, dokud nezradí své přátele, kteří odeli na Barbacan. Ne, na to nesmí myslet. Znovu obrátil své mylenky ke svému bohu a snail se své dalí mylenky přikrýt jím.

Jenome potom přilo to nejhorí mučení. Cítil, jak se Bestesbulzibar chladně vkrádá do jeho mysli a prohlíí si ji. Zděením otevřel oči a uviděl démonovy rysy. Měl zavřené oči, jak se soustředil a pouíval magii k prohlíení elfovy mysli.

Juraviel tvrdě bojoval, jene byl poraen. Čím víc se snail nemyslet na Elbryana a ostatní, tím více démonovi odhaloval. Démon dostane to, co chce, a pak ho zničí a jeho přátele také!

“Avelyn,” zaeptal Bestesbulzibar.

“Ne!” vykřikl Juraviel a kopl démona vekerou silou do oka. Elf se vysvobodil a spadl na zem. Snail se utéct, avak démon se nad ním tyčil a smál se mu.

“Sem nepatří,” přiel náhlý melodický hlas, který démona zaujal. Jak Bestesbulzibar, tak Juraviel se otočili a uviděli z keře vycházet Lady Dasslerond, obklopenou tuctem elfů s připravenými luky a meči.

“Ty pořád ije!” zahoukal démon, kdy ji uviděl, kdy uviděl elfku, kterou poznal o několik století dříve.

“A ty se opět prochází po Coroně,” odvětila Lady, “a celý svět se před tebou třese.”

“Celý svět by měl! Kde je nyní tvůj Terranen Dinoniel, Dasslerond? Kdo se přede mě tentokrát postaví?” Kdy to dokončil, podíval se na Juraviela a ubohý elf se otřásl strachem, e snad prozradil své přátele.

“Kdo, Dasslerond?” chtěl vědět démon. “Snad ty, nebo ten zbabělý elf?” Démon se rozhlédl a podíval se na tvory kolem a hlasitě se zasmál. “Vy vichni? Dobře tedy. Alespoň u nebudu cítit vai přítomnost!”

“Nebudu s tebou bojovat,” odpověděla Lady Dasslerond klidně. “Ne zde.” A pak zvedla velký zelený drahokam zářící silou, jeho světlo osvítilo ve v oblasti zeleně - vechno kromě démona, protoe jeho stín nemohl být překonán ádným světlem.

“Co je to za trik?” protestoval daktyl. “Jaký bláznivý…” Slova mu uvázla v hrdle, kdy se svět začal měnit, rysy se mísily v zelené mlze a znovu se zjasnily pod jasnými hvězdami.

Vichni byli v Andur’Blough Inniness. Lady Dasslerond, Juraviel, vichni elfové, uprchlíci a Bestesbulzibar.

“Co je to za trik?” řval démon a náhle si uvědomil, e by se neměl nacházet na tomto místě, v srdci elfí síly.

“Pozvala jsem tě do svého domova, tvore stínů,” odvětila Lady a hlas se jí třásl vyčerpáním po obrovském úsilí, které ji stál transport celé skupiny. “Zde mne nemůe porazit.”

Démon zavrčel a uvaoval nad jejími slovy, cítil její sílu v této oblasti. “Ale brzy,” slíbil.

Lady pozvedla zelený drahokam, srdce údolí, který nyní bojovně zářil.

Bestesbulzibar zařičel vztekem a bolestí. “Tak jsi zachránila elfa a dvacet uboáků,” syčel. “Co to bude platné, a celý svět bude můj?” Zvedl křídla a odletěl za zvuku elfich luků, za jejich uráek.

Ale radost z jeho odchodu nevydrela dlouho. Lady mu povolila vstup jenom z nutnosti. Nemohl je porazit, protoe neudělali nic, čím by ho vyvolali, ale také ho nezničili.

Juraviel se připojil k Lady Dasslerond, která stála nad místem, odkud démon odletěl. Zem byla zčernalá a zuhelnatělá.

“Rána, která se nezhojí,” řekla Lady malomyslně.

Juraviel si klekl a lépe si zemi prohlédl. Cítil tam hnilobu; země sama byla poskvrněna ďáblem.

“Hnisající rána, která se pomalu rozíří,” připustila Lady. “Musíme se dobře starat o zem okolo tohoto místa naí magií a písní, nebo se hniloba rozíří po celém údolí.”

Juraviel si povzdechl a vypadal beznadějně. Na tváři měl vinu.

“Daktyl sílí,” řekla a neobviňovala ho.

“Selhal jsem.”

Lady Dasslerond se na něj nevěřícně podívala.

“Démon ví,” připustil Juraviel. “Ví o Elbryanovi, o Avelynovi a o plánu.”

“Pak tedy Elbryana lituj,” řekla Lady, “nebo měj důvěru v Nočního ptáka a Avelyna, který má srdce na pravém místě. li na sever, aby s démonem bojovali, a to také udělají.”

Juraviel se díval na černou jizvu, kterou démon zanechal na půdě jejich nádherného domova. Netvor zesílil tak, e poskvrnil údolí. Lady Juraviela pobídla, aby si drel svou víru, ale na jeho tváři byl jasný strach.

“A nyní máme povinnosti,” pokračovala Lady, mluvíc hlasitěji k ostatním elfům. “Vichni. Máme nečekané hosty, o které se musíme postarat, ne je dostaneme k jejich rodu na bezpečné místo - jestli nějaké takové je.” Podívala se na černou jizvu krásného údolí. “Máme mnoho práce,” pronesla tie.

KAPITOLA ČTYŘICÁTÁ DEVÁTÁ

Lovná zvěr

“Terén se stává divočejí, strýčku Mathere, vhodnějím pro nae nepřátele. Lesy jsou starí, nekácené lidmi, a jsou také tmaví. Zvířata se nás nebojí, nemají respekt k naim zbraním a naí obratnosti.”

Elbryan se pohodlně opřel o kořen stromu v jeskyni, která mu slouila jako improvizované Orákulum, a trávil tam svá vlastní slova. Byla to pravda. V tomto vzdáleném severním regionu bez lidských sídli se celý svět zdál větí. Nebetyčné hory, které tvořily Barbacan, se rýsovaly jen jeden den cesty odsud a dominovaly severnímu horizontu, take cestovatelé se cítili jetě mení.

“Mám z toho dost smíené pocity,” pokračoval hraničář. “Mám obavy o nae bezpečí - budu schopen ochránit svoje přátele, ne nezbytně od hrozeb naeho nepřítele, ale od pravd přeití v této oblasti? A přece jsem nějak volnějí ne kdy dříve a více vyuívám výcvik elfů. Zde není místo pro chyby, ádné hranice bezpečí, a kvůli tomu jsem ostraitý a třesu se pozorností. Mám strach, a proto jsem naivu.”

Elbryan se opět odmlčel a usmíval se nad ironií toho veho. Mám strach, a proto jsem naivu.

“Kdyby větina lidí dostala anci vybrat si, zvolila by si ivot v tichém luxusu,” řekl měkce, “obklopila by se sluhy a konkubínami. To je jejich chyba, nebo zde jsem naivu desetkrát více, ne by kdy mohli být oni. A s výzvou, jako je Pony - a s výzvou, kterou pro ni představuji já - jsem mnohokrát spokojenějí. Věřím tomu, e to je rozdíl mezi fyzickým uspokojením a milováním se, rozdíl mezi uvolněním se a vání. I kdybych zde měl umřít, na okraji katastrofy, il jsem plněji, ne větina lidí kdy pozná.

A tak nelituji této cesty, kterou mi osud přidělil, strýci Mathere, nelituji ani ostatních - Stráce a Avelyna, Paulsona a Chipmunka a vůbec ne Pony. Nelituji, e se vydali touto cestou. Lituji jenom Juraviela, e povinnost obrátila jeho kroky.”

Elbryan si dal bradu do dlaní, odpočíval, přemýlel a díval se na obraz v okraji zrcadla. Vechno to byla neodvolatelná pravda. Nenáviděl smrt a utrpení, avak nemohl popřít vzruení, pocit správné věci; víru, e změní svět.

Zblízka se podíval na obraz Mathera a hledal úsměv souhlasu anebo zamračení, které by ukazovalo, e jeho pocity nejsou správné a e jsou jen obranou proti beznaději. Podíval se a uviděl, jak se do zrcadla vkrádá stín. Hraničář si povzdechl. Myslel, e je to znak nesouhlasu, e padl do pasti mystifikace, ale postupně pochopil, e ten mrak nevydává Mather a nevyjadřuje jeho pocity. Elbryan poznal, e je to něco jiného, něco temnějího.

Elbryan se zpříma posadil a ani nemrkl. “Strýčku Mathere?” zeptal se bez dechu a do těla se mu vkradl chlad. Chlad, temnota a ivá smrt.

Hraničářova mysl se zmítala a snaila se pochopit tento nepopiratelný jev. Jenom jeden tvor přináel takovouto temnotu, a potom to pochopil. Jestli to bylo varování ze ivota po ivotě od Mathera anebo spojení přes magii Orákula, to nevěděl a ani se o to nestaral. Co vak věděl, bylo to, e démon ho na dálku hledá svým duchovním zrakem.

Padl na něho strach, kdy si uvědomil, e pouívání Orákula by mohlo pomoci je lokalizovat. Vyskočil, pratil se přitom do hlavy a běel k zrcadlu, otočil ho dolů a přeruil tak spojení. Potom běel k východu, odtrhl závěs, obtočil ho kolem zrcadla a pak vylezl ven do ubývajícího světla, volaje Avelyna.

Daktyl vytáhl z proudu lávy svůj nejnovějí výrobek - zářící otěp - a zvedl ho.

“Jsou to vichni blázni.” Bestie se zasmála a dívala se na svoje mistrovské dílo, na zbraň, která najde a zničí ubohé lidi, kteří hledají Aidu. Do pičky poslal svůj zrak k vysledovaní lidské magie. Poslal do ní svou sílu, moc podsvětí, sílu ohně.

Pak si netvor zavolal své elitní stráe, obrněné obry a jejich vůdce Togula Deka.

Kdy se obr postavil před svého temného pána, ten mu podal otěp.

Togul Dek váhal, bál se horka a magické síly.

Bestesbulzibar se k němu s otěpem natáhl blí a zavrčel konečné varování a Togul Dek, který se bál více démona ne ohnivé zbraně, ji bez dalího otálení vzal, přestoe se otřásl, jakmile se kov dotkl jeho ruky.

Jeho výraz byl plný překvapení, protoe otěp byl v ruce příjemný.

“Vezmi si s sebou deset bojovníků,” nařídil Bestesbulzibar. “Lidé se blíí k mému trůnu. Otěp tě povede.”

“Chce Bestesbulzibar, který je králem, nějaké ivé?” zeptal se obr.

Daktyl zavrčel, jako by ta mylenka byla absurdní, a odhalil tak, e nemá čas na nějaké ubohé lidi. “Přineste mi jejich hlavy,” nařídil jim. “Zbytek můete sníst.”

Obr se otočil na jedné noze a el. Po cestě pobral deset svých nejbliích spojenců z elitní stráe a vyhrnuli se ven z trůnního sálu.

Daktyl propustil ty, kteří zbyli, a potom se přesunul zpátky k lávové řece, zabořil pařáty do ohnivého kamene, cítil sílu magie, které velel, a přemítal o své temné, absolutní vládě.

“Jak jsem jen mohl být tak hloupý?” lamentoval Avelyn a spustil hlavu do svých buclatých dlaní.

“Coe?” doadovala se vysvětlení Pony, která si uvědomila, e není čas na pochyby a obviňování. Kadé výzvě se museli postavit bez lítosti nad minulými skutky.

“Měl jsem vědět, e nás daktyl najde, měl jsem předvídat jeho magické vize,” odpověděl Avelyn.

“Nevíme, jestli nás nael,” přeruil ho Elbryan. “Moná e stín v Orákulu byl jenom varováním. Od naeho odjezdu jsme potkali málo nepřátel. Jen jednu organizovanou skupinu. Proč by Bestesbulzibar…”

“Nepronáej jeho jméno tak blízko jeho domova!” varoval ho Avelyn. “Ani na něj nemysli, jestli dokáe kontrolovat své mylenky!”

Elbryan omluvně přikývl. “Nevíme vak, jestli u je příli pozdě,” řekl hraničář tie.

“Postaví tedy tít?” zeptal se Stráce.

Avelyn přikývl. Pouil sluneční kámen, který vzal Quintallovi, a zaktivoval tít proti magii. Nebylo to těké, a někdo tak silný jako Avelyn mohl udrovat sluneční kámen funkční bez toho, aby plýtval energií.

Teprve nyní si Avelyn uvědomil, e jej měl pouít, u kdy vyrazili z Dundalis.

“Stupidní!” zavrčel Paulson a odběhl pryč.

Elbryan ho rychle následoval, chytil ho za loket a vedl ho dál od tábora k řadě borovic, kde si mohli promluvit soukromě.

“Nezmínil ses, e bychom měli vztyčit ochranný tít,” poznamenal.

“Ale já nejsem ádný kouzelník,” hádal se Paulson. “Ani jsem o takové věci nevěděl.”

“Pak je tedy dobře, e je Avelyn s námi a můe zabránit démonovu pohledu.”

“Jestli u nás neviděl,” řekl Paulson a rozhlédl se nervózně kolem.

“Já nebudu tolerovat ádné obviňování,” pronesl Elbryan přísně.

Paulson se na něj dlouho díval a nakonec se hraničářovu neúnavnému pohledu poddal. Místo toho, aby se postavil do obrany, co by pro něj bylo přirozené, snail se vidět věci z Elbryanovy perspektivy. “Je dobře, e je Avelyn s námi,” řekl upřímně.

“Dostaneme se tam,” slíbil hraničář a el pryč.

“Hej, hraničáři,” zavolal za ním Paulson poté, co Elbryan uel několik kroků. Elbryan se otočil, aby se na něj podíval.

“Dostaneme se tam, jo? A jsi si jist, e je to dobrá věc?”

“Jsem si jistý, e ne,” odpověděl Elbryan a oba mui si vyměnili úsměv.

Společníci se krčili za hřebenem vysokého skalnatého srázu, odkud pozorovali nejnovějí karavanu na cestě z Barbacanu. Vpředu byli goblini a vypadali zuboeně - obzvlátě ti, kteří táhli válečné stroje - katapulty, balisty a beranidla. Karavana pokračovala - vycházela z průsmyku v tmavé hoře a formovala řadu na východ od spojenců.

“Alpinador je také pod náporem,” prohlásil Elbryan. “Daktyl vyuije letních měsíců, aby se dostal na pobřeí, kde ho čekají powriové na lodích,” dodal Avelyn a potom, kdy zauvaoval nad svými slovy, zafrkal. “Tedy jestli u se tam armáda nedostala nyní!”

“Pak nemáme času nazbyt,” poznamenal Stráce o několik stop níe. Kentaur se zjevně nemohl vykrábat na skálu a skrčit se, a tak strávil poslední půl hodiny netrpělivým čekáním, posloucháním popisů exotických strojů powriů a nekonečného počítání obrů, které prováděl Paulson.

“Musíme teď počkat na Pony,” připomněl Elbryan netrpělivému kentaurovi.

“Pak u tedy nečekejte,” ozval se hlas a skupina se otočila a uviděla enu, jak přichází po cestě. “Je tam několik průsmyků, jimi se tam dostaneme,” vysvětlila. “Tato cesta se rozvětvuje asi po čtvrtině míle. Jedna cesta vede zpět, ale druhá vede do hor.”

“Je tam krytí?” zeptal se Elbryan. Pony pokrčila rameny. “Tolik, v kolik můeme doufat,” odpověděla. “Po obou stranách cesty jsou kameny, ale jestli bude mít nepřítel stráe na správných místech, pravděpodobně nás brzy uvidí.”

“Potom je musíme spatřit první,” řekl Elbryan odhodlaně a vzal si Jestřábí křídlo. Poslal Chipmunka doleva, Pony doprava a sám přeel před ostatní a vedl je.

Za hodinu vylezli po jiní straně temné hory, k řadě stromů, kde foukal studený vítr. Elbryan daleko vpředu a z dohledu dělal značky, avak i tak se bál, e budou rozděleni a ztratí se. Barbacan byl divoký; vude byly obrovské kamenné výčnělky, rozeklaná skaliska a husté shluky temných stromů. Bylo to místo, kde cesty náhle končily nad propastí nebo kde se kameny mohou svalit na hlavu nepozorného cestovatele. Místo primárního nebezpečí, místo, kde se cítil nejvíce naivu.

Elbryan se skrčil, kdy uslyel slabý zvuk, a přesunul ruku z luku k meči. Ukryl se za větí kámen, pak padl na břicho a vyhlíel přes jeho okraj na průrvu v hoře, plnou stromů a křovin.

Znovu přiel ten zvuk, zvuk měkkých kroků, a Elbryan podle něj vysledoval jeho zdroj, pouhý stín, ladně se pohybující tou změtí. Znovu zvedl luk a nespoutěl oči z cíle.

Uvolnil se, kdy stín vystoupil na otevřené prostranství.

“Pony,” zavolal tlumeně a upozornil ji tak na sebe. Také si ale viml jejího pohybu, a to ho drelo v pozornosti.

“Goblin,” zaeptala a z krátké vzdálenosti a neodvaovala se přejít přes otevřené prostranství k hraničáři, “vysoko a nalevo za tou dvojitou borovicí a tím kamenem.”

Elbryan se podíval určeným směrem, jenome musel vyjít z úkrytu, aby vůbec na kámen viděl. Přikývl, kdy to místo uviděl.

“Kolik?”

“Viděla jsem jen jednoho,” odpověděla Pony. “Můe jich tam být víc, dole a nalevo.”

Elbryan se ohlédl po cestě. Přesunoval se od stínu ke stínu a bylo nepravděpodobné, e by ho goblin uviděl, avak Avelyn a zvlátě Stráce budou mít problémy. Trio vzadu u brzy bude goblinovi v dohledu.

Nahoře zaznamenal pohyb - temný tvar se vyhoupl na kámen. Nejistý hraničář zvedl Jestřábí křídlo a nasadil íp. “Jestli jich tam je víc, brzy o nás budou vědět,” zaeptal.

“Moná e bych se mohla dostat za ně,” odvětila Pony.

Elbryan začal nad tou moností uvaovat a pak uviděl, e goblinova pozornost je jinde - zaměřená na něco za Elbryanem.

“U o nás ví,” řekl hraničář a zvedl luk. Střela byla na sto yardů a jako cíl neměl více ne goblinovu hlavu a ramena. Od hory také vanul vítr. íp zasáhl goblina a ten se svalil.

Potom uslyeli výkřik druhého, který vyběhl zpoza skály a utíkal.

“Ví o nás!” zavolal hraničář na Pony a dvojice vyskočila a pustila se do pronásledování, přestoe měla malou naději, e tvora chytí. Jenom o několik kroků později se zastavili, viděli, jak se goblin vrací a klopýtá směrem k propasti.

Zvědavě ho pozorovali, jak zakopl a padl na zem. Za chvíli se z keřů vynořil Chipmunk a el si vytáhnout své noe.

“Velmi dobře,” řekl Elbryan, i kdy mu byl moc daleko na to, aby ho slyel.

“Jetěe tak,” dodala Pony.

“Bě pro Paulsona,” vyzval ji hraničář. “Musíme prohledat tuto oblast, jestli tu vradu nezpozorovaly jiné hlídky.”

A to přesně udělali, obeli oblast a dívali se po stopách goblinů. Kdy se přesvědčili, e to nikdo neviděl, Elbryan je shromádil. Přili do miskovitého údolí, kde zůstali, kdy se snesla noc. Hraničář by chtěl jít dál, ale nemohl jít po tomto nebezpečném a těkém terénu v noci, protoe by zcela určitě nemohli zapálit louče.

Utábořili se se sebevědomým pocitem, e jejich postup nebyl zpozorován. Nemohli vědět, e obr má zbraň, která ucítila vrady a vede ho k zabitým goblinům, kteří zůstali nedaleko tábora.

Noc byla tichá a chladná. Mezi kameny skučel vítr. Elbryan a Pony seděli tie pod dekou. Po straně byl Stráce, který chránil Avelyna před větrem. Lovci byli venku a hlídali.

“Zítra polezeme na jetě příkřejí hory,” řekl Elbryan starostlivě.

“Jen neměj starosti,” ujistil ho kentaur. “Najdu si cestu.”

“Ale mám starosti o Avelyna,” poznamenal hraničář. Jako kdyby to mnich slyel, obrátil se a zachrápal. “Na tohle není ve formě.”

“On to dokáe,” pravila Pony. “Cestovala jsem s ním po mnoho měsíců a on si nikdy nestěoval. Vidí to jako svůj osud, jeho nezastaví překáky v podobě hor.”

Elbryan se dlouho na Avelyna díval a uvaoval nad svými vlastními zkuenostmi s ním.

“A kromě toho,” upozornil kentaur, “on se výborně vyspí.”

A znovu se mnich jako na povel otočil a zachrápal.

“Chipmunku?” zaeptal Paulson a jeho hlas byl okamitě překryt skučícím větrem. “Jsi to ty?” Velký mu se přikrčil a díval se na skupinu stromů, zdroj nezaměnitelného zvuku kroků.

A pak si uvědomil, e mezi stromy je jeden, který není stromem. “Zatraceně,” zamumlal a otočil se k útěku.

Přes jeho hlavu přeletělo točící se stříbrné světlo, které ho donutilo vykřiknout a upadnout. Sloil se na zem, ohlédl se na obra a uviděl jeho překvapený výraz, kdy mu Chipmunk hodil do hrudi nů.

“Tak tedy pojď!” zařval Paulson. Pak se vykrábal na nohy s vědomím, e jeho věrný přítel je nablízku. V mysli mu vak zůstal zvonivý zvuk, který slyel po hozené dýce - pomyslel si, e obři jsou dost tvrdí protivníci i bez brnění.

A tento opravdu měl brnění. To Paulson uviděl, kdy se k němu netvor přiblíil. Opět přiletěly dýky, tentokrát namířené na obrovu hlavu. Obě byly odraeny kovovou přílbou.

“Nezůstávej tu!” zavolal Paulson a otočil se na útěk, přičem zpozoroval oranovou zář, vycházející po obrově boku. Uchvácen, velký mu zaváhal a poté vykřikl, kdy zjistil, e zář vydává ohnivá tyč nesená druhým obrem. Vykřikl opět a zvedl zbraň, aby se kryl, ale démonem stvořený ohnivý otěp ji prorazil a zabořil se mu přímo do břicha.

Paulsona trhaly vlny agónie. Nikdy si nedovedl představit, e by mohl cítit takovou bolest. Byl skoro v bezvědomí, kdy ucítil, e je zvedán a pak, vihnutím obrových rukou, vhozen do noci, vstříc smrti.

Chipmunk běel a křičel a po tváři mu tekly slzy strachu a hrůzy. Plakal kvůli ztrátě dalího kamaráda. Vude okolo byli obři. Cítil za sebou teplo ohnivého otěpu. Musí se dostat zpátky do tábora! Ale zároveň si uvědomil, e je tím dostane do nebezpečí, e jim přinese konec!

Místo toho tedy nael díru, zahrabal se do ní a přikryl se listy. Jeho důvěra se neustále zvyovala, kdy uslyel, jak dva obři proběhli kolem a nenali ho. Proběhl třetí, a poté přiel ten, který nesl ohnivý otěp.

Ten ho také začal přecházet, ale pak se za dírou zastavil, protoe byl naveden démonickou zbraní.

Chipmunk se snail vykřiknout, kdy byly listy odhrnuty a kdy se podíval na obludu s otěpem, ale nevyla z něj ani hláska, jenom výdech, kdy na něj padla zbraň.

Výkřiky dvojice upozornily Elbryana a ostatní na nebezpečí, a tak nebyli nepřipraveni, kdy se est obrů prodralo keři a vevalilo se do tábora. Vůdce, který si myslel, e Stráce je jen kůň, vskočil přímo k němu. Stráce měl skloněnou hlavu a tělo.

Jak ho obr přecházel, kentaur se otočil, zvedl luk a vystřelil. íp prorazil brnění, ale nezpůsobil ádnou vánou ránu. Tři rychlé kroky, a kentaur byl u obra a bouchl ho do zad. Jeho těký luk se odrazil od brnění, rozbitý na třísky. Obr klopýtl a spadl a kentaur si nadával za to, e pouil luk, a sahal po kyji. Jene blízko byli dalí dva obři, kteří se k němu nyní blíili.

“Co to dělá?” zeptala se Pony Avelyna, kdy vytáhl kámen, který dosud neviděla, kouli černých osmistěnných krystalů.

“Je to magnetit,” vysvětlil Avelyn. Pak ztichl, vyslal své mylenky ke kameni a pouil své magické energie, aby vyvolal jeho sílu. Obři se blíili ke kentaurovi a Elbryan, jen předtím odběhl stranou, nyní hlásil příchod dalích.

Pony opustila Avelyna a spěchala k Elbryanovi.

Padla na ně oranová záře, jak se přibliovali dalí tři obři. Ihned zapracovalo Jestřábí křídlo, íp za ípem se odráel od brnění, od hrudního plátu, pak od hledí a několik ípů se zabodlo do obrova obličeje a přinutilo ho zahýkat bolestí.

Jenom jeden ze tří se vzdal útoku a drel se za obličej. Byl oslepen.

Elbryan pustil luk a vytáhl Bouři. Nařídil Pony jít doleva, k obrovi bez ohnivého otěpu, protoe cítil, e ta zbraň má nějakou ďábelskou sílu.

Pony souhlasila, protoe si myslela, e tento obr, který byl mení, bude lehčím úlovkem - ne e by byli obři snadnými úlovky! Běela rovnou na něj a předstírala úskok do strany, kdy zvedl meč. Ale rychlá Pony udělal krok doleva, pak zpět doprava, pak dopředu pod máchnutím obrova meče a udělala kotrmelec přímo mezi jeho nohy.

Obr rychle zareagoval a srazil nohy k sobě, aby ji uvěznil.

Ponyin grafit zabránil tomuto manévru; vyslal blesk podél obrových stehen a zanechal ho s klepoucíma se nohama. Nyní se Pony pustila do konvenčního boje. Tasila meč, obrátila se k monstru a pratila je zbraní do zad, hledajíc mezeru v brnění.

Neviděla ádnou, ale zůstala za obrem a uhýbala, kdy se obr snail otočit a chytit ji.

Elbryan nevěděl, co si má o svém obrněném nepříteli myslet, a obzvlátě o tom ohnivém otěpu. Jak to, e jeho ruce nehoří? přemýlel hraničář, protoe otěp je určitě horký.

Obr bodl dopředu a hraničář u na to v ádném případě nemyslel, protoe chtěl uchránit své tělo od obrovských děr. Hodil sebou do strany, bránil se Bouří a kadá jeho rána vyvolala na otěpu záplavu jisker.

Elbryan věděl, e se musí dostat vý, na vzdálenost seku do hlavy. Znal terén, ten měl poznamenán v mysli. Běel do strany, potom vyskočil na kulatý kámen, získal rovnováhu a rychle se v útoku otočil proti spěchajícímu monstru.

Bouře udeřila v rovině s obrovýma očima. Otěp vylétl v bloku, ale bylo ji příli pozdě a čepel sekla přes průhled a otočila obrovi hlavu.

A znovu vylétl otěp. Elbryan se otočil a potom skočil dopředu a máchl mečem do boku, ne si obr stačil přitáhnout podivný otěp zpět k sobě. Udeřil obra do hlavy, srazil mu helmu a obr klopýtal na stranu.

“Ten dalí u nebude tak dobře blokován!” slíbil hraničář.

Ale obr měl rovně v zásobě jeden trik. Zaútočil na Elbryana, jenome změnil svůj pohyb, kdy hraničář zvedl meč v krytu a vytočil chodidla ven, aby mohl ustoupit dozadu nebo do jedné ze stran. Obr místo toho bodl otěpem dolů, přímo do kamene, a Elbryan byl příli překvapen, aby vyuil chvilkovou mezeru v obrově obraně a zaútočil.

Místo toho musel uskočit daleko do strany, poněvad kámen se rozpálil, zčervenal a pak se pod ním roztavil!

Hraničář byl ochromený, ale věděl, e se musí pohybovat, protoe roztavený kámen zapaloval malé ohýnky v křoví.

V té náhlé záři uviděl víc obrů v kruhu kolem a mezi posilami a tím straným ohnivým otěpem poznal, e on a jeho společníci jsou v menině.

Avelyn se ponořil hlouběji do kamene a cítil, jak se jeho energie shromaďuje a na kritickou hranici. Magnetit byl silně magnetický, jeho kouzlo ho pole neuvěřitelnou rychlostí do kovu, mnohem rychleji ne střelu z kue.

Mnich klopýtl vzad a málem upadl, jak kámen náhle neomylně vystřelil k brnění obra, který stál za Strácem. Narazil tvrdě a poslal obra na zem, a potom, k Avelynovu překvapení, protoe on nikdy jetě magnetit nepouil, se sloil dalí obr.

Stráce právě srazil helmu padlému obrovi a rozdrtil mu kyjem hlavu dřív, ne mohl vstát. Vtom za sebou uslyel rámus, otočil se a uviděl, e oba obři padají k zemi a ten blií má v hrudním brnění a v hrudníku samotném díru.

“To byl dobrý zásah!” pogratuloval kentaur Avelynovi.

Mnich chtěl běet ke Stráci, k obrům a chtěl si vzít kámen. Ale pak se objevili dalí obři.

“Na můj hřbet!” zvolal kentaur.

“Můj kámen!”

“Není čas!”

“Vichni pryč!” ozval se Elbryanův výkřik. “Avelyn se Strácem! Já s Pony! Paulson s Chipmunkem!” Jestli ti dva jsou jetě s námi, dodal v duchu. “Pryč směrem, který si vyberete.”

Pony nemohla uvěřit tomu, co slyí, co vidí. Doli tak daleko spolu a nyní jsou nuceni k improvizovanému, neorganizovanému útěku. Počkala, a se její obr narovná, a pak mu znovu proběhla mezi nohama. A znovu přiel zvuk blesku, a tentokrát svaly obra zradily a on padl na zem.

Pony neměla čas zastavit se a vyuít toho, běela ke středu tábora, viděla Avelyna a Stráce a doufala, e se vichni spojí dohromady.

Viděla, jak mnich leí na hřbetě kentaurovi, jeho silné nohy se zarývají do severního svahu misky, směrem, odkud přili obři. Dostali se na okraj svahu, přejeli přes něj a obloha se skoro okamitě rozzářila velkou ohnivou koulí.

Pony upadla, celá bitva se na okamik zastavila, a kdy popadla dech, byla ráda, e uslyela zvuk vzdalujících se kopyt. Avelyn a Stráce se dostali pryč.

Ale jak to bude s ní a s Elbryanem? Pony probíhala mezi kameny a v patách měla dva obry. Instinktivně rychle sebou hodila dopředu, přes obra, kterého Stráce zabil. Ucítila vítr a uslyela úder, jak se kyj obra zabořil do brnění.

A potom znovu utíkala, očekávala, e bude kadou chvíli pohřbena, e její ivot skončí v náhlé explozi bolesti.

Přelezla dalího obra a snaila se najít pevnou půdu pod nohama. Jene zakopla, padla na třetího mrtvého obra a ruka jí sklouzla do jeho rozervaných vnitřností, přičem si ji odřela o zubatou hranu prsního krunýře.

Přímo za ní se bojovalo! Otočila se a uviděla Elbryana, jak se míhá mezi dvěma obry a Bouře zuřivě pracuje. Jene nemohl vyhrát! I kdyby porazil tyto dva, dalí se rychle blíili, včetně toho s ohnivým otěpem.

Pony se rukou zapřela o něco tvrdého a zjistila, e je to Avelynův kámen. Chvíli se na něj zvědavě dívala a snaila se zjistit jeho energii.

“Utíkej!” slyela Elbryanův výkřik.

Pony se podívala na bitvu a uviděla Elbryana s Jestřábím křídlem v jedné ruce a Bouří v druhé, jak odskakuje z dráhy kyje a pak skáče zpět, aby unikl máchnutí meče. Pony vykřikla, poněvad si myslela, e její láska bude rozseknuta vedví, ale Elbryan uskočil dost rychle.

Kdy přistál na zemi, rozběhl se dopředu, divoce křičel a sekal bělomodře sálajícím mečem sem a tam, a to na brnění jiskřilo.

Ale jeho taktika velice dobře fungovala, protoe přinutila obry k chvilkovému ústupu a vyvedla je z rovnováhy. Jeden upadl přes mrtvolu a při pádu se natáhl, aby se chytil svého společníka. Dalím skokem Elbryan poslal na zem i druhého.

Hraničář na ně nechtěl útočit, ne, kdy se přibliovali dalí. Otočil se a utíkal, stejně jako Pony. Na severním svahuji dohnal a společně následovali stopy svých přátel. Za hřebenem uviděli důsledek Avelynovy ohnivé koule - malé ohně vude kolem, z nich ten největí hořel na zkroucené a zčernalé mrtvole dalího obra. Dvojice probíhala árem a kouřem, klopýtala a podpírala se. Za sebou slyeli řev a v tom okamiku věděli, e zastavit se by znamenalo smrt.

Čtyři přeiví slepě odklopýtali do noci, rozdělení na dva a dva, a třetina skupiny byla mrtvá.

KAPITOLA PADESÁTÁ

Útěk

Avelyn leel kentaurovi na hřbetě a díval se víc dozadu ne dopředu. Modlil se za své přátele.

Stráce se vak ani neotáčel, ani nezpomaloval. Rozhodně běel po horských cestičkách, jeho kopyta se pevně zasekávala do země a poháněla ho a jeho důleitého jezdce kupředu. Brzy poté, co opustili tábor, Avelyn dal kentaurovi před oči kočičí oko. Stráce tak viděl ve tmě a nebyl zpomalen tak jako pronásledující obři - tak jako jejich přátelé.

“Musíme se ukrýt!” křičel mnich.

“Nebudeme teď zastavovat!” odpověděl konečně kentaur, a aby dodal svým slovům váhu, jetě více se sehnul a nabral větí rychlost.

“Úkryt!” trval na svém Avelyn. “Musíme počkat na Pony a Elbryana a společně zmást obry!”

“Nás ádný obr nechytí!” ujistil ho kentaur. “Ani Elbryana a Pony, i kdy je mi jich líto.”

“Oni nejsou mrtví!” řekl mnich.

“Ne, to ne,” souhlasil Stráce. “Oba jsou vynalézaví. Nejsou mrví, ale nedohoní nás. A zabije daktyla, vrátíme se a najdeme je, o tom nepochybuj!”

Na to u Avelyn neměl ádnou odpověď. Skoro nemohl uvěřit tomu, e by Stráce opustil své přátele v takové nebezpečné situaci. A pak začal Avelyn chápat, jak je kentaur odhodlaný, jak jsou vichni odhodlaní, protoe je naděje, e bude bojovat s daktylem a vyhraje. Avelyn věřil, a tak o tom i mluvil, e je jeho osudem utkat se s příerou z pekla a jeho přátelé se rozhodli ho tam dostat, a kdyby umřeli vichni - a se tak stane.

Na mnicha padla veliká tíha, kdy si uvědomil zodpovědnost, která byla větí, ne kterou a dosud poznal, větí ne jeho osmileté odhodlání, díky kterému se dostal do Sv. Mere-Abelle, o mnoho větí ne odpovědnost k ivotnímu přání své matky, větí ne ta, kterou na něj vloila církev a Bůh, kdy dostal za úkol jet na Pimaninicuit, kde měl sebrat a připravit kameny. Avelyn byl napřed připraven se s kentaurem hádat, i kdyby měl spadnout z jeho hřbetu nebo pouít nějakou magii, aby zastavili a počkali na své přátele. Ale nyní zůstal zticha a nestěující si Stráce ho chtěl doručit na místo, a to také dělal.

Nebo budou vechna ta úmrtí na nic.

Jetě za tmy, po mnoha mílích divokého úprku, překonali průsmyk. Vyčerpaný Stráce nechtěl zastavovat, ale byl rád, kdy Avelyn prohlásil, e chvíli půjde pěky.

Kdy se dvojice dívala do údolí uvnitř prstence hor, byla ohromena - obzvlátě Stráce, který takové velké tábořitě jetě neviděl. Pod nimi ve tmě svítily tisíce ohňů.

A za těmi masami se rýsovala jediná tmavá silueta - kuelová hora, z jejího vrku vycházel tmavý kouř.

Aida.

“Daktylův domov,” zaeptal Avelyn ke kentaurovi.

“Můeme se dostat dolů a okolo tábora,” pronesl Stráce o chvíli později, poté, co prozkoumal rozloení tábora. Kentaur ukázal nalevo, k jedné z černých paí vedoucích z hory, blízko u základny kopce, na kterém stáli. “Vypadá to na jeden den cesty,” dokončil kentaur.

“V denním světle okolo té hordy?” zeptal se Avelyn pochybovačně.

“Nemáme jinou monost. Dostaneme se za pai a budeme doufat, e nepřítel na druhé straně nemá také armádu.”

Avelyn přikývl a následoval nezdolného kentaura, který popíral své vyčerpání.

Běeli správným směrem, to Elbryan věděl, a následovali své přátele, přestoe se k nim nepřibliovali. Kadou chvíli běeli přes blátivé místo, v něm byly stopy Stráce. Zpozoroval, e jsou daleko od sebe. Kentaur byl v plném cvalu. A to bylo to, co chtěli. Povinnost jim říkala, e musí jít za nimi, ale vyí účel říkal, e jediné, na čem záleí, je doručit Avelyna na místo.

“Bě, Stráce,” zamumlal Elbryan několikrát a Pony vdy souhlasně přikývla.

Elbryan byl překvapen, jak snadno se vyzná na horské cestičce, a to i v noci. Barbacan byl impozantním seskupením vysokých skalnatých hor, celoročně pokrytých sněhem, s mnoha příkrými srázy, z nich některé měly dva a tři tisíce stop. Ale v této oblasti, kde cesta byla mezi dvěmi horami a neplhala vzhůru, se postup zdál lehký. Hraničář věřil, e se dostanou na druhou stranu a uvidí údolí u před úsvitem. Avelyn jim zhruba popsal, jak to tam vypadá. Jediná hora v údolí pojmenovaná na mapách Aida. Často optimisticky poznamenával, e barbacanské horské pásmo je sice vysoké a zlověstné, ale ne iroké.

A tak Pony s Elbryanem běeli s nadějí dál, a i kdy nebyli tak rychlí jako cválající kentaur, nali mnoho míst, kde mohli spadené kameny přejít a okolo nich musel Stráce oběhnout. Moná e za úsvitu u uvidí své přátele a budou se s nimi moci spojit.

Jejich pronásledovatelé s nimi nedreli krok. Elbryan se ale bál, e obři znají oblast lépe ne oni a e tudí znají rychlejí cestu.

Ta obava se potvrdila, kdy veli do úzkého průsmyku, kde sice byly kameny a pokroucené stromy chráněné před větrem, ale ze kterého nebylo úniku. Před nimi se objevilo oranové světlo.

Vyel obr Togul Dek, stále bez helmy, a obrovské rysy měl zkřivené vztekem. Řval na lidi a řval jetě víc, kdy ho Elbryan sekl do brnění, a ohnivým otěpem bodl do stromu napravo a potom do stromu nalevo a oba se ihned vzňaly jako velké svíce. Mezi ně se postavil, orámovaný ohněm, který mu nijak nevadil, a Elbryan a Pony si vimli dvojice obrů za ním.

“Vezmi ho zepředu,” nařídil hraničář a pak padl na blátivou zemi a obalil kolem sebe plá. Vyskočil a běel na stranu a Pony, je mu věřila, zaútočila. Mávala mečem a upoutala netvorovu pozornost.

Obr se rozkročil a plácl se svou démonickou zbraní do dlaně. O hraničáře se nestaral, protoe věděl, e nemá kam utéci, a místo toho se zaměřil na enu, odvánou a bláznivou, která la vstříc záhubě.

Kadý krok byl pro Pony stále těí. V dálce uslyela pohyb a pochopila, e dalí obři - tři či čtyři, jestli dobře počítala - uzavřeli konec průsmyku. Kam el Elbryan a proč? Proč nepouil Jestřábí křídlo a nestřílel íp po ípu do obrovy nechráněné hlavy, dokud by nepadl mrtev k zemi? Potom by mohli bojovat dva proti dvěma a snait se dostat pryč.

Pony odehnala znepokojivé mylenky. Musela si připomenout, e je to Elbryan, hraničář, Noční pták, vycvičený elfy.

A najednou ho uviděla, jak běí skrze ohně po nízké větvi napravo od obra. Olizovaly ho plameny, ale on se přes ně v mokrém, zabláceném pláti dostal a přiblioval se k nic netuícímu nepříteli.

Pony zakřičela a zaútočila, čím na sebe upoutala netvorovu plnou pozornost. Zastavila se a vypustila blesk, který tvrdě udeřil jak vůdce, tak jeho společníky.

Poté, ne se Togul Dek mohl vzpamatovat z blesku, byl Elbryan nad ním, běel ke konci větve, s taseným mečem vyskočil do výky a rozpřáhl ruce, aby odhodil doutnající plá dozadu. Zabořil Bouři do obrova obličeje a nohama mu narazil do silné hrudi.

Měl jen jeden úder a ten musel být dokonalý. A také byl. Meč se prosekl skrze kost a maso přímo do mozku.

Togul Dek se snail reagovat, snail se zvednout otěp, jene zbraň mu vyletěla z rukou a nechala za sebou zářivou čáru. Přistála na kameni, který se okamitě změnil v lávu, která se spolu se zbraní začala valit po hoře dolů, a jak tavila dalí a dalí kameny, stala se z ní ohnivá lávová lavina.

Elbryan prudce vykubl meč, ale kdy obr padal na záda, neseskočil z něj; svezl se na něm jako na nějakém podatém stromu. Dva obři za vůdcem nevěděli, co si mají myslet, a Elbryana ani neviděli, dokud Togul Dek nezačal padat. A pak bylo u příli pozdě.

Elbryan padl na zem v kotrmelci, vyskočil a tvrdě bodl jednoho obra mezerou mezi náprsním krunýřem a pánevním brněním. Vloil do útoku sílu setrvačnosti, zabořil meč a po jílec a pak jej vytrhl. Na druhého zaútočil ze strany, právě kdy zvedal kyj. Kyj nekodně prolétl okolo Elbryana, ale zraněný obr, drící se za břicho, se sklonil do cesty zbraně a dostal ránu do hlavy. Padl, vrčel a snail se setřást omámení a vyrovnat se s bolestí.

Elbryan zaútočil na stále stojící monstrum, a pak odběhl do noci. Myslel si, e nebude dost rychlý, a očekával, e ho obr jednou udeří, ale monstrum nevysvětlitelně upustilo kyj a chytilo se za hledí.

Pony přiběhla, bodla ho zezadu do lýtka a připojila se k Elbryanovi.

“Co jsi mu udělala s očima?” zeptal se hraničář, ale Pony neměla odpověď, a tak pokrčila rameny a běela dál.

Pronásledovaní bylo rychlé a nutilo dvojici utíkat co moná nejrychleji. Dorazili ke skalní stěně, na kterou se dalo vylézt, ale Elbryan se bál, e by to pro obry bylo lehčí ne pro ně, e by se obři jenom natáhli a stáhli je dolů.

Jene nebyla ádná jiná monost, a hraničář se rozhodl. plhal a snail se najít pevný záchyt, aby mohl Pony postrčit nahoru, přes skálu do svobody noci. Přiblíil se k vrcholu, kdy uslyel, jak Pony, jenom několik stop pod ním, překvapeně vykřikla.

Elbryan se otočil a vykřikl té, kdy uviděl, jak se obr natahuje po jeho lásce. Pony neměla v ruce ádnou zbraň - on alespoň ádnou neviděl - avak ruku měla nataenou k obrovi.

Znovu vykřikla a z jejího sevření něco vyletělo a zabořilo se do obra s kovovým zvukem, a přestoe se střela nedostala skrze helmu, ale spí odskočila, udeřila velkou silou, ohnula kov na obrově obličeji a obr odpadl. Pony rychle sebrala kámen, protoe nechtěla opustit tak mocnou zbraň.

Elbryan ji chytil za rameno, vytáhl ji vzhůru a pak ji postrkoval a nahoru. Hraničář chtěl přeít, byl rychlý a dostal se na vrek těsně předtím, ne ho chytily prsty druhého obra, který se za ním natahoval.

Pony po nich sekla mečem a pak se dvojice dala znovu na útěk. Tentokrát u za nimi nebyli ádní pronásledovatelé.

“Co jsi udělala tomu prvnímu u skály?” zeptal se jí hraničář.

“Magnetit,” odpověděla Pony. “Kámen se spojuje s kovem. Přeji si, abych jich měla o sto více!”

Elbryan se podíval zpět a nad silou kamene jenom pokrčil rameny. Myslel si, e je jeho meč dost dobrý, myslel si, e je výtečný bojovník, a to jistě také byl, ale jak by se mohl měřit se silou kamenů?

Elbryan byl moc rád, e má Pony vedle sebe a e Avelyn, mnohem silnějí ne ena, je také s ním. Ta mylenka mu dávala naději, e mnich opravdu porazí démona, který přiel do Corony.

Přestoe nerozuměla zdroji toho veho, Tuntun pozorovala ohnivou lavinu s uspokojením. Elfka hrála v této bitvě jen malou roli a vystřelila jediný íp. Ale něco takového! Tuntun zabořila íp přímo do hledí obra. Opět si v myslí přehrávala jeho hýkání a znovu viděla Elbryana a Pony, jak utíkají do bezpečí noci.

Přesvědčena, e prozatím jsou v bezpečí, se elfka vrátila zpátky pod místo boje a připojila se ke svému společníkovi.

“Nebudu tě brát dál,” řekla Tanečníkovi a pohladila zvíře, které jí tak dobře slouilo. I kdy se cesty zdály dobré, rozhodla se, e se bude radi krýt. A samotný elf mohl běet beze strachu, e by byl zpozorován.

“Já vím, e jsi dost chytrý na to, aby ses dostal pryč,” zaeptala Tuntun a velký kůň zafrkal, jako by jí porozuměl. Elfka si vzala batoh a svoje zbraně - luk a dlouhou dýku - a s posledním pohledem na Tanečníka, s posledním přikývnutím se vydala do noci.

KAPITOLA PADESÁTÁ PRVNÍ

Aida

Elbryan a Pony scházeli po severozápadním úbočí bariéry hor, kdy se nad Barbacanem rozlil úsvit. Teprve tehdy byla odhalena velikost daktylovy armády; hemící se černá masa, která vyplňovala údolí mezi dvěma dlouhými paemi osamělé, kouřící hory, asi deset mil na sever.

“Kolik?” vydechla Pony.

“Příli mnoho,” pravil hraničář bezmocně, protoe neměl ádnou lepí odpověď.

“A jak se dostaneme na horu?” zeptala se Pony. “Kolik tisíc budeme muset porazit, jenom abychom se dostali k jejímu černému úpatí?”

Elbryan rozhodně zavrtěl hlavou a byl si jist, e odhad jeho společnice není správný. “Moná jenom několik hlídek,” odpověděl. “Nic víc.”

Pony se na něj skepticky podívala. “Démon je sebevědomý,” vysvětlil Elbryan, “a zve nás dál. Daktyl se nebojí ádného smrtelného tvora nebo monstra a nemá ádný důvod věřit, e bychom se odváili sem přijít v tak malém počtu. Je nás málo na to, aby si nás vimli.”

“V to jsme doufali od začátku,” souhlasila Pony.

“A je to i nyní nae jediná naděje,” řekl Elbryan, “naděje, které se musíme dret. Jestlie démon pole armádu, aby nás zastavila, potom budeme zastaveni a ani můj meč, ani Avelynova magie, ani Strácova síla, ani tvé zbraně nás přes ta monstra nedostanou.”

“Ale to se nestane,” pokračoval hraničář. “I kdyby si démon daktyl pomyslel, e do jeho domova přicházejí nepřátelé, jako to napovídá obrněný obr s tím příerným otěpem, zůstává si úplně jist, e se mu nikdo na světě nemůe postavit.”

“Jak to ví?”

Tato jednoduchá otázka vyvedla hraničáře z míry. Opravdu, kolik toho ví o nepříteli, kterého nikdy neviděl a se kterým nebojoval? Uvědomil si, e neví, e hádá a doufá. Odpověděl Pony jenom pokrčením ramen a to stačilo. U byli příli daleko na to, aby si mohli dělat starosti o věcech, které nemohou kontrolovat, a tak znovu vyrazili po cestičce dolů z hory. Po noci běhu byli oba unavení, ale ani nepomýleli na odpočinek, ne s tolika monstry před sebou - a moná několika, která je honí.

O hodinu později, kdy li přes otevřené prostranství - jak se jen cítili nazí - Elbryan se najednou zastavil a přikrčil. Pony, která si myslela, e ucítil nějaké nebezpečí, se také přikrčila, dala ruku do kapsy a pohrávala si s kameny.

“Tam!” řekl hraničář hodně vzrueně a ukázal přes údolí doleva, k západní pai Aidy. Za černou linií kamene se pohybovala po zeleném koberci černá tečka, jediná postava, a rychle běela ke stromům.

Ne, uvědomila si Pony, ne jeden, dva, mu na koni… ne byl to mu na kentaurovi!

“Avelyn a Stráce!” zaeptala.

“Běí na Aidu,” souhlasil Elbryan. Podíval se na Pony a iroce se usmál. “A nikdo je nehoní a nikdo nestojí před nimi!”

Pony zachmuřeně přikývla. Moná má její láska pravdu v tom, e je démon zve dovnitř. Ale musela přemýlet, přestoe nic nahlas neřekla, jestli je to dobře.

Dvojice byla dole z hory do hodiny a la podél jejího úpatí schovávajíc se za stromy a kameny. Snadno se vyhnuli několika hlídkám otrávených goblinů a kadou chvíli narazili na stopy Stráce a Avelyna, které jim napověděly, e sledují jejich cestu.

Nakonec přelezli přes pai hory a byli překvapeni, e je zem pod jejich nohama horká. Pak si teprve uvědomili, e to není pevný kámen, ale něco ivého, co se mění a roste. Větina hřebenu byla tvrdá, avak občas zachytili náhlý záblesk oranové barvy, kde láva bublala k povrchu a tekla po ztvrdlém černém kameni jako oranová housenka. A několik minut poté, co vytekla na povrch, se ochladila a zčernala.

“Jako ivá věc,” podotkla Pony a hlídala si, kam lápne.

“Jako daktyl,” odpověděl Elbryan. “Teče z Aidy a obklopuje svět černotou.”

Nebyla to hezká představa.

Byli několik hodin pozadu za svými přáteli. To si uvědomili, teprve kdy doli na otevřené prostranství, které jejich přátelé přecházeli, kdy je viděli. Nebyl znát ádný zjevný odpor. Za touto paí Aidy, tímto hřebenem černého kamene o výce dvaceti a třiceti stop, nebyla ádná monstra a ádné hlídky.

Veli do háje stromů, který byl kontrastem k černé zdi kamene, a znovu nali kentaurovy stopy. A brzy dalí - stopy těkého člověka - a nebylo těké poznat, e se kentaur unavuje.

Ale Stráce pokračoval dál a Avelyn také. Pony a Elbryan takté, a zvyovali tempo v naději, e se s přáteli setkají jetě předtím, ne se vnoří do jeskyní hory. Moná kdyby Avelyn a Stráce hledali nějaký vchod…

Jenome tak se nestalo. Hraničář a Pony vyli z háje, přeli k druhému a třetímu a plhali na Aidu. Jakmile se dostali z posledního háje, uviděli vchod, velkou díru, je pohlcovala paprsky slunce. Jestlie nelo o klamné zdání a byla to cesta do srdce hory, pak Avelyn a Stráce u dávno veli a nyní u moná stojí před daktylem, zatímco oni stojí venku. Netrpělivá dvojice se rychle vrátila zpět do hájku a nasekala dřeva, která obalila látkou, aby jim poslouila jako louče.

Pak, plna strachu, e bude moná pozdě, se dvojice rozdělila napravo a nalevo a pohybovala se k otvoru. Elbryan vyhlédl zpoza kamene a podíval se dovnitř, Pony z druhé strany také, a oddechli si, e je to zjevně hluboká jeskyně a e je prázdná.

Elbryan uvnitř zpozoroval kentaurovy stopy. Dreli se neustále u zdi a neodvaovali se rozsvítit louč. Nechali oči, aby si zvykly na ubývající světlo. Brzy byli postaveni před rozhodnutí; buď rozsvítí louče, nebo půjdou tmou.

Elbryan zamrkal, kdy se objevil oheň, jako kdyby očekával, e se na něj sesype celá daktylova armáda. Poté pokynul Pony, a dvojice se plíila podél stěn, a dola na místo, kde se tunel rozdvojoval - jedna cesta pokračovala ve stejné úrovni a doprava, druhá doleva a dolů. Kdy se Pony podívala napravo, zjistila, e se tunel znovu brzy rozděluje a e v tunelu, který po druhém rozdvojení vede napravo, je vidět dalí postranní chodba.

“Opravdové bluditě,” zasténal Elbryan. Padl na kolena a drel louč nízko, hledaje nějaké stopy svých přátel. Podlahu vak tvořil holý, tvrdý kámen.

“Přímo vpřed,” prohlásila Pony po chvíli, kdy uviděla frustraci svého společníka. “Hlouběji do hory a potom dolů a nalevo na přítím rozdělení.”

Mluvila s odhodláním, přestoe to byl jen odhad - odhad, který byl stejně tak dobrý jako kterýkoliv Elbryanův. Kráčeli hlouběji a pak začali sestupovat hladkým a zatočeným tunelem. Elbryan se vzdal mylenky na hledání stop, protoe věděl, e to jenom zpomalí jejich postup. Avelyn a Stráce zde také chodí a jsou pravděpodobně ztraceni tak jako on a Pony. Dříve nebo později jedna dvojice nebo obě narazí na daktyla nebo na nějakého jeho smrtícího spojence.

Byla to zoufalá situace, a oba si museli připomínat, e to věděli, jetě ne vyrazili z Dundalis.

Bestesbulzibar byl rozzuřen a zároveň pobaven, kdy stál s Quintallem a dvojicí nervózních obrů a díval se na znetvořený svah hory. Jak mocná byla jeho zbraň. Způsobila takovou devastaci, a to jen tím, e vypadla nosiči z ruky a padla na kámen.

Jeden z obrů neustále něco mumlal o netěstí a dalí nesmysly a snail se vymyslet nějakou omluvu, aby mu kůe zůstala na těle. Bestesbulzibar neposlouchal.

“Dostali se k hoře?” zeptal se Quintalla a ukázal na horu.

Kamenný mu prozkoumal terén a chvíli zvaoval vzdálenost. Dal si ruku pod bradu, co bylo jaksi lidské gesto. A Quintall nyní vypadal jako člověk. Hrany jeho kamenného těla se vyhladily a zaoblily a tvarovaly se do lidské podoby, ji opustil. Opět byl kamenný mu snadno poznatelný jako Quintall - rysy, velikost, jako by muův duch rozhodoval o tvaru svého nového kamenného těla. Samozřejmě, e kůi měl z obsidiánu a v jeho kloubech byla pořád láva. Oči byly také jezírky rudé lávy. Ale vypadal jako Quintall a nemohl se dočkat, a bratr Avelyn uvidí jeho nové perfektní tělo.

“Dostali se tam?” naléhal démon.

Quintall přikývl. “Jestli běeli celou noc,” odvětil, “a jestli se jim u nikdo dalí nepostavil.”

“Moná e budou usazeni na mém trůnu, a se vrátím,” zasyčel démon a zuřivě zíral na dva obry.

“Neměli jsme těstí,” vykoktal jeden z nich.

“Můeme…” začal slibovat druhý, ale daktyl ho zastavil.

“Půjdete a připojíte se k armádě,” rozkázal Bestesbulzibar. Démon daktyl jim straně moc chtěl strhnout kůi z těla, oběma a celému zbytku lovců, kteří přeili setkání s naruiteli a schovávali se nyní opodál, poněvad se báli jeho hněvu. Anebo by je mohl vzít zpět do Aidy a hodit je do cesty Nočnímu ptáku. Nebo by mohl dát jejich potrestání na starost Quintallovi, aby vyzkouel svou nejnovějí zbraň. Jene daktyl nebyl hloupý a dovedl ovládat své vrtochy, i ty, které vedly jenom k destrukci, ji nade ve miloval. Přiel u o mnoho svých elitních stráí, kdy zváil úsilí, které vynaloil, aby je vybavil brněním, ale ve skutečnosti jejich selháním nic neztratil. Bratr Avelyn a ten, který se nazývá Nočním ptákem, moná vstoupili do Aidy. Znamená to jenom to, e si s nimi rád pohraje, ne je zabije.

“Pojď,” nařídil Quintallovi. Kamenný mu se přiblíil, démon vzlétl, a zvedl ho ze země svými drápy na nohou a pak ho přenesl přes údolí, nad hlavami armády, zpět k Aidě.

Quintall, obdařený mnohem lepími smysly, s planoucíma očima, je mu osvítí cestu temnými tunely, se vydal hledat.

“Jsme příli nízko,” stěoval si Avelyn a opíral se o stěnu malé jeskyně. Drel světlo diamantu dole, aby nebylo tak vidět a nepřilákalo více stráí ne dva powrie, je právě přemohli. Avelyn odkopl krvavou nohu jednoho z nich a přesunul se tak, aby dobře viděl směrem, kterým přili.

“Ale copak démon nebude v srdci hory?” zeptal se Stráce a při řeči trhal nohu druhého powrie. “A nebude srdce nízko?”

Avelyn okamitě zavrtěl hlavou. Ta cesta se mu prostě nelíbila. Na prvním rozdvojení li dolů a doleva. Bylo to a příli brzo, a tak se nyní dostávali do niích komnat hory protkané tunely. “Ná nepřítel můe být naopak vý, blízko kouřícího kuelu, kde okřídlený démon můe rychle vyletět a zkontrolovat své podřízené,” řekl.

Podíval se zpátky na Stráce a okamitě toho zalitoval.

“Jo, jene to je jen dohad a nic víc,” odpověděl kentaur a ukousl si obrovské sousto z nohy powrie. Avelyn zavřel oči.

“Půjdeme dál,” pokračoval kentaur s plnými ústy, “a vybereme si cesty tak, jak je budeme nacházet. Vechno je to jenom dohad, a ty to ví stejně jako já.”

Mnich si povzdechl a nemohl nesouhlasit. A u si vyberou jakýkoliv směr, bude to jen odhad. Bylo toho příli mnoho v sázce a mnich měl nervy naponované jako pagáty.

“Proč jsi tady?” zeptal se Stráce jednodue. “Přiel jsi, abys naplnil svůj osud. Dostaneme se tam, můj příteli, a jestli z toho má strach, já se ti nedivím. Ale kdy se obrátíme, nedostaneme se blí a kadý krok zpět dá naim nepřátelům anci nás napadnout.” Nad tou poslední mylenkou si odplivl a potom odhodil nohu na zem. “A tyhle zatracené věci se ani nedají jíst!”

Avelyn se dokázal usmát a el vedle kentaura. Dával si pozor, aby nelápl na jeho odvrené jídlo. Znovu vyrazili, bok po boku, a jejich kulaté tvary vyplňovaly úzký tunel.

“Tohle se mi vůbec nelíbí,” zaeptal Elbryan, dívaje se do dlouhého, úzkého sestupu - na římsu, je byla na levé straně ohraničená hrbolatou stěnou a na pravé propastí o dvou stech stopách, její hloubka se jenom pozvolna zmenovala, jak se římsa svaovala. Hloubka vak nebyla to hlavní. Nebezpečí spočívalo v tom, e propast končila v bazénku červeného ohně, jezeře lávy. I z této ohromné výky mohli cítit horko a sirnatý zápach byl skoro k nevydrení.

“A mně se nelíbí, e bychom měli hledat cestu zpět,” odpověděla Pony. “Rozhodli jsme se jít dolů a tohle vede dolů.”

“Plameny…” protestoval hraničář a jeho strach byl zjevný. Pony hledala ve svém batohu, a nala látku, která měla poslouit jako rouka. Roztrhla ji napůl, pak ji polila vodou z vaku a uvázala si ji přes obličej. Druhou část podala hraničáři.

Hraničář vak měl lepí nápad. Vytáhl zelenou pásku na pai, o které elfové řekli, e porazí jakýkoliv jed, roztrhl ji a podal půlku Pony. Pony si s přikývnutím nasadila masku a stejně tak Elbryan. Chvíli se na ni díval a obdivoval ji. Nedala se jen tak porazit.

V tomto místě nepotřebovali louče, protoe jim svítila na cestu láva, a tak měli volné ruce. Nejprve se dreli stěny - římsa nebyla úzká, ale nelíbila se jim představa, e by mohli spadnout. Postupně se vak jejich krok zrychlil a brzy měli skoro polovinu cesty za sebou.

V Pony, která la první, se probudila naděje, kdy uviděla daleko pod sebou na stěně tmavý stín, tunel vedoucí do hory, pryč z tohoto místa. Byla tak zaujatá, e nepostřehla prasklinu, která běela přes římsu, a to přímo před ní.

Překročila ji, a kdy dolápla plnou vahou, kámen se odlomil.

Vykřikla, Elbryan ji zachytil a vytáhl do bezpečí, a dvojice padla na chodník. Hraničář přeel k okraji a zahlédl, jak kámen padá. Odráel se od stěny, otáčel se a poté padl do magmatu, které ho skoro bez plouchnutí pohltilo.

Pony, zděená a hluboce dýchajíc, musela vědomě zpomalit. Dokázala to, avak hluboké nádechy si vybraly svou daň, protoe sirnatý vzduch ji skoro přemohl, kdy jí při pádu sklouzla elfí část masky. Převalila se k okraji, stáhla si masku jetě ní a zvracela.

“Musíme jít zpátky,” řekl Elbryan a dal jí ruku na rameno ve snaze ji uklidnit.

“Je to kratí dolů ne nahoru,” pravila ena tvrdohlavě a znovu zvracela. Pak se rychle a odhodlaně posadila, vytáhla vak s vodou, omyla si obličej, nasadila masku a postavila se.

“Dlouhý skok,” poznamenal Elbryan, kdy se zadíval na mezeru v cestě.

“Snadný skok,” opravila ho Pony, a aby to dokázala, rozběhla se a skočila přes mezeru, lehce dopadla a přikrčila se.

Elbryan se na ni dlouho a tvrdě díval, obdivoval její tvrdohlavou rozhodnost, jene také pochyboval, jestli dokazovat svou pravdu nebylo riskantní. Nevěděli, jestli cesta dolů někam vede, a skok o osmi stopách bude mnohem těí překonat na cestě zpět.

“Snadný skok,” řekla znovu Pony. Hraničář se usmál. li se postavit démonovi, jak by jí tedy mohl něco vyčítat proto, e mu to připadá riskantní?

Její oči se rozířily a Elbryan si okamitě uvědomil, e se chystá křičet.

Otočil se a v pohybu tasil Bouři, ale nebezpečí nebylo za ním, nýbr na straně a vycházelo ze stěny. Kámen se provalil, Elbryan vyskočil zpět po svaující se římse a vrhl se na zem. Otočil se zmatený, a kdy uviděl původce toho veho, byl jetě zmatenějí.

Quintall vyel na římsu.

Elbryan se nacházel v obranném postoji, Bouři před sebou, i kdy nevěděl, co si o tomto kamenném mui myslet, o této obsidiánové podobě bratra Spravedlnost.

Quintallův záměr nebylo těké určit. Podíval se na Pony, potom se obrátil k Elbryanovi a prsty s červenými pruhy výhruně zaal do vzduchu. “Myslí, e tentokrát můe vyhrát, Noční ptáku?” zeptal se démonův lokaj a jeho hlas zněl jako kámen skřípající o kámen.

“Co jsi?” zeptal se hraničář bez dechu. “Co jsi za tvora, či mučenou dui?”

“Mučenou?” odfrkl Quintall. “Jsem volný, ty blázne, a budu ít navěky, zatímco ty zemře!” A zaútočil.

Elbryan máchl mečem a sekl Quintalla, ale ten si toho ani neviml. Hraničář o krok uskočil a pak vyrazil dopředu. Čepel se se skřípavým zvukem svezla po Quintallově obličeji. Tento úder byl lepí, poněvad Elbryan uviděl, e elfí meč prorazil jeho kůí a na tváři mu vyskočila oranová linka.

Ta se vak vzápětí zavřela, a jestli to Quintalla bolelo, neukázal to. Zuřivě zaútočil a pouil levý hák se irokým rozmachem.

Elbryan se úderu vyhnul a Quintallova ruka narazila do stěny. Hraničář se podíval na místo dopadu ruky a jeho respekt k nepříteli vzrostl, protoe na tom místě kámen praskl a kouřilo se z něj.

“Uteče a nechá mi tu enu?” kádlil ho kamenný mu. “Dostanu se k ní, o tom nepochybuj.”

Ta slova přinutila Elbryana, aby se podíval na Pony, a ke svému zděení zjistil, e se chystá skočit zpět. “Zůstaň tam!” zařval. “Já se k tobě dostanu!”

“Kolem mě nikdy neprojde,” poznamenal Quintall, a aby to dokázal, znovu udeřil do stěny.

Ten pohyb ho vak odkryl a hraničář nezaváhal. Zaútočil a bodl Bouří dopředu. Meč tvrdě narazil, zabořil se do černé slupky a dostal se a k vnitřnímu magmatu.

Quintall zakřičel a několikrát udeřil, ale Elbryan byl rychlejí a u vytahoval svůj svítící meč - byl rád, e zbraň přeila setkám se zjevně horkými vnitřnostmi jeho nepřítele - a máchl mečem doleva, doprava, doleva ve třech rychlých krytích a pak opět bodl Quintalla do obličeje.

Ale i ta největí rána se rychle zacelila a Quintallovy pohyby se stávaly rychlejími a nebezpečnějími.

Zdola na něj volala Pony, ale Elbryan neměl čas ani uvaovat nad jejími slovy. Musel najít nějaký způsob, jak této věci ublíit, jak ji bodnout tak, aby jí to způsobilo zranění.

Odpověď byla nasnadě a hraničář se ani nezatěoval uvaováním nad detaily a zahájil útok. Vystřelil bleskurychle dopředu, znovu bodl a otočil se, jako by chtěl běet po levé straně monstra, někam k okraji římsy.

Instinktivně padl na jedno koleno a vyhnul se tak Quintallově ráně, která by ho určitě byla poslala do propasti. Pak vyskočil v obrácené otočce před kamenného mue a snail se rychle dostat mezi Quintalla a skálu.

Druhá ruka monstra vystřelila a narazila do tvrdé stěny před Elbryanem a zabránila mu tak proběhnout. To ale vůbec neměl v úmyslu, zastavil se, zapřel se o stěnu a odstrčil se. Skoro se ani nepohnul. Quintall, tak silný a pevný, se mu smál.

Pak Elbryan ucítil tlak a horko z míst na těle kamenného mue, která nebyla tvrdým kamenem. Elbryan udeřil a kroutil se, ale tlak byl jetě větí. Slyel, jak Pony křičí, ale její hlas přicházel jakoby z velké dálky.

A potom nad hraničářem přeel závan horkého vzduchu a kamenný mu vykřikl a uvolnil sevření.

Elbryan klopýtal do svahu a otočil se, aby uviděl Quintalla, jak se drí za oči a kapky magmatu mu tečou po tvářích. Dalí hádanka ho čekala, kdy uviděl provaz, úzký, ale silný, napnutý nalevo podél stěny, který se táhl kolem něho a Quintalla. Kdy za něj spěně kubl, zjistil, e je uvázán o kousek vý na římse.

Hraničář neměl ani čas se zastavit a rozlutit to, protoe Quintallovy oči se rychle zahojily. Noční pták, který neměl ádné odpovědi, divoce zaútočil a doufal, e jeho meč najde nějakou slabinu. Sekl doleva, doprava, dopředu, znovu doprava a meč hlasitě řinčel a s kadým nárazem srely od kamenného mue jiskry.

I přes fakt, e Bouře nebyla ádným nebezpečím, Quintall se instinktivně stáhl a pouíval své pae, aby se kryl. Bojové umění v něm zůstalo.

Elbryan na něj tlačil a mlátil mečem do kamene tak často, e zvonivý zvuk nikdy nepřestal. Útok po útoku se v kamenném mui objevovaly dalí praskliny a hraničář si pohrával s mylenkou, e by se Quintall mohl prostě rozpadnout.

“Podva to tam, rychle!” nařídila Tuntun, hodila silný elfí provaz k ohromené Pony a ukázala na velký kámen, asi dvanáct stop dál po svahu. “Spěchej!” nařídila elfka.

Pony u běela. Nevěděla, co má Tuntun v plánu, ale nechtěla ztratit ani chvíli tím, e by se vyptávala. Kdy začala omotávat provaz, ucítila z druhého konce pnutí a zjistila, e je nataený mezi stěnou a kamenným muem.

Tuntun odletěla pryč, zpět k bojovníkům, a v rukou pevně drela tenké dýky, ze kterých kapalo magma z Quintallových očí.

Elbryan byl stále v útoku, kdy elfka přiletěla, hraničářovy těké údery létaly do Quintallových paí, ale často také do jeho těla nebo hlavy. Nevěděl vak, jak dlouho to jetě vydrí, a uvědomoval si, e pokud ho brzy opravdu nezraní ztratí sílu, a pak bude na řadě Quintall.

Ale pak Quintall znovu zakřičel, kdy ho Tuntun objala kolem hlavy a dýky si naly cestu do jeho očí. Quintall vyhodil rukama a udeřil Tuntun, je vylétla do vzduchu a přitom upustila jeden nů, který se řítil do lávy.

Elbryan sevřel Bouři oběma rukama a vekerou silou sekl přes rameno. Quintall spustil ruku, aby úder vykryl, ale meč ji prorazil a odsekl úd mezi zápěstím a loktem.

Kamenný mu znovu zasténal a z rány mu prýtilo horké magma, ale to se za chvíli zchladilo a ránu zacelilo.

Quintall vrčel a byl rozzuřený. Nahoře zakřičela Tuntun svým melodickým hlasem: “Teď!”

Elbryan neměl ani ponětí, o čem elfka mluví, avak Pony ano. ena se opřela o kámen obmotaný provazem, namáčkla se mezi něj a zeď a pak vekerou silou zatlačila. Kámen se pohnul asi o palec.

Pony uslyela obnovenou bitvu, řinčící ostří a řvoucí obludu. Síla sama o sobě nemohla kamenem pohnout. Musela být chytrá. Otočila ramena, trochu změnila úhel a znovu zatlačila. Cítila, jak se nejblií okraj kamene zvedá z římsy, a věděla, e jím musí pohnout u jenom kousek.

Tuntun se vrhla k bojovníkům, ale v poslední chvíli změnila směr, nebo Quintall tentokrát nebyl překvapený a otočil se. To ho vak stálo dalí ránu od Elbryana.

“Přes provaz!” křičela Tuntun na hraničáře. “Přes provaz!”

Elbryan to pochopil, a kdy Pony překotila kámen a ten se začal valit k okraji. Hraničář začal skákat přes náhle napnutý, pohybující se provaz, jene to nestihl. Upustil Bouři na římsu a vekerou silou se provazu chytil, kdy kámen spadl a odtáhl jej od stěny, čím strhl Quintalla s Elbryanem přes okraj.

A tak padali dolů a křičeli. Náhle se zastavili, jak se lano natáhlo do plné délky, a kámen se uvolnil z Ponyina uzlu a padl do magmatu.

Elbryan se drel a asi pět stop pod ním také Quintall, jeho jedna silná ruka se hravě vyrovnala dvěma rukám protivníka.

“Lez!” křičela Pony, co také Elbryan udělal, a to plnou rychlostí a silou.

Ale Quintall byl o něco rychlejí. Vytahoval se asi po jedné stopě. Rychle se k Elbryanovi přiblioval a hraničář měl před sebou jetě dvacet stop.

Pony se mu snaila dodat odvahu. Vyběhla a vyskočila nahoru přes mezeru. Narazila si o vyí hranu holeň, ale běela dál, za svou láskou.

Hraničář se pohyboval ruku za rukou a Pony si pomyslela, e to dokáe. Přehodil jednu ruku a rameno přes okraj a ena se k němu vrhla a pevně ho chytila. Ale pak se Quintall vymrtil a chytil provaz pouhých pár palců pod Elbryanovýma nohama. Jetě jeden skok a hraničář bude chycen.

A u se mezi ně vrhla Tuntun. Elbryan ten zoufalý pohyb uviděl a křičel na elfku, aby se vrátila. Pustil se jednou rukou a snail se elfku chytit.

Elfí provaz byl pevný, ale Tuntunina dýka rovně, a ona rychlým pohybem zápěstí přesekla provaz pod Elbryanovýma nohama.

Elbryan zachytil její předloktí a Quintall její chodidlo.

A tak viseli, otáčeli se a Pony se chytila provazu, aby měla silnějí oporu, a táhla Elbryana za tuniku nahoru. Hráničář sevřel ruku jetě pevněji okolo elfčiny pae, ale jeho svaly se napínaly, nebo drel jetě těkého Quintalla.

“Tahej!” prosil Elbryan Pony, přestoe pracovala, jak jen mohla, a hraničář se vytahoval přes okraj.

Tuntun, která byla nataená a bála se, e bude roztrena vedví, zpozorovala dilema a pochopila, e její přátelé nemohou vytáhnout ji a jetě těkého kamenného mue. Zvedla volnou ruku drící dýku a podívala se do Elbryanových zářících očí.

“Ne,” prosil mu a jeho hlas se skoro ztratil v krku. Zavrtěl hlavou.

Tuntun ho bodla do zápěstí a pak ona a Quintall rychle padali. Tvrdohlavý kamenný mu ji nechtěl pustit, nechtěl ji nechat, aby pouila svá křídla. Tuntun se snaila otočit a pouít svou dýku.

Elbryan a Pony se odvrátili - nemohli se dívat na konečný pád do lávy, na Tuntunin konec.

Dlouho leeli na okraji římsy, dokud je výpary nezačaly přemáhat.

“Musíme pokračovat,” řekl hraničář.

“Pro Tuntun,” souhlasila Pony.

Přeskočili mezeru a spěchali dál. Ulevilo se jim, jakmile zjistili, e postranní tunel dole nemá slepý konec, ale e je dlouhý a skoro rovný.

Znovu zapálili louč a pak spěchali dopředu, moc rádi, e utekli výparům a příernému pohledu. Brzy se vak zastavili, kdy spatřili vzdálené světlo kdesi daleko před sebou. Elbryan se bezmocně podíval na louč ve své ruce. Kdy on vidí světlo…

Najednou se světlo před nimi rozjasnilo, zúilo, vystřelilo chodbou a padlo na Elbryana a Pony, kteří si museli zakrýt oči rukama.

Jejich mylenky naplnily obrazy démonických monster, obrazy, je byly odehnány známým výkřikem. “Ho, ho, ho!” ozvalo se z druhého konce paprsku světla.

KAPITOLA PADESÁTÁ DRUHÁ

Cesta bluditěm

Avelyn a Stráce byli nadeni, e znovu vidí své společníky, ale jejich úsměvy se ztratily, kdy uviděli slzy na tvářích Pony a nezaměnitelnou mlhu v Elbryanových očích.

“Tuntun,” vysvětlil Elbryan a třel si oko. “Přila nám na pomoc a zachránila mi ivot. Svůj vak ztratila.”

“Moná e není tak úplně mrtvá,” odvětil Avelyn a hrál si s váčkem s kameny. “Moná e hematit…”

“Do magmatu,” vysvětlil hraničář zachmuřeně, dal ruku mnichovi na rameno a zavrtěl hlavou.

“Odváná ena a do konce,” poznamenal Stráce. “Tohle jsou způsoby Touel’alfar - nejlepího druhu, který jsem poznal.” Kentaur se odmlčel a nechal chválu viset ve vzduchu. “A co Paulson a ten druhý?”

“Nevím, jestli unikli z boje s obry,” řekl hraničář.

“A proč ses nevrátil a nehledal je?” pokračoval kentaur a vichni tři se na něj překvapeně obrátili. Jak se jenom odvauje obvinit Elbryana a Pony, pokud to opravdu je to, oč mu jde?

“Naím cílem byla Aida, naí misí je doručit Avelyna a zničit daktyla,” řekl Elbryan pevně, a kdy mluvil, pochopil kentaurův mazaný slovní manévr. Kdy tak vypíchl jejich úkol, pomohl jim přenést se přes skon Tuntun. Byla pryč, ale díky ní se mohli pohnout dál a mohlo být dosaeno vyího cíle.

Ta mylenka je popoháněla, a tak se čtyři přátelé prodírali chodbami a dívali se, jestli nenarazí na nějaký náznak toho, kterým směrem se dostanou k démonovi. Cesty se mnohokrát rozdvojovaly a museli si vybírat. Řídili se jen svou představou o tom, kde asi jsou a kde se nejspí nachází démonovo doupě.

Jenome potom, na jednom rozcestí, se Avelyn náhle zastavil, zvedl pai a zabránil tak Elbryanovi, aby el dolů doleva.

“Doprava,” trval na svém mnich.

Elbryan se na něho pozorně podíval. “Co ví?” zeptal se hraničář, který z mnichova pevného tónu pochopil, e to není jen odhad.

Avelyn neměl ádnou rozumnou odpověď. Byl to jenom pocit, ale úplně jasný pocit, jako kdyby cítil magickou radiaci monstra. A u bylo jejím zdrojem cokoliv, Avelyn v srdci cítil, e je to správný směr, a tak se vydal pravou chodbou.

Ostatní ho bez mekání následovali a jejich naděje vzrostly, kdy se dostali k těké mříi, která blokovala cestu.

Na jihu jde vechno dobře, to daktyl věděl. Jeho armády, vedené Maiyerem Dekem a Kos-kosio Begulnem, se neustále přibliovaly k Palmarisu, zatímco severní síla Ubby Banrocka přela Alpinador přímo na pobřeí a rozdělila tak království na dvě poloviny. Jeho powriové se včas spojili s velkou flotilou dalích powriů z Juliantů a nyní flotila plula na jih do Coronského zálivu.

I přes tyto slibné události démon hodně netrpělivě chodil po svém trůnním sálu. Cítil naruení a silnou magii. Věděl e Quintall byl zničen.

Daktyl u nemohl déle podceňovat svoje nepřátele, kteří přili do Aidy. Jestli se někdo z nich dostane přes konečnou obranu…

Démon zúil oči. Té mylence se zle usmál a představoval si, jak by s potěením zabil naruitele. Bestesbulzibar se neúčastnil přímo na agónii, kterou způsobovala jeho armáda, a zabil jenom pár vlastních vojáků.

Daktyl, netrpělivý, doufal, e někdo z naruitelů přeije a dostane se do trůnního sálu.

“Postavte se daleko od toho,” nařídil Avelyn a hledal ve svém váčku, ale Elbryan měl jiný nápad.

“Bojím se, e tvá kouzla budou příli hlasitá. Je jetě jiný způsob.” Elbryan si sundal batoh a prohledal ho. Nakonec vytáhl červený gel, který mu elfové dali, úplně stejnou substanci, jakou pouil Juraviel, kdy Elbryan sekal temné kapradí. Elbryan věděl, jak pevný je jeho luk, a tak si spočítal, e změkčující gel, který fungoval na temném kapradí, bude fungovat i na kovu.

Udělal na hlavní, centrální tyči pruh, blízko u stropu. Pak tasil Bouři, zavolal Stráce a vykrábal se na něj, aby mohl seknout přímo přes gel. Doufal, e to nepokodí jeho nádherný meč. Nyní se Elbryan odtáhl od označeného místa a oběma rukama chytil jílec.

Bouře přeala eleznou tyč a pak se odrazila od dalí. Elbryan seskočil z kentaura, zblízka si meč prohlédl a oddechl si úlevou, e na něm není ádná známka pokození.

Stráce se natáhl k tyči a odtáhl ji do strany natolik, aby ostatní mohli proklouznout dovnitř.

“Velmi dobře,” pogratulovala Pony.

“Jo,” souhlasil Stráce, “ale já se tou malou dírkou nedostanu skrz.”

Elbryan na něj mrkl. “Mám toho gelu víc,” ujistil ho a brzy byla pryč dalí tyč.

A tak pokračovali. Mří přijali jako znak, e jsou v důleité oblasti, pravděpodobně u daktyla doma.

Cesta pokračovala a někdy byla tak iroká, e vichni čtyři mohli jít vedle sebe, a potom se zase zuovala tak, e vepředu bylo místo pro Pony a Elbryana, za nimi el Avelyn a kentaur a na konci. Proli kolem několika postranních tunelů, avak ten, kterým li, vypadal jako nejlepí, nejhladí a nejirí - a tak pokračovali zvoleným směrem. Avelyn se staral o diamantové světlo. Vzal kámen do ruky tak, aby svítil více dopředu, zatímco se on s kočičím okem chrysoberylem díval za ně.

A tak to byl Avelyn, který první zpozoroval temné stíny, které vklouzly do chodby za nimi.

“Máme společnost,” zaeptal, a kdy promluvil, před Elbryanem u také bylo vidět světlo louče.

Hraničář rychle prozkoumal oblast a potom vedl skupinu do zúení - kdyby měli být napadnuti zepředu i zezadu, bude lepí, kdy budou bojovat v tak úzkém prostoru, kde se k nim dostane z kadého konce jen jeden nepřítel.

Světlo vylo ze zatáčky a dalí svítilo za nimi a ukazovalo fomoriánské obry, čtyři vpředu a čtyři vzadu, a vichni měli pancíře jako ti, kteří je honili předtím.

Elbryan byl velice rád, e nejsou na otevřeném prostranství, protoe to by potom museli bojovat jeden proti dvěma - a měli by malou anci. Zde museli obři jít po dvojicích za sebou.

“Pony a já máme předek,” zvolal hraničář.

“A já mám zadek!” odpověděl Stráce a otočil se v úzkém tunelu.

“Ne sám,” ujistil ho Avelyn a postavil se mu po boku, nakolik mu to jeho kulatý tvar dovoloval. Avelyn sáhl do váčku a vytáhl mnoho prizmatických krystalů celestinu, bledě modrých, a vyvolával jejich kouzlo.

“Nemůeme je nechat zaútočit,” řekl hraničář Pony. Pak náhle dvojice zaútočila a dočasně obry, kteří nebyli zvyklí, e na ně lidé útočí, zmátla.

Elbryan zuřivě vyrazil a několikrát silně udeřil do obrova meče a nakonec ho odstrčil natolik, aby mu tvrdým sekem promáčkl náprsní krunýř.

Pony zaútočila se stejným hněvem, přestoe její útoky nebyly tak efektivní.

Ale byl to Elbryan, a ne Pony, kdo první ztratil rychlost, nebo pořád bezděky pokukoval po své lásce. Brzy uhýbal a skoro se ani nestihl krýt před máchnutím obrova meče, které by mu bylo snadno useklo hlavu.

“Přeji si, abyste se sem mohli dostat,” vrčel kentaur a díval se na vedoucího obra. Mohutní obři nemohli stát bok po boku v úzké chodbě, jenome oni ani nemuseli, nebo jeden z nich měl dlouhý otěp. “Och, budou na mě dva,” zamručel kentaur, mávaje kyjem, aby si uvolnil klouby.

“Uvidíme,” pronesl Avelyn tajemně a pokračoval ve své magii.

Obři zaútočili. Stráce se připravil a zapřel se o zadní. A potom Avelyn hodil a chodba před kentaurem vybuchla sprkou praskajících explozí, ohňů, je zastavily útok. Obři sebou mleli a křičeli bolestí.

Stráce se vzpamatoval a vyuil té chvíle. Vyřítil se dopředu a sloil vůdce na zem, potom vykroutil volnou rukou druhému otěp a bouchl ho kyjem za strany do helmy, čím mu ji srazil z hlavy a odhodil ho na stěnu.

Jeho dalí úder byl jetě tvrdí a kyj se spojil s obrovou hlavou, která byla stále jetě opřena o kámen. Masivní lebka praskla s děsivým zvukem a obr se svalil na podlahu.

Ale u byli připraveni dalí, přestoe jeden se zdál být explozí oslepen. Strácův pohyb se zastavil.

Pony viděla, co se děje, a vůbec ji to nepotěilo. Věděla, e jí Elbryan věří - jak by nemohl po vech jejich společných bitvách? - jene kdy bojoval v její blízkosti, bránil ji.

To nemohla mladá ena tolerovat, více z praktických důvodů - protoe takto nevyhrají - ne z pýchy. Pony musela udeřit tvrdě a rychle, aby své lásce připomněla své schopnosti. Dala si do ruky třímající meč grafit, drela ho pevně u jílce a přemýlela, jestli to bude fungovat.

Elbryan se vyhnul dalímu úderu a měl před sebou volný prostor na dalí sek. On vak místo toho el do strany a kryl i Pony - a to před úderem, kterému se mohla sama snadno vyhnout.

Hraničář se tím pohybem odkryl, ale rovně překvapil obra, který se na něj zvědavě podíval, a Pony vyrazila dopředu a bodla ho do břicha. Její meč si nael mezeru v brnění, ale nemohla ho dostat dost hluboko.

To vak nebylo zapotřebí. Jak obr, tak Elbryan to zjistili, kdy uvolnila magii kamene. Po čepeli přeběhl praskající černý oblouk a přeskočil z jejího konce do fomoriánova břicha. Obr skákal a trhal sebou a potom, kdy to skončilo, sklouzl z meče na zem omráčený, pokud ne mrtvý.

Elbryan dostal svou lekci. asl nad účinností kombinace meče a kamene a nadával si za to, e si myslel, e Pony potřebuje jeho pomoc. Ale přiblioval se dalí obr a hraničář vyskočil dopředu a rychle zaútočil. Bouře se míhala tak rychle, e fomorián ani nestačil zareagovat. Pozoruhodná elfí zbraň zasahovala a z kovového brnění odletovaly jiskry Nakonec nael Elbryan mezeru mezi hradní částí a opaskem a zapamatoval si ji.

Hraničář toho na okamik nechal, a tak jak předpokládal obr zařval a mocně sekl. Elbryan se přikrčil jetě předtím ne ho meč mohl zasáhnout. Pak vyskočil a zamířil přesně na mezeru.

Bouře vklouzla dovnitř a trhala obrovy vnitřnosti. Elbryan se pohnul dopředu, aby zabořil meč a po jílec. Obr se natáhl svou volnou rukou a chytil ho, avak jeho sevření bylo hodně slabé. Elbryan zuřivě kubal a trhal a fomorián se v agónii narovnal. Potom, kdy hraničář uviděl, e jeho práce skončila, vytrhl meč a nechal obra padnout.

Poslední v řadě se připojil a mával loučí jako zbraní. Pony, bojující s třetím obrem, vytáhla kámen a chystala se na dalí útok, jene pak uslyela, jak Stráce vzadu bojuje a dopadají na něj rány.

“Avelyne!” zavolala a hodila kámen, ten, o kterém s jistotou věděla, e ho mnich můe pouít mnohem smrtelněji ne ona, přes rameno.

Odrazil se od jeho zad, čím ho na sebe upozornil, nebo Avelyn právě pracoval s jiným kamenem. Zpozoroval dar od Pony, zastavil kouzlo a sebral spadený kámen - magnetit. “Ho, ho, ho!” zavýskal astně. “Tohle bude bolet!”

“Jo, jen to udělej rychle!” prosil Stráce a zavrčel, kdy dostal ránu kyjem na levý bok, protoe měl plno práce, aby blokoval meč dalího nepřítele. Kentaur u byl bodnut a na boku lidského trupu měl ránu.

Avelyn vyvolal energii kamene a pak ho nechal letět. Byl rychlejí ne ipka z kue a silnějí ne otěp z balisty. Zasáhl obra s mečem, který se tyčil nad Strácem, přímo do hrudníku, vyrazil v něm velkou díru, zvedl ho ze země a hodil ho dozadu, kde vrazil do obra s kyjem a pak do posledního v řadě, s kterým se svalil na hromadu.

Stráce vyuil onoho momentu, aby se otočil, a kdy ten s kyjem opět získal rovnováhu, dvakrát ho kopl do hrudníku a odhodil ho také na hromadu.

“Vřed!” zakřičel Avelyn na skupinu. Elbryan s ním plně souhlasil. Uskočil před loučí, pak se vrhl přímo mezi dva zbylé obry vpředu a sekl po protivníkovi Pony. Ten se musel otočit, aby se bránil, a ena ho zasáhla, kdy se kryl před hraničářovou čepelí. A potom dostal hořící loučí přes obličej, kdy se jeho společník snail hraničáře chytit.

Pony spěchala dopředu a velice tvrdě udeřila, zabořila meč a opět vyvolala sílu grafitu. Přestoe byl blesk slabí, nebo její magická energie byla vyčerpána, obr ohromeně padl na záda.

A potom se ve vzduchu před Pony rozlily exploze, dalí sprka celestinů hozených Avelynem, která popálila a zmátla dvojici obrů.

Pony se zvědavě podívala na obra, jen bojoval s Elbryanem, a na jeho náhle strnulý postoj. Uviděla, jak poutí louč a sklouzává z Bouře, ze které kapala krve.

Avelyn se přitiskl ke stěně a nařídil Stráci proběhnout kolem něj, nebo jen jeden ze čtveřice obrů, kteří je napadli zezadu, mohl jetě bojovat. Stráce, který byl zraněn váněji, ne předpokládal, se nehádal, proklouzl kolem mnicha a přesunul se k Pony, která právě skočila na posledního obra vpředu.

Poslední obr na hromadě vzadu se konečně zvedl, a kdy uviděl Avelyna beze zbraně, divoce zaútočil.

Avelyn čekal a do poslední vteřiny, pak uvolnil magii posledního kamene, malachitu, do chodby.

Náhle obr ztratil rovnováhu a jeho nohy krábaly kámen. Kadý pohyb způsoboval protipohyb vznáejícího se obra, a kdy ten hlupák zvedl kyj, aby udeřil, energie ho zvedla ze země a otočila ho ve vzduchu. Obr se zoufale točil, aby se dostal k mnichovi, ale kadá otočka vechno jetě zhorovala, a brzy se zmateně vznáel v chodbě. Kdy odletěl od svých padlých společníků, Avelyn sáhl do hrudi jednoho z nich a nael svůj smrtící magnetit. Podíval se a uviděl, e obr pluje vzhůru nohama a pomalu se ztrácí z dohledu.

Avelyn nad tím pohledem zafrkal a otočil se, aby se podíval, jak jeho přátelé dobíjejí posledního z přední skupiny. Potom, skoro s omluvným pokrčením ramen, kdy zpozoroval, e obr je dost daleko, běel k němu, zaktivoval tít serpentinu a vytáhl rubín.

Elbryan se otřásl, kdy zpozoroval kentaurovu ránu, krvácející díru, která z něj vysávala ivot.

“Potřebujeme hematit,” poznamenala Pony a dívala se za Avelynem.

“Zkus třeba tohle,” nabídl Elbryan a sundal si druhou pásku z pae, červenou, kterou elfové namočili v hojivých prostředcích.

Pony ji vzala a dala se do práce, zatímco Elbryan běel rychle napřed, a oba se na chvíli zarazili, kdy uslyeli výbuch Avelynovy ohnivé koule.

Avelyn běel zpět chodbou a zuhelnatělý obr, stále plující ve vzduchu, byl daleko za ním.

Tunel pokračoval rovně jetě několik kroků a pak se stáčel ostře doprava. Elbryan u byl pryč.

“Běte,” nařídil Avelyn svým ji unaveným společníkům a oni přikývli, protoe pochopili, e jejich úkol není zdaleka u konce. Pony se podívala na Stráce, ale kentaur se iroce usmíval, protoe hojivé roztoky pásky u pracovaly.

A tak pokračovali, s Avelynem ve vedení. Vichni se náhle zastavili, kdy se objevil Elbryan v protisměru. Hraničář narazil do stěny, otočil se tak, aby mohl pokračovat v cestě, a kdy vstal z kotrmelce, ostatní se podívali za něj. Viděli, e na zemi tvrdnou hořící kameny.

“Velký červený mu!” vysvětloval hraničář, “s černými křídly jako netopýr…”

“ádný mu,” přeruil ho Avelyn, protoe poznal svého nejnovějího nepřítele, protoe věděl, e se konečně potkali s démonem daktylem.

KAPITOLA PADESÁTÁ TŘETÍ

Osud

Okolo rohu se vyhrnula vlna roztaveného kamene a donutila je ustoupit. Horko je skoro přemohlo. Přila druha vlna a pak dalí - řeka magmatu se vyvalila do zatáčky a tři členové skupiny se obrátili na útěk. Avelyn vak zůstal na místě a dal se rychle do práce, volal k magii kamene, aby aktivoval tít a vytvořil magickou stěnu od stropu k podlaze.

Ohně démona se neustále přibliovaly k Avelynovi. Pony se náhle zastavila, protoe si uvědomila, e Avelyn s nimi není. Otočila se a křičela na něho, dokonce se o krok vrátila, ale Elbryan ji pevně drel.

Avelynova víra byla zkouena, kdy se magma stále přibliovalo a horko se zvyovalo. Pouil tento kámen serpentin aby přeil ohnivou kouli, ale nevěděl, jak bude fungovat proti démonově lávě. Moná e porazí teplo, ale co váha tekutého kamene?

Avelyn ale neměl čas na pochyby. Ponořil se hlouběji do modliteb, do hloubky magie kamene. Magma bylo jen několik stop daleko.

Pak u necítil horko a necítil ani roztaveny kámen. Jak se vlna přehnala přes bariéru, náhle se zchladila, stala se černou a pevnou a magma za ní se přes ni převalilo a rovně zchladlo a ztvrdlo.

Nyní ale Avelyn uviděl nový problém; jestlie bude proud lávy pokračovat, zahradí cestu k démonovi. Mnich odváně stoupl dopředu na obsidiánovou vlnu a spolu s ním el také jeho magický tít, který kradl démonovo teplo.

Jeho tři společníci, kdy viděli, e Avelyn odrazil daktylův útok, se k němu připojili. Mnich se stále modlil. On a Elbryan, jen mu el po boku s Jestřábím křídlem v ruce, zabočili za roh. Avelyn zcela zastavil příval magmatu a oni uviděli daktyla.

Elbryan zvedl luk a vystřelil a daktyl, překvapený, e vidí nepřátele, dostal zásah do hrudníku mezi lidské ruce.

Bestesbulzibarovy oči plály, démon otevřel pusu a vyvrhl ze sebe proud havé lávy přímo na skupinu. Zatímco serpentinový tít je ochránil před teplem, síla proudu hodila Elbryana a Avelyna na stěnu. Hraničář se rychle vzpamatoval, zavrčel a vyslal dalí přesně mířený íp.

Daktyl zaskučel, víc vztekem ne bolestí, protoe Elbryanovy ípy byly jen malou nepříjemností. Ale Avelyn, to byl opravdový problém. Démon natáhl ruce dopředu, natáhl prsty a z nich vystřelil elektrický výboj, ten se odrazil od stěny a zakousl se jak do Avelyna a Elbryana, tak do Pony a Stráce, kteří právě vcházeli do zatáčky. Avelyn neměl připravenou obranu a démonova magie je s Elbryanem chytila a vrazila je do stěny. Z jejich oblečení se valil kouř, a rychle zaběhli za zatáčku a tlačili Pony a Stráce zpět.

Avelyn hledal magickou odpověď, ale byla to Pony, kdo udeřil první. Pozvedla grafit a uvolnila blesk, který se odrazil od stěny v perfektním úhlu, aby se tak dostal za zatáčku a udeřil démona. Mířila dobře, alespoň se tak zdálo ze zaskučení, které přilo, a na to, e se jim blesk vrátil a odhodil Pony a Avelyna - a byl by odhodil i Elbryana, kdyby se nedrel neochvějného Stráce - na zem. “Čas utíkat!” zvolal Stráce.

“Vezmi si to!” křikla Pony na mnicha a hodila mu grafit, protoe věděla, e ho pouije lépe.

“Vpřed!” opravil Avelyn kentaura, chytil kámen a vytáhl Pony na nohy. Jenom na chviličku se zastavil a uvaoval nad tím, e má ruce plné kamenů a ádný z nich není ten, který potřebuje. Dal Pony zpět malachit a diamant, potom se rozběhl a znovu je vedl. “Nyní je před námi temnota a já říkám, vpřed!” Avelyn sáhl do váčku a vytáhl dalí kámen, kámen, který u dříve pouil k boji s daktylovou magií, v boji s generálem powriů.

Avelyn zaměřil energii slunečního kamene, postavil před sebou zeď, vytvaroval ji a vrhl dopředu, uklidněn tím, e Pony, která byla za ním, svítí diamantem.

Daktyl vystřelil dalí blesk, kdy Avelyn procházel zatáčku, avak magie se rozplynula, kdy narazila do odkouzlené zóny.

“Ho, ho, ho!” zařval Avelyn a vichni jeho přátelé bez váháni zaútočili.

Bestesbulzibar byl zmatený, protoe takovou ukázku antimagie neviděl za celá tisíceletí svého ivota. Zúil pohled na Avelyna, na kámen, jej drel v nataené ruce, a ignoruje útok, dalí letící íp, sebral vekerou svou magickou energii.

Byli jen třicet stop daleko.

Dvacet - přiletěl dalí íp, který se zabodl daktylovi do čela.

Deset stop, Avelyn divoce řval, hraničář si dal luk na rameno a vytáhl meč - elfí meč!

Daktylův výkřik se rozléhal úplně vemi tunely Aidy, téměř ohluil čtyři přátele a donutil je přikrýt si ui. Démon, který poznal Elbryanovu zbraň, nechtěl s ní nic mít - Dinoniel měl takovou zbraň! - uvolnil svou nejčistí magickou energii, zelenou linku namířenou přímo na Avelyna a na jeho nataenou ruku.

Paprsek se před mnichem zastavil, drel Avelyna na místě a donutil svými jiskrami Elbryana, aby zpomalil a zakryl si oči.

Avelyn křičel a daktyl znovu také vykřikl a poslal vekerou svou magickou moc do paprsku.

Zelený paprsek vylehl a obtočil Avelynovu ruku, v ní ohnivě plál sluneční kámen.

Sluneční kámen absorboval daktylovu energii a vytrhl mu paprsek z ruky. Ale Avelynův výraz radosti a vítězství neměl dlouhého trvání, poněvad kámen nemohl pohltit tolik energie, a tak ji vyvrhl ven v podobě zeleného kouře. Náraz exploze hodil Avelyna a Elbryana zpátky k Pony a Stráci a kouř naplnil celou chodbu.

Nikdo nebyl zraněn, ale momentální zmatení a rozruení umonilo daktylovi útěk.

“Ho, ho!” houkl Avelyn, kdy uviděl, jak tvor napůl běí a napůl letí chodbou. Začal ho pronásledovat jako první.

Elbryan se snail vymotat se z klubka a vyrazil za mnichem, pak následovala ena a vzadu kentaur.

Proběhli okolo několika bočních tunelů a mnoha zatáčkami, a Avelyn je odhodlaně vedl, snae se mít démona v dohledu. Byl připravený, ale nebál se, e tvor můe čekat za dalí zatáčkou.

Běeli po schodech, pak dlouho dolů a nakonec do dlouhé, rovné chodby. Démona viděli před sebou. Elbryan se snail mnicha předběhnout a pak se k monstru přiblíit. Ale Avelyn byl příli soustředěn, aby si hraničáře viml, nato aby ho okolo sebe nechal protáhnout.

Mnich se snail vyvolat kouzlo slunečního kamene, jene nemohl. A jestli se mu to nepovede, bude s daktylem bojovat a porazí ho holýma rukama, bude-li muset!

Nahoře před nimi se chodba roziřovala a končila mohutnou zdí, v ní byl klenutý průchod, kterým daktyl proběhl. Za tímhle průchodem uviděl Avelyn obrovskou místnost plnou sloupů a osvětlenou oranovým tokem roztaveného kamene.

Věděl, e toto je trůnní sál, srdce démonovy síly. Ta mylenka ho jenom popohnala. Sklonil hlavu a s výkřikem “Ho, ho, ho!” proběhl obloukem a ani nezauvaoval nad tím, e by mohl být v pasti. Elbryan, přestoe zpomalil, aby se rozhlédl, byl jenom dva kroky za ním.

Daktyl, usazený na svém obsidiánovém trůnu, byl připravený. Jakmile Avelyn proel do komnaty, byl plně zasaen silou démonovy magie - obrovským náporem větru, který ho zastavil a který se mocně opřel do bronzových dveří po Avelynově boku.

Elbryan té ucítil vítr a uviděl dveře. Vykřikl a snail se té síle vzepřít. Vrhl se dopředu a v nataené ruce měl Bouři.

Dveře letěly, otřely se o Avelyna, otočily ho a potom přibouchly Elbryanovi předloktí a drtily mu kosti. Bouře odpadla na podlahu, dveře se dál zavíraly a hrozily, e hraničáři utrhnou ruku.

Stráce odhodil Pony do strany a narazil plnou silou do dveří, ale dokonce i jeho váha a síla jimi pohnuly jenom lehce, právě natolik, aby Elbryan vytáhl pai a v polobezvědomí se svalil do chodby. Stráce ho chytil a utíkal. Bronzové dveře se s prásknutím zavřely a Avelyn se ocitl sám s Bestesbulzibarem v trůnním sále.

To si tedy mnich myslel. Bestesbulzibar se soustředil na dveře a pouíval magii, aby je udrela zavřené pod nárazy tvrdohlavého Stráce. Kdy vak místnost naplnil skřípavý zvuk, vyel najevo dalí démonův trik. Masivní sloupy se začaly točit a hýbat.

Avelyn rychle zvedl Bouři, jene on nebyl ádný ermíř. Cítil sílu kamene meče, byla to vak magie, která měla posílit a zlepit ostří a nic víc.

Nejblií dva sloupy natáhly ruce, vyrvaly nohy z neivého kamene a ly po mnichovi. Avelyn uskočil na stranu a v obraně zvedl meč. Ti dva obři vak neli po něm, ale ke dveřím.

Avelyn zadrel dech a pomyslel si, e dvojice rozrazí dveře a vrhne se na jeho přátele. K jeho úlevě to neudělali, opřeli se vak o kov, aby zabránili jakékoliv monosti vstupu. Tenhle manévr sice vyřadil dva obsidiánové obry z boje, ale to Avelyna moc nepovzbudilo, protoe jich zůstávalo osmnáct. Vichni k němu hned vykročili a daktyl se s uzavřenými dveřmi mohl vypořádat s naruitelem.

Démon zíral na mnicha z obsidiánového trůnu. “Zničte ho,” nařídil Bestesbulzibar a vechna kamenná monstra se pohnula mnichovým směrem, kromě těch dvou, která drela dveře.

Avelyn si je pozorně měřil, jak se přibliovala. Nepohybovala se rychle, a mnich věřil, e alespoň na chvíli si od nich udrí odstup. Měl v úmyslu udělat přesně to a pouít na démona jakékoliv magie, ale k jeho překvapení zde démon nezůstal, seskočil z trůnu, el ke straně stupínku a ponořil se do lávy. Zmizel podlahou.

Avelyn zavrčel a chtěl pouít serpentin a Bestesbulzibara sledovat. Shledal, e má okamité problémy, protoe se k němu přibliují dva sloupy. Pomyslel na sluneční kámen, aby porazil magii začarovaného obsidiánu, ale obával se, e se kámen jetě nevzpamatoval z vypětí v chodbě. Vytáhl tedy grafit a vypustil blesk, který se překříil, narazil do dvou sloupů, odhodil je o krok zpět a popraskal je.

Avelyn běel mezi dvojici a snadno se vyhnul jejich pomalým pokusům chytit ho. Sekl Bouří a meč si vzal kus kamene z obrovy nohy. Tento úspěch Avelyna moc nepovzbudil, nebo kdy se podíval na kodu, ji způsobil, uvědomil si, e by ty věci musel zasáhnout stokrát, aby je zničil!

A tak se z toho stala hra na kočku a na my, a Avelyn byl ta my. Běhal po sálu, vyvolal ohnivou kouli a pak, kdy zjistil, e je to neúčinné, znovu pouil grafit a kámen praskal.

Po několika minutách tři obři leeli, nebyli víc ne rozbitou hromadou kamení, ale Avelyn nemohl udret krok, protoe u funěl a jeho magické energie se ztrácely.

Potom se vrhl k podstavci a vyběhl po schodech. To bylo jednoduché a účinné. Kamenní obři ho nemohli následovat!

Nyní se Avelyn zaměřil na dvojici drící dveře a chtěl uvolnit svým přátelům cestu.

Nevěděl to, ale vichni jeho přátelé byli v tom okamiku dávno pryč.

Elbryan byl skoro v bezvědomí a Pony ho podpírala a drela mu poraněnou ruku daleko od těla, aby byla ve stejné poloze. Při kadém pohybu se na něj valily vlny bolesti, dělalo se mu zle od aludku a zamloval se mu zrak. Matně viděl, jak Stráce opakovaně naráí do dveří, které se vak ani nehnuly.

Jak bezmocně se cítil! Přiel a sem a nyní nemohl nic dělat. Byl odmítnut!

Sebral vechnu svou sílu, odtáhl se od Pony a udělal dva kroky ke kentaurovi, aby mu pomohl s dveřmi.

“Udeř na to bleskem!” pobídl Pony. “Dala jsem kámen Avelynovi,” odpověděla a natáhla ruce, aby ukázala, e má jenom diamant a malachit.

Tato novinka vzala Stráci sílu. “Pak je to tedy jen Avelyn a démon,” řekl kentaur, “tak jak to mnich viděl.”

Elbryan se zakymácel a padl na zem. Jeho přátelé byli okamitě u něj a Pony mu podepřela hlavu.

“Měla bys mu dát tohle,” pravil kentaur a ukázal na červenou pásku.

Pony to zváila, ale kdy odtáhla pásku, uviděla, e kentaurova rána není zhojená a e kdyby dala pásku pryč, jen by se znovu otevřela. Zranění Elbryanovy pae bylo nesmírně bolestivé, ale nebylo nebezpečné ivotu, a Pony znala svého milého dobře na to, aby věděla, jak by se rozčílil, kdyby riskovala kentaurův ivot jen proto, aby mu ulevila od bolesti. ena zavrtěla hlavou a podívala se na Elbryana.

“Postranní tunely,”, zamumlal hraničář.

Pony se otočila ke Stráci, který se nyní úplně bezmocně díval na bronzové dveře. “Nemám nic lepího,” souhlasil kentaur, a tak se ti tři vydali na cestu, Pony podpírala Elbryana a Stráce je vedl zpátky do tunelů, do vrchu a dolů po schodech, a snail se najít tunel, který by je dovedl do trůnního sálu.

Jejich naděje byly podpořeny, kdy uslyeli hlas - byl to Avelynův hlas - proklínající démona a poté bolestně vykřikující. A tak běeli plnou rychlostí. Elbryan, který byl posílen náznakem, e jeho přítel moná potřebuje pomoc, se teď odtáhl od Pony a el sám, často klopýtal, ale pouíval Jestřábího křídla jako opory a byl rychlejí, ne kdy ho vedla ena.

li dolů dalí úzkou, klikatou chodbou a mluvení pokračovalo a pohánělo je kupředu.

Za zatáčkou uviděli svou hloupost, nebo to nebyla trůnní místnost, ne Avelyn, ale démon daktyl, který stál v chodbě a zíral na ně.

“Vítejte,” řekl hlasem, který zněl jako Avelynův.

Pony se jen bezmocně podívala na diamant a zauvaovala nad tím, jestli by ho mohla rozsvítit tak silně, e by to tento tvor temnot nemohl vydret. Strácova metoda vak byla více přímočará. Zaútočil a zpíval přitom z plných plic. Elbryan se pohnul, aby ho následoval, ale nestačil mu.

Daktylův smích je zastraoval. Bestie zvedla ruce a shromaďovala svou pekelnou magii. Pony vykřikla, protoe si myslela, e je zničí.

Bestesbulzibar vak nezaměřil úder na ně, ale na podlahu, na ní stáli. Ta se pod přívalem silné energie propadla.

Démon se pousmál a otočil se. Dokončil svou práci.

Tak se to také zdálo, kdy tři přátelé a kamení padali do náruče pičatých stalagmitů o dvě stě stop níe.

Démon vyletěl dírou v podlaze u boku podstavce, přeběhl rychle přes lávu a stříkal kolem sebe. Vyskočil a potom dopadl na své svalnaté nohy.

Mnich se nechtěl nechat vyruit, přestoe démon daktyl, temnota celého světa, byl jen několik kroků daleko. Avelyn zavrčel a padl hlouběji do kamene - vzal vechnu sílu, ji mu grafit mohl dát, a vrhl trojici blesků na stráe u dveří.

Rozpadli se. Cesta byla volná, ale Avelynovi přátelé tam u nebyli.

“Dobrá práce!” pogratuloval mu Bestesbulzibar a tleskal rukama. “Ale na co?”

“Noční ptáku!” zvolal Avelyn. Mnich myslel na to, e by běel ke dveřím, avak stále bylo kolem podstavce mnoho sloupů, které čekaly, a půjde dolů.

Avelyn znovu zavolal, jene daktylův smích ho zarazil. “Nemohou tě slyet, hlupáku,” vysvětlil Bestesbulzibar. “U jsou mrtví!”

Ta slova Avelyna skoro porazila, zničila jeho mysl a roztrhla jeho srdce. Jeho rty se pohnuly, aby to popřel, ale měl podezření, e démon by mu nelhal. Kdy vzal v úvahu jeho sílu, démon by mu vůbec nemusel lhát!

A tak byl Avelyn zanechán sám proti ďáblu a stál od něj na pět kroků daleko. Rychle se přenesl přes zármutek. Nebál se. Přiel sem do Aidy, do téhle místnosti, aby bojoval s Bestesbulzibarem, aby postavil svého Boha proti pekelné moci démona. A nyní je zde. Nic lepího u si nemohl přát. Kdyby vyhrál, potom tedy jeho přátelé, ádný z nich, nezemřeli zbytečně.

Ta mylenka mu alespoň trochu uklidnila nervy. Přemýlel nad svým repertoárem a nad tím, jaké kouzlo by bylo proti démonovi nejlepí, které by se hodilo ke grafitu, který měl v ruce.

“Hnusná bestie!” vybuchl Avelyn a jeho hlas se rozléhal sálem. “Odmítám tě!”

Natáhl pai a z ní vylehl blesk, který narazil démonovi do hrudníku a donutil ho o několik kroků ustoupit.

“Jsi dost silný, Avelyne Desbrisi,” zavrčel zuřivě démon a jeho tělo se třáslo pokračujícím výbojem elektřiny. Démon roztáhl křídla, natáhl se jednou lidskou rukou s pařáty k tekoucí lávě a nabral novou sílu.

Potom si přitiskl pae k hrudníku, kde se drel Avelynův blesk, a z jeho pařátů vyrazil červený blesk, který se spojil s modrým Avelynovým.

Avelyn zavrčel a volal Boha, prosil ho o energii a pocítil její příval, příval veho boského - byl jejím kanálem. A ta síla démona skoro hodila na podlahu.

Skoro - nebo Bestesbulzibar nebyl kanálem, ale zdrojem, a červený blesk se chytal modrého a tlačil se k Avelynovi. Červený byl na půl cesty k němu a přiblioval se. Avelyn zavřel oči a hlasitě zavrčel, vrhl vechnu svou energii a modrý blesk se pohnul směrem k démonovi.

Ale pak červený blesk zesílil a neúprosně zatlačil modrý zpět k Avelynovi.

Mnich zeiroka otevřel oči a napnul se. Ale to nebude stačit, to u věděl.

Démonický červený blesk se palec po palci přiblioval.

Neměla by být schopná to udělat - ádný Avelynův výcvik ani její zkuenosti s kameny by jí neměly povolit, aby vyvolala takovou energii. Ale čirá hrůza, instinkt a obětavost, která hraničila a s nerozváností, jí nepovolily méně. Pony vyndala malachit, natáhla se s ním a nějak propůjčila magii jak Elbryanovi, který byl z jejího dosahu, tak Stráci, který byl daleko vpředu, a vichni tři náhle lehce pluli jako pírka a nedalo jim moc práce, aby se vyhnuli stalagmitovým zubům na zemi pod nimi.

“Nevím, jak jsi to udělala,” pogratuloval jí dost otřesený Stráce, “ale docela určitě jsem rád, e jsi to udělala!”

Ale přes vechnu radost a kentaurovu vděčnost se ti tři ocitli v oidné situaci. Pony věděla, e by znovu mohla pouít malachit a stát se skoro nehmotnou, ale monost, e by dostala jetě někoho na vysoký chodník, se zdála vzdálená, protoe neměli ani lano.

“Kadá cesta je stejně tak dobrá jako jiná,” rychle řekl kentaur a ukázal na tunel, který vedl z pole stalagmitů do hlubích tunelů Aidy.

A tak vyrazili. Pony udrovala světlo diamantu a podpírala Elbryana. Stráce měl v ruce kyj a vedl je. K jejich zklamání se ukázalo, e tunely dole vytvářejí stejné bluditě jako tunely nahoře a větina chodeb vedla spíe dolů ne nahoru.

“Kadá cesta je stejně dobrá jako jiná,” říkal stále Stráce, ale ostatním se zdálo, jako by se snail přesvědčit víc sám sebe ne je.

Avelyn u se nemohl bránit. Démonův červený blesk ho udeřil jako rána obra a odhodil ho přes okraj podstavce. Jeden z kamenných sloupů to zpozoroval, naklonil se nad něj a zvedl ruku, aby Avelyna rozmačkal.

Avelyn vykřikl a pomyslel si, e je mrtev, e selhal a e jeho bitva skončila.

Avak kamenný sloup zaskřípal, jeho ruce se přitáhly zpět k mohutnému hrudníku a nohy se srazily k sobě. Za několik vteřin u opět nebyl více ne neivým kamenným sloupem. Naklonil se a padal k zemi.

Avelyn se mu odkulil z cesty. Neivý kámen dopadl a odvalil se od podstavce.

“Je můj!” zařval démon daktyl na obra, který ho urazil, na kamenný sloup, který málem zabil daktylovu nejlepí obě. Pak se vechny sloupy stáhly. ly zpět ke dveřím a zničily tak vechny Avelynovy naděje na únik.

Mnich se tvrdohlavě zvedl na kolena, pak se vykrábal na nohy a postavil se před monstrum. Daktyl, s přimhouřenýma očima, v nich se zračil respekt, ne vak strach, přistoupil.

Moná e to nebude bitva magie, pomyslel si mnich náhle. Měl Elbryanův meč, který byl tou nejmocnějí zbraní vůbec. Moná e to bude test jeho těla proti daktylovu, soutě fyzické síly.

Jedním plynulým pohybem zvedl Bouři do výe a zaútočil na nepřítele. Divoce mečem sekl.

Netrefil se a lstivý daktyl ustoupil do strany a potom provedl protiútok mávnutím svého konatého křídla. Plácl jím Avelyna po rameni a poslal ho hlavou vpřed na hranu podstavce.

“Ty opravdu neumí nijak moc zacházet s mečem,” poznamenal ďábel a Avelyn s ním nemohl nesouhlasit. Avak znovu se vykrábal na nohy a jetě více opatrněji se k daktylovi přiblioval a sekal Bouří v kratích, uměřených úderech.

Bestesbulzibar ho začal obcházet zprava.

Avelyn zvedl volnou ruku a hodil démonovi do obličeje celestinové krystaly, které tam vybuchly. Myslel si, e má před sebou otevřený prostor, a tak zaútočil.

Bestesbulzibar zmizel v oblaku kouře a mnich ani nestačil mrknout. Překvapený Avelyn se zastavil, potom pochopil svou prekérní situaci a máchl mečem dokola.

Démon, stojící přímo za ním, ho znovu plácl silným křídlem a poslal ho na podlahu jetě předtím, ne se k němu meč dostal.

Avelyn se vak opět vykrábal na nohy a klopýtal k podstavci.

Bestesbulzibar, otřásaje se smíchem, ho obeel a dostal Avelyna mezi sebe a pevnou stěnu, čím mu odřízl únikovou cestu.

Avelyn v tom okamiku neměl ádný nápad. Vůbec ádný plán. Postoupil o krok dopředu a začal mávat Bouří, znovu ve zkrácených úderech, aby získal čas navíc a zadrel nepřítele, ne proto, e by doufal ve vítězství.

Ale démonova trpělivost byla u konce a Bestesbulzibar najednou zaútočil.

Bouře vylétla v rychlejím výpadu, namířeném na daktylovo srdce, avak Avelyn, i přes vechen výcvik v Sv. Mere-Abelle, nebyl ádný Terranen Dinoniel. Daktyl přijal malou ránu do ruky, jí odrazil těkopádný útok, a vstoupil do odkrytého prostoru.

Avelyn, vdy připraven improvizovat, zaútočil svou volnou rukou a zasáhl daktyla do hrudníku.

Předtím ne si stačil pogratulovat, shledal, e má Bestesbulzibarovu ruku kolem krku a e ho bestie zvedá ze země. Avelyn se snail seknout Bouří, ale démon znal moc hraničářova meče a nedovolil mu s ním nic dělat.

“Blázne,” řval Bestesbulzibar a mačkal ho - Avelyn se bál, e mu prostě odskočí hlava. “Ty si myslí, e mi můe ublíit? Ublíit mně, Bestesbulzibarovi, který il po staletí, po milénia? Kadý den ničím tvory, kteří mají desetkrát větí cenu ne ty!”

“Odmítám tě!” vydechl Avelyn.

“Odmítá?” opakoval Bestesbulzibar. “Řekni mi, e jsem překrásný!”

Avelyn se nevěřícně díval do démonova hranatého obličeje, do ohnivých očí a na bílé pičáky. Něco na Bestesbulzibarovi, moná lesk jeho kůe nebo jeho ostré rysy, náhle Avelynovi připadalo nádherné. Mnich cítil přemáhající potřebu mu říct, co poadoval, připustit jeho krásu.

Ale Avelyn uviděl le, pokuení, protoe to tak bylo. Díval se Bestesbulzibarovi přímo do očí. “Odmítám tě,” řekl vyrovnaně.

Daktyl hodil Avelynem přes podstavec, aby jím narazil do černé stěny.

Avelyn se zhroutil a zamlil se mu zrak, protoe se zezadu pratil do hlavy. Pokusil se postavit, jene znovu spadl a místnost se začala nořit do temnoty.

Mnich se snail vytáhnout sluneční kámen - chtěl zabít magii v této místnosti, tak jako to udělal v chodbě. Ale k čemu?! zařvaly na něj jeho mylenky, protoe Bestesbulzibar nepotřeboval magii na to, aby ho zničil. Daktyl k němu přiel a tyčil se nad ním. Avelyn v té chvíli málem omdlel; jeho mylenky letěly zpět k slávě jeho ivota, k Pimaninicuitu, k době, kdy se cítil nejblíe Bohu. Znovu viděl ostrov při začátku poehnaných deů, viděl bratra Thagraina, toho ubohého Thagraina, zoufale běícího, natahujícího se k jeskyni, natahujícího se k Avelynovi.

Pak padl mrtev, a Avelyn si vzpomněl, jak k němu spěchal, vzpomněl si na hrůzu, kterou cítil, která se brzy změnila ve zvědavost.

Avelyn sáhl do svého druhého váčku a vytáhl obrovský ametyst, tajemný kámen, který přímo hučel magickou energií.

Daktyl při tom pohledu zaváhal. Kámen skoro svítil energií.

“Co to má?” doadoval se vysvětlení. Pravdou bylo, e Avelyn na tuto otázku rovně neznal odpověď. Bolest se vytratila a on se postavil na nohy a odskočil zpět ke stěně, o kterou se opřel. Daktyl zavrčel a přiblíil se.

Následuje instinkty, o kterých doufal, e jsou od Boha, Avelyn vyhodil kámen do vzduchu a pak oba spolu s daktylem zaváhali, překvapeni, poněvad kámen nespadl na zem, ale zůstal ve vzduchu.

A znovu, i kdy neměl ádné logické základy pro své chování, začal konat. Chytil Bouři pevně oběma rukama a mocně jí máchl, právě kdy se Bestesbulzibar natahoval pro kámen.

Mocný meč narazil do krystalu a ten se rozprskl na tisíce částeček prachu.

Démon se zmateně díval na oblak prachu, na Avelyna, jako by se chtěl zeptat, co e to udělal, ale Avelyn neměl ádnou odpověď.

Z oblaku prachu vylo hučení, skoro jako vrčení, a jako vlnka na rybníce nafialovělý kruh, jen se převalil přes Avelyna a daktyla, valil se k okrajům místnosti, odráel se od kamene a vracel se zpět ke svému zdroji.

A přibývaly dalí kruhy a bylo slyet více naráení, odvalování a hučení.

“Co jsi udělal?” chtěl vědět Bestesbulzibar.

Avelyn znovu potřásl hlavou a zoufale sevřel sluneční kámen, přestoe si pomyslel, e je to jen ubohá obrana proti takové sbírající se síle.

Vrčení a hučení zesílilo, ohluilo Avelyna a překrylo daktylovy výkřiky. Tvor v úasu sledoval, jak se kamenné sloupy mění v prach, jako by kadá vibrace ničila obsidián.

Bestesbulzibar se otočil k Avelynovi a v očích měl vradu.

Podstavec se pohnul. V podlaze se náhle objevila velká prasklina a skrze ni prola pára.

“Blázne!” zařval daktyl divoce. “Blázne! Co jsi to udělal?”

“Já ne,” odpověděl Avelyn bez dechu, přestoe věděl, e ho démon nemůe slyet. “Já ne.” Mnich pak pochopil, poznal svůj osud a dobrovolně ho přijal.

Zavěsil váček s kameny, vemi kromě slunečního kamene, který stále pevně drel, na ostří Bouře. Viml si kamene v hruce zbraně a poprvé v něm poznal jistý druh slunečního kamene. Nyní bylo pozdě, a tak chytil meč vprostřed a zvedl jej nad hlavu.

Stěna po levé straně trůnu se začala drolit. Dvojitý tok lávy zesílil a roztavený kámen se začal rozlévat po místnosti.

Daktyl hlasitě zařval a vypustil na Avelyna černý blesk, ale mnich se bránil slunečním kamenem a kouzlo se vytratilo, jetě ne k němu dorazilo.

Bestesbulzibar odskočil, létal po sále a hledal, kudy uniknout. Pak, kdy ádnou cestu nenael, zamířil k Avelynovi, aby ho potrestal, zabil a roztrhal.

Jenome potom démon padal, protoe hučení ho zasáhlo v letu, zcela nabouralo jeho soustředění a vzalo mu vekerou sílu. Bestesbulzibar přelezl přes podstavec pryč od Avelyna - který stál zpříma, zářil a modlil se - směrem k toku lávy.

Ve středu místnosti se shromádily snad stovky nafialovělých kruhů.

Aida, samotná hora, explodovala.

Daleko pod sálem poslal náraz tři přátele, ano, dokonce i mohutného Stráe, do vzduchu. Elbryan tvrdě narazil do stěny úzké chodby svou u tak zlomenou rukou. Přepadly ho vlny agónie a přes vechnu odvahu a odhodlání, které mohl sebrat, shledal, e upadá do temnoty.

Pony byla rovně omráčená, ale ne natolik, aby nedrela pevně diamant a jeho světlo, přestoe přes náhlý oblak prachu se to zdálo zbytečné. Vykrábala se na nohy, ale třesení podlahy a stěn pokračovalo. Nějak se dostala k Elbryanovi a zvedla ho, pevně ho objala, protoe si myslela, e umřou jeden druhému v náručí.

Ale potom, po chvíli, která se zdála dlouhá jako hodina, třesení ustalo a strop na ně nespadl.

Ponyina úleva vydrela jen do té doby, kdy skrze prach uviděla kentaura - ten byl na tom nejhůře. Stál opřen o pravou stěnu chodby, jeho lidské torzo bylo ohnuté dozadu, jeho pae byly iroce roztaené, svaly se mu napínaly a drely ten největí kus skály, jaký si lze představit, drely celou horu!

Pony jemně poloila Elbryana na zem, pak běela ke kentaurovi a volala ho jménem. Vytáhla malachit a pomyslela na to, e by mohla blok zvednout, aby kentaur mohl uniknout.

Nemohla tím pohnout. Ani Avelyn s malachitem desetkrát větím by to nezvedl. K Ponyině překvapení se Elbryan, sotva při vědomí, postavil. Se značným úsilím dal luk proti zdi a pod kámen a snail se ho pouít jako páku, aby Stráci odlehčil.

“Ó můj chlapče, tohle nezvedne,” zavrčel kentaur. “Ona mě tu chytila a ona mě taky zabije, o tom nepochybuj!”

Elbryan se opřel o stěnu. Na to neměl ádnou odpověď.

“Stráce,” řekla Pony bezmocně. “Ó můj příteli, celá hora by byla spadla, nebýt tvé síly.”

“A celá hora také brzy spadne,” odvětil kentaur. “Utíkejte ven na svobodu.”

Ponyin zděený výraz byla celá odpověď, jakou kentaur dostal.

“Běte!” zařval, a to úsilí způsobilo, e se masa kamene pohnula o palec níe a ohnula ho dozadu. “Nemůu tou zatracenou horou pohnout! Běte, přátelé, a má moje smrt smysl, mí přátelé, prosím vás, běte!”

Pony se podívala na Elbryana, aby jí něco řekl, ale mu nebyl schopen ničeho, protoe se nad ním znovu uzavřela temnota. Dívala se na kentaura a pomyslela si, e je to krutějí ne ve předtím. Jak by mohla opustit galantního přítele? Jak to od ní mohl očekávat?

A pak si uvědomila jeho upřímnost. Uviděla ji v jeho klidných rysech. Představila si sama sebe v takové situaci a věděla, co by od svých přátel očekávala.

Pony přila k němu, natáhla se a políbila ho na tvář. “Můj příteli,” řekla.

“Vdy,” odvětil kentaur a potom jeho hlas a obličej ztvrdly. “Teď utíkejte! Dluíte mi to!”

Pony přikývla. Byla to ta nejtěí věc, kterou kdy udělala, a přesto nezaváhala. Vytáhla Elbryana na nohy, dala mu pai pod rameno a vyrazila bez ohlédnutí vpřed. Dvojice skoro ani neopustila chodbu, kdy uslyela, jak se skála pohnula, a uslyela spolu s ní také rezignované zasténání kentaura.

Pony prochodila hodiny ve tmě křivolakých chodeb, a měla na pomoc jenom světlo diamantu, které bylo stále slabí, protoe byla stále vyčerpanějí. Nala tunely zablokované tekoucí lávou, dalí s vysokou koncentrací sirnatých plynů a dalí, které končily ve stěnách nebo v propastech, přes které se nemohla dostat.

Elbryan se snail, aby jí stačil, aby nebyl přítěí, ale jeho nohy byly slabé a bolest příli silná. Několikrát zaeptal Pony, aby ho opustila, ale to nemohla udělat. Pak na něco přila. Vyndala malachit a propůjčila něco z jeho levitační magie tělu Elbryana, co značně sníilo její náklad.

A pak, kdy se naděje začala rozplývat v beznaděj, kdy její magické energie se začaly vytrácet v nic, ucítila ena vánek, chladný a jemný, ne jako horký závan od lávy.

Pony se soustředila. Diamant u skoro nesvítil. Bylo to jenom malé světýlko, které jí v těkém vzduchu nic neukazovalo. Malachit u také neměl sílu a Elbryan se o ni těce opíral. Klopýtala vpřed, sledovala proud chladného vánku. Zakopla a spadla, vykrábala se na kolena a táhla Elbryana za sebou a pak znovu spadla. A byla úplně vyčerpaná, lehla si na záda, a teprve pak si uvědomila, e je venku z hory, pod oblohou ztmavlou kouřem.

Předtím ne usnula, jedna část oblohy se vyčistila a ukázala jednu, pak dvě a pak tři hvězdy.

“Avelyn, Stráce a Tuntun,” zaeptala ena a vzal si ji milosrdný spánek.

Epilog

Byl to Elbryan a ne Pony, kdo se první probudil. Obloha před úsvitem byla pořád zahalená kouřem. Hraničář se snail vzpomenout, co se stalo, a kdy si vzpomněl, sklonil hlavu a seděl, utápěje se v zoufalství.

Nejhorí bylo, e nezná Avelynův osud, přestoe měl podezření, e mnich je mrtev. A co daktyl? Byla nestvůra přemoena explozí, anebo stačila uletět?

Elbryan zvedl hlavu a podíval se na oblohu, jako by se z ní měl vrhnout dolů démon daktyl.

Uviděl jenom záři, která vycházela z vyí části hory, bílé světlo nad rozbitou horou.

Pony se probudila za chvíli, kdy začal pomourný úsvit, ale světlo z hory bylo stále viditelné. Beze slova si dvojice vzala své věci a vyrazila nahoru po stezce. Podepírali se navzájem. Kdy se úplně rozednilo, mohli vidět naprostou devastaci hory a údolí pod ní.

Nic tam dole u neilo. Nic nemohlo přeít. Vechny stromy, je byly na svazích Aidy, byly na zemi, bez listů, a neměly ani větve. erem se do dáli táhly holé kmeny, edé popelem. V tom edém moři se nic nehýbalo, jenom vítr občas zvířil popel. Nelétali tady ádní ptáci, ádné zvuky neruily straidelné ticho toho chmurného rána. Ani jeden z nich nepromluvil. Byli přespříli ohromeni tím, co viděli. Pokračovali v cestě, klopýtali kolem spousty kamenů a popelem v úrovni boků a doufali v nějakou odpověď.

Přelezli přes hranu nyní ploché hory a na obrovské ploině byla jen eď - kromě jednoho světla. li k němu, prodírajíce se popelem.

Nemohli rozeznat jeho zdroj, dokud nebyli vzdáleni na dvanáct kroků, a potom zaváhali. Z popela vyčnívala pae, Avelynova pae, drící Bouři vprostřed a pod mečem visel váček.

Elbryan běel rychle dopředu a chtěl vykopat svého přítele ven, myslel si, e třeba mohl přeít, e zaktivoval magický tít a e se ochránil.

Kdy doel k tomu místu, poznal své bláznovství, protoe zem okolo Avelynovy pae byla velice pevná a jenom lehce pokrytá popelem a mnich byl mrtvý a jeho pae byla vysuená, jako by velká exploze vzala vechny tekutiny z jeho těla.

“Daktyl je zničen,” řekla Pony pevně, kdy dola k Elbryanovi. “Avelyn ho zabil.”

Elbryan se na ni podíval.

“Jinak by jeho dar byl ukraden démonem,” pravila ena, natáhla se a vytáhla meč a váček ze sevření ruky. Světlo se ztratilo, ale ruka zůstala nataená.

Pony podala Bouři hraničáři a nebyla překvapená, kdy otevřela váček a nala v něm vechny Avelynovy kameny, kromě ametystu a slunečního kamene.

“Je to zpráva,” pravila sebevědomě. “Tohle nám dal jako zprávu, e daktyl je zničen.”

“Zprávu a zodpovědnost,” odvětil Elbryan, kdy se podíval na váček s kameny. “Avelyn nás zachránil, vechny, ale mnich vyaduje oplacení.”

ena přikývla a rovně se podívala na váček, na Avelynovu volbu a na její zodpovědnost. “Moná e u je nám na stopě dalí bratr Spravedlnost,” poznamenala.

Elbryan zvedl Bouři svou zdravou paí. “Pak si musím zahojit pai,” odpověděl. “Nebo se naučit bojovat levou.”

A tak Elbryan a Pony odeli od Avelynova hrobu, Tuntunina posledního výdechu a Strácovy hrobky. Přeli popelnaté údolí, a to s velkým úsilím, protoe se museli často zastavovat, jak byli unaveni. Neměli ádné jídlo ani vodu.

Nakonec se dostali k horám oddělujícím Barbacan, přeli hřebeny a znovu nali ivot a vodu. Skoro den odpočívali, a kdy se Pony cítila znovu silná, pouila hematit, aby ulevila Elbryanovi od bolesti, a srovnala mu kosti tak, aby se dobře hojily.

A tak dvojice ji mnohem jistějími kroky pokračovala po jiních svazích Barbacanu. Blízko u konce, kde u by mohli být goblini a jiná monstra, nali dalího přítele.

Elbryan ucítil příchod Tanečníka dlouho předtím, ne ho uviděl. Nevěděl, jak se sem hřebec dostal, ale pak pomyslel na jednu tvrdohlavou a lstivou elfí enu, která se nikdy nenaučila přijmout řád.

“Tuntun,” poznamenala Pony, která hádanku také rozlutila.

Elbryan se dokázal usmát. Zasunul Bouři, přehodil si Jestřábí křídlo přes rameno, vylezl na Tanečníka a podal ruku Pony.

Ten den jeli snadno. Vybírali se dobře cestu, protoe zde mohl být nepřítel. Té noci se utábořili na planině, která byla nejlepím místem na obranu v celé oblasti. Neobjevila se ádná monstra, ádná hrozba, ale výběr ploiny byl dobrý, nebo na jiní obloze, natahujíc se nad horizont jako pae Boha, zářilo poehnané Halo.

Za úsvitu Pony a Elbryan rychle ujíděli na jih, po divokých stezkách; unavení a zarmoucení vítězové, noví ochránci svatých kamenů.

R. A. Salvatore

Démon se probouzí

Z amerického originálu

THE DÉMON AWAKENS

vydaného firmou Ballantine Books, a division

of Random House, Inc., New York v roce 1997

přeloili Kateřina Němcová, Tomá Suchánek

Vydáno v nakladatelství NÁVRAT

Vydal Radomír Suchánek,

ul. Kosmonautů 2, Brno,

jako svou 830. publikaci v roce 2004

První vydání

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

??

??

??

??

- 551 -