R. A. Salvatore

v nakladatelství FANTOM Print

Domovina

Vyhnanství

Útočitě

Magický krystal

Stříbrné prameny

Rubínový klenot

Odkaz

Bezhvězdná noc *

* Připravujeme

LEGENDA

O DRIZZTOVI

VII

R.A. SALVATORE

Drowův odkaz I

ODKAZ

FANTOM Print 2008

Vechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, a ijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované uití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Vechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd.

Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navtivte www.wizards.com

Copyright (c) 1992 TSR, Inc.

Copyright (c) 2006 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-021-4

www.fantomprint.cz

PŘEDMLUVA

Nikdy jsem se s Bobem Salvatorem nesetkal, ale jsem jeho velký fanouek, i kdy asi z jiných důvodů, ne si myslíte. Ano, mám Drizzta rád stejně jako ostatní a váím si Boba za to, kolik toho píe a jak kvalitní jeho díla jsou, ale má náklonnost a vděčnost je mnohem, mnohem hlubí.

U od devíti let jsem posedlý fantasy literaturou a viděl jsem klasickou verzi Hobita. Toho samého roku jsem také shodou okolností dostal od pratety základní sadu Dungeons & Dragons, známou také jako “Červená krabice”. Příleitost přenést se i s přáteli do říe, která se velmi podobala Středozemí, změnila můj ivot. Během roku se ze mě stál Hráč.

O patnáct let později jsem potkal enu, která se měla stát mojí manelkou. Přivedla s sebou dvě malé děti a já u se těil na den, kdy budou dost staré na to, aby dokázaly ocenit fantasy literaturu a hry. Těil jsem se, a jim ukáu Faerun nebo je vezmu na Krynn. Snil jsem o dni, kdy je naučím jemné odstíny tvorby postav, jako ostatní otcové učí syny hrát baseball. Díky mně se z nich stanou dokonalí nadhazovači nebo pálkaři… d20.

V roce 2004 jsem napsal několik sloupků pro časopis Dungeon, v nich jsem vyprávěl o své snaze podělit se o lásku k fantasy a ke hrám s nevlastními dětmi, které se pomalu začaly ánru otevírat. Můj mladí nevlastní syn Nolan se stal vánivým fanoukem Drizzta Do’Urdena a četl romány, které se později měly stát Legendou o Drizztovi, tak rychle, jak jen jsme je stačili v místním knihkupectví kupovat. Jeho starí bratr Ryan si přečetl můj Dungeon Master’s Guide a naučil se vést vlastní D&D taení. Můj sen se stal skutečností - moji nevlastní kluci propadli stejné váni jako já.

Ale potom nai domácnost zasáhla tragédie. Bez varování se z dětí stali teenageři. Dveře, které jsem celé roky pomalu otvíral, mi najednou přibouchli před nosem a já se stal z docela fajn nevlastního táty protivným idiotem, který nic nechápe a je úplně nemoný. A jsem se s nimi snail komunikovat, jak jsem chtěl, nedokázal jsem konkurovat takovým věcem, jako byly Xbox, PlayStation, Aqua Teen Hunger a internet. D&D bylo “trapné”, fantasy literatura pro “prty” a hry “nudné”. S hrůzou jsem si uvědomil, e mé děti museli vyměnit mimozemané. Kdy se tito vetřelci vrátí zpět na domovskou planetu? Vrátí se mi někdy moji laskaví, soucitní prti v zácviku?

S manelkou jsme postupně zjistili, e jako rodiče musíme změnit přístup, a kdy jsme to udělali, některé ze dveří se pomalinku začaly znovu otevírat.

Jednou odpoledne jsem se cestou ze koly pokusil promluvit s Nolanem.

“Jak bylo ve kole?” zeptal jsem se.

“Nuda.”

No, pokud mé vzpomínky na devátou třídu nelou, pak to byl docela přesný popis. Zkusil jsem změnit téma. “Má nějaké plány na víkend?”

“Nevím.”

Právě jsem se chystal to vzdát, kdy jsem si viml, e mu na klíně mezi učebnicemi biologie a historie leí Magický krystal. Moná fantasy přece jen tak úplně nevzdal.

“O čem je ta kniha o Drizztovi?” zeptal jsem se opatrně.

V jeho trucovité skořápce se objevila puklina. “Wile, ta kníka je fakt úasná!” Skořápka se úplně rozpadla a on začal mluvit tak rychle, e jsem zachytával jen kadé třetí slovo. “Drizzt a Bruenor a… Wulfgar… Desetiměstí… meče… orci… draci… ta nejúasnějí bitva!”

Mluvil o Drizztovi a jeho společnících celou cestu domů, jako by to byli skuteční lidé, které znal ze koly.

Vyprávěl o bitvách, jako by je viděl na vlastní oči, a Magický krystal popsal tak přesně, jako by ho drel v rukách.

Tato cesta domů odstartovala prakticky kadodenní rituál. Vyzvedl jsem děti ze koly a Nolan nám cestou vyprávěl, co Drizzt dělal, viděl a zail. Skutečnost, e si toho Nolan dokázal tolik zapamatovat a jeho nadení bylo tak nakalivé, svědčí o Bobových výtečných vypravěčských schopnostech. Bob vnesl radost do ivota mého nevlastního syna a tím pádem i do mého.

Jednou odpoledne, kdy skončil s vyprávěním, se mě Nolan zeptal, jestli by mohl v D&D dobrodruství hrát drowa. Srdce mi poskočilo, ale navenek jsem se tvářil naprosto klidně a nevzrueně (naučil jsem se toti komunikovat jejich způsobem a jazykem). Bylo nae pouto zpátky?

“Jasně,” řekl jsem.

“Můu hrát taky?” zeptal se Ryan ze zadního sedadla.

“Tebe to jetě pořád zajímá?”

Přiznal, e z velké části kvůli Nolanovu kadodennímu vyprávění o světě Forgotten Realms. Ano, nae pouto bylo zpátky a za to vděčím Bobu Salvatorovi.

Při četbě této knihy zjistíte jetě jednu věc, kterou jsem díky Nolanovi a jeho povídání o Drizztových dobrodrustvích odhalil. Existují v ní centrální témata, k nim máme vichni nějaký vztah, jako například čest, věrnost, síla ducha a cena přátelství. A přesně tyto hodnoty se astnou shodou okolností snaím předat nevlastním dětem.

Jsou obsaeny v příbězích, které jsou nadčasové, epické, vzruující a zábavné. A podle toho, co o Bobu Salvatorovi vím, to ádná shoda okolností není.

Namaste.

Wil Wheaton

Autor Do You Want Kids With That?

1. října 2005

DRAMATIS PERSONAE

Alustriel

jedna z legendárních Sedmi sester, Vyvolená Mystry

Artemis Entreri

narozen v Memnonu, nájemný vrah děsivých schopností

Belwar Svárlivec

hlubinný gnóm

Biggrin

obr mimořádné síly

Briza Do’Urden

nejstarí ze sester Do’Urdenových a také nejkrutějí

Bruenor Válečné kladivo

hrdina Mitrilové síně

Catti

Bruenorova adoptivní lidská dcera, velmi dobrá bojovnice

generál Dagna

věrný trpasličí vojenský velitel

Dinin Do’Urden

Drizztův svárlivý bratr

Drizzt Do’Urden

odpadlý menzoberranzanský drow, který nael domov a přátele na Povrchu

Guenhwyvar

Drizztova věrná společnice, velký černý panter

Jarlaxl

drowský vůdce oldáků v Menzoberranzanu

Klapok

pech proměněný v hákovce

Masoj Hun’ett

drow, kterého zabil mladý Drizzt

Montolio Debrui

slepý hraničář, který naučil Drizzta ít na povrchu

Malchor Harpel

kouzelník, který dal Drizztovi scimitar Záblesk

Maya Do’Urden

Drizztova sestra

Matrona Baenre

krutá vůdkyně menzoberranzanského teokratického matriarchátu

Matrona Zlovůle Do’Urden

Drizztova matka, hlava rodu Do’Urden

Regis

půlčík a jeden z Drizztových nejlepích přátel

Zlolesk

stralivý drak z hlubin Temných říí

Tibldorf Pwent

excentrický trpasličí válečník

Triela Baenre

lstivá drowská kněka, dcera Matrony Baenre

Wulfgar

lidský barbar, který vyrostl mezi trpaslíky

Zaknafein

Drizztův otec a drowský bojový mistr

Dianě.

Chci se s tebou o to podělit.

PŘEDEHRA

Dinin se pokradmu plíil temnými uličkami drowského města Menzoberranzan. U dvacet let byl odpadlík bez rodiny a jako zkuený bojovník moc dobře znal nebezpečí města a věděl, jak se jim vyhnout.

Kdy míjel oputěné sídlo u dvě míle dlouhé západní stěny jeskyně, nemohl si pomoct, zastavil se a zadíval se na ně. Dva stalagmity podpíraly vyvrácený plot, který místo obklopoval, a dvoje vylomené dveře, jedny v přízemí, druhé na balkóně dvacet stop nad zemí, visely nakřivo na pokroucených, oehnutých pantech. Kolikrát Dinin levitoval vzhůru k balkónu, aby vstoupil do soukromých komnat pánů domu, svého rodu Do’Urden?

Rod Do’Urden. To jméno bylo zakázáno v drowském městě vůbec pronést. Kdysi zaujímala Dininova rodina osmé místo na ebříčku asi edesáti drowských rodin v Menzoberranzanu. Jeho matka zasedala ve vládnoucí radě. On sám byl mistr Bojové Magthere, koly bojovníků ve slavné drowské Akademii.

Dinin stál před oputěným sídlem a zdálo se mu, jako by od těch dob slávy uplynulo u tisíc let. Jeho rodina u neexistovala, sídlo leelo v troskách a Dinin byl nucen připojit se k Bregan D’aerthe, nechvalně známé oldácké bandě, jen aby přeil.

“Jednou,” zaeptal odpadlý drow tie. Potřásl tíhlými rameny a zahalil se do plátě piwafwi, protoe si vzpomněl, jak zranitelný drow bez rodu je. Rychlý pohled na sloup Narbondel ve středu jeskyně mu prozradil, e je pozdě. Na začátku kadého dne se menzoberranzanský Arcimág vydal k Narbondelu a vlil do něj havou energii, která se postupně vyplhala vzhůru sloupem a opět sestoupila dolů. Pro citlivé drowské oči, které viděly v infračerveném spektru, fungoval nahavený sloup jako obrovské svítící hodiny.

V tuto chvíli byl Narbondel skoro studený. Dalí den se blíil ke konci.

Dinin mířil na opačnou stranu města, do tajné jeskyně v Drápové trhlině, ve velké propasti, která vybíhala ze severozápadní stěny Menzoberranzanu. Tam na něj čekal v jedné ze svých mnoha skrýí Jarlaxl, vůdce Bregan D’aerthe.

Drowský bojovník se vydal středem města, okolo Narbondelu a víc ne stovky dutých stalagmitů, které tvořily tucet oddělených rodinných sídel, jejich úasné sochy a chrliče zářily v mnohobarevném kouzelném ohni. Drowtí vojáci, kteří hlídkovali na zdech domů a na mostech spojujících jednotlivé stalaktity, se zastavili a obezřetně se zadívali na osamělého cizince. Připravili si malé kue nebo otrávená kopí a neuvolnili se, dokud je Dinin bezpečně neminul.

Tak u to v Menzoberranzanu chodilo: nebylo radno polevit v ostraitosti a nikomu se nedalo věřit.

Kdy Dinin dorazil k Drápové trhlině, opatrně se rozhlédl, sklouzl přes její okraj a pomocí vrozených schopností se pomalu snesl do propasti. O víc ne sto stop níe na něj znovu zamířily ípy kuí, oldáčtí stráci je vak ihned sklonili, jen co poznali Dinina jako jednoho ze svých.

Jarlaxl na tebe čeká, oznámil jeden ze stráců sloitou znakovou řečí temných elfů.

Dinin se neobtěoval odpovědět. Obyčejným vojákům nedluil ádné vysvětlení. Hrubě se protlačil kolem stráí a vstoupil do krátkého tunelu, který se brzy rozvětvoval do bluditě chodeb a komnat. O několik zatáček později se temný elf zastavil před třpytícími se dveřmi, tenkými a mléčně zbarvenými. Poloil ruku na jejich povrch a rozehřál je tělesnou teplotou, co oči citlivé na teplo na jejich opačné straně pochopí jako zaklepání.

“Konečně,” ozval se po chvíli Jarlaxlův hlas. “Pojď dovnitř, Dinine, můj Khal’abbil. Nechal jsi mě čekat dost dlouho.”

Dinin na okamik zaváhal, protoe ho slova a tón nevypočitatelného oldáka zarazily. Jarlaxl ho nazval Khal’abbil, “důvěrným přítelem”. Říkal mu tak od nájezdu, který zničil rod Do’Urden (a ve kterém Jarlaxl sehrál důleitou úlohu). V jeho hlase nezaznívala ádná zjevná utěpačnost. Nezdálo se, e by bylo cokoli v nepořádku. Ale proč ho tedy Jarlaxl odvolal z tak důleitého úkolu, jakým bylo pehování rodu Vandree, Sedmnáctého rodu Menzoberranzanu? přemýlel Dinin. Dininovi trvalo skoro rok, ne si získal důvěru stráí rodu Vandree, který se v poslední době ocitl v ohroení, a nevysvětlitelné zmizení jeho pozici velmi ohrozí.

Existuje jen jeden způsob, jak to zjistit, rozhodl se odpadlý voják. Zadrel dech a vstoupil do mléčné bariéry. Měl pocit, jako by procházel silnou vodní stěnou, zůstal ale suchý a po několika dlouhých krocích mimosférickou hranicí mezi dvěma sférami bytí si probojoval cestu magickými dveřmi, které se jen zdály být sotva palec silné, do Jarlaxlovy malé komnaty.

Místnost příjemně prosvětlovala rudá zář, co Dininovi umonilo přejít z infračerveného vidění do normálního světelného spektra. Kdy změna proběhla, zamrkal, potom zamrkal znovu jako pokadé, kdy Jarlaxla uviděl.

Vůdce oldáků seděl za kamenným stolem v exoticky polstrovaném křesle podepřeném jedinou prunou nohou, která mu umoňovala zhoupnout se vzad. Jarlaxl se v něm jako obvykle pohodlně rozvaloval, zakláněl se a tíhlé ruce měl zaloené za vyholenou hlavou (u drowů velmi neobvyklá móda!).

Jarlaxl zvedl jednu nohu ve vysoké černé botě, a jak se zdálo, jen pro pobavení ji s hlasitým uchnutím poloil na desku stolu, druhou uhodil do kamene stejně silně, ale neozvalo se nic.

Dinin si viml, e si dnes oldák zakryl rubínově rudou klapkou pravé oko.

Vedle stolu se třásl malý humanoidní tvor, který Dininovi měřícímu pět a půl stopy dosahoval sotva do pasu, a to včetně malých bílých růků na zeikmeném čele.

“Jeden z koboldů rodu Oblodra,” vysvětlil Jarlaxl věcně. “Zdá se, e ten ubohý tvor zabloudil dovnitř, ale u nemůe najít cestu ven.”

Vysvětlení připadalo Dininovi přijatelné. Sídlo rodu Oblodra, Třetího rodu Menzoberranzanu, se nacházelo na konci Drápové trhliny. Rod si prý drel tisíce koboldů, které mučil jen tak pro zábavu, nebo je vyuíval jako pěáky v případě války.

“Chce odejít?” zeptal se Jarlaxl tvora hrdelním, prostým jazykem.

Kobold dychtivě a hloupě pokýval hlavou.

Jarlaxl ukázal na neprůsvitné dveře a tvor k nim vyrazil. Neměl vak dost síly, aby bariérou pronikl, a tak se od ní odrazil a přistál Dininovi u nohou. Kobold na vůdce oldáků nenávistně zavrčel. Hlupák.

Jarlaxl vihl několikrát rukou, a to tak rychle, e Dinin nedokázal pohyby ani spočítat. Drowský bojovník se instinktivně napjal, ale věděl, e se nesmí pohnout. Jarlaxl nikdy neminul cíl.

Kdy pohlédl dolů, z koboldova mrtvého těla trčelo pět dýk a tvořilo na jeho malé upinaté hrudi dokonalou hvězdu.

Jarlaxl jen pokrčil rameny, kdy na něj Dinin zmateně pohlédl. “Nemohl jsem dovolit, aby se vrátil domů,” namítl, “ne potom, co zjistil, e se ná úkryt nachází tak blízko sídla rodu Oblodra.”

Dinin se zasmál společně s Jarlaxlem. Sehnul se, aby vytrhl dýky z mrtvoly, ale Jarlaxl mu připomněl, e není potřeba.

“Vrátí se zpátky samy od sebe,” vysvětlil oldák, vyhrnul si rukáv haleny a odhalil magickou pochvu na zápěstí. “Posaď se,” vybídl přítele a ukázal na prostou idli na opačné straně stolu. “Musíme si promluvit o spoustě věcí.”

“Proč jsi mě zavolal zpátky?” zeptal se Dinin bez obalu poté, co si sedl. “Konečně se mi podařilo proniknout mezi Vandree.”

“Ach, Khal’abbil,” odvětil Jarlaxl. “Vdy rovnou k věci. To na tobě tolik obdivuji.”

“Uln’hyrr,” odsekl Dinin, co drowsky znamenalo “lháři”.

Opět se zasmáli, ale Jarlaxlův smích trval jen krátce. Shodil nohy ze stolu, zhoupl se vpřed, sepjal ruce ozdobené královskými poklady - Dinin často přemýlel, kolik prstenů je magických - na kamenném stole před sebou a nasadil váný výraz.

“Zahájíme útok na Vandree?” zeptal se Dinin, kterého napadlo, e celou záhadu vyřeil.

“Zapomeň na Vandree,” odpověděl Jarlaxl. “Jejich záleitosti teď nejsou důleité.”

Dinin se opřel loktem o stůl a sloil pičatou bradu do tíhlé ruky. Nejsou důleité! přemýlel. Touil vyskočit a tajnůstkářského vůdce ukrtit. Strávil celý rok…

Mylenky na Vandree se Dininovi vykouřily z hlavy. Zadíval se upřeně do Jarlaxlovy klidné tváře, pátral po odpovědích a pak pochopil.

“Moje sestra,” řekl a Jarlaxl kývl, jetě ne Dinin domluvil. “Co provedla?”

Jarlaxl se napřímil, pohlédl do strany a ostře hvízdl. Na znamení se kus kamene odsunul stranou a odhalil výklenek. Do místnosti vplula Vierna Do’Urden, Dininova jediná ivá příbuzná. Byla skvostnějí a nádhernějí, ne si Dinin pamatoval z dob před pádem rodu.

Vytřetil oči, kdy si uvědomil, co má Vierna na sobě: svůj vlastní háv! aty nejvyí Llothiny kněky ozdobené pavoukem a zbraní, znakem rodu Do’Urden!

Dinin netuil, odkud je Vierna vzala, protoe on sám je u víc ne deset let neviděl.

“Riskujete…” chystal se ji varovat, ale Viernin zběsilý výraz a rudé oči, které svítily jako dva plameny ve stínech vysokých ebenových lícních kostí, ho umlčely.

“Lloth mě znovu obdařila přízní,” prohlásila Vierna.

Dinin pohlédl na Jarlaxla, který jen pokrčil rameny a mlčky si přesunul klapku na levé oko.

“Pavoučí královna mi ukázala cestu,” pokračovala Vierna a její obvykle tak melodický hlas ochraptěl nepopiratelným vzruením.

Dinin si byl jist, e propadla ílenství. Vierna se vdy chovala klidně a shovívavě, dokonce i po náhlém pádu rodu Do’Urden. Ale během posledních několika let jednala stále nevyzpytatelněji, trávila mnoho hodin o samotě a zoufale se modlila k nemilosrdné bohyni.

“Povíte nám o cestě, kterou vám Lloth ukázala?” zeptal se Jarlaxl po dlouhé chvíli ticha. Zjevně na něj neudělala nijak zvlá velký dojem.

“Drizzt.” Vierna vyplivla jméno jejich prokletého bratra jako jed.

Dinin zvedl bradu z dlaně a moudře si jí zakryl ústa, aby potlačil odseknutí. Vierna moná byla blázen, ale byla rovně nejvyí kněka, kterou nebylo radno rozzlobit.

“Drizzt?” zeptal se Jarlaxl klidně. “Vá bratr?”

“Není to můj bratr!” vykřikla Vierna a rozběhla se ke stolu, jako by chtěla Jarlaxla udeřit. Dininovi neunikl oldákův drobný pohyb, kterým přesunul ruku tak, aby byl kdykoli připraven mrtit dýkou.

“Zradil rod Do’Urden!” zuřila Vierna. “Zradil vechny drowy!” Její zamračení se zničehonic proměnilo v zákeřný, lstivý úsměv. “Kdy Drizzta obětuji, znovu získám Llothinu přízeň, znovu…” Vierna se rychle odmlčela, protoe si zjevně přála ponechat zbytek plánu pro sebe.

“Mluvíte jako Matrona Zlovůle,” odváil se Dinin říct. “Ona také uspořádala na naeho brat… na zrádce lov.”

“Vzpomínáte si na Matronu Zlovůli?” posmíval se Jarlaxl. Její jméno působilo na vzruenou Viernu jako uklidňující prostředek. Vierninu matku a Matronu rodu Do’Urden zničilo to, e nedokázala zrádného Drizzta zajmout a zabít.

Vierna se uklidnila, ale potom ji přepadl záchvat utěpačného smíchu, který trval několik minut.

“Vidí, proč jsem tě zavolal zpátky?” poznamenal Jarlaxl a na kněku nebral ohled.

“Chce, abych ji zabil, ne způsobí problémy?” zeptal se Dinin stejně věcně.

Vierna se okamitě přestala smát a upřela vytřetěný pohled na drzého bratra. “Wishya!” vykřikla a vlna magické energie zvedla Dinina ze idle a odhodila ho na stěnu.

“Poklekni!” poručila. Kdy se Dinin vzpamatoval, padl na kolena a tupě pohlédl na Jarlaxla.

Ani oldák nedokázal skrýt překvapení. Jednalo se o prosté kouzlo, které nemělo zkueného bojovníka, jakým byl Dinin, tak snadno přemoci.

“Mám na své straně Lloth,” vysvětlila Vierna a napřímila se. “Pokud se mi postavíte, obrátí se proti vám. Lloth mi dodává sílu, take se mým kouzlům a kletbám nedokáete ubránit.”

“Kdy jsme o Drizztovi slyeli naposledy, byl na povrchu,” řekl Jarlaxl, aby zchladil Viernin sílící vztek. “A podle posledních zpráv tam ije stále.”

Vierna kývla a po celou dobu se podivně usmívala. Její perlově bílé zuby na pozadí lesklé ebenové kůe jen zářily. “ije,” souhlasila, “ale Lloth mi ukázala cestu k němu, cestu ke slávě.”

Jarlaxl a Dinin si opět vyměnili zmatené pohledy. Podle jejich názoru zněla Viernina slova íleně. Samotná Vierna byla ílená.

Ale Dinin navzdory své vůli a zdravému rozumu dál klečel.

ČÁST

PRVNÍ

PODNĚTNÝ STRACH

Od chvíle, kdy jsem opustil domovinu, uběhly u skoro tři desetiletí. Pro drowa je to jen okamik, ale mně se zdá, jako by se to stalo v minulém ivotě. Ve, po čem jsem touil nebo po čem jsem si myslel, e touím, kdy jsem temnou jeskyni Menzoberranzanu opoutěl, byl skutečný domov, přátelské, mírumilovné místo, kde bych mohl pověsit scimitary na zeď nad teplý krb a podělit se s věrnými společníky o příběhy.

To ve jsem nael po Bruenorově boku ve slavných síních jeho mládí. Daří se nám dobře. ijeme v míru. Zbraně nosím jen na pětidenní cestě z Mitrilové síně do Stříbroluní.

Mýlil jsem se?

Nepochybuji o svém rozhodnutí opustit zvrácený Menzoberranzan ani ho nelituji, ale nyní, kdy iji v (nekonečném) klidu a míru, si začínám myslet, e mé touhy během toho kritického období pramenily z nevyhnutelných tueb nezkuenosti. Nikdy jsem nepoznal klidnou existenci, po které jsem tolik touil.

Nemohu popřít, e můj ivot je lepí, tisíckrát lepí ne cokoli, co jsem poznal v Temných říích. A přesto si nedokáu vzpomenout, kdy jsem naposledy cítil úzkost, podnětný strach z nadcházející bitvy, mrazení, které dokáe vyvolat jen nepřítel nebo výzva.

Ach, bylo tu několik okamiků - jako třeba před rokem, kdy jsme s Wulfgarem a Guenwhyvar čistili dolní tunely Mitrilové síně - ale mrazení strachu se z mých vzpomínek u dávno vytratilo.

Jsme bytostmi činu? Tvrdíme, e touíme po přijatých normách, přestoe nás ivotem dokáe skutečně prodchnout jen výzva a dobrodruství?

Musím přiznat, alespoň sám sobě, e to nevím.

Ale existuje jedna věc, kterou nemohu popřít, jedna pravda, která mi nevyhnutelně pomůe odpovědět na vechny tyto otázky a díky ní jsem ve výhodě. Prozatím si po boku Bruenora a jeho lidu, Wulfgara, Catti a Guenhwyvar, drahé Guenhwyvar, sám určuji osud.

Jsem teď v mnohem větím bezpečí ne kdykoli dřív za edesát let svého ivota. Budoucnost jetě nikdy nevypadala lépe. Trvalý mír a bezpečí. Ale přesto se cítím smrtelný. Poprvé se ohlíím po tom, co bylo, namísto abych hleděl vpřed. Jinak to nedokáu vysvětlit. Mám pocit, jako bych umíral, a obávám se, e příběhy, o které jsem se touil podělit s přáteli, nás brzy omrzí a nic nového u je nenahradí.

Ale znovu si připomínám, e je to má volba.

Drizzt Do’Urden

1

PŘÍCHOD JARA

Drizzt Do’Urden pomalu kráčel po stezce na nejjinějím výběku hor zvaných Páteř světa. Nebe nad ním se rozjasňovalo. Zahlédl, jak daleko na jihu, na opačném konci Velkých blat, nahrazuje poslední světla nějakého vzdáleného města, pravděpodobně Nesmé, zář nadcházejícího úsvitu. Drizzt obeel dalí zatáčku a uviděl hluboko pod sebou městečko Kamenici. Barbaři, Wulfgarův klan ze vzdálené Planiny ledového větru, se právě poutěli do práce a snaili se dát znovu do pořádku zdejí ruiny.

Drizzt sledoval, jak postavy, které se z takové vzdálenosti zdály maličké, pobíhají sem a tam a vzpomněl si, e jetě před nedávnem se Wulfgar a jeho lid toulali zmrzlou tundrou tisíc mil na severozápadě na opačné straně velkého pohoří.

Jaro, doba kupeckých karavan, se rychle blíilo a zdatní mui a eny z Kamenice, kteří prodávali výrobky trpaslíků z Mitrilové síně, poznají víc bohatství a pohodlí, ne kdy povaovali za moné. Přili na Wulfgarovo zavolání, statečně bojovali po boku trpaslíků v prastarých síních a brzy sklidí plody své práce a navdy opustí zoufalý tulácký ivot, stejně jako opustili neutuchající a nemilosrdné vichry Planiny ledového větru.

“Urazili jsme tak dlouhou cestu,” pronesl Drizzt do prázdnoty studeného rána a zasmál se nad dvojznačností svých slov. Právě se toti vrátil ze Stříbroluní, z nádherného města daleko na východě. Usouzený drowský hraničář si nikdy nemyslel, e ho tam přijmou. Kdy sotva před dvěma lety doprovázel Bruenora při pátrání po Mitrilové síni, odmítli Drizzta do nádherně zdobených bran města vpustit.

“Urazils sto mil za jedinej desetiden,” ozvalo se za ním znenadání.

Drizzt instinktivně poloil tíhlé černé ruce na jílce scimitarů, ale kdy jeho mysl dohonila reflexy, uvolnil se. Poznal toti melodický hlas se silným trpasličím přízvukem. O chvilku později vystoupila zpoza skalnatého výběku Catti, adoptivní lidská dcera Bruenora Válečného kladiva. Hustá katanová hříva jí poletovala v horském větru a tmavě modré oči se v ranním světle třpytily jako mokré drahokamy.

Drizzt nedokázal potlačit úsměv, kdy uviděl, jak vesele mladá dívka kráčí. Její radost ze ivota nedokázaly potlačit ani zuřivé bitvy, kterými za ta léta prola. A nedokázal popřít ani to, e kdykoli Catti, která ho znala lépe ne kdokoli jiný na světě, zahlédl, zalila ho vlna tepla. Catti Drizzta pochopila a přijala ho pro jeho srdce a bez ohledu na barvu kůe, a to u při prvním setkání ve skalnatém, větrem olehaném údolí skoro před deseti lety, kdy byla o polovinu mladí ne teď.

Temný elf chvíli počkal, protoe očekával, e ji bude kolem výběku následovat Wulfgar, její budoucí manel.

“Vydala jsi se dost daleko bez doprovodu,” poznamenal Drizzt, kdy se barbar neobjevil.

Catti si zaloila pae na hrudi, přenesla váhu na jednu nohu a netrpělivě podupávala druhou. “Začíná mluvit spíe jako můj táta ne přítel,” odvětila. “Drizzta Do’Urdena horami taky nikdo nedoprovází.”

“Pravda,” přiznal drowský hraničář uctivě a vůbec ne utěpačně. Pokárání mladé eny Drizztovi významně připomnělo, e se Catti umí o sebe postarat. Byla ozbrojená krátkým trpasličím mečem a pod koeinovým plátěm měla oblečenou skvělou zbroj, stejně skvělou, jako byla ta, kterou dal Bruenor Drizztovi! Přes rameno si Catti lehce přehodila Taulmaril Hledač srdcí, Anarielin magický luk. Drizzt se jetě se ádnou mocnějí zbraní nesetkal, ale i bez ní byla Catti zkuenou bojovnicí, protoe vyrostla mezi statnými trpaslíky. Vychoval ji samotný Bruenor, který byl houevnatějí ne horská skála.

“Pozoruje východ slunce často?” zeptala se Catti, kdy si vimla, e Drizzt stojí obrácený k východu.

Drizzt se posadil na plochou skálu a vybídl Catti, aby si sedla k němu. “Od příchodu na povrch sleduji východ slunce kadý den,” vysvětlil a přehodil si silný plá barvy lesní zeleně dozadu přes ramena. “I kdy mě z něj tehdy dost bolely oči. Asi to byla připomínka toho, odkud pocházím. Teď ale ke své úlevě zjiuji, e dokáu jas snést.”

“A to je dobře,” odvětila Catti. Zadívala se drowovi upřeně do podivuhodných očí a přinutila ho hledět na svůj úsměv, který byl stejně nevinný jako před mnoha lety na návětrném svahu na Planině ledového větru.

Úsměv jeho první přítelkyně.

“To, podle mýho, znamená, e patří na slunce, Drizzte Do’Urdene,” pokračovala Catti, “jako kadej jinej tvor.”

Drizzt se znovu zadíval do záře úsvitu a neodpověděl. Catti také zmlkla a dlouho spolu jen tak seděli a pozorovali probouzející se svět.

“Přila jsem za tebou,” řekla Catti náhle. Drizzt se na ni zvědavě zadíval, protoe nechápal.

“Teda,” snaila se mladá ena vysvětlit, “slyeli jsme, e ses vrátil do Kamenice a za pár dnů vyrazí dál do Mitrilový síně. Od té doby sem chodím kadej den.”

Catti pokývala rozváně hlavou a zadívala se na východní obzor, co Drizztovi prozradilo, e něco není v pořádku.

“Neodpustím ti, jestli zapomene na moji svatbu,” řekla Catti tie. Kdy domluvila, kousla se do rtu a popotáhla. Drizzt si toho viml, přestoe se snaila předstírat, e za to můe chlad.

Drizzt objal krásnou enu kolem silných ramen. “Opravdu si myslí, e i kdyby mezi mnou a obřadní síní stáli vichni trollové Velkých blat, nezúčastnil bych se obřadu?”

Catti se k němu otočila, zadívala se mu do očí a zazubila se, protoe znala odpověď. Pevně Drizzta objala, potom vyskočila na nohy a postavila i jeho.

Drizzt se snail dát najevo stejnou úlevu nebo Catti alespoň přesvědčit o tom, e ji cítí. Catti moc dobře věděla, e by si její a Wulfgarovu svatbu, svatbu dvou nejdraích přátel, nenechal ujít. Tak proč plakala? přemýlel vnímavý hraničář. Rozhodně za to nemohl chlad. Proč cítila potřebu ho vyhledat jen několik hodin cesty od Mitrilové síně?

Nezeptal se, ale dělalo mu to starosti. Kdykoli toti zvlhly Cattiny oči slzami, velmi to Drizztu Do’Urdenovi vadilo.

~~~

Jarlaxl kráčel tunelem vně Menzoberranzanu a boty mu na kameni hlasitě klapaly. Větina drowů se chovala mnohem opatrněji, kdy se ocitla o samotě v divočině Temných říí, mimo velké město, ale oldák věděl, co se v tunelech ukrývá, věděl o kadém tvorovi v okolí.

Informace byly Jarlaxlovou předností. Bregan D’aerthe, banda, kterou Jarlaxl zaloil a proslavil, měla rozvětvenějí sí pehů ne jakýkoli drowský rod. Jarlaxl věděl o vem, co se stalo nebo se teprve stane, a to jak ve městě, tak za jeho hranicemi. Vyzbrojen těmito znalostmi dokázal přeít jako odpadlík bez rodu stovky let. Lstivý oldák pracoval v utajení u tak dlouho, e nikdo ve městě, moná a na První matronu matku Baenre, neznal jeho původ.

Třpytivé barvy magického plátě se přelévaly po jeho mrtné postavě. Vyholenou hlavu mu zakrýval irák ozdobený peřím diatrymy, velkého nelétavého ptáka Temných říí. U jednoho boku mu visel tenký meč, u druhého pak dlouhá dýka, co byly jeho jediné viditelné zbraně. Avak ti, kdo mazaného Jarlaxla znali, věděli, e na těle ukrývá mnoho dalích čepelí, které můe v případě potřeby bez problémů tasit.

Zvědavost přiměla Jarlaxla přidat do kroku. Jakmile si to ale uvědomil, přinutil se zpomalit a připomněl si, e chce na schůzku se ílenou Viernou dorazit s nepatrným zpoděním.

ílená Vierna.

Jarlaxl se nad tím dlouze zamyslel, dokonce se zastavil, opřel se o stěnu tunelu a zavzpomínal na vechna prohláení, která nejvyí kněka během posledních několika desetidnů pronesla. Z toho, co zpočátku vypadalo jen jako zoufalý střípek naděje zlomené lechtičny s pramalou nadějí na úspěch, se rychle stával rozumný plán. Jarlaxl se rozhodl Vierně pomoci spíe proto, e v něm vzbuzovala pobavení a zvědavost, ne e by skutečně věřil tomu, e se jim podaří zabít nebo alespoň najít dávno zmizelého Drizzta.

Ale něco Viernu očividně vedlo a Jarlaxl musel věřit tomu, e je to samotná Lloth, nebo alespoň jeden z mocných nohsledů Pavoučí královny. Viernina kněská moc se, jak se zdálo, vrátila v plné síle. Dodala jim nejen cenné informace, nýbr i dokonalého zvěda. Teď u věděli docela jistě, kde Drizzta Do’Urdena hledat, a Jarlaxl začínal věřit, e zabít zrádného drowa nebude zase a tak těké.

Klapot bot ohlaoval oldákův příchod u z dálky. Obeel poslední zatáčku v tunelu a vstoupil do iroké komnaty s nízkým stropem. Byla tu Vierna i Dinin a Jarlaxlovi připadalo zvlátní (ve vypočítavé mysli si udělal dalí poznámku), e se Vierna chová v divočině uvolněněji ne její bratr. Dinin strávil v tunelech mnoho let jako velitel hlídky, ale Vierna byla rozmazlená kněka, která jen zřídkakdy opoutěla město.

Ale pokud skutečně věřila tomu, e má Llothino poehnání, pak se neměla čeho bát.

“Předal jsi ná dar tomu člověku?” zeptala se Vierna ihned naléhavě. Jarlaxlovi připadalo, e vechno ve Viernině ivotě je nyní naléhavé.

Nečekaná otázka, které nepředcházel ádný pozdrav ani výtka, e dorazil pozdě, vyvedla oldáka na okamik z míry. Pohlédl na Dinina, ale ten jen bezmocně pokrčil rameny. Ve Vierniných očích hořely hladové plameny, z Dininových vyčetl jen poraené odevzdání.

“Má náunici u sebe,” odvětil Jarlaxl.

Vierna vzala do ruky plochý disk, který zdobily stejné rytiny jako vzácnou náunici. “Je studený,” vysvětlila a promnula kovový povrch disku v ruce. “Ná peh u je od Menzoberranzanu daleko.”

“Hodně daleko a má u sebe vzácný dar,” poznamenal Jarlaxl s mírnou utěpačností.

“Bylo to nutné a pomůe to naí věci,” vytěkla Vierna.

“Pokud se ukáe, e člověk je opravdu tak cenným pehem, jak si myslíte,” dodal Jarlaxl klidným hlasem.

“Pochybuje o něm?” Viernina slova se rozlehla tunelem. Dinina jetě víc zneklidnila a oldák v nich slyel jasnou hrozbu.

“Přivedla mi ho Lloth,” pokračovala Vierna a ohrnula ret. “Lloth mi ukázala, jak získat zpět rodovou čest. Pochybuje…”

“O naí bohyni nepochybuji nikdy,” přeruil ji Jarlaxl. “Náunice, vae znamení, byla doručena podle rozkazu a mu vyrazil na cestu.” oldák se uctivě a hluboce uklonil a mávl irákem.

Vierna se uklidnila. Zdálo se, e ji uspokojil. Rudé oči se jí dychtivě zableskly a po tváři se jí rozlil zlý úsměv. “A goblini?” zeptala se hlasem zastřeným očekáváním.

“Brzy dorazí k chamtivým trpaslíkům,” odvětil Jarlaxl, “bezpochyby k jejich zděení. Doprovází je moji zvědové. Pokud se vá bratr bitvy, k ní nakonec jistě dojde, zúčastní, dozvíme se to.” To Viernu očividně potěilo a oldák ukryl lstivý úsměv. Kněka chtěla na úkor neastného goblinského kmene zjistit jen to, kde se bratr nachází, ale Jarlaxl měl v plánu mnohem víc. Goblini a trpaslíci se nenáviděli stejně urputně jako drowové a jejich bratranci z povrchu. Pokadé, kdy na sebe narazili, dolo k arvátce. A to byla pro Jarlaxla dobrá příleitost zjistit, jak to vypadá s obranou trpaslíků.

A odhalit její slabiny.

Vierna se soustředila jen na jeden cíl, na smrt zrádného bratra, ale Jarlaxl viděl mnohem dál. Průzkum tak blízko u povrchu a moná i cesta na samotný povrch byly velmi nákladné, ale mohly přinést dodatečný zisk.

Vierna si promnula ruce a zprudka se obrátila k bratrovi. Jarlaxl se téměř nahlas rozesmál, kdy uviděl, jak se Dinin marně pokouí tvářit stejně dychtivě jako jeho sestra.

Ale Vierna byla příli posedlá, ne aby si bratrova pramalého nadení vimla. “Ví goblini, e nemají na vybranou?” zeptala se oldáka, ale odpověděla si dřív, ne mohl Jarlaxl otevřít ústa. “Samozřejmě e to ví!”

Jarlaxla náhle ovládlo nesmírné nutkání zkazit jí radost. “Co kdy goblini Drizzta zabijí?” zeptal se nevinně.

Viernina tvář se podivně stáhla, a kdy se pokusila odpovědět, zakoktala se. “Ne!” odvětila nakonec. “Víme, e v jeskyních ije víc ne tisíc trpaslíků, moná dokonce dvakrát nebo třikrát tolik. Trpaslíci gobliny rozdrtí.”

“Ale utrpí také ztráty,” namítl Jarlaxl.

“Drizzt nezemře,” odpověděl znenadání Dinin. Jeho pochmurný tón nepřipoutěl námitek a ádný ze společníků také neprotestoval. “Drizzta ádný goblin nezabije. ádná goblinská zbraň se nedostane ani do jeho blízkosti.”

Vierna se pochvalně usmála, co prozrazovalo, e neslyí hrůzu, která se za Dininovými slovy ukrývala. Z nich tří se Drizztovi ve skutečné bitvě postavil jen Dinin.

“Tunely vedoucí zpátky do města jsou čisté?” zeptala se Vierna, a kdy Jarlaxl kývl, rychle odela. Na prázdné tlachání neměla čas.

“Chce, aby u bylo po vem,” poznamenal oldák, kdy s Dininem osaměli.

“Nezná mého bratra,” odvětil Dinin vyrovnaně a instinktivně přesunul ruku k jílci úasného drowského meče, jako by ho pouhá zmínka o Drizztovi zahnala do úzkých. “Nikdy jsi s ním nebojoval.”

“Bojí se, Khal’abbil?” Otázka zasáhla Dininovu čest a zněla spí jako posměek.

Ale bojovník tvrzení nepopřel.

“Měl by ses bát i své sestry,” varoval ho Jarlaxl a myslel to váně. Dinin se zatvářil znechuceně.

“Mluví s ní Pavoučí královna nebo některá z jejích pomocnic,” dodal Jarlaxl a hovořil nejen s otřeseným společníkem, nýbr také sám se sebou. Na první pohled se Viernina posedlost zdála zoufalá a nebezpečná, ale Jarlaxl se pohyboval chaosem Menzoberranzanu u dost dlouho na to, aby věděl, e mnoho jiných mocných postav, a to včetně Matrony Baenre, s podobnými zdánlivě přemrtěnými plány uspělo.

Téměř vechny důleité postavy v Menzoberranzanu, a to i Matrony zasedající ve vládnoucí radě, získaly moc díky činům, které se zdály zoufalé, proplíily se ostnatými dráty chaosu a naly si cestu ke slávě.

Uspěje na tak nebezpečném poli i Vierna?

2

SPOLU

Brzy odpoledne stejného dne vstoupil Drizzt východní branou, pod ní hluboko v údolí tekla řeka Surbrin, do Mitrilové síně. Catti se vrátila domů před ním, aby ho mohla celá “překvapená” přivítat. Trpasličí stráci uvítali drowského hraničáře, jako by byl jedním z nich. Drizzt nemohl popřít, e ho jejich radostné přivítání potěilo, i kdy se dalo očekávat. Bruenorův lid ho přijal mezi sebe jetě v době, kdy ili na Planině ledového větru.

Drizzt nepotřeboval v křivolakých chodbách Mitrilové síně ádného průvodce a také ádného nechtěl. Raději se horní částí jeskynního komplexu procházel sám se svými pocity a vzpomínkami. Vstoupil na nový most v Garumnově rokli. Krásná kamenná stavba se klenula přes hlubokou a stovky stop irokou propast. Na tomto místě Drizzt navdy ztratil Bruenora, nebo si to alespoň myslel. Viděl toti, jak se trpaslík řítí na hřbetě hořícího draka ve spirále do temných hlubin.

Kdy vzpomínka dospěla ke konci, nedokázal potlačit úsměv. Mocného Bruenora Válečné kladivo obyčejný drak nezabije!

Kdy se Drizzt přiblíil k opačné straně iroké rokle, viml si, e nové strání věe, jejich stavba započala sotva před deseti dny, jsou ji dokončené. Pilní trpaslíci se pustili do díla se skutečnou vervou. Ale přestoe měli spoustu práce, kadý z nich zvedl hlavu, aby Drizzta pozdravil.

Drizzt zamířil do hlavních chodeb jině od mostu, které ho vyvedly z obrovské jeskyně ven. Nechal se vést dalím buením kladiv. Kousek za komnatou a malou předsíní se toti nacházel iroký tunel s vysokým stropem, prakticky dalí jeskyně, v ní nejlepí řemeslníci Mitrilové síně usilovně tesali do skály podobiznu Bruenora Válečného kladiva. Měl zaujmout přísluné místo vedle soch sedmi královských předků.

“Hezký, co, drowe?” ozvalo se. Drizzt se otočil k malému podsaditému trpaslíkovi se zastřieným lutým plnovousem, který mu sotva dosahoval po irokou hruď.

“Zdravím tě, Valoune,” pozdravil ho Drizzt. Bruenor trpaslíka nedávno jmenoval svatým klerikem Síně, co bylo skutečně váené postavení.

“Je to dobrý?” zeptal se Valoun a ukázal na dvacet stop vysokou sochu současného krále Mitrilové síně.

“Bruenor by měl být alespoň sto stop vysoký,” odvětil Drizzt a dobrosrdečný Valoun se otřásl smíchy. Ozvěna trpaslíkova smíchu doprovázela Drizzta klikatými chodbami jetě dlouho.

Brzy dorazil do horních pater síně nad úasným Podzemním městem. V této oblasti ili Catti a Wulfgar a často také Bruenor, kdy se připravoval na jaro a kupeckou sezónu. Větina z dvou a půl tisíce trpaslíků ale ila mnohem hlouběji, v dolech a v Podzemním městě. Tady stáli na strái jen velitelé a nejzkuenějí vojáci. Dokonce ani Drizzt, který byl v Bruenorově domě vdy vítán, nesměl ke králi vstoupit bez ohláení a bez doprovodu.

Do Bruenorovy audienční komnaty, která se nacházela v horních patrech síně, zavedl Drizzta statný trpaslík se irokými rameny, kyselým výrazem a dlouhým hnědým vousem, který si zastrkával za iroký, drahokamy posázený opasek. Generál Dagna býval pobočníkem krále Harbroma v Citadele Adbar, která byla nejmocnějí trpasličí pevností na severu. Nevrlý trpaslík velel jednotkám, které přispěchaly, aby Bruenorovi pomohly dobýt zpět jeho starý domov. Po válce větina adbarských trpaslíků odela, ale Dagna a dva tisíce bojovníků po osvobození Mitrilové síně zůstali a přísahali věrnost klanu Válečného kladiva. Bruenor tak získal silné vojsko, které dokázalo ubránit poklady trpasličí pevnosti.

Dagna se stal Bruenorovým poradcem a vojenským velitelem. Drizzta neměl nijak v lásce, ale nebyl natolik poetilý, aby ho urazil tím, e by mu přidělil za doprovod niího důstojníka.

Jak se blíili k otevřenému vchodu do audienční síně, Drizzt slyel, jak Bruenor bručí. “Řek sem ti, e se vrátí. Elf by si přece nenechal ujít tvoji svatbu!”

“Vidím, e u mě očekávají,” poznamenal Drizzt.

“Lidi z Kamenice nám voznámili, e ses vrátil,” odvětil mrzutý generál, ani by na Drizzta pohlédl. “Dolo nám, e se brzo ukáe.”

Drizzt moc dobře věděl, e generál - trpaslík mezi trpaslíky, jak mu říkali ostatní - se o něj ani o nikoho jiného, kdo nebyl trpaslík, a to včetně Wulfgara a Catti, nezajímá. Temný elf se ale přesto usmál. Byl na podobné předsudky zvyklý a věděl, e Dagna je Bruenorovým důleitým spojencem.

“Zdravím,” řekl Drizzt přátelům, kdy vstoupil do komnaty. Bruenor seděl na kamenném trůně a Wulfgar s Catti mu seděli po boku.

“Take jsi zpátky,” prohodila Catti s předstíraným nezájmem. Drizzt se uculil nad tajemstvím, které spolu sdíleli. Catti o jejich schůzce kousek od východní brány očividně nikomu neřekla.

“Nepočítali jsme s tím,” dodal Wulfgar, obrovitý mu se silnými provazci svalů, dlouhými blond vlasy a očima modrýma jako severské nebe. “Doufám, e u stolu zůstalo jetě nějaké volné místo.”

Drizzt se usmál a omluvně se uklonil. Věděl, e si pokárání zaslouí. V poslední době byl často pryč, někdy i celé desetidny.

“Pcha!” odfrkl si rudovousý Bruenor. “Řek sem, e se vrátí! A tentokrát zůstane!!”

Drizzt zavrtěl hlavou. Věděl, e brzy opět odejde a bude dál pátrat po… něčem.

“Honí snad toho zabijáka, elfe?” zeptal se Bruenor.

Nikdy, pomyslel si Drizzt ihned. Trpaslík hovořil o Artemisi Entrerim, Drizztovu nejzavilejím nepříteli, o bezcitném zabijákovi, který to s čepelí uměl stejně dobře jako drowský hraničář a byl odhodlaný - posedlý! - Drizzta porazit. Entreri a Drizzt se střetli v Kalimportu, ve městě daleko na jihu. Drizzt tehdy byl shodou náhod k vítězství blí, ale okolnosti soupeře rozdělily. Drizzt se s nedokončeným soubojem vypořádal a osvobodil se od posedlosti, která se velice podobala Entreriho.

Drizzt v zabijákovi viděl sebe a pochopil, co by se z něj stalo, kdyby zůstal v Menzoberranzanu. Nedokázal takovou představu vystát, touil ji zničit. Ale Catti, drahá a komplikovaná Catti, ukázala Drizztovi pravdu o něm samotném i o Entrerim. Drizzt by byl nesmírně astný, kdyby u Entreriho nikdy nespatřil.

“Nijak se s ním netouím znovu setkat,” odvětil Drizzt. Pohlédl na Catti, která tam dál netečně seděla. Lstivě na Drizzta mrkla, aby mu dala najevo, e chápe a souhlasí.

“Na světě je spousta věcí, které ve stínech nenajde,” pokračoval Drizzt. “Mnoho zvuků je příjemnějích ne řinčení oceli a mnoho pachů voňavějích ne zápach smrti.”

“To mi povídej!” odfrkl si Bruenor a seskočil z trůnu. “Elf určitě plánuje dalí svatbu, co?”

Drizzt na poznámku nezareagoval.

Do komnaty vrazil dalí trpaslík a vytáhl Dagna ven ze dveří. Rozčilený generál byl vzápětí zpátky.

“Co je?” zabručel Bruenor.

“Dalí host,” vysvětlil Dagna. Jetě ani nedomluvil a do místnosti vhopkal půlčík s kulatým břichem.

“Regisi!” vykřikla překvapená Catti a spolu s Wulfgarem si pospíili půlčíka uvítat. Pětice přátel se neočekávaně opět sela.

“Kručibřich!” zařval Bruenor přezdívku, kterou věčně hladovému půlčíkovi dal. “Co u Devíti pekel…”

Drizzt byl také zvědavý. Překvapilo ho, e na půlčíka cestou do Mitrilové síně nenarazil. Přátelé zanechali Regise na jihu v Kalimportu vzdáleném víc ne tisíc mil. Postavil se tam do čela cechu zlodějů, který společníci při půlčíkově záchraně téměř rozdrtili.

“Opravdu sis myslel, e bych si tohle nechal ujít?” zafuněl Regis, jako by ho urazilo, e o něm Bruenor vůbec pochyboval. “Svatbu dvou nejdraích přátel?”

Catti ho pevně objala. Zdálo se, e se mu to nesmírně líbí.

Bruenor pohlédl zvědavě na Drizzta, pak zavrtěl hlavou, nebo si uvědomil, e ani drow nechápe, co se děje. “Jaks to věděl?” zeptal se trpaslík půlčíka.

“Podceňujete svoji proslulost, králi Bruenore,” řekl Regis a elegantně se uklonil, přičem mu bříko sklouzlo přes tenký opasek.

Drizzt si viml, e také zacinkal. Kdy se Regis uklonil, zvonily na něm stovky perků a tucet naditých měců. Regis vdy miloval krásné věci, ale Drizzt ho nikdy neviděl tak vyňořeného. Oblečený byl do drahokamy poitého kabátce a zdobilo ho víc perků, ne kolik kdy Drizzt viděl na jednom místě, a to včetně magického hypnotizujícího rubínového přívěsku.

“Jak dlouho zůstane?” zeptala se Catti.

“Nikam nespěchám,” odvětil Regis. “Můu dostat pokoj?” zeptal se Bruenora. “Chtěl bych si odloit věci a odpočinout si po dlouhé cestě.”

“Postarám se o to,” ujistila ho Catti a Bruenor s Drizztem si vyměnili dalí pohled. Oba napadla stejná věc. Bylo nevídané, aby mistr cechu zrádných, lstivých zlodějů opustil svoji pozici na delí dobu.

“A pro tvý sluhy?” zeptal se Bruenor významně.

“Ach,” vykoktal Regis. “Já… přijel sám. Jiané nemají rádi chlad severského jara, ví?”

“No tak di,” rozkázal Bruenor. “Teď sem na řadě já, abych vykrmil tvý břicho.”

Trojice přátel opustila komnatu a Drizzt se posadil vedle trpasličího krále.

“V Kalimportu vo mně slyelo jenom pár lidí, elfe,” poznamenal Bruenor, kdy s Drizztem osaměli. “A na jih vod Dlouhýho Sedla vo svatbě nikdo neví.”

Bruenorův mazaný výraz napovídal, e si zkuený trpaslík myslí toté co Drizzt. “A prcek s sebou přines velký poklady, co?” nadhodil trpasličí král.

“Utíká,” odpověděl Drizzt.

“Zase se dostal do průvihu,” odfrkl si Bruenor, “nebo sem vousatej gnóm!”

~~~

“Pět jídel denně,” zamumlal Bruenor Drizztovi po desetidnu, který drow s půlčíkem strávili v Mitrilové síni. “A porce, jaký by takovej prcek ani neměl spořádat!”

Drizzt vdy asl nad Regisovou chutí k jídlu, proto nevěděl, co Bruenorovi říct. Sledovali, jak se Regis na opačné straně síně dychtivě nacpává.

“Dobře, e votvíráme nový tunely,” bručel Bruenor. “Budu potřebovat velký zásoby mitrilu, pokaď chci tohodle uivit.”

Zdálo se, jako by Bruenorova poznámka o nových chodbách byla znamením, protoe v tu chvíli vstoupil do hodovní síně generál Dagna. Jídlo hnědovousého trpaslíka zjevně nezajímalo, protoe mávnutím odmítl obsluhu a rovnou zamířil přes místnost k Drizztovi a Bruenorovi.

“To byl krátkej vejlet,” poznamenal Bruenor, kdy si trpaslíka viml. Dagna to ráno vyrazil s jednotkou na průzkum nových chodeb v nejhlubí části dolu na západ od Podzemního města.

“Problémy, nebo poklady?” zeptal se Drizzt rétoricky a Bruenor jen pokrčil rameny, protoe v duchu vdy počítal a také doufal v obojí.

“Králi,” pozdravil ho Dagna, kdy se zastavil před Bruenorem a okatě nebral temného elfa na vědomí. Krátce se uklonil, ale jeho kamenný výraz neprozrazoval, kterou částí své otázky trefil Drizzt hřebík na hlavičku.

“Mitril?” zeptal se Bruenor s nadějí.

Přímá otázka Dagnu zjevně překvapila. “Ano,” odpověděl nakonec. “Tunel za zapečetěnejma dveřma ved do úplně novýho komplexu. Vypadá to, e je plnej kovu. Legenda vo vaem čichu na poklady se bude ířit dál, králi.” Znovu se uklonil a tentokrát jetě hlouběji.

“Věděl sem to,” zaeptal Bruenor Drizztovi. “Jednou sem tamtudy el, etě ne mi narost vous. Zabil sem…”

“Ale vobjevili sme i problémy,” přeruil ho Dagna a dál se tvářil bezvýrazně.

Bruenor čekal a čekal, ale nevrlý trpaslík se neměl k vysvětlování. “Problémy?” zeptal se nakonec, kdy si uvědomil, e se Dagna odmlčel, aby dodal svým slovům na dramatičnosti, a e by tam tvrdohlavý generál stál třeba celý den, kdyby ho Bruenor nepobídl, a mluví dál.

“Gobliny,” řekl Dagna zlověstně.

Bruenor si odfrkl. “Myslel sem, e si řek, e máme problémy.”

“Velkej kmen,” pokračoval Dagna. “Mohly by jich bejt stovky.”

Bruenor pohlédl na Drizzta a podle jiskry v drowových levandulových očích poznal, e zprávy přítele nerozruily o nic víc ne jeho.

“Stovky goblinů, elfe,” řekl Bruenor lstivě. “Co si vo tom myslí?”

Drizzt neodpověděl, jen se dál culil a nechal za sebe promlouvat jiskru ve svém oku. Od chvíle, kdy dobyli Mitrilovou síň se nic zvlátního nestalo. Tunely řinčely jen krompáče a lopaty horníků nebo kladiva řemeslníků a cesty mezi Mitrilovou síní a Stříbroluním byly pro zkueného Drizzta jen zřídkakdy nebezpečné nebo dobrodruné. Proto drowa tyto zprávy velmi zaujaly. Jako hraničář zasvětil ivot obraně dobrých národů a ze vech zlých národů na světě mu vyzáblí, páchnoucí goblini připadali nejodpornějí.

Bruenor zavedl dvojici k Regisovu stolu, přestoe vechny ostatní ve velké síni byly prázdné. “Večeře skončila,” zafuněl rudovousý trpasličí král a smetl půlčíkovy talíře ze stolu, take přistály se zařinčením na zemi.

“Najdi Wulfgara,” zavrčel Bruenor, kdy se půlčík zatvářil nejistě. “A a se zpátky, ne napočítám do padesátky. Dýl, a dostane poloviční porce.”

Regis okamitě vyběhl ze dveří.

Bruenor kývl na Dagna. Generál vytáhl z kapsy kus uhlí, načrtl na desku stolu hrubou mapu nové oblasti a ukázal Bruenorovi, kde narazili na stopy goblinů a kde se asi podle průzkumu nachází hlavní pelech. Trpaslíky zajímaly předevím upravené tunely s rovnými podlahami a otesanými stěnami.

“Sou dobrý pro pasti na hloupý gobliny,” vysvětlil Bruenor Drizztovi a lstivě na něj mrkl.

“Věděl jsi, e tam goblini jsou,” obvinil ho Drizzt, kdy si uvědomil, e Bruenor má větí radost z nepřítele ne z pokladů a zprávy ho vůbec nepřekvapily.

“Myslel sem si to,” připustil Bruenor. “Jednou sem je tam dole zahlíd, ale dy se vobjevil drak, můj táta a jeho vojáci se nikdy nedostali k tomu, aby se tý havěti zbavili. Ale to u je hodně, hodně dávno, elfe,” trpaslík si pohladil rusý plnovous, aby dodal svým slovům na váze, “a nemoh sem si bejt jistej, e tam dole furt sou.”

“Jsme v ohroení?” ozval se za nimi zvučný baryton. Sedm stop vysoký barbar se přiblíil ke stolu a sklonil se nad Dagnovým nákresem.

“Jenom goblini,” odvětil Bruenor.

“Válka!” zařval Wulfgar a plácl Aegisovým tesákem, mocným válečným kladivem, které pro něj Bruenor vykoval, do otevřené dlaně.

“Sranda,” opravil ho Bruenor. S Drizztem na sebe kývli a zasmáli se.

“Vy dva se fakt nemůete dočkat, a zas budete moct něco zabít,” ozvala se Catti, která stála za Regisem.

“To se můe vsadit,” odsekl Bruenor.

“Objevili ste ňáký gobliny, kteří nikoho neobtěujou, a u plánujete, jak je povradíte,” pokračovala Catti tváří v tváři otcově utěpačnosti.

“enská!” zařval Wulfgar.

Drizztův pobavený úsměv se v okamení vytratil. Uasle se zadíval na barbarův káravý výraz.

“Buď rád, e mě má,” odvětila Catti lehce a bez váhání. Nenechala se rozptýlit a pokračovala v důleitějím rozhovoru s Bruenorem. “Jak ví, e goblini chcou bojovat?” zeptala se krále. “Nebo tě to nezajímá?”

“V tunelech je mitril,” odvětil Bruenor, jako by to ve vysvětlovalo.

“A to znamená, e patří goblinům?” zeptala se Catti nevinně. “Po právu?”

“Ne na dlouho,” ozval se Dagna, ale Bruenor neměl na dceřiny překvapující a zároveň usvědčující otázky ádnou kousavou odpověď.

“Vem vám jde jenom o boj,” pokračovala Catti a vědoucně pohlédla na kadého ze čtveřice. “Víc ne o poklady. Touíte po vzruení. li byste po goblinech, i kdyby v tunelech byl jenom obyčejnej kámen!”

“Já ne,” ozval se Regis, ale nikdo mu nevěnoval zvlátní pozornost.

“Jsou to goblini,” řekl jí Drizzt. “Copak tvůj otec nezemřel při goblinském nájezdu?”

“Jo,” souhlasila Catti. “A pokaď ten kmen najdu, celej ho vybiju. Ale co mají společnýho s těmahle goblinama o tisíc mil dál?”

“Goblini sou goblini!” zavrčel Bruenor.

“Jo?” odvětila Catti a zaloila si pae na hrudi. “A drowové jsou drowové?”

“O čem to mluví?” obořil se Wulfgar podmračeně na budoucí manelku.

“Kdybyste v tunelech nali drowa,” řekla Catti Bruenorovi a zcela Wulfgara ignorovala, i kdy se k ní přihnal a nyní se nad ní tyčil, “taky byste plánovali jak ho oddělat?”

Bruenor střelil neklidným pohledem po Drizztovi, ale ten se opět usmíval, protoe pochopil, kam Catti míří a do jaké pasti tvrdohlavého krále chytila.

“Kdybys to udělal a ten drow byl Drizzt Do’Urden, kdo by teďka seděl vedle tebe a trpělivě poslouchal tvý hrdý vásty?” dokončila mladá ena.

“Aspoň bych tě zabil rychle,” zabručel Bruenor, jeho nadutost ale splaskla jako bublina.

Drizzt se upřímně rozesmál. “Budeme vyjednávat,” řekl nakonec. “Nae mladá přítelkyně promluvila moudře. Musíme dát goblinům alespoň anci vysvětlit, jaké mají záměry.” Odmlčel se a hloubavě se na Catti zadíval. Levandulové oči mu dál jiskřily, protoe věděl, co můe od goblinů očekávat. “Ne je zabijeme.”

“Rychle,” dodal Bruenor.

“Nic o tom neví!” podráděně zabrblal Wulfgar. Kolem stolu se znovu rozhostilo napětí.

Drizzt ho umlčel chladným pohledem, nejvýhrůnějím, jaký kdy barbarovi věnoval. Catti pohlédla bolestivě z jednoho na druhého, pak poklepala Regise po rameni a opustila s ním síň.

“Budem mluvit s bandou goblinů?” zeptal se Dagna nevěřícně.

“Dr hubu,” obořil se na něj Bruenor, uhodil rukama o desku stolu a znovu se zadíval na mapu. Teprve po chvíli si uvědomil, e Drizzt s Wulfgarem na sebe dál zírají. Bruenor poznal, e Drizzt je zmatený, ale v barbarovi nic podobného nevycítil. Bylo zjevné, e Wulfgar na celý incident jen tak nezapomene.

~~~

Drizzt se opřel o stěnu v chodbě před Cattiným pokojem. Rozhodl se za mladou enou zajít, aby zjistil, proč vypadala tak ustaraně, proč tolik naléhala, kdy hovořili o goblinském kmeni. Catti vdy pohlíela na věci z jedinečného úhlu, ale Drizzt vycítil, e ji tentokrát hnalo něco jiného, e to nebyli goblini, co ji tak rozruilo.

Jak tam tak stál a opíral se o stěnu, začal chápat.

“Nejde s námi!” prohlásil Wulfgar hlasitě. “I kdy se tomu snaí zabránit, dojde k boji. Jsou to goblini. Nebudou s trpaslíky vyjednávat.”

“V bitvě mě budete potřebovat,” odsekla Catti.

“Nikam nepůjde.”

Drizzt potřásl hlavou nad konečnou platností Wulfgarových slov. Wulfgar takto nikdy dřív nemluvil. Ale potom si Drizzt vzpomněl na to, jak tvrdohlavý a hrdý hrubý mladý barbar býval, kdy se s ním seznámil. Mluvil tehdy skoro stejně hloupě jako nyní.

Drizzt na barbara počkal v jeho pokoji. Klidně se opíral o stěnu, zápěstí měl poloená na jílcích magických scimitarů a plá v barvě lesní zeleni odhozený na záda.

“Poslal pro mě Bruenor?” zeptal se Wulfgar, protoe ho Drizztova přítomnost zmátla.

Drizzt zavřel dveře. “Nejsem tady kvůli Bruenorovi,” vysvětlil klidně.

Wulfgar pokrčil rameny. Stále nechápal. “Pak tě tedy vítám,” řekl, i kdy jeho slova zněla poněkud napjatě. “Jsi pryč příli často. Bruenorovi chybí tvoje společnost…”

“Jsem tu kvůli Catti,” přeruil ho Drizzt.

Barbar přimhouřil ledově modré oči, napřímil ramena a zatnul čelisti. “Vím, e se s tebou setkala,” řekl, “tam venku, ne jsi přiel do síně.”

Po Drizztově tváři přelétl zmatený výraz, kdy zaslechl nepřátelství ve Wulfgarově hlase. Proč Wulfgara zajímalo, jestli se s ním Catti setkala, nebo ne? Co se to, u Devíti pekel, s jeho velkým přítelem dělo?

“Pověděl mi o tom Regis,” vysvětlil Wulfgar, který patně pochopil Drizztův zmatek. Barbar se tvářil povýeně, jako by věřil, e mu informace poskytla nějakou výhodu.

Drizzt zavrtěl hlavou a odhodil si hustou bílou hřívu tíhlými prsty z tváře. “Nejsem tady kvůli naí schůzce na stezce,” řekl, “ani kvůli tomu, o čem jsme mluvili.” Drizzt přeel s rukama stále pohodlně opřenýma o jílce zbraní přes irokou místnost a zastavil se před barbarovou velkou postelí.

“Ale a u mi Catti poví cokoli,” musel dodat, “tobě do toho nic není.”

Wulfgar ani nemrkl, ale Drizzt poznal, e musel vynaloit hodně sil, aby se na něj přes lůko nevrhl. Drizzt, který si myslel, e Wulfgara dobře zná, tomu sotva dokázal uvěřit.

“Jak se opovauje?” zavrčel Wulfgar skrz zatnuté zuby. “Je moje…”

“Jak se opovauji?” odsekl Drizzt. “Mluví o Catti, jako by byla tvůj majetek. Slyel jsem, jak jsi jí řekl, rozkázal, e nesmí bojovat s gobliny.”

“Zachází příli daleko,” varoval ho Wulfgar.

“A ty se naparuje jako opilý ork,” opáčil Drizzt. Zdálo se mu, e přirovnání a podivně odpovídá.

Wulfgar nadmul hruď a zhluboka se nadechl, aby se uklidnil. Jediným krokem překonal vzdálenost od lůka ke stěně, na které viselo nádherné válečné kladivo.

“Kdysi jsi byl můj učitel,” řekl Wulfgar klidně.

“A pořád jsem tvůj přítel,” odvětil Drizzt.

Wulfgar se k němu vztekle obrátil. “Mluví se mnou jako s dítětem. Dávej si pozor, Drizzte Do’Urdene, u nejsi můj učitel.”

Drizzt téměř zavrávoral. Ani by od něj toti Wulfgar odtrhl vzteklý pohled, sejmul mocné válečné kladivo ze stěny.

“Teď jsi učitelem ty?” zeptal se temný elf.

Wulfgar pomalu kývl, pak překvapeně mrkl, kdy se Drizztovi objevily v rukou scimitary. Záblesk, magická čepel, kterou dal Drizztovi Malchor Harpel, měkce modře zářil.

“Vzpomíná si na nae první setkání?” zeptal se temný elf. Moudře obeel konec postele, protoe Wulfgar měl delí dosah a lůko by mu tedy poskytlo výhodu. “Vzpomíná si na to, co jsme se spolu naučili, kdy jsme z Kelvinovy mohyly hleděli na tundru a ohně tvého lidu?”

Wulfgar se pomalu otáčel, aby měl nebezpečného drowa neustále před sebou. Svíral zbraň tak silně, a mu zbělely klouby.

“Vzpomíná si na verbégy?” zeptal se Drizzt a vzpomínka mu vykouzlila na tváři úsměv. “Bojovali jsme bok po boku a zvítězili nad celým brlohem obrů.

A na draka Ledový dech?” pokračoval Drizzt a drel před sebou čepel, kterou sebral z drakovy sluje.

“Vzpomínám,” odvětil Wulfgar tie a klidně a Drizzt se chystal vrátit zbraně zpět do pochev, protoe si myslel, e mladíka zklidnil.

“Mluví o dávné minulosti!” zařval barbar náhle a vrhl se vpřed s rychlostí a hbitostí, kterou by u tak velkého mue nikdo neočekával. Ohnal se Drizztovi po tváři, a přestoe překvapený drow ucukl, utril zásah do ramene.

Hraničář se úderu poddal, překulil se a vyskočil zpátky na nohy ve vzdáleném koutě komnaty. Scimitary měl opět v rukou.

“Je čas na dalí lekci,” prohlásil a levandulové oči mu zahořely vnitřním ohněm, který barbar moc dobře znal.

Wulfgar se vak nenechal zastrait. Předvedl několik klamných úderů, pak udeřil Aegisovým tesákem dolů tak silně, e by drowovi rozdrtil lebku.

“Je to u tak dlouho, co jsi naposledy bojoval?” zeptal se Drizzt. Napadlo ho, e celá věc je jen nějaká podivná hra, e snad jde o nějaký barbarský rituál munosti. Zvedl scimitary, zkříil je a lehce zachytil padající kladivo. Pod silou úderu se mu málem podlomila kolena.

Wulfgar se rozehnal ke druhé ráně.

“Pořád myslí jen na útok,” pokáral ho Drizzt a plochou stranou čepelí udeřil Wulfgara jednou, dvakrát do tváře.

Barbar o krok ustoupil a hřbetem ruky si otřel z obličeje krev. Stále nezamrkal.

“Omlouvám se,” řekl Drizzt, kdy uviděl krev. “Nechtěl jsem tě…”

Wulfgar se na něj vrhl, divoce se ohnal a vykřikl jméno boha války Tempa.

Drizzt před první ranou ustoupil - odtípla velký kus skály ze stěny vedle něj - pak udělal krok vpřed směrem k válečnému kladivu a sevřel ho pod paí.

Wulfgar podrel kladivo v jedné ruce a druhou popadl Drizzta za přední část tuniky, lehce ho zvedl ze země a přirazil ke stěně. Svaly na barbarově holé pai se napjaly.

Drizzt nemohl uvěřit tomu, jak silný obrovský mu je! Měl pocit, e ho snad skálou protlačí do sousední komnaty - alespoň tedy doufal, e se vedle nějaká komnata nachází! Vykopl. Wulfgar ucukl, protoe si myslel, e ho chce Drizzt nakopnout do obličeje. Drow vak zahákl nohu za loket barbarovy napnuté pae, zapřel se a uhodil Wulfgara do vnějí strany zápěstí. Barbarova pae povolila a Drizzt se tak dostal pryč od stěny. Potom pratil Wulfgara jílcem scimitaru do nosu a pustil jeho válečné kladivo.

Wulfgar nelidsky zavrčel. Zvedl kladivo k úderu, ale Drizzt mezitím dopadl na zem. Převrátil se na záda, zapřel se nohama o stěnu, odrazil se a proklouzl Wulfgarovi mezi doiroka rozkročenýma nohama. Drizzt zasáhl Wulfgara nohou do rozkroku, a kdy se dostal za něj, kopl ho zezadu do kolen.

Wulfgarovi se podlomila kolena a jedním zasáhl zeď.

Drizzt vyuil setrvačnosti a znovu se přetočil. Vyskočil na nohy, popadl vrávorajícího Wulfgara zezadu za vlasy, ostře trhl a povalil ho jako strom.

Wulfgar zasténal, překulil se a pokusil se vstát, ale Drizzt ho udeřil jílci scimitarů do čelisti.

Wulfgar se zasmál a pomalu vstal. Drizzt ucouvl.

“Nejsi můj učitel,” zopakoval, ale krvavé sliny, které mu vytékaly z koutku úst, jeho tvrzení značně zpochybňovaly.

“O co jde?” obořil se na něj Drizzt. “Mluv!” Wulfgar po něm hodil Aegisovým tesákem.

Drizzt se vrhl na zem a jen o vlásek unikl smrtící ráně. Trhl sebou. Kladivo zasáhlo zeď a bezpochyby do ní udělalo velkou díru.

Ne se ale barbar k temnému elfovi stačil přiblíit, byl u opět na nohou. Drizzt proklouzl pod Wulfgarovými paemi, obrátil se a nakopl ho do hrudi. Wulfgar zařval a otočil se, jen aby utril dalí úder jílcem scimitaru do tváře. Tentokrát mu krev z rány doslova prýtila.

Ale Wulfgar byl stejně tvrdohlavý jako trpaslík, proto se po Drizztovi znovu ohnal.

“Tvůj vztek tě porazí,” poznamenal Drizzt a lehce se vyhnul úderu. Nedokázal uvěřit tomu, e někdo tak dobře vycvičený v bojovém umění - a skutečně to bylo umění - jako Wulfgar se do takové míry přestal ovládat.

Wulfgar zavrčel a znovu zaútočil, ale ucukl, protoe tentokrát mu Drizzt do cesty postavil Záblesk, přesněji řečeno Zábleskovu jako břitva ostrou čepel. Wulfgar vak zastavil úder příli pozdě a nyní si svíral zakrvácenou ruku.

“Vím, e se ti kladivo vrátí do ruky,” řekl Drizzt a Wulfgar se zatvářil téměř překvapeně, jako by na magickou vlastnost zbraně zapomněl. “Chce mít prsty, kterými bys ho chytil?”

V tu chvíli se Aegisův tesák vrátil k barbarovi.

Drizzta směný výstup okoval a unavil, proto schoval scimitary zpět do pochev. Zůstal stát sotva čtyři stopy od barbara, na dosah, a rozpřáhl bezbranné pae.

Wulfgar se dlouho nepohnul, pak zavřel oči. Drizztovi se zdálo, e svádí nějakou vnitřní bitvu.

Usmál se, otevřel oči a sklonil kladivo k podlaze.

“Příteli,” řekl Drizztovi. “Učiteli. Dobře, e ses vrátil.” Wulfgar se natáhl po Drizztově rameni.

Znenadání vak sevřel ruku v pěst a ohnal se Drizztovi po obličeji.

Drizzt se obrátil, popadl Wulfgara za pai, přidal vlastní sílu k Wulfgarově setrvačnosti a pustil. Wulfgar vak stačil drowa popadnout a strhl ho na zem s sebou. Kdy se zvedli a opřeli se bok po boku o stěnu, ze srdce se rozesmáli.

Poprvé od schůzky v hodovní síni se Drizztovi zdálo, e má starého spolubojovníka zpátky.

Drizzt krátce poté odeel a o Catti u se nezmínil. Musel si napřed promyslet, co se vlastně v pokoji stalo. Rozuměl zmatku, který v barbarovi mladá ena vzbuzovala. Wulfgar vyrostl v kmeni, kterému vládli mui. eny poslouchaly rozkazy svých pánů a hovořily jen tehdy, kdy byly osloveny. Zdálo se, e teď, kdy se blíila svatba, se Wulfgar jen těko zbavuje návyků z dětství.

To pomylení Drizzta velmi rozruilo. Konečně chápal smutek, který v Catti tam venku na stezce vycítil.

A také věděl, e se Wulfgar chová velmi poetile. Pokud se tvrdohlavý barbar pokusí zadusit Cattin oheň, sebere jí ve, co ho k ní přitahovalo, co miloval - co na mladé eně miloval i Drizzt.

Drizzt ale takovou monost ihned odmítl. Hleděl do jejích vědoucích modrých očí u desetiletí a viděl, jak vodí tvrdohlavého otce v povolných kruzích.

Ani Wulfgar, ani Drizzt, ani samotní bohové by nedokázali oheň v Cattiných očích uhasit.

3

VYJEDNÁVÁNÍ

Osmý král Mitrilové síně, který kráčel v čele čtyř přátel a dvou set trpasličích válečníků, se vypravil spíe do boje ne na jednání. Bruenor si nasadil otlučenou přilbu, která u dávno ztratila jeden roh, a oblékl si krásnou mitrilovou zbroj, kterou tvořily svislé linie stříbřitého kovu, je se táhly dolů po jeho statném trupu a třpytily se ve světle pochodní. tít mu zdobil zlatý zpěněný dbánek, znak klanu Válečného kladiva, a bojová sekera, kterou zabil u tisíce nepřátel (z nich velkou část tvořili goblini!), mu visela připravená a na dosah v poutku u opasku.

Wulfgar si navlékl koenou zbroj s vlčí hlavou na mohutné hrudi, kráčel přímo za trpaslíkem a bojové kladivo Aegisův tesák mu spočívalo v ohbí lokte. Catti měla přes rameno přehozený Taulmaril, a přestoe la vedle něj, promluvili spolu jen zřídkakdy a napětí mezi nimi bylo patrné.

Drizzt kráčel po Bruenorově pravici a Regis měl co dělat, aby mu stačil. Guenhwyvar, mrtný, hrdý panter, jeho svaly se s kadým krokem vlnily, se pohybovala napravo od nich a pokadé, kdy se nízká a nerovná chodba rozířila, zmizela ve stínech. Mnoho trpaslíků, kteří pětici přátel následovali, neslo pochodně, jejich mihotavé světlo vrhalo netvorům podobné stíny, které nutily přátele k ostraitosti - ne e by je ve společnosti Drizzta a Guenhwyvar mohlo něco překvapit. Černá společnice temného elfa moc dobře věděla, jak je vést.

A nikdo by ani neměl zájem takové vojsko přepadnout. Vichni byli vyzbrojeni do bitvy, měli na sobě velké, mohutné přilby, zbroj a dokonalé zbraně. Trpaslíci se ozbrojili kladivy nebo sekyrami, které mohli po nepříteli hodit, a také dalími zbraněmi pro případ, e by se nepřítel dostal blí.

Čtyři trpaslíci asi ve středu průvodu podpírali na statných ramenou velký dřevěný trám. Vojáci okolo pak nesli kulaté, ploché kameny s dírou ve středu. Ostatní z této části průvodu si pak mezi sebou rozdělili těká lana, dlouhé tyče se zářezy, řetězy a kusy měkkého kovu, ze kterých, jak Bruenor netrpasličím společníkům vysvětlil, postaví “goblinskou hračku”. Drizzt upřel pohled na těké kusy a dokázal si představit, jakou legraci si goblini s vynálezem uijí.

Na křiovatce, kde z hlavní chodby vybíhal doprava velký tunel, nali hromadu obrovských kostí, na jejím vrcholku spočívaly dvě lebky tak velké, e by se v nich dokázal ukrýt půlčík.

“Etini,” vysvětlil Bruenor, protoe to byl on, kdo jako bezvousý chlapec netvory zabil.

Na dalí křiovatce se seli s generálem Dagnem a jeho vojskem, které čítalo tři stovky bitvou zocelených trpaslíků.

“Schůzka je dohodnutá,” vysvětlil Dagna. “Goblini sou ve velký komnatě asi tisíc stop vodsaď.”

“Budete nás krejt?” zeptal se Bruenor.

“Jo, ale goblini vás taky sledujou,” řekl velitel. “Sou jich tam dobrý čtyři stovky. Poslal sem Valouna a jeho tři stovky, aby jeskyni velkým obloukem vobeli a vodřízli jim únikovej východ.”

Bruenor kývl. Přinejhorím budou počty vyrovnané a Bruenor by s klidem nasadil jednoho trpaslíka proti pěti goblinským vábům.

“Vezmu si stovku a půjdu rovnou dovnitř,” vysvětlil trpasličí král. “Dalích sto půjde vpravo s hračkou, levá strana je vae. Nezklamte mě, dy vás budu potřebovat!”

Dagnovo zasmání prozradilo nadřazenou sebejistotu, ale pak se zatvářil váně. “Musíte s nima jednat vy?” zeptal se Bruenora. “Já goblinům nevěřím.”

“Jasně e maj něco za lubem, jinak sem vousatej gnóm,” odvětil Bruenor, “ale tydle goblini neviděli trpaslíka několik stovek let, pokud se nepletu, a určitě nás podceněj.”

Potřásli si pevně rukama a Dagna odchvátal. Dusot těkých bot tří stovek vojáků se rozléhal chodbami jako dunění sbírající se bouře.

“Trpaslíci se nikdy neuměli pohybovat nepozorovaně,” poznamenal Drizzt sue.

Regis se dlouze zadíval za odcházejícími jednotkami, pak se otočil a zahleděl se na vojáky nesoucí trám, kamenné disky a dalí věci.

“Esli na to nemá aludek…” začal Bruenor, který si vyloil půlčíkův zájem jako strach.

“Jsem tady, ne?” odsekl Regis neobvykle ostře, a hrubě, co přátele přimělo, aby na něj zvědavě pohlédli. Ale pak si Regis vlastním výjimečným způsobem upravil opasek pod břichem, napřímil ramena a odvrátil se.

Ostatní se zasmáli, ale Drizzt na něj dál zvědavě hleděl. Regis byl opravdu “tady”, ale drow netuil, proč s nimi vlastně el. Regis nenáviděl bitvy stejně jako zmekaná jídla.

O několik minut později vstoupila stovka vojáků s králem do určené komnaty. Proli velkým obloukovým vchodem na vyvýený kus skály několik stop od obrovské hlavní části jeskyně, kde čekalo goblinské vojsko. Drizzt si se zájmem viml, e vyvýená část jeskyně postrádá stalagmitové hroudy, kterých byla komnata jinak plná. Z nevysokého stropu nad Drizztovou hlavou viselo mnoho stalaktitů. Jak to, e kapající voda nevytvořila hroudy i na zemi?

Drizzt a Guenhwyvar ustoupili do strany z dosahu pochodní, které drow s mimořádným nočním viděním nepotřeboval. Dvojice vklouzla do stínů nízko visících stalaktitů a zmizela.

A stejně tak Regis, který Drizzta v těsné blízkosti následoval.

“Vzdali se vyvýený pozice etě dřív, ne sme začli,” poeptal Bruenor Wulfgarovi a Catti. “Jeden by si myslel, e i goblini budou chytřejí!” To přimělo trpaslíka zaváhat. Zadíval se na okraje zvýené části jeskyně a viml si, e kámen někdo opracoval tak, aby zapadl do této části jeskyně. Bruenor přimhouřil podezřívavě oči a zadíval se směrem, kterým zmizel Drizzt.

“Fajn, e budem při jednání tady nahoře,” prohlásil Bruenor hlasitě.

Drizzt pochopil.

“Celá tahle část je jedna velká past,” poznamenal Regis těsně za drowem.

Drizzt téměř vyletěl z kůe. Uasl nad tím, e se Regisovi podařilo dostat tak blízko. Přemýlel, jaký magický předmět umonil půlčíkovi tak tichý pohyb. Drizzt se zadíval do stejných míst jako Regis, na okraj ploiny a sloup, který ji zčásti podpíral. Byl to tíhlý stalagmit, který někdo nedávno usekl.

“Stačí jedna dobře cílená rána a celé to spadne,” prohlásil Regis.

“Zůstaň tady,” řekl Drizzt, který s názorem mazaného půlčíka plně souhlasil. Moná si goblini dali práci a bojitě předem připravili. Drizzt postoupil vpřed, aby ho trpaslíci viděli, dal Bruenorovi několik znamení, kterými naznačil, e celou věz prozkoumá, a odplíil se. Guenhwyvar se drela poblí a pohybovala se souběně s ním.

V tu dobu u do komnaty vstoupil i zbytek trpaslíků. Bruenor je opatrně drel zpátky a rozestavil je podél stěny jeskyně, od jednoho konce půlkruhové ploiny k druhému.

Bruenor s Wulfgarem a Catti po boku postoupil vpřed a zadíval se na zástup páchnoucích goblinů. Podle mnoha párů rudě svítících očí, které na něj upřeně hleděly, jich v tmavé části jeskyně musela být dobrá stovka, ne-li dvě.

“Přili sme si promluvit,” zavolal Bruenor hrdelním goblinským jazykem, “jak bylo dohodnuto.”

“Mluvte,” odpověděl jeden z goblinů a překvapivě pouil obecnou řeč. “Co nabídnou trpaslíci Gar-yakovi a jeho tisícům?”

“Tisícům?” poznamenal Wulfgar.

“Goblini počítaj akorát na prstech,” připomněla Catti.

“Připravte se,” zaeptal Bruenor. “Tidle sou natěený na boj. Cítím to.”

Wulfgar střelil po Catti povýeným pohledem, ale mohl si dětinské chování uetřit, protoe mu nevěnovala praádnou pozornost.

~~~

Drizzt se plíil stíny a kolem balvanů, a dorazil k okraji vyvýené ploiny. Jak s Regisem předpokládali, přední část podpíralo několik zkrácených stalagmitových sloupů a samotná ploina nebyla pevná, nýbr ji tvořil opracovaný a podepřený kus kamene. Goblini měli zjevně v plánu sloupy podtrhnout, aby se trpaslíci zřítili dolů. Do první řady sloupů byly zatlučené velké elezné klíny a stačilo několik úderů kladivem, aby stalagmity zcela přealy.

Pod kamenem se vak neukrýval goblin. Past měl zaklapnout dvouhlavý obr etin. I kdy leel na zemi, byl skoro stejně vysoký jako Drizzt a drow hádal, e kdyby se etin postavil, tyčil by se do výe alespoň dvanácti stop. Holé pae měl silné jako drowova hruď a v kadé ruce drel hřeby pobitý kyj. Jeho dvě obrovské hlavy na sebe hleděly a zjevně spolu vedly rozhovor.

Drizzt netuil, jestli chtějí goblini skutečně vyjednávat a kamennou ploinu plánují strhnout jen v případě, e by trpaslíci zaútočili, nebo ne, ale po objevu nebezpečného obra nemínil riskovat. Ukryl se za nejvzdálenějím sloupem, vklouzl pod okraj ploiny a zmizel ve tmě za čekajícím obrem.

Přes leícího obra se na Drizzta zadívaly zelené kočičí oči. Drow poznal, e Guenhwyvar se rovně tie přesunula na místo.

~~~

V davu goblinů se rozzářila pochodeň a asi čtyři stopy vysocí tvorové se lutou kůí se přiourali blí.

“No,” zabručel Bruenor, kterého u schůzka začala unavovat. “Kerej z vás psů je Gar-yak?”

“Gar-yak vzadu s ostatníma,” odpověděl nejvyí ze skupinky a ohlédl se přes povislé rameno po davu.

“To znamená, e určitě budem mít potíe,” zamumlala Catti a nenápadně si sundala z ramene velký luk. “Kdy je vůdce pěkně vzadu, goblini chtěj bojovat.”

“Děte a řekněte Gar-yakovi, e vás nemusíme zabít,” řekl Bruenor pevným hlasem. “Jmenuju se Bruenor Válečný kladivo…”

“Válečný kladivo?” Goblin si odplivl. Zjevně jméno poznal. “Král trpaslík?”

Bruenor nepohnul rty, ale přesto společníkům poeptal: “Připravte se.” Catti poloila ruku na toulec u boku.

Bruenor kývl.

“Král!” zaječel goblin, ohlédl se po zástupu netvorů a vzrueně ukázal na Bruenora. Obezřetní trpaslíci poznali rozkaz k útoku dřív ne hloupí goblini.

V následujícím okamiku se komnatou rozlehl trpasličí bojový pokřik.

~~~

Drizzt porozuměl výzvě rychleji ne tupý etin. Netvor se ohnal kyjem, ale pak vyjekl bolestí a překvapením, kdy se mu do zápěstí zakousl estisetlibrový panter a z druhé strany se mu do podpaí zapíchl ostrý scimitar.

Netvor otočil podivně synchronním pohybem hlavy od sebe, take se jedna zadívala na Drizzta, druhá na Guenhwyvar.

Ne si etin mohl uvědomit, co se děje, Drizzt mu sekl druhým scimitarem po vypouklých očích. Obr se pokusil obrátit a nebezpečného elfa popadnout, ale mrtný Drizzt mu proklouzl pod paí a tvrdě a rychle zaútočil na netvorovy zranitelné hlavy.

Na opačné straně zabořila Guenhwyvar zuby hluboko do obrova masa, zapřela se tlapami o skálu a pevně drela netvorova za pai.

~~~

“Drizzt ho dostal!” řekl Bruenor, kdy se mu zem otřásla pod nohama. Prostá, i kdy ne zrovna inteligentní past selhala a goblini se tím pádem vzdali výhodného postavení naprosto zbytečně. Ale hloupí tvorové výskali a ječeli a stejně zaútočili. Házeli po nepříteli hrubé otěpy, z nich větina nezasáhla cíl.

Odpověď trpaslíků byla mnohem efektivnějí. Protiútok vedla Catti a během okamiku vypustila z Hledače srdcí magický stříbrný íp, který jako by za sebou ve smrtícím letu táhl blesk. Do prvního goblina i do druhého těsně za ním udělal velkou kouřící díru a nakonec se zabodl do hrudi třetího. Vichni tři klesli na zem.

Stovka trpaslíků zařvala a napadla útočící goblinský dav sekyrami a válečnými kladivy.

Catti znovu a znovu střílela a pouhými třemi ípy zabila osm nepřátel. Tentokrát to byla ona, kdo se k Wulfgarovi obrátil s povýeným výrazem ve tváři. Pokořený barbar se rychle odvrátil.

Země se divoce otřásla. Bruenor pod sebou uslyel řev zraněného obra.

“Dolů!” zakřičel Bruenor přes vřavu bitvy.

Bojechtiví trpaslíci dalí pobízení nepotřebovali, protoe první goblini u byli jen kousek od ploiny Trpaslíci se vrhli dolů do goblinských řad jako ivé střely, a jetě ne přistáli na zemi, u buili pěstmi, kopali nohama a sekali zbraněmi.

~~~

Jeden z podpůrných sloupů praskl, jak ho etin bezděčně zasáhl, kdy se ohnal kyjem po Drizztovi. Ploina se naklonila a hloupého tvora zavalila.

Drizzt dřepěl v bezpečné vzdálenosti od obra a nemohl uvěřit tomu, jak mizerný plán goblini - a etin - vymysleli. “Jak jsi se chtěl odsud dostat?” zeptal se, i kdy mu etin nerozuměl.

Drizzt potřásl téměř lítostivě hlavou a vrhl se scimitary netvorovi na tvář a hrdlo. O okamik později Guenhwyvar skočila na obrovu druhou hlavu a začala ji drásat drápy.

Během několika vteřin vyběhli hraničář a jeho kočičí společnice zpod nakloněné ploiny. Splnili úkol. Drizzt věděl, e se jeho jedinečné schopnosti dají vyuít lepím způsobem, proto se vyhnul hlavní bojové vřavě a zamířil ke stěně jeskyně.

Viděl, e do hlavní komnaty vede tucet tunelů, a skoro z kadého vybíhali dalí a dalí nepřátelé. Větí starosti vak Drizztovi dělali neočekávaní spojenci goblinů, etini. Ke svému překvapení si viml, e několik obrů zůstalo tie a nehybně stát v úkrytu stalagmitů, kde čekali na správný okamik, aby se zapojili do bitvy.

~~~

Catti stála jetě pořád na ploině a pálila do goblinské hordy jeden íp za druhým. Jako první si vimla Drizzta, který vyplhal do poloviny jednoho ze stalagmitů v levé části jeskyně a mával na ni a na Wulfgara.

Z bojujícího davu vyskočil goblin a na mladou enu se vrhl, ale Wulfgar se postavil před ni a uhodil goblina velkým kladivem, a odlétl tucet stop přes okraj ploiny. Barbar se co nejrychleji otočil a připravil se k obraně, protoe dalí goblin zaútočil otěpem ze strany.

Goblinovi se téměř podařilo bodnout, ale najednou mu hlava vybuchla zásahem stříbrného ípu.

“Drizzt nás potřebuje,” vysvětlila Catti a vedla barbara doleva po nakloněné ploině. Wulfgar utíkal podél okraje a buil do nepřátel, kteří se snaili vykrábat nahoru.

Kdy opustili hlavní bojitě, Drizzt pokynul Catti, a drí pozici, a Wulfgara vybídl, a se opatrně přiblíí.

“Nael obry,” vysvětlil Regis, který se ukrýval dole, “tam za těmi pahrbky.”

Drizzt seskočil do stínů za stalagmitem, ale ihned se opět vrhl v obranných saltech ven. V patách měl toti etina, který ho chtěl rozdrtit dvěma kyji.

Obr se s trhnutím narovnal, protoe ho do hrudi zasáhl Cattin íp a spálil pinavou zvířecí kůi, do ní byl oblečený.

Druhý íp ho připravil o rovnováhu a Wulfgarovo kladivo, jeho hod doprovodil mohutným zařváním “Tempe!”, srazilo netvora na zem.

Kdy z úkrytu vyrazil druhý etin, Guenhwyvar na něj z pahrbku skočila, zuřivě ho krábala mocnými drápy a oslepila netvorovy hlavy na tak dlouho, aby se Drizzt mohl dostatečně přiblíit a pustit se se scimitary do práce.

Zpoza stalagmitu vyběhl dalí obr, ale Catti na něj byla připravená. íp za ípem se mu zabodávaly do hrudi a otáčely ho, a nakonec klesl mrtvý k zemi.

Wulfgar se vrhl vpřed a znovu zachytil své magické kladivo. Ne stačil barbar k Drizztovi dorazit, drow u se obra zbavil a dalím útočícím netvorům se přátelé postavili bok po boku.

“Jako za starých časů,” poznamenal Drizzt.

Oba sebou trhli, protoe mezi nimi prolétl Cattin íp, zarazil se nejbliímu obrovi do břicha, ale na okamik je oslepil.

“Chtěla ti tím něco dokázat, ví?” prohlásil Drizzt. Nepočkal na odpověď, nýbr se vrhl do kotoulu na zem před Wulfgara.

Barbar pochopil, e se Drizzt snaí odvést nepřítelovu pozornost. Mávl Aegisovým tesákem nad kutálející se postavou a zasáhl etina, který se k Drizztovi sehnul, válečným kladivem rovnou do hlavy. Druhá hlava i nadále ila, ale chvíli jí trvalo, ne převzala kontrolu nad celým tělem.

I zlomek vteřiny vak byl v souboji s Drizztem Do’Urdenem příli dlouhý. Mrtný drow vyskočil, snadno se vyhnul neikovnému máchnutí a sekl oběma scimitary napříč, take zanechal na obrově hrdle dvě souběné rány.

Etin upustil kyje a chytil se za smrtelnou ránu.

íp ho srazil k zemi.

Za pahorkem se ukrývali jetě dva etinové, ale jejich čtyři hlavy toho ze souboje viděly a příli. Uprchli bočním tunelem. A vběhli přímo do náruče Dagnovi a posilám.

Jeden zraněný etin zavrávoral zpět do hlavní jeskyně a s kadým potácivým krokem ho do zad udeřil tucet hozených kladiv. Ne se Drizzt, Wulfgar, a dokonce i Catti s lukem stačili k obrovi přiblíit, vyrazila z tunelu záplava trpaslíků, skočila na netvora, strhla ho k zemi a s bojechtivou krveíznivostí do něj začala tlouct a sekat.

Drizzt pohlédl na Wulfgara a pokrčil rameny.

“Neboj, příteli,” odvětil barbar s úsměvem. “Čeká nás jetě spousta dalích nepřátel!” Opět zařval bohovo jméno, obrátil se a vyrazil k hlavnímu bojiti. Snail se přitom ve svíjejícím se moři propletených goblinů a trpaslíků rozpoznat Bruenorovu přilbu s jedním rohem.

Drizzt ho nenásledoval, protoe dával přednost souboji jeden na jednoho ne divoké arvátce. Přivolal k sobě Guenhwyvar, proplíil se kolem stěny jeskyně a opustil hlavní komnatu.

Po několika krocích ho varovné zavrčení věrného pantera varovalo, e Regis je mu v patách.

~~~

Bruenorův odhad bojových dovedností trpaslíků se v průběhu bitvy ukázal být správný. V boji s ozbrojenými trpaslíky goblini brzy zjistili, e jejich hrubé meče a ubohé kyje se dobře vykovaným zbraním nepřátel nemohou vyrovnat. Bruenorovi vojáci byli také lépe vycvičení, udrovali těsnou formaci a zachovávali si chladnou hlavu, co v naprostém chaosu a mezi výkřiky umírajících nebylo nic snadného.

Goblini prchali po tuctech, ale větina naráela na Dagna a jeho bojovníky, kteří u se nemohli dočkat, a se do nich pustí.

Ve vem tom zmatku si Catti musela vybírat cíle opatrně, obzvlátě kdy si nemohla být jista, e tělo vyzáblého goblina let ípu zastaví. Mladá ena se proto povětinou soustředila na ty gobliny, kteří opustili vřavu a vběhli do otevřeného prostoru mezi hlavním bojitěm a Dagnovou linií.

Přestoe trvala na vyjednávání, přestoe Bruenora a ostatní obvinila z bojechtivosti, nedokázala potlačit vzruené mrazení, adrenalin, který se jí rozproudil ilami pokadé, kdy vzala do ruky Taulmarila Hledače srdcí.

Také Wulfgarovy oči se leskly touhou po vzruujícím boji o přeití. Byl vychován mezi bojovníky a u v dětství ho ovládla krveíznivost a vztek, které zkrotili a Bruenor s Drizztem, kdy ho naučili, e i takzvaní nepřátelé mají svoji hodnotu, a ukázali mu, kolik netěstí kmenové války přinesly.

Ale tentokrát necítil ádnou vinu, ne v boji proti zlým goblinům. Od mrtvých etinů k hlavnímu bojiti doprovázela Wulfgara srdečná píseň věnovaná Tempovi. Wulfgar nenael ádný volný cíl, po kterém by mohl hodit kladivo, ale to mu nevadilo, protoe o chvíli později se od bojujícího davu odtrhla skupina goblinů a vyrazila jeho směrem.

Tři goblini v čele si ani neuvědomili, e na ně barbar čeká. Wulfgar je smetl Aegisovým tesákem a dva rovnou zabil. Goblini vzadu se překvapeně zapotáceli, ale hnali se dál a obtékali barbara jako řeka kámen.

Dalí goblinská hlava vybuchla pod mocným úderem Aegisova tesáku. Wulfgar si máchl kladivem jednou rukou před hrudí, aby zastavil seknutí meče, levým hákem pak rozdrtil útočníkovi čelist a vymrtil ho do vzduchu.

Barbar ucítil píchnutí v boku a ucukl dřív, ne se meč mohl zabodnout hlouběji. Volnou rukou sáhl dozadu, popadl útočníka za hlavu a zvedl svíjejícího se tvora ze země. Ten v ruce pořád svíral meč a Wulfgar si uvědomil, jak je zranitelný. Jeho jedinou obranou byla brutální divokost, a tak začal goblinem třást tak prudce, e se nedokázal vzpamatovat a bodnout.

Wulfgar se otočil a mávl kladivem, aby zahnal zpátky co nejvíce protivníků. Pomohla mu přitom setrvačnost. Útočící goblin se pokusil ustoupit a zvedl pai v ubohé obraně. Válečné kladivo mu vak hubený úd rozdrtilo a srazilo mu hlavu na stranu tak silně, e kdy přistál na zádech na zemi, dopadl přitom zároveň i na tvář.

Tvrdohlavý, hloupý goblin, kterého Wulfgar drel ve vzduchu, krábl barbara mečem do obrovského bicepsu. Wulfgar jím smýkl dolů, zmáčkl a zakroutil, a s uspokojením uslyel zapraskat kosti. Koutkem oka zahlédl dalí útočící dav, a tak po něm mrtvolu hodil. Goblini se rozprchli.

“Tempe!” zařval barbar. Popadl válečné kladivo oběma rukama, vrhl se do největího chumlu goblinů a opakovaně se zbraní oháněl. Ti goblini, kteří nedokázali zuřivému útoku uniknout a nedostali se ze smrtícího dosahu, utrili drtivou ránu.

Wulfgar se obrátil k nepřátelům, které cítil za zády. Goblini skutečně přeli do útoku, ale kdy se k nim mocný bojovník otočil a oni zahlédli divoký pohled v jeho očích a vztekle zkroucenou tvář, dali se na útěk. Wulfgar hodil po jednom z nich kladivem a rozdrtil ho. Potom se znovu obrátil a napadl dalí skupinu protivníků.

Ti se také rozprchli a vůbec je nezajímalo, e divoký mu je neozbrojen.

Wulfgar popadl jednoho z nich za loket, otočil ho k sobě, chytil ho za obličej a pratil s ním o zem. Aegisův tesák se mu objevil v ruce a jeho vztek jetě zesílil.

~~~

Bruenor se musel zapřít nohama, aby mohl věrnou sekyru vykubnout z hrudi poslední oběti. Kdy ji vytrhl, z rány vystříkla krev a trpaslíka zalila. Bruenora to nezajímalo, protoe si byl jist, e goblini jsou zlá stvoření a on svými divokými útoky pomáhá světu.

Trpasličí král se bezstarostně usmíval a klestil si cestu davem, a objevil dalí cíl. Goblin zaútočil jako první, ale jeho kyj se při úderu do Bruenorova pevného títu rozpadl. Hloupý goblin se nevěřícně zadíval na zlomenou zbraň, pak vzhlédl k trpaslíkovi. A právě včas, aby uviděl sekyru, která se mu v následujícím okamiku zaala mezi oči.

Kolem trpaslíka prolétl záblesk a tolik ho vyděsil, e ho připravil o vechno potěení. Uvědomil si vak, e to byla Catti, a uviděl její obě připíchnutou ke skále chvějícím se stříbrným ípem.

“Fakt dobrej luk,” zamručel trpaslík a ohlédl se po dceři. V tu chvíli si viml goblina, který se krábal nahoru na ploinu.

“Tak to ne!” vykřikl trpaslík, rozběhl se k plochému kameni a překulil se na něj. Vztyčil se nad tvorem a připravil se na střet, kdy ho dalí záblesk přiměl uskočit.

Goblin zůstal stát a zadíval se dolů, jako by očekával, e uvidí ze své hrudi trčet íp. Ale nael jen díru vedoucí rovnou do plic.

Goblin strčil do otvoru prst ve směné snaze zastavit krvácení, potom padl k zemi mrtvý.

Bruenor si zaloil ruce v bok a tvrdě se na dceru zadíval. “Hej, děvče,” pokáral ji. “Připravuje mě vo vechnu srandu!”

Catti se chystala opět natáhnout tětivu, ale znenadání se uvolnila.

Bruenora její reakce zarazila, o chvíli později ale pochopil. Zezadu ho toti do hlavy udeřil goblinský kyj.

“Toho jsem ti nechala,” řekla Catti a pokrčila rameny, co bylo tváří v tvář Bruenorovu zamračenému, temnému pohledu jen chabé gesto.

Bruenor neposlouchal. Zvedl tít, aby odrazil následující předvídatelný útok, pak se zprudka otočil a al sekyrou. Goblin zatáhl břicho a uskočil na pičky.

“Málo,” řekl mu trpaslík a zdvořile pouil goblintinu. Ukázalo se, e měl pravdu. V následujícím okamiku vyhřezly goblinovi vnitřnosti. Vyděený tvor se na něj nevěřícně zadíval.

“Neměls mě bacit, dy sem se nedíval.” Lepí omluvy se od Bruenora Válečného kladiva dočkat nemohl. Dalím mávnutím sekyry ual trpaslík goblinovi hlavu.

Kdy Bruenor s Catti vyčistili ploinu, obrátili se k bitvě. Catti zvedla luk, ale neměla důvod dál střílet. Větina goblinů vzala nohy na ramena, jeskyni ale obklíčily Dagnovy jednotky, take neměla kam utéct.

Bruenor seskočil dolů, vydal rozkaz k pronásledování nepřítele a trpaslíci se kolem goblinské hordy sevřeli jako obrovské, cvakající čelisti.

4

TRPASLIČÍ HRAČKA

Drizzt vklouzl do tichého průchodu a lomoz bitvy nechal za sebou. Drow se nebál, protoe věděl, e jeho stín, Guenhwyvar, je nedaleko. Větí starosti mu dělal Regis, který se mu tvrdoíjně drel v patách. Půlčík se natěstí pohyboval stejně tie jako drow a plíil se stíny, take se nezdálo, e by mohl svojí přítomností Drizzta ohrozit.

Jen potřeba zůstat zticha bránila Drizztovi v tom, aby se půlčíka zeptal, co tu dělá. Kdyby toti narazili na gobliny, Drizzt netuil, jak by se Regis ubránil, kdy neuměl bojovat.

Černý panter vpředu se zastavil a ohlédl se po Drizztovi. Kočka, která byla tmaví ne temnota, vklouzla otvorem do boční jeskyně. K Drizztovi z ní doléhaly vrčivé hlasy goblinů.

Ohlédl se po Regisovi, po rudých tečkách, které prozrazovaly, kde se nachází půlčíkovy na teplo citlivé oči schopné infračerveného vidění. Půlčíci sice ve tmě viděli, ale zdaleka ne tak dobře jako drowové nebo goblini. Drizzt zvedl ruku a přikázal Regisovi, a zůstane v chodbě. Sám vklouzl do jeskyně.

Goblini, kterých bylo alespoň est, se shlukli ve středu malé komory a motali se kolem mnoha přírodních sloupů, je se spíe podobaly zubům.

Vpravo u stěny vycítil Drizzt pohyb. Poznal, e je to Guenhwyvar. Trpělivě čekala, a zaútočí.

Drizzt si znovu uvědomil, jak úasný spolubojovník panter je. Guenhwyvar vdy nechala Drizzta, aby určil, jakým směrem se bitva vydá, a sama pak nala nejlepí způsob, jak mu pomoct.

Drowský hraničář se schoval za nejblií stalagmit, odplíil se za následující a překulil se jetě za dalí a kadým pohybem se blíil ke kořisti. Teď u rozeznal devět goblinů, kteří se zjevně snaili rozhodnout, co dál.

Nepostavili ádné stráe, netuili, e se blíí nebezpečí.

Jeden se odsunul stranou, aby se zády opřel o stalagmit. Od ostatních ho oddělovalo sotva pět stop. Scimitar mu pronikl břichem do plic dřív, ne stačil vykřiknout.

Zbývalo jich osm.

Drizzt sloil tělo na zem, zaujal jeho místo a opřel se zády o kámen.

O chvíli později na něj jeden z goblinů zavolal, protoe ho povaoval za mrtvého společníka. Drizzt zabručel v odpověď. Goblin natáhl ruku, poplácal ho po rameni a drow nedokázal potlačit úsměv.

Goblin ho plácl jednou, podruhé u pomaleji a pak mu začal prohmatávat silný plá, protoe si zjevně viml Drizztovy vyí postavy.

Se zvědavým výrazem na oklivé tváři vyhlédl goblin zpoza pahrbku.

Zůstalo jich u jen sedm. Drizzt skočil mezi nepřátele a bleskurychle sekl scimitary, take v jediném okamení zabil dva nejblií gobliny.

Zbývajících pět zavřísklo a začalo pobíhat kolem. Goblini naráeli do stalagmitů a do sebe navzájem a padali k zemi.

Jeden z nich se vydal rovnou k Drizztovi, nesrozumitelně mumlal a ruce měl doiroka rozpaené jakoby v přátelském gestu. Zlý tvor si teprve po chvíli uvědomil, e temný elf nemá o přátelství zájem, a začal zběsile ustupovat. Drizztovy scimitary sekly dolů a vyryly goblinovi do hrudi krvavé X.

Guenhwyvar se prohnala kolem drowa a zaútočila na goblina, který prchal do zadní části jeskyně. Jediným mávnutím panterovy mocné tlapy zůstali u jen tři.

Dva z goblinů se nakonec vzpamatovali natolik, e tasili zbraně a zaútočili na Drizzta koordinovaně. Jeden se zeiroka rozmáchl kyjem, ale Drizzt ho srazil stranou dřív, ne se k němu vůbec stačil přiblíit.

Scimitar, kterým úder zastavil, sekl třikrát zprava a třikrát zleva a zasadil tak okovanému protivníkovi est smrtelných ran. Goblin na něj uasle pohlédl a padl k zemi mrtvý.

A po celou dobu Drizzt druhým scimitarem lehce odráel zoufalé útoky druhého goblina.

Kdy se k němu drow otočil čelem, nepřítel poznal, e je ztracen. Hodil po Drizztovi mečem, opět jen s malým účinkem, a vrhl se za nejblií kamenný sloup.

Poslední ze zmatených tvorů proběhl za drowem, čím Drizzta překvapil a umonil tak druhému goblinovi utéct. Drizzt proklel goblinovo zjevné těstí. Nechtěl, aby kterýkoli unikl, ale tito dva měli buďto těstí, anebo dost rozumu na to, aby se rozprchli opačnými směry. O zlomek vteřiny později uslyel ale drow za sloupem hlasité prasknutí a goblin, který po něm hodil mečem, se vypotácel zpoza sloupu s rozdrcenou lebkou.

Regis vykoukl ven s malým palcátem v ruce a pokrčil rameny.

Drizzt se na půlčíka na okamik zmateně zadíval, pak se obrátil a rozběhl se za posledním goblinem, který se rychle proplétal mezi stalagmity k otvoru v zadní části jeskyně.

Mrtnějí drow ho ale rychle doháněl. Viml si, e podél něj běí Guenhwyvar, její tlama zářila krví čerstvě zabité kořisti. S kadým dlouhým skokem se blíila ke goblinovi. V tu chvíli si Drizzt mohl být jistý, e tvor neunikne.

V ústí tunelu se goblin s trhnutím zastavil. Drizzt uskočil do strany a také Guenhwyvar se vrhla za sloup, protoe kolem goblinova těla vybuchly praskající jiskry a plameny. Tvor sebou trhal a vřískal, z těla mu odletovaly kusy oděvu i masa.

Výbuchy neustávaly a udrovaly goblinovo tělo ve vzpřímeném postoji jetě dlouho po jeho smrti. Nakonec ale ustaly, tvor padl k zemi a z několika tuctů spálenin mu stoupaly tenké prouky kouře.

Drizzt s Guenhwyvar se ani nepohnuli, protoe si nebyli jistí, jaký nový netvor se to objevil.

Komnatu náhle prozářilo magické světlo.

Drizzt se ze vech sil snail zaostřit. Sevřel pevněji jílce zbraní.

“Je po nich?” ozval se známý trpasličí hlas. Otevřel oči právě včas, aby zahlédl, jak do jeskyně vstoupil klerik Valoun. Jednu ruku měl schovanou ve velkém vaku u opasku, ve druhé drel tít.

Objevilo se za ním několik vojáků a jeden zamumlal: “Zatraceně dobrý kouzlo, knězi.”

Valoun přistoupil blí, aby si zničené tělo lépe prohlédl, pak kývl na souhlas. Drizzt vyklouzl zpoza pahorku.

Překvapený klerik vihl rukou a hodil po drowovi hrst malých předmětů. Oblázků? Guenhwyvar zavrčela a Drizzt uskočil do strany. Místo, kde stál a kde oblázky narazily na kámen, rozhavily dalí malé výbuchy.

“Drizzte!” vykřikl Valoun, kdy si uvědomil svoji chybu. “Drizzte!” Pospíil si k drowovi, který zíral na seehnutou zem.

“Se v pořádku, drahej Drizzte?” křičel Valoun.

“Zatraceně dobrý kouzlo, knězi,” odvětil Drizzt a co nejlépe přitom napodobil trpasličí hlas. Obdivně se zazubil.

Valoun ho silně poplácal po zádech a málem ho přitom povalil na zem. “Taky se mi líbí,” řekl a ukázal Drizztovi vak plný bouchavých oblázků. “Chce ňáký?”

“Já chci,” odvětil Regis a vystoupil zpoza stalagmitu. Dostal se k východu blí ne drow.

Drizzt zamrkal levandulovýma očima a uasl nad půlčíkovými dovednostmi.

~~~

Dalí goblinské vojsko čítající víc ne sto bojovníků bylo rozmístěno v tunelech napravo od hlavní jeskyně. Mělo napadnout trpaslíky ze strany, jakmile se rozpoutá bitva. Ale kdy past selhala a Bruenor zaútočil (pomáhaly mu přitom stralivé stříbrné ípy), etini byli poraeni na hlavu a dorazily trpasličí posily v čele s Dagnem, dokonce i hloupí goblini pochopili, e by bylo moudřejí otočit se a vzít nohy na ramena.

“Trpaslíci,” vykřikl jeden z goblinů, kteří běeli úplně vpředu. Volání se rozlehlo hordou a hrůza goblinů se proměnila v hlad, protoe uvěřili, e narazili jen na malou tlupu vousatých tvorů, moná na zvědy.

A u tomu bylo jakkoli, tito trpaslíci zjevně netouili bojovat, protoe na nic nečekali a dali se na útěk. Hon začal.

Po několika zatáčkách se prchající trpaslíci a goblini dostali do blízkosti irokého, hladce opracovaného a pochodněmi osvětleného tunelu, který před mnoha sty lety vyhloubili trpaslíci z Mitrilové síně.

A poprvé od těch dávných dob do něj trpaslíci znovu vstoupili. A čekali.

Silné trpasličí ruce nasadily kamenné disky jeden po druhém na dřevěný trám, a celá konstrukce vypadala jako jeden pevný válec. Byl vysoký jako trpaslíci, skoro stejně iroký jako opracovaný tunel a váil hodně přes tunu. Konstrukci doplňovaly chytře rozmístěné čepy, kovový plát, do něj byly vyklepané ostré vruby, a dvě rukojeti se zářezy, které se táhly od stran válce dozadu, take trpaslíci mohli táhnout i tlačit.

Celou past doplňoval kus látky s namalovanými postavami, které vzhledem připomínaly útočící trpaslíky a měly přilákat gobliny tak blízko, a bude pozdě na ústup.

“Sou tady,” oznámil jeden ze zvědů, kdy se vrátil k hlavnímu voji. “Za několik minut voběhnou zatáčku.”

“Sou návnady připravený?” zeptal se trpaslík, který hračce i osazenstvu velel.

Druhý trpaslík kývl. Tahači se postavili k rukojetím a pevně vloili ruce do zářezů. Čtyři vojáci se postavili před konstrukci a připravili se na divoký běh a zbytek stohlavého vojska se seřadil za tahači.

“Výklenky sou vodsaď sto stop,” připomněl velitel vojákům v čele. “Musíte se do nich trefit! A tudle věc rozjedem, u ji nezastavíme!”

Na opačném konci dlouhé chodby se ozvaly výkřiky předstíraného strachu prchajících trpaslíků, které pronásledovali výskající goblini.

Velitel trpaslíků zavrtěl vousatou hlavou. Bylo tak snadné vlákat gobliny do pasti. Stačilo je přesvědčit, e mají navrch, a dali se zatáhnout kamkoli.

Vojáci v čele začali pomalu klusat. Tahači za nimi nasadili volný krok a armáda se plahočila za pomalu se otáčejícím válcem.

Rozlehly se dalí výkřiky, mezi nimi jasně zaznělo zvolání: “Teď!”

Vojáci v čele zařvali a rozběhli se. Obrovská hračka jim byla v patách, jak mocné trpasličí nohy uvedly ďábelský válec do chodu. Trpaslíci překřičeli dunění vrčivou písní:

Tunel je moc ouzkej,

tunel je moc nízkej,

radi zmizte, goblini,

protoe my dem!

Útok duněl jako řítící se lavina podbarvená goblinskými výkřiky. Vojáci, kteří představovali návnadu, mávali na blíící se přátele, zastavili se vedle výklenků a začali na goblinské pronásledovatele chrlit nadávky.

Velitel trpaslíků se pochmurně usmál, protoe věděl, e hračka mine výklenky, jediné bezpečné místo před válcem, zlomek vteřiny předtím, ne k nim dorazí goblinská horda.

Přesně jak trpaslíci plánovali.

Goblini se neměli kam obrátit a byli přesvědčeni, e narazili na obyčejnou trpasličí hlídku, proto jejich dlouhé zástupy zavýskly bojový pokřik a pokračovaly v útoku.

Prchající vojáci se připojili k návnadě. Spolu se vrhli do výklenků a hračka produněla kolem. Maskovací látka gobliny v předních řadách zmátla, proto v úasu zpomalili.

Goblinský bojový pokřik nahradil vyděený jekot. Nejblií goblini po poskakující podobizně trpaslíka odváně sekli, strhli látku dolů a odhalili katastrofu zlomek okamiku předtím, ne je rozmáčkla.

Obávaní trpaslíci nazývali hračku “drtička” a goblinská kae, kterou po sobě drtící válec zanechával, jen potvrzovala, e název je oprávněný.

“Zpívejte, trpaslíci!” rozkázal velitel. Vojáci se pustili do zpěvu, který přehluil i vytí goblinů.

Kadý skok goblinská je hlava,

z goblinů zbude čistá áva.

Zdrhejte, a k tomu hračku tlačte,

na kai gobliny tím drte.

Brutální nástroj poskakoval a otřásal se. Tahači zakopávali o hromádky goblinských ostatků, ale pokud nějaký trpaslík odpadl, dalí tucet s radostí zaujal jeho místo a zběsile se vrhl do práce.

Armáda za konstrukcí se začala roztahovat, jak se trpaslíci zastavovali, aby usmrtili gobliny, kteří se jetě stále hýbali. Hlavní voj se ale drel těsně za drtičkou, protoe čím dále chodbou postupovali, tím častěji míjeli boční tunely. Pronikaly do nich určené skupiny trpasličích vojáků a zabíjely vechny ivé gobliny v okolí.

“Ostrá zatáčka!” zařval velitel a od ocelí pobitých kol na koncích válce začaly létat jiskry, jak krábaly o stěny tunelu. Trpaslíci počítali s tím, e tady valící se nestvůru zastaví.

Ale drtička se nezastavila a chodba za zatáčkou končila. Tucet goblinů se tam krábalo po nepoddajné skále a snailo se někudy uniknout.

“Puste ji!” zakřičel velitel. Trpaslíci uposlechli a padali divoce jeden přes druhého, jak sami nedokázali zůstat stát.

Drtička narazila na skálu a následný výbuch otřásl podloím. Pro jásající trpaslíky nebylo těké uhodnout, co se stalo s neastnými tvory, kteří zůstali uvězněni pod hračkou.

“Dobrá práce!” pochválil velitel vojáky, kdy nahlédl zpět do chodby, která byla plná rozdrcených goblinů. Trpaslíci dál bojovali, ale nyní byli ve velké přesile, protoe víc ne polovina goblinů byla rozmačkána.

“Dobrá práce!” zopakoval velitel srdečně. Trpaslíci, kteří gobliny z celého srdce nenáviděli, si to skutečně mysleli.

~~~

V hlavní jeskyni se Bruenor s Dagnem vítězoslavně a mokře objali a “podělili se o krev nepřátel”, jak tomu brutální trpaslíci říkali. Několik trpaslíků bylo zabito a mnoho dalích zraněno, ale ádný z velitelů nedoufal, e výprava bude slavit takový úspěch.

“Co si vo tom myslí, děvče?” zeptal se Bruenor Catti, kdy se k němu připojila. Luk měla pohodlně přehozený přes rameno.

“Udělali jsme, co bylo nutný,” odvětila ena. “A goblini nás zradili, jak jsme očekávali. Ale stejně si myslím svý. Bylo dobré, e jsme s nima zkusili vyjednávat.”

Dagna si odplivl, ale moudřejí Bruenor pokýval souhlasně hlavou.

“Tempe!” zařval Wulfgar vítězoslavně, a kdy je uviděl, rozběhl se s kladivem vysoko nad hlavou k nim.

“Ale stejně si myslím, e z toho vichni máte a moc velkou radost,” poznamenala Catti. Zjevně nechtěla s Wulfgarem mluvit, protoe se odvrátila a vydala se pomoct zraněným.

“Pcha!” odfrkl si Bruenor. “Ty sama sis taky pěkně zastřílela!”

Catti si odhodila katanové vlasy z tváře a neotočila se. Nechtěla, aby Bruenor viděl její úsměv.

Oddíl, který měl na starost drtičku, vstoupil do hlavní jeskyně asi o půl hodiny později a oznámil, e pravé křídlo goblinské armády bylo zničeno. O několik minut později je následovali Drizzt, Regis a Guenhwyvar a drow Bruenorovi řekl, e Valoun a jeho jednotky čistí chodby nalevo a za zadním vojem.

“Takys jich pár voddělal?” zeptal se trpaslík. “Myslím a po etinech.”

Drizzt kývl. “Ano,” odvětil. “Guenhwyvar taky… i Regis.” Drizzt s trpaslíkem se zvědavě otočili k půlčíkovi, který v ruce uvolněně svíral zakrvácený palcát. Kdy si Regis viml jejich pohledů, ukryl zbraň za zády, jako by se styděl.

“Ani sem nečekal, e pude s náma, Kručibřichu,” řekl Bruenor. “Myslel sem, e zůstane doma a bude se nacpávat, zatímco my vostatní budem bojovat.”

Regis pokrčil rameny. “Napadlo mě, e nejbezpečnějí místo na světě je po Drizztově boku,” vysvětlil.

Bruenor neměl proti takové logice co namítnout. “Za pár desetidnů muem začít dolovat,” řekl hraničáři. “A to tady průzkumníci projdou a ujistěj se, e je to tu bezpečný.”

Ale Drizzt u ho v tu chvíli skoro neposlouchal. Zajímala ho spíe skutečnost, e Catti s Wulfgarem procházejí mezi zraněnými, ale sobě navzájem se očividně vyhýbají.

“Je to klukova vina,” řekl Bruenor, kdy si viml, kam se dívá.

“Myslí si, e eny nemají bojovat,” odvětil Drizzt.

“Pcha!” odfrkl si rudovousý trpaslík. “Je to nae nejlepí bojovnice. A kromě toho, lo s náma do boje pět tuctů trpaslic, a dvě dokonce zabili.”

Drizzt se na trpasličího krále překvapeně zadíval. Potřásl bezmocně bílou hřívou a vydal se za Catti. Ale pak se zastavil, ohlédl se a znovu zavrtěl hlavou.

“Vopravdu, pět tuctů,” zopakoval Bruenor, kdy si viml přítelova nedůvěřivého výrazu. “Trpaslice, fakt.”

“Příteli,” odpověděl Drizzt a znovu vykročil, “já je vůbec nepoznal.”

~~~

Valounovy jednotky se připojily k ostatním o dvě hodiny později a ohlásily, e zadní část tunelů je vyčitěná. Výprava byla u konce a Bruenor s veliteli byli přesvědčeni, e ádný nepřítel nepřeil.

Nikdo z trpaslíků si neviml tíhlých, tmavých postav - temných elfů, Jarlaxlových pehů - které se vznáely mezi stalaktity v oblastech nejtěích bojů a pozorně sledovaly pohyby a bojové techniky trpaslíků.

Goblini byli rozpráeni, ale problémy Bruenora Válečného kladiva teprve začaly.

5

VY, MALOVĚRNÍ

Dinin sledoval kadý Viernin pohyb. Díval se, jak připravuje obřad, který měl uctít Pavoučí královnu. Drowové se nacházeli v malé kapli, kterou Jarlaxl zajistil pro Viernu v sídle jednoho z niích menzoberranzanských rodů. Dinin zůstával temné bohyni věrný a ochotně souhlasil, e toho dne doprovodí Viernu na modlitby, popravdě vak povaoval celou věc za nesmyslnou fraku a sestru za výsměch tomu, čím bývala dřív.

“Neměl bys tolik pochybovat,” poznamenala Vierna. Dál se věnovala obřadu a po Dininovi se ani neohlédla.

Kdy si vak Dinin znechuceně povzdychl, zprudka se otočila a přimhouřila vztekle hnoucí rudé oči.

“K čemu to je?” zeptal se Dinin a odváně se postavil její zlobě. Dinin stále tvrdohlavě věřil, e se Vierně nepodařilo získat zpět Llothinu přízeň, přesto vak byla sestra větí, silnějí a vyzbrojená magií kněky. Zaskřípal ale zuby, obrnil se a neustoupil, protoe se obával, e Viernina sílící posedlost opět zničí vechny okolo.

Vierna neodpověděla, nýbr vytáhla ze záhybů kněského hávu zvlátní bič. Rukoje byla z obyčejného černého adamantinu, ale pět provazců tvořili iví, svíjející se hadi. Dinin vytřetil oči. Pochopil, co bič představuje.

“Tyto biče mohou pouívat jen Llothiny nejvyí kněky,” připomněla Vierna a láskyplně poplácala hadí hlavy.

“Ztratili jsme přízeň…” začal Dinin protestovat, ale tváří v tvář Viernině důkazu to byla ubohá námitka.

Vierna se na něj zadívala a oklivě se zasmála, potom se sehnula, políbila jednu z hlav a téměř zapředla.

“Tak proč jdeme po Drizztovi?” zeptal se Dinin. “Získala jste zpět Llothinu přízeň. Proč chcete vechno riskovat, jen abyste se pokusila zabít naeho zrádného bratra?”

“Jen díky tomu jsem získala přízeň zpět!” zavřískla Vierna. Udělala krok vpřed a Dinin moudře ucouvl. Vzpomněl si na dětství v sídle rodu Do’Urden, kdy ho Bríza, nejstarí a nejkrutějí sestra, podobnými hadími biči ráda mučila.

Vierna se vak ihned uklidnila a ohlédla se po tmavém oltáři, který zdobili iví i vytesaní pavouci. “Ná rod padl kvůli slabosti Matrony Zlovůle,” vysvětlila. “Zlovůle nedokázala splnit ten nejdůleitějí úkol, jaký jí kdy Lloth dala.”

“Nezabila Drizzta,” uhádl Dinin.

“Ano,” řekla Vierna prostě a ohlédla se přes rameno po bratrovi. “Nezabila zrádného, odporného Drizzta. Slíbila jsem Lloth, e jí daruji jeho srdce, e napravím pochybení naí rodiny, abychom… abych získala zpět její přízeň.”

“Ale k čemu?” Dinin se musel zeptat. S opovrením se rozhlédl po prosté kapli. “Nae sídlo u neexistuje. Jméno Do’Urden nesmí být ve městě vůbec vysloveno. Co získáme, kdy nám Lloth znovu projeví přízeň? Znovu se stanete nejvyí kněkou, a to mě velice těí, ale nebudete mít ádný rod, kterému byste mohla vládnout.”

“Budu!” odsekla Vierna a v očích se jí zablesklo. “Ty a já jsme lechtici, kteří přeili pád rodu. Máme právo vznést Obvinění.”

Dinin vytřetil oči. Vierna měla teoreticky pravdu. Obvinění bylo privilegiem lechtických dětí, které přeily vyhlazení svého rodu. Měly právo obvinit útočníky a vydat viníka do rukou drowské spravedlnosti. Ale Menzoberranzan byl postaven na intrikách a chaosu a spravedlnost tu byla velmi selektivní.

“Obvinění?” vykoktal Dinin. V ústech mu tak vyschlo, e sotva dokázal promluvit. “Copak jste zapomněla, který rod nás zničil?”

“Tím to bude jetě sladí,” zapředla tvrdohlavá sestra.

“Baenre!” vykřikl Dinin. “Rod Baenre, První rod Menzoberranzanu! Nemůete se postavit Baenre. ádný rod ani aliance rodů se mu nepostaví a Matrona Baenre ovládá Akademii. Kde seberete jednotky, které trest vykonají? A co Bregan D’aerthe?” připomněl Dinin. “oldáci, kteří nás přijali mezi sebe, pomáhali zničit ná rod.” Dinin rychle zmlkl, protoe si uvědomil, co právě řekl. Nepřestával asnout nad paradoxem, nad krutou ironií drowské společnosti.

“Jsi mu, a proto nechápe Llothinu krásu,” odvětila Vierna. “Nae bohyně ije z chaosu a celou situaci povauje za nesmírně sladkou právě kvůli její zuřivé ironii.”

“Město nepůjde do války s rodem Baenre,” prohlásil Dinin bez jakýchkoli pochybností.

“K tomu nikdy nedojde!” vytěkla Vierna a rudé oči jí znovu zahnuly. “Matrona Baenre je stará, bratře. Její doba u dávno pominula. A Drizzt zemře, jak Pavoučí královna rozkázala, bude mi poskytnuta audience v sídle Baenre, kde… přednesu obvinění.”

“A námi pak nakrmí goblinské otroky,” odvětil Dinin sue.

“Vlastní dcery Matronu Baenre sesadí, aby rod získal zpět přízeň Pavoučí královny,” pokračovala Vierna vzrueně a pochybujícího bratra zcela ignorovala. “A aby toho dosáhly, předají vládu mně.”

Viernino prohláení bylo tak absurdní, e se Dinin nezmohl na slovo.

“Přemýlej, bratře,” řekla Vierna. “Představ si, jak stojí po mém boku v čele Prvního rodu Menzoberranzanu!”

“To vám slíbila Lloth?”

“Prostřednictvím Triely,” odvětila Vierna, “nejstarí dcery Matrony Baenre, která je sama Matronou mistrou Akademie.”

Dinin začínal chápat. Triela byla mnohem mocnějí ne Vierna, a pokud se touila zbavit matky, která u byla skutečně velmi stará, jistě by její místo zaujala raději sama nebo na trůn alespoň dosadila jednu ze svých schopných sester. Dinin seděl na lavici, pae měl zaloené na hrudi a pomalu kroutil hlavou. Jeho pochybnosti byly víc ne zřejmé.

“Ve svém průvodu nevěřící nepotřebuji,” varovala Vierna.

“V průvodu?” odvětil Dinin.

“Bregan D’aerthe je pouhý nástroj, který mi byl propůjčen, abych potěila bohyni,” vysvětlila Vierna bez zaváhání.

“Jste ílená,” prohlásil Dinin dřív, ne se stačil zarazit. Ulevilo se mu, protoe se na něj Vierna nevrhla.

“Bude svých svatokrádených slov litovat, a předáme zrádného Drizzta Lloth,” slíbila kněka.

“Nikdy se vám nepodaří se k naemu bratrovi přiblíit,” odpověděl ostře Dinin, který si stále bolestivě jasně vzpomínal na předchozí katastrofální střetnutí s Drizztem. “A já s vámi na povrch nepůjdu - ne proti tomu démonovi. Je silný, Vierno, silnějí, ne tuíte.”

“Ticho!” Rozkaz zatíila magie a Dinin zjistil, e se mu dalí námitky zadrhly v hrdle.

“Silnějí?” vysmála se mu Vierna o chvíli později. “Co ty ví o síle, neschopný mui?” Po tváři se jí rozlil hořký úsměv a Dinin se zavrtěl. “Pojď se mnou, nevěřící Dinine,” přikázala Vierna. Vykročila k bočním dveřím kapličky, ale Dinin se nepohnul.

“Pojď!” poručila Vierna a Dinin cítil, jak se jeho nohy pohnuly. Věrně následoval ílenou sestru ven z jediného stalagmitu sídla niího rodu a z Menzoberranzanu.

~~~

Jakmile Do’Urdenové zmizeli z dohledu, zakryl Jarlaxl malé větící zrcadlo závěsem. Obraz kapličky zmizel. Napadlo ho, e by si měl co nejdřív promluvit s Dininem a varovat tvrdoíjného bojovníka před následky, kterým by mohl čelit. Jarlaxl měl Dinina upřímně rád a věděl, e se řítí do záhuby.

“Dobře jste ji navnadila,” řekl oldák kněce, která stála vedle něj, a lstivě na ni mrkl levým okem, které si pro dneek nechal nezakryté.

ena byla mení ne Jarlaxl, ale vyzařovala z ní nezpochybnitelná síla. Opovrlivě na oldáka zavrčela.

“Má drahá Trielo,” zabroukal Jarlaxl.

“Dr jazyk za zuby,” varovala ho Triela Baenre, “jinak ti ho vyrvu.” Jarlaxl pokrčil rameny a moudře přesunul rozhovor zpět k důleitějím záleitostem. “Vierna vám uvěřila,” poznamenal.

“Vierna je zoufalá,” odvětila Triela Baenre.

“la by po Drizztovi, i kdybyste jí slíbila jen to, e ji přijmete do rodiny,” namítl oldák, “ale navykládat jí, e nahradí Matronu Baenre…”

“Čím větí je cena, tím větí bude Viernina motivace,” odvětila Triela klidně. “Matce velmi záleí na tom, aby Lloth dostala Drizzta do rukou. A si poetilá kněka Do’Urden myslí, co chce.”

“Souhlasím,” řekl Jarlaxl a kývl. “Připravil rod Baenre doprovod?”

“Třicet válečníků potají doprovodí bojovníky Bregan D’aerthe,” odvětil Triela. “Jsou to jenom mui,” dodala utěpačně, “a postradatelní.” První dcera rodu Baenre naklonila zvědavě hlavu na stranu a zahleděla se na lstivého oldáka.

“Doprovodí Viernu osobně?” zeptala se Triela. “Abys obě skupiny sladil?”

Jarlaxl sepnul tíhlé ruce. “Jsem součástí téhle věci,” odvětil pevně.

“K mé nelibosti,” zavrčela dcera Baenre. Zamumlala jediné slovo a v záblesku zmizela.

“Tvoje matka mě miluje, drahá Trielo,” pronesl Jarlaxl do prázdnoty, jako by Matrona mistra Akademie stála i nadále vedle něj. “Tohle bych si nenechal ujít,” pokračoval oldák a přemýlel nahlas. Podle Jarlaxlova odhadu mu mohl hon na Drizzta jen prospět. Moná přijde o pár vojáků, ale ti se vdy dali nahradit. Pokud se jim skutečně podaří Drizzta obětovat, budou mít radost Lloth i Matrona Baenre a Jarlaxl u najde způsob, jak získat odměnu za své sluby. Na hlavu Drizzta Do’Urdena, zrádného odpadlíka, byla koneckonců vypsána tučná odměna.

Jarlaxl se prohnaně zasmál. Celá záleitosti byla vskutku nádherná. Kdyby se Drizztovi přece jen podařilo nějak uniknout, zaplatí za to Vierna, oldák bude ít dál a celá věc se ho vůbec nedotkne.

Existovala jetě jiná monost, kterou nezaujatý Jarlaxl, jen se ve způsobech drowů velmi dobře vyznal, vytuil. ance byly skutečně mizivé, ale pokud by k tomu opravdu dolo, opět by z výsledku těil, a to díky dobrým vztahům s Viernou. Triela slíbila Vierně neuvěřitelnou odměnu, protoe to Lloth jí a její matce přikázala. Co by se stalo, kdyby se Vierně podařilo splnit její část dohody? přemýlel oldák. Jaké měla Lloth plány s rodem Baenre?

Vierna Do’Urden musela být ílená, kdy uvěřila Trieliným prázdným slibům, ale Jarlaxl věděl, e mnoho nejmocnějích menzoberranzanských drowů, a to včetně Matrony Baenre, se kdysi zdálo být podobně ílených.

~~~

Později toho dne se Vierna protlačila mléčně bílými dveřmi do Jarlaxlových soukromých komnat. Její ílený výraz prozrazoval nedočkavost.

Jarlaxl zaslechl v chodbě hluk, ale Vierna se dál vědoucně usmívala. oldák se opřel v pohodlném křesle, klepal o sebe prsty a snail se přijít na to, jaké překvapení si pro něj kněka Do’Urden připravila tentokrát.

“Budeme potřebovat jetě jednoho vojáka, aby byla nae výprava úplná,” rozkázala Vierna.

“To se dá zařídit,” odvětil Jarlaxl, který začínal chápat. “Ale proč? Dinin s námi nepůjde?”

Ve Vierniných očích se zablesklo. “Půjde,” řekla. “Ale jeho role se změnila.”

Jarlaxl sebou netrhl, dál seděl a klepal o sebe prsty.

“Dinin nevěřil v Llothin osud,” vysvětlila Vierna a uvolněně se posadila na okraj Jarlaxlova stolu. “Nechtěl mě v této kritické chvíli podpořit. Byl to rozkaz Pavoučí královny!” Seskočila ze stolu a přistoupila k matným dveřím. V obličeji se jí zničehonic objevil zuřivý výraz.

Jarlaxl se nepohnul, jen si protáhl prsty na ruce, kterou házel noe. Viernina tiráda pokračovala. Kněka pochodovala sem a tam po malé místnosti, modlila se k Lloth, proklínala kadého, kdo před bohyní nepadne na kolena, i oba bratry, Drizzta a Dinina.

Najednou se vak uklidnila a nepříjemně se usmála. “Lloth vyaduje věrnost,” řekla obviňujícím tónem.

“Samozřejmě,” odpověděl neotřesitelný oldák.

“Trest vykonává kněka.”

“Samozřejmě.”

Vierniny oči se zaleskly. Jarlaxl se tie napjal, protoe se obával, e na něj ílená kněka z nějakého důvodu zaútočí. Místo toho přistoupila ke dveřím a zavolala na bratra.

Jarlaxl uviděl za matnými dveřmi tmavou siluetu. Neprůhledný materiál dveří se prohnul a napjal, jak se Dinin z opačné strany tlačil dovnitř.

Do místnosti vklouzla jedna obrovská pavoučí noha, pak druhá a třetí. Následoval je zmutovaný trup. Dininovo nahé, odulé tělo bylo od pasu dolů proměněno v obrovitého černého pavouka. Jeho kdysi tak pohledná tvář vypadala mrtvá, oteklá a bezvýrazná. V očích mu nezůstal ádný ivot.

oldák se musel ze vech sil snait, aby nezačal lapat po dechu. Sundal si irák a přejel si rukou po holé, zpocené hlavě.

Znetvořený Dinin vstoupil do místnosti a posluně se postavil za Viernu, která se usmála oldákovu očividnému neklidu.

“Výprava je nesmírně důleitá,” vysvětlila Vierna. “Lloth nebude tolerovat neposlunost.”

Jarlaxlovy pochybnosti o tom, zda za Vierninou výpravou skutečně stojí Pavoučí královna, se rozplynuly.

Vierna uvalila na neposluného Dinina nejkrutějí trest drowské společnosti, který můe vykonat jen nejvyí kněka, je se těí Llothině přízni. Nahradila Dininovo ztepilé tělo groteskním, zmutovaným pavoučím, jeho divokou nezávislost zlovolným chováním, které mohla přizpůsobit kadému svému vrtochu.

Proměnila Dinina v dridera.

ČÁST

DRUHÁ

DOJMY

V drowtině neexistuje slovo pro lásku. Nejbliím pojmem je asi ssinssrigg, ale ten popisuje spíe tělesný chtíč a sobeckou chamtivost. Pojetí lásky sice v srdcích některých drowů existuje, ale pro skutečnou lásku, nesobeckou touhu, která často vyaduje osobní oběti, není ve světě zavilého, nebezpečného soupeření místo.

Jediné oběti, které drowská kultura přináí, jsou dary Lloth a ty v ádném případě nejsou nesobecké, protoe ten, kdo je daruje, doufá, e na oplátku obdrí něco lepího.

Přesto mi nebyl koncept lásky neznámý, kdy jsem Temné říe opoutěl. Měl jsem rád Zaknafeina. Měl jsem rád Belwara a Klapoka. Ve skutečnosti to byla právě schopnost milovat a touha po lásce, co mě v konečném důsledku vypudilo z Menzoberranzanu.

Existuje v irém světě něco prchavějího a nepolapitelnějího? Mnozí tvorové různých národů lásku prostě nechápou a zatěují její krásnou jednoduchost předsudky a nerealistickým očekáváním. Je ironií, e já, který jsem vyel z temnoty necitelného Menzoberranzanu, chápu lásku lépe ne mnozí z těch, kdo ji cítili nebo ji alespoň měli na dosah celý ivot.

Odpadlý drow prostě nepovauje některé věci za samozřejmost.

Přátelé si ze mě kvůli několika výletům, je jsem v poslední době vykonal do Stříbroluní, dobrosrdečně utahují. “Elf určitě plánuje dalí svatbu, co?” smál se Bruenor často a poukazoval tak na můj vztah s Alustriel, Paní Stříbroluní. Přijímám jejich pičkování s lehkým srdcem, protoe v něm cítím upřímné teplo a naději, kterou jsem nevyvrátil vysvětlením, e se mí drazí přátelé mýlí.

Váím si Alustriel a laskavosti, kterou mi projevila. Oceňuji, e jako vládkyně v často nemilosrdném světě zariskovala a dovolila temnému elfovi, aby se svobodně procházel krásnými ulicemi jejího města. Alustriel mě přijala jako přítele, a to mi dovolilo vystavět mé touhy na skutečných přáních, a ne na očekávaných omezeních.

Ale miluji ji?

O nic víc ne ona mě.

Ale přiznávám, e miluji představu, e bych mohl Alustriel milovat, a e by ona mohla milovat mne, e kdybychom k sobě byli přitahováni, barva mé kůe ani pověst mého národa by vzneenou Paní Stříbroluní neodradily.

Teď u vím, e se láska stala nejdůleitějí součástí mého bytí, e přátelské pouto s Bruenorem, Wulfgarem a Regisem je nesmírně důleité pro mé přetrvávající těstí.

Ale můj vztah ke Catti je hlubí.

Jak u jsem řekl, upřímná láska je nesobecká, ale má vlastní nesobeckost prola toho jara těkou zkoukou.

Obávám se o budoucnost Catti a Wulfgara, protoe spolu musejí překonat mnoho překáek. Wulfgar ji miluje, o tom nepochybuji, ale zatěuje svoji lásku majetnictvím, které hraničí s neúctou.

Měl by chápat Cattina ducha, měl by jasně vidět, co iví plameny v úasně modrých očích. Právě jejího ducha Wulfgar miluje, ale bezpochyby ho zadusí předsudky zatíeným přesvědčením, e ena je majetkem svého manela.

Můj barbarský přítel urazil od dětství, které strávil putováním tundrou, dalekou cestu. Ale pokud si chce udret srdce Bruenorovy ohnivé dcery, její lásku, bude muset zajít jetě dál.

Existuje v irém světě něco prchavějího a nepolapitelnějího?

Drizzt Do’Urden

6

HLADKÁ ROVNÁ CESTA

“Nepřijmu výpravu z Nesmé!” zavrčel Bruenor na barbarského vyslance z Kamenice. “Ale, králi trpaslíků…” vykoktal velký rusovlasý mu bezmocně. “Ne!” Bruenorův přísný hlas ho umlčel.

“Lučitníci z Nesme nám pomohli dobýt Mitrilovou síň,” připomněl Drizzt, který stál po Bruenorově boku v audienční komnatě.

Bruenor se na kamenném trůně zprudka otočil. “U si zapomněl, jak se k tobě ti psi z Nesmé chovali, kdy sme prvně procházeli jejich zemí?” zeptal se drowa.

Drizzt zavrtěl hlavou. Vzpomínka vyvolala na jeho tváři úsměv. “Ne,” odvětil, ale jeho klidný hlas a výraz prozradily, e i kdy nezapomněl, odpustil.

Nabručený trpaslík se zadíval na přítele s ebenovou kůí, který byl zjevně spokojený a smířený se světem, a jeho vztek se rychle rozplynul. “Myslí, e bych je měl pozvat na svatbu?”

“Jsi teď král,” odvětil Drizzt a zvedl ruce, jako by to ve vysvětlovalo. Podle Bruenorova výrazu tomu tak zjevně nebylo, proto stejně tvrdohlavý temný elf pokračoval. “Zodpovídá za svůj lid, proto se musí chovat diplomaticky,” vysvětlil Drizzt. “Nesmé bude cenným obchodním partnerem a spojencem. A kromě toho, jak bychom nemohli odpustit obráncům města, které se často stává terčem útoků, e zareagovali na temného elfa takovým způsobem?”

“Pcha, se moc měkkosrdcatej, elfe,” zabručel Bruenor, “a mě si stáh s sebou!” Zadíval se na obrovského barbara, který byl zjevně Wulfgarovým příbuzným, a kývl. “Tak jim teda polete můj pozdrav, ale budu potřebovat vědět, kolik se jich vobjeví!”

Barbar střelil po Drizztovi vděčným pohledem, uklonil se a odeel. Ani jeho odchod vak neumlčel královo bručení.

“Tolik práce, elfe,” stěoval si trpaslík.

“Chce, aby svatba tvé dcery byla tou nejúasnějí událostí, jakou tahle země kdy zaila,” poznamenal Drizzt.

“Snaím se,” souhlasil Bruenor. “Moje Catti si to fakt zaslouí. Celý roky se jí snaím dávat to nejlepí, ale…” Bruenor zvedl ruce a ukázal na své statné tělo, které významně připomínalo, e s Catti nepatří ani ke stejnému národu.

Drizzt poloil ruku na přítelovo silné rameno. “ádný člověk by jí nedokázal dát víc,” ujistil Bruenora.

Trpaslík popotáhl a Drizzt potlačil zasmání.

“Ale je to tolik práce!” zařval Bruenor. Jeho přecitlivělost trvala podle očekávání velmi krátce. “Říkám, e královská dcera by měl mít správnou svatbu, ale nikdo mi nepomáhá udělat ji takovou, jaká má bejt!”

Drizzt věděl, z čeho Bruenorův přehnaný pocit marnosti pramení. Trpaslík očekával, e mu Regis, bývalý cechmistr zběhlý v etiketě, pomůe velkou oslavu naplánovat. Krátce poté, co půlčík dorazil, ujistil Bruenor Drizzta, e teď u půjde vechno jako po másle, protoe “Kručibřich se vo vecko postará”.

Regis se opravdu ujal mnoha úkolů, ale neměl tak dobré výsledky, jak Bruenor očekával nebo poadoval. Drizzt netuil, jestli za to můe Regisova nečekaná neschopnost, nebo Bruenorova poblázněnost.

V tu chvíli vrazil do síně trpaslík a podal Bruenorovi dvacet různých svitků s návrhy na rozloení hodovní síně. V patách mu byl dalí trpaslík s náručí plnou jídelníčků.

Bruenor si povzdychl a bezmocně na Drizzta pohlédl.

“Zvládne to,” ujistil ho drow. “A Catti to bude povaovat za nejúasnějí oslavu, jakou kdy kdo uspořádal.” Drizzt chtěl pokračovat, ale poslední slova ho přiměla zaváhat. Po tváři mu přelétl ustaraný výraz, který Bruenorovi neunikl.

“Dělá si vo mý děvče starosti,” poznamenal vímavý trpaslík.

“Spíe o Wulfgara,” přiznal Drizzt.

Bruenor se zachechtal. “Tři mí zedníci vopravujou stěnu v jeho lonici,” řekl. “Něco ho dost namíchlo.”

Drizzt jen kývl. Nikomu neprozradil, e to on byl Wulfgarovým cílem, a kdyby barbar zvítězil, ve slepé zuřivosti by drowa zabil. “Je jenom nervózní,” řekl Bruenor.

Drow opět kývl, i kdy si tím sám nebyl tak docela jistý. Wulfgar byl skutečně nervózní, ale bylo za tím jetě něco jiného. Drizzt vak ádné lepí vysvětlení neměl a od rozmíky v lonici se Wulfgar k Drizztovi opět choval přátelsky, jako za starých dobrých časů.

“Po svatbě se zas zklidní,” pokračoval Bruenor, Drizztovi se ale zdálo, e se snaí přesvědčit spíe sám sebe ne ostatní. Drizzt mu rozuměl. Catti, osiřelá lidská dívka, byla dcerou Bruenorova srdce a due. Byla jedinou slabinou trpaslíkova kamenného srdce, jediným zranitelným místem v králově zbroji.

Wulfgarovo nevypočitatelně, majetnické chování moudrému trpaslíkovi zjevně neuniklo, ale přestoe mu barbarovo chování vadilo, Drizzt byl přesvědčen, e král nic nepodnikne. Ne, dokud ho Catti nepoádá o pomoc.

A Drizzt také věděl, e Catti, která byla stejně hrdá a tvrdohlavá jako otec, o pomoc nepoádá - Bruenora ani Drizzta.

“Kde ses schovával, ty malej ibale?” zařval Bruenor a vytrhl tak Drizzta ze zamylení. Uviděl, jak do síně vstoupil Regis a tváří se velmi rozčileně.

“Dal jsem si dneska teprve první jídlo!” zakřičel Regis v odpověď. Buclatá tvář se mu kysele stáhla a ruku si poloil na kručící břicho.

“Na jídlo teďka není čas!” vytěkl Bruenor. “Máme…”

“Spoustu práce,” dokončil Regis hrubým trpasličím hlasem a zvedl baculatou ruku v zoufalé prosbě, aby toho Bruenor nechal.

Bruenor dupnul nohou v těké botě a vyrazil k hromadě jídelníčků. “Dy u musí myslet na ranici…” začal Bruenor, sebral pergameny a zasypal jimi Regise. “Na hostině budou lidi i elfové,” vysvětlil, zatímco Regis začal hromadu třídit. “Vyber něco, co jejich citlivý břicha snesnou!”

Regis pohlédl prosebně na Drizzta, ale ten jen pokrčil rameny, a tak půlčík sesbíral pergameny a odoural se.

“Myslel sem, e v bude v plánování lepí,” poznamenal Bruenor dost hlasitě, aby ho odcházející půlčík slyel.

“Lepí ne v boji s gobliny,” odvětil Drizzt, kdy si vzpomněl na půlčíkovy podivuhodné bojové dovednosti.

Bruenor si pohladil rusý plnovous a zadíval se na dveře, kterými Regis odeel. “Dlouho s takovejma, jako sme my, cestoval,” řekl trpaslík.

“Příli dlouho,” dodal Drizzt tie, tak tie, aby ho Bruenor nezaslechl, protoe trpaslík si na rozdíl od Drizzta myslel, e půlčíkovo překvapivé chování je dobrá věc.

~~~

Krátce nato se Drizzt vydal splnit úkol, který mu zadal Bruenor. Ocitl se tak v blízkosti Valounový kaple a zjistil, e Bruenor není jediný, koho hektické přípravy na nadcházející svatbu rozčilují.

“Ani za vekerej mitril v Bruenorově říi!” zakřičela Catti procítěně.

“Buď rozumná,” kňoural Valoun. “Tvůj otec neádá příli.”

Drizzt vstoupil do kaple. Catti stála na podstavci s rukama rozhodně zaloenýma v bok. Valoun se nacházel hluboko pod ní a vzhlíel k ní s drahokamy posázenou zástěrou v rukách.

Catti pohlédla na Drizzta a krátce zavrtěla hlavou. “Chtěj, abych si oblíkla kovářskou zástěru!” vykřikla. “Zatracenou kovářskou zástěru na svatbu!”

Drizzt si uvědomil, e by nebylo moudré se usmát. S váným výrazem přistoupil k Valounoví a zástěru si od něj vzal.

“Je to tradice Válečnýho kladiva,” zafuněl klerik.

“Kadý trpaslík by byl hrdý, kdyby si ji mohl obléct,” souhlasil Drizzt. “Ale musím ti připomenout, e Catti není trpaslice?”

“Mám tím dát najevo podřízenost,” chrlila ze sebe ena s katanovými vlasy. “Trpaslice maj celej den jenom makat u výhně. Já nikdy neměla kovářský kladivo ani v ruce…”

Drizzt ji utiil napřaenou rukou a alostným pohledem.

“Je Bruenorova dcera,” poznamenal Valoun. “Musí poslechnout svýho otce.”

“Pravda,” souhlasil Drizzt opět diplomaticky. “Ale pamatuj, e si nebere trpaslíka. Catti nikdy nepracovala v kováme…”

“Je to symbol,” protestovala Catti.

“…a Wulfgar pracoval s kladivem jen během let, kdy slouil Bruenorovi a neměl na vybranou,” dokončil Drizzt plynule.

Valoun se zadíval na Catti, pak na zástěru a povzdychl si. “Najdem ňákej kompromis,” připustil.

Drizzt na Catti mrkl a překvapilo ho, kdy si uvědomil, e jeho snaha jí náladu očividně nezlepila.

“Poslal mě Bruenor,” řekl drowský hraničář Valounovi. “Zmínil se o nějakém zkouení svěcené vody pro obřad.”

“Ochutnávání,” opravil ho Valoun a začal pobíhat sem a tam. “Ano, ano, pivo,” řekl rozčileně. “Bruenor chce dneska vyřeit tu věc s pivem.” Vzhlédl k Drizztovi. “Myslíme, e tmavé bude pro citlivý aludky lidí ze Stříbroluní příli.”

Valoun běhal po komnatě a nabíral do věder tekutinu z nádrí podél stěn. Catti střelila po Drizztovi nevěřícným pohledem a tie pronesla: “Svěcená voda?”

Kněí větiny náboenství připravovali posvátnou vodu z exotických olejů. Po tolika letech strávených v Bruenorově společnosti by Drizzta nemělo překvapit, e trpasličí klerici pouívají chmel.

“Bruenor říkal, e jí má s sebou vzít hodně,” řekl Drizzt Valounovi. Nebylo to vak nutné, protoe nadený klerik u naplnil vědry malý vozík.

“Dneska u sme hotoví,” oznámil Valoun Catti. Trpaslík rychle zamířil ke dveřím a cenný náklad táhl za sebou. “Ale nemysli, e sme vo tom mluvili naposled!” Catti znovu zavrčela, ale Valoun tak pospíchal, e si toho vůbec neviml.

Drizzt a Catti seděli nějaký čas mlčky bok po boku na podstavci. “Je ta zástěra opravdu tak straná?” zeptal se drow, kdy konečně sebral odvahu.

Catti zavrtěla hlavou. “Nejde o oblečení, ale o to, co představuje,” vysvětlila. “Moje svatba je za dva desetidny. Myslím, e jsem byla na posledním dobrodruství a vybojovala poslední bitvu. Teď u mi zůstanou jenom boje s vlastním manelem.”

Strohé přiznání Drizzta velmi zasáhlo, ale zároveň ho osvobodilo od břemene touhy ponechat si obavy pro sebe.

“Goblini v celém Faerunu to rádi uslyí,” prohlásil bodře, aby zlepil mladé eně temnou náladu. Catti se pousmála, ale její modré oči zůstávaly velmi smutné.

“Bojovala jsi stejně dobře jako ostatní,” dodal Drizzt.

“Myslel sis snad, e nebudu?” vytěkla Catti v obraně a její hlas byl náhle stejně ostrý jako břity Drizztových magických scimitarů.

“To jsi pořád tak plná vzteku?” opáčil Drizzt a jeho obvinění Catti ihned zklidnilo.

“Asi se jenom bojím,” odvětila tie.

Drizzt kývl. Chápal, e přítelkyně čelí stále naléhavějímu dilematu. “Musím zpátky k Bruenorovi,” vysvětlil a vstal. Nechal by to být, nemohl vak ignorovat prosebný pohled, který mu Catti věnovala. Ihned se ale odvrátila a zadívala se přes husté katanové lokny přímo před sebe. Její malomyslnost zasáhla Drizzta jetě víc.

“Není na mně, abych ti řekl, co má cítit,” řekl Drizzt vyrovnaně. Mladá ena na něj nepohlédla. “Jsem tvůj přítel a tíí mě teď stejné břemeno, jaké tíilo tebe, kdy jsem v Kalimportu seel z cesty. Ale řeknu ti jedno: Stezka před tebou se rozvětvuje, ale jen ty sama se můe rozhodnout, kterým směrem se vydá. Kvůli nám vem, ale hlavně sama kvůli sobě, si svoji volbu dobře rozmysli.” Sklonil se, odhrnul Catti vlasy z obličeje a něněji políbil na tvář.

Poté kapli bez jediného ohlédnutí opustil.

~~~

Ve chvíli, kdy drow vstoupil do Bruenorovy audienční síně, polovina Valounova vozíku u byla prázdná. Bruenor, Valoun, Dagna, Wulfgar, Regis a několik dalích trpaslíků se hlasitě dohadovali o tom, který dber “svěcené vody” má nejjemnějí, nejvybranějí chu - hádky ústily v dalí ochutnávání, které ústilo v dalí hádky.

“Todle!” zařval Bruenor, kdy vyprázdnil dber a na vousu mu ulpěla pěna.

“To je dobré tak akorát pro gobliny!” zakřičel Wulfgar opile. Ale jeho smích rychle utichl, kdy mu Bruenor narazil vědro na hlavu a tvrdě do něj uhodil.

“Mohl bych se mýlit,” připustil Wulfgar, který se náhle ocitl na zemi. Jeho hlas se rozléhal zpod kovového dberu.

“Pověz mi, co si myslí ty, drowe,” zařval Bruenor, kdy si Drizzta viml. V rukou drel dvě přetékající vědra.

Drizzt zvedl ruku a pozvání odmítl. “Já dávám přednost vodě z horského potoka před hustým pivem,” vysvětlil.

Bruenor po něm vědra hodil. Drizzt hbitě uskočil, ale tmavě zlatá tekutina se rozlila po kamenné podlaze. Ostatní trpaslíci protestovali proti marnotratnému plýtvání dobrým pivem tak hlasitě, a Drizzt uasl, ale předevím ho překvapilo, e Bruenor poprvé nenael odvahu se proti výtkám ohradit.

“Králi.” Zavolání ode dveří hádku ukončilo. Do audienční síně vstoupil buclatý trpaslík v bojové zbroji a jeho váný výraz přeruil veselí ochutnávačů.

“Z nových tunelů se nevrátilo sedm trpaslíků,” vysvětlil.

“Prostě si dávaj na čas,” odvětil Bruenor.

“Propásli večeři,” namítl stráce.

“Problémy,” prohlásili Valoun a Dagna jednohlasně a na tvářích se jim usadily váné výrazy.

“Pcha!” odfrkl si Bruenor a vrávoravě zamával rukou. “V tunelech u nejsou ádní goblini. Ti dole jenom hledaj mitril. Povídám vám, e nali dobrou ílu. To by zdrelo kadýho trpaslíka i vod večeře.”

Valoun, Dagna, a dokonce i Regis pokývali hlavami na souhlas. Ale obezřetný drow, který věděl, jaké nebezpečí provází jakoukoli cestu tunely v Temných říích (a nejhlubí chodby Mitrilové síně k nim bezpochyby patřily), se nenechal tak snadno uchlácholit.

“Na co myslí?” zeptal se Bruenor Drizzta, kdy si viml, jak je ustaraný.

Drizzt se dlouze zamyslel. “Asi má pravdu.”

“Asi?” Bruenor zafuněl. “Ale tebe sem nikdy nepřesvědčil. Tak jdi. To přece chce, ne? Vezmi svoji kočku a di najít moje trpaslíky.”

Drizztův pokřivený úsměv napověděl, e přesně to měl v plánu udělat.

“Jsem Wulfgar, syn Beornegarův! Já půjdu!” prohlásil Wulfgar, ale s vědrem na hlavě zněla jeho slova poněkud směně. Bruenor do dberu znovu udeřil, aby ho umlčel.

“A elfe,” zavolal král. Drizzt se k němu otočil. Bruenor se zlomyslně zazubil, pak se upřeně zadíval na Regise. “Vem si s sebou Kručibřicha,” řekl král trpaslíků. “Tady mi stejně k ničemu není.”

Regisovy velké, kulaté oči se jetě rozířily. Kyprými, měkkými prsty si prohrábl kudrnaté hnědé vlasy a neklidně se zatahal za náunici. “Já?” zeptal se mírně. “Jít dolů?”

“Byls tam u jednou,” namítl Bruenor, ale hovořil spíe k ostatním trpaslíkům ne k Regisovi. “Pokud se nepletu, zabils pár goblinů.”

“Mám příli mnoho…”

“Padej, Kručibřichu,” zavrčel Bruenor, naklonil se vpřed a málem se přitom převáil. “Poprvý vod chvíle, cos utek zpátky k nám - a my víme, es utek - udělej, co říkám, a bez vodmlouvání!”

Bruenorův váný, hrozivý tón vechny v místnosti překvapil, a to včetně Regise, který u nic dalího nenamítl, vstal a posluně zamířil k Drizztovi.

“Můeme se zastavit u mě v pokoji?” zeptal se Regis tie. “Chtěl bych si vzít aspoň palcát a branu.”

Drizzt objal tři stopy vysokého společníka kolem skleslých ramen a obrátil ho. “Neboj se,” řekl tie, a aby svá slova zdůraznil, vloil do půlčíkových dychtivých rukou onyxovou soku Guenhwyvar.

Regis poznal, e je v dobré společnosti.

7

TICHO VE TMĚ

Přestoe stěny lemovaly hořící lampy a stezky byly vyčitěné a dobře označené, trvalo Drizztovi s Regisem skoro tři hodiny, ne se z velkého komplexu Mitrilové síně dostali do nových tunelů. Proli podivuhodným a sloitě rozvrstveným Podzemním městem, kde se příbytky trpaslíků nalézaly na dvou stěnách obrovské jeskyně a jednotlivá patra se podobala obrovským schodům. Z příbytků byl výhled na střed jeskyně, kde se nacházela pracovní oblast, která se pilnými trpaslíky jen hemila. Zde leelo centrum vekerého dění, tady ila a pracovala větina Bruenorova lidu. Neustále tu hučely obrovské výhně. Zvonění trpasličích kladiv nikdy neutichlo, a přestoe se doly otevřely teprve před několika měsíci, tisíce výrobků, od mistrně vykovaných zbraní po krásné poháry, u naplnily mnoho vozíků, které u stěn čekaly na začátek kupecké sezóny.

Drizzt s Regisem vstoupili do jeskyně na východním konci nejvyího patra, překročili klenutý most a po mnoha schoditích seli dolů do nejnií části města, odkud zamířili na západ do nejhlubích dolů Mitrilové síně. Na zdech tu tlumeně zářily lampy, kterých vak bylo méně a visely dál od sebe. Čas od času narazili přátelé na trpasličí horníky, kteří ze stěn kutali vzácný stříbřitý mitril.

Potom pronikli do vnějích tunelů, kde u nenali ádné lucerny ani trpaslíky. Drizzt si sundal branu, protoe ho napadlo, e by mohl zapálit pochodeň, ale pak si viml, e půlčíkovy oči rudě září infračerveným viděním.

“Světlo pochodně je mi milejí,” poznamenal Regis, kdy se drow chystal přehodit branu zpět přes rameno, ani by zapálil světlo.

“Měli bychom pochodněmi etřit,” odvětil Drizzt. “Nevíme, jak dlouho se v nových tunelech zdríme.”

Regis pokrčil rameny. Drizzta pobavilo, e půlčík tasil malý, ale nepochybně účinný palcát, i kdy jetě neopustili bezpečnou část jeskynního komplexu.

Na chvíli si odpočinuli, pak se znovu vydali na cestu a uli dalí dvě nebo tři míle. Regis si podle očekávání začal brzy stěovat na bolavé nohy a zmlkl, a kdy někde před sebou zaslechli hlasy trpaslíků.

Po několika zatáčkách se dostali ke krátkému schoditi, které vedlo k poslední stránici v oblasti. Čtyři trpaslíci tady hráli kostky (s kadým hodem si bručeli pod vousy) a kamenným dveřím se eleznou závorou, které uzavíraly vstup do nových tunelů, věnovali jen velmi málo pozornosti.

“Zdravím,” řekl Drizzt a přeruil tak jejich hru.

“Máme tam dole pár svejch,” odvětil podsaditý trpaslík s hnědým plnovousem, sotva si Drizzta viml. “Král Bruenor vás poslal, abyste se po nich podívali?”

“Měli jsme to těstí,” poznamenal Regis.

Drizzt kývl. “Máme trpaslíkům připomenout, e není třeba s dolováním tolik pospíchat,” řekl. Snail se udret lehký tón, aby stráce nevyplail podezřením, e se v nové oblasti něco děje.

Dva trpaslíci se chopili zbraní a dalí dva se vydali ke dveřím, aby odstranili těkou eleznou závoru, která je uzamykala.

“A se budete vracet, zabute na dveře. Třikrát, pak dvakrát,” vysvětlil hnědovousý trpaslík. “Bez znamení dveře nevotevřem!”

“Třikrát, potom dvakrát,” souhlasil Drizzt.

Po odstranění závory se dveře se zasyčením otevřely dovnitř. Za nimi zela jen černá prázdnota tunelu.

“Klid, příteli,” řekl Drizzt, kdy si viml, jak se půlčíkovi zaleskly oči. Sotva před několika desetidny bojovali tady dole s gobliny, ale přestoe se této hrozby zbavili, tiché tunely nebyly o nic méně děsivé.

“Hněte sebou,” zabručel hnědovousý trpaslík. Zjevně jen nerad nechával dveře dlouho otevřené.

Drizzt zapálil pochodeň a vstoupil do tmy. Regis ho v těsné blízkosti následoval. Trpaslíci za nimi ihned zabouchli dveře a Drizzt s Regisem slyeli, jak elezná závora zapadla se zazvoněním zpátky na místo.

Drizzt podal Regisovi pochodeň a tasil scimitary. Záblesk vydával tlumenou modrou zář. “Měli bychom celou věc co nejrychleji vyřídit,” řekl drow. “Zavolej Guenhwyvar, a nás vede.”

Regis odloil palcát i pochodeň a vytáhl onyxovou soku. Poloil ji na zem, pak sebral své věci a vzhlédl k Drizztovi, který se u vzdálil několik kroků tunelem.

“Zavolej pantera,” řekl Drizzt poněkud překvapeně, kdy se otočil. Půlčík toti čekal na něj, co bylo s ohledem na blízký vztah Regise a velké kočky poněkud zvlátní. Guenhwyvar byla magická bytost, tvor Astrální sféry, který se objevil na zavolání majitele soky. Bruenor se v přítomnosti kočky choval poněkud ostýchavě (kromě kouzelných zbraní neměli trpaslíci magii zrovna v lásce), ale Regis s Guenhwyvar byli dobří přátelé. Guenhwyvar půlčíkovi dokonce jednou zachránila ivot, kdy ho s sebou odnesla do Astrální sféry a dostala ho tak ven z hroutící se věe.

Teď vak stál Regis nad figurkou s pochodní a palcátem v rukou a zdálo se, e neví, jak dál.

Drizzt se k malému příteli vrátil. “Co se děje?” zeptal se.

“Já… myslím, e bys měl Guenhwyvar zavolat ty,” odpověděl půlčík. “Koneckonců je to tvoje kočka a tvůj hlas zná nejlépe.”

“Guenhwyvar by přila i na tvé zavolání,” ujistil Drizzt Regise a poplácal ho po rameni. Ale protoe nechtěl dál zdrovat ani se hádat, zavolal tie panterovo jméno. O několik vteřin později vyvstala kolem soky edá mlha, která v tlumeném světle vypadala mnohem tmavěji, a pomalu nabyla podoby pantera. Měnila se a zhmotňovala, pak zmizela docela a na jejím místě se objevila svalnatá kočičí postava Guenhwyvar. Panter ihned přitiskl ui k hlavě a Regis obezřetně o krok ustoupil. Drizzt chytil kočku za čelist a ertovněji zatřásl.

“Zmizelo několik trpaslíků,” vysvětlil Drizzt kočce a Regis věděl, e Guenhwyvar rozumí kadému slovu. “Najdi jejich pach, přítelkyně. Zaveď nás k nim.”

Guenhwyvar se dlouze rozhlédla, pak se obrátila zpět k Regisovi a tie zavrčela.

“Jdi,” poručil Drizzt kočce. Guenhwyvar napjala svaly a lehce a dokonale tie vyrazila do tmy za okruhem světla pochodně.

Drizzt s Regisem ji beze spěchu následovali, protoe drow si byl jistý, e jim kočka neuteče. Regis se s kadým krokem nervózně rozhlíel. Krátce poté minuli křiovatku s obrovskými kostmi etinů, prvních netvorů, které kdy Bruenor zabil, a kdy vstoupili do nízké jeskyně, kde obklíčili goblinskou hordu, Guenhwyvar se k nim opět připojila.

Po nedávné bitvě tu nezůstalo mnoho stop, jen krvavé skvrny a zmenující se kupa goblinských těl ve středu jeskyně. Po hromadě se plazili desetistopí tvorové připomínající červy, dlouhými chapadly prohmatávali nafouklé mrtvoly a krmili se jimi.

“Dr se poblí,” řekl varovně Drizzt a nemusel to Regisovi dvakrát opakovat. “To jsou mrchodravci,” vysvětlil drowský hraničář, “mrchorouti Temných říí. Mají tu k dispozici spoustu rádla, take nás asi nechají na pokoji, ale jsou to nebezpeční protivníci. Jejich ahavá chapadla tě dokáí připravit o sílu v údech.”

“Myslí, e to se stalo i trpaslíkům?” zeptal se Regis a zamoural v tlumeném světle, aby zjistil, jestli na hromadě neleí i těla, která by nepatřila goblinům.

Drizzt zavrtěl hlavou. “Trpaslíci mrchodravce dobře znají,” řekl. “Vítají je, protoe je zbavují zápachu goblinských mrtvol. Pochybuji ale, e by mrchodravci dostali sedm veteránů.”

Drizzt se vydal dolů po nakloněné ploině, ale půlčík ho popadl za plá a zastavil ho. “Tam dole je mrtvý etin,” vysvětlil Regis. “Spousta masa.”

Drizzt naklonil hlavu na stranu a zvědavě se na bystrého půlčíka zadíval. Moná Bruenor udělal dobře, kdy ho poslal s ním. Proli po okraji kamenné ploiny a slezli dolů a na jejím konci. A opravdu, po etinově těle se plazilo několik mrchodravců. Kdyby se Drizzt vydal původním směrem, dostal by se k nim nebezpečně blízko.

Během několika vteřin vstoupili opět do prázdných chodeb a Guenhwyvar se tie vplíila do tmy, aby je vedla.

Pochodeň brzy vyhořela. Drizzt se natáhl pro dalí, ale Regis zavrtěl hlavou a připomněl Drizztovi, e by měli zdroji světla etřit.

Kráčeli tichem a tmou a na cestu jim svítila jen tlumená zář Záblesku. Drowovi to připomnělo staré časy, kdy s kočičí společníci putoval Temnými říemi a bystrými smysly pátral po nebezpečí, které se mohlo ukrývat poblí.

~~~

“Disk se zahřál?” zeptal se Jarlaxl, kdy si viml, jak Vierna s nadeným výrazem ve tváři tíhlými prsty mne kovový povrch disku. Seděla na driderovi, kterého si vybrala za oře. Dininova oteklá tvář byla bezvýrazná, ani nezamrkal.

“Můj bratr je nedaleko,” odvětila kněka. Zavřela oči, aby se mohla lépe soustředit.

oldák se opřel o stěnu a nahlédl do dlouhého tunelu plného rozmačkaných goblinských mrtvol. Kolem se plíily temné postavy, jeho tlupa zabijáků, a zaujímaly svá místa.

“Jak můeme vědět, e tady Drizzt vůbec je?” odváil se oldák zeptat, přestoe nijak netouil pokazit výbuné Vierně radost - obzvlátě kdy kněka seděla na velmi očividném následku svého vzteku.

“Je tady,” odvětila Vierna klidně.

“A jste si jistá, e ho ná přítel nezabije, ne ho najdeme?” zeptal se oldák.

“Můeme mu věřit,” odpověděla Vierna a její klidný tón nervózního vůdce oldáků uklidnil. “Ujistila mě o tom sama Lloth.”

A tak končí kadý ná rozhovor, pomyslel si Jarlaxl. Lidem veobecně nijak nevěřil a lstivému mui, k němu ho Vierna zavedla, u vůbec ne. Zadíval se zpátky do tunelu, kterým se opatrně plíila banda oldáků.

Jarlaxl vak věřil svým vojákům. Byla to ta nejlepí jednotka v celém světě temných elfů. Pokud se Drizzt Do’Urden zdejími tunely skutečně toulal, zkuení bojovníci Bregan D’aerthe ho dostanou.

“Mám vyslat vojáky Baenre?” zeptal se oldák Vierny.

Vierna se krátce zamyslela, pak zavrtěla hlavou. Její nerozhodnost Jarlaxlovi prozradila, e si není tak jista, kde se bratr nachází, jak tvrdila. “Jetě je chvíli zdr,” přikázala. “A bratra najdeme, budou krýt ná ústup.”

Jarlaxl s radostí poslechl. I kdyby Drizzt byl tady dole, jak Vierna věřila, netuili, kolik přátel ho doprovází. S padesáti drowskými vojáky si vak oldák nedělal starosti.

Přemýlel ale, jak Triela Baenre přijme zprávu, e její vojáky, i kdy to byli jen mui, prostě obětovali.

~~~

“Tyhle tunely jsou nekonečné,” stěoval si Regis po dalích dvou hodinách cesty klikatými tunely, které goblini jetě rozířili. Drizzt zastavil na večeři, a dokonce zaehl pochodeň. Přátelé nyní seděli na plochém kameni v malé přírodní jeskyni, obklopeni stalaktity a hromadami kamení, které tvarem připomínaly netvory.

Drizzt věděl, e se půlčíkova slova mohou ukázat být pravdivá. Byli hluboko, několik mil pod zemí, a chodby se bezcílně táhly dál, spojovaly velké a malé jeskyně a rozvětvovaly se do tuctů bočních průchodů. Regis u v minulosti trpasličí doly navtívil, ale nikdy nevstoupil do niích tunelů, do hrozivých Temných říí, kde ili drowové a v nich se Drizzt Do’Urden narodil.

Zatuchlý vzduch a představa tisíců tun skály nad hlavou přivedly temného elfa nevyhnutelně ke vzpomínkám na minulý ivot, na dny, kdy il v Menzoberranzanu nebo se s Guenhwyvar toulal zdánlivě nekonečnými tunely torilského podzemního světa.

“Ztratíme se v nich stejně jako trpaslíci,” bručel Regis a výkal suchar. Ukusoval malá sousta a pečlivě je převykoval, aby si vychutnal kadý drobek.

Drizztův úsměv půlčíka zjevně neuklidnil, ale hraničář si byl jist, e ví, a předevím Guenhwyvar ví, kde přesně se nachází, e se systematicky pohybují v kruhu kolem jeskyně, v ní dolo k hlavní bitvě s gobliny. Ukázal za Regise a ten se pootočil.

“Kdybychom se vydali tímhle tunelem a na první křiovatce zahnuli doprava, během několika minut bychom vstoupili do velké komnaty, kde Bruenor porazil gobliny,” vysvětlil Drizzt. “Kousek odsud jsme narazili na Valouna.”

“Zdá se to být mnohem dál, to je vechno,” zamumlal Regis.

Drizzt to nechal být. Byl rád, e tu s ním Regis je, i kdy měl půlčík obzvlátě patnou náladu. Během desetidnů, které uplynuly od chvíle, kdy se Regis vrátil do Mitrilové síně, ho Drizzt nevídal zrovna často. Vichni ho vlastně vídali jen zřídkakdy, moná a na kuchaře v hodovní síni.

“Proč jsi se vrátil?” zeptal se Drizzt znenadání a Regisovi zaskočil kousek sucharu. Půlčík se na něj nevěřícně zadíval.

“Jsme rádi, e tě tady máme,” pokračoval Drizzt, aby půlčík nepochopil neomalenou otázku patně. “A vichni doufáme, e tu s námi jetě dlouho zůstane. Ale proč, příteli?”

“Svatba…” vykoktal Regis.

“To je sice dobrý důvod, ale pochybuji, e jediný,” odvětil Drizzt s vědoucím úsměvem. “Kdy jsme se viděli naposledy, byl jsi cechmistr a celý Kalimport ti leel u nohou.”

Regis se odvrátil, prohrábl si kudrnaté hnědé vlasy, protočil několik prstenů na prstech a zatahal se za náunici.

“Takový ivot si Regis, kterého jsem znal, vdycky přál,” poznamenal Drizzt.

“Potom jsi moná Regisovi nikdy nerozuměl,” odvětil půlčík.

“Moná,” připustil Drizzt. “Ale jde tu o víc. Znám tě dost dobře na to, abych věděl, e bys udělal cokoli, aby ses vyhnul boji. Ale kdy dolo k bitvě s gobliny, zůstal jsi po mém boku.”

“Existuje snad bezpečnějí místo?”

“Nahoře v hodovních síních,” odvětil drow bez zaváhání a mile se usmál. V jeho levandulových očích nebylo ádné nepřátelství, i kdy věděl, e mu Regis neříká pravdu. “A u jsi přiel z jakéhokoli důvodu, věz, e jsme vichni rádi, e jsi tady,” řekl Drizzt upřímně. “A Bruenor moná nejvíce ze vech. Ale pokud jsi se dostal do potíí, pokud jsi v nějakém nebezpečí, bylo by moudřejí, kdybys nám to otevřeně řekl, abychom tomu mohli čelit společně. Jsme tvoji přátelé a budeme ti stát po boku, a u je nebezpečí jakkoli velké. Nebudeme ti nic klást za vinu. Ze zkuenosti ale vím, e je lepí nepřítele znát.”

“Přiel jsem o cech,” přiznal Regis, “sotva dva desetidny potom, co jste opustili Kalimport.”

To drowa nijak nepřekvapilo.

“Artemis Entreri,” řekl Regis pochmurně a zvedl buclatou tvář. Upřeně se na Drizzta zadíval a bedlivě sledoval kadý jeho pohyb.

“Entreri ti sebral cech?” zeptal se Drizzt.

Regis kývl. “Nedalo mu to tolik práce. Nasadil pehy mezi moje nejvěrnějí společníky.”

“Něco podobného jsi měl očekávat,” odvětil Drizzt a zasmál se.

Regis vytřetil oči zjevným překvapením. “Připadá ti to humorné?”

“S Entrerim v čele na tom bude cech líp,” odvětil Drizzt a jetě víc tím půlčíka udivil. “Zákeřné způsoby mizerného Kalimportu se k němu hodí víc.”

“Myslel jsem…” začal Regis. “Tedy, nechce jít a…”

“Zabít Entreriho?” dokončil Drizzt a tie se zasmál. “Můj boj s ním skončil,” dodal, kdy Regis kývl.

“Entreri to moná vidí jinak,” řekl Regis ponuře.

Drizzt pokrčil rameny a viml si, e jeho uvolněné chování půlčíkovi dosti vadí. “Dokud Entreri zůstane na jihu, nezajímá mě.” Drizzt věděl, e Regis neočekává, e by Entreri na jihu setrval. Moná proto Regis nechtěl zůstat během bitvy s gobliny v horních tunelech, pomyslel si Drizzt. Moná se Regis bál, e by Entreri mohl proniknout do Mitrilové síně. Pokud by zabiják narazil na Drizzta s Regisem, určitě by se napřed vrhl na drowa.

“Zranil jsi ho, ví?” pokračoval Regis. “V souboji. On na něco takového nezapomene.”

Drizzt se náhle zatvářil váně. Regis ucouvl, aby se dostal od plamenů v drowových levandulových očích co nejdále. “Myslí, e tě sledoval na sever?” zeptal se Drizzt přímo.

Regis procítěně zavrtěl hlavou. “Narafičil jsem to tak, aby to vypadalo, e mě zabili,” vysvětlil. “A kromě toho Entreri ví, kde Mitrilová síň leí. Nemusel by mě sledovat, aby tě nael.

Ale nenajde,” pokračoval Regis. “Podle toho, co jsem slyel, ztratil cit v ruce a nevidí na jedno oko. U by ti v boji nebyl roven.”

“O bojové dovednosti přiel, kdy ztratil srdce,” poznamenal Drizzt, ale hovořil spíe sám se sebou ne s Regisem. Přestoe se Drizzt choval uvolněně, nemohl dlouho trvající soupeření se smrtícím zabijákem pominout. Entreri byl v mnoha ohledech jeho dokonalým protikladem, byl amorální a bez váně, ale v boji se ukázal být Drizztovi roven - téměř. Entreri toti tvrdil, e skutečný válečník musí být bezcitný, dokonalý zabiják. Drizzt vak věřil v přesný opak. Drow vyrostl mezi válečníky, kteří se řídili stejnými ideály jako zabiják, a proto z něj váeň pro spravedlnost dělala lepího bojovníka. Drizztův otec Zaknafein neměl v Menzoberranzanu sobě rovného, protoe jeho meče bojovaly za spravedlnost a on z celého srdce věřil, e jeho bitvy jsou morálně ospravedlnitelné.

“Nepochybuj o tom, e tě bude navdy nenávidět,” poznamenal Regis ponuře a vytrhl tak Drizzta ze soukromých úvah.

Drizzt si viml jiskry v půlčíkově oku a povaoval ji za projev nenávisti k Entrerimu. Očekává snad Regis, e se vydám do Kalimportu a dokončím souboj s Entrerim? přemýlel Drizzt. Očekává, e se zabijáka zbavím a vrátím mu zpátky cech?

“Nenávidí mě, protoe jsem mu ukázal, e jeho ivot je prázdná le,” prohlásil Drizzt pevně a poněkud chladně. Drow se ze ádného důvodu do Kalimportu nevrátí a nebude bojovat s Artemisem Entrerim. Kdyby to udělal, klesl by na zabijákovu morální úroveň, a toho se Drizzt, který vlastní nemorální lid opustil, bál víc ne čehokoli jiného na světě.

Regis se odvrátil, protoe zjevně pochopil, co mu chtěl Drizzt říct. Na tváři se mu objevil zklamaný výraz. Drow měl podle veho uvěřit tomu, e Regis si skutečně přeje získat zpět drahocenný cech, a to předevím díky Drizztovým scimitarům. Drizzt vak do půlčíkova tvrzení, e se Entreri nevydá na sever, nevkládal moc víry. Pokud Regise sám zabiják nebo jeho pehové nehledají, proč se během bitvy s gobliny nehnul od Drizztova boku?

“Pojď,” poručil drow, ne ho mohl ovládnout sílící vztek. “Musíme urazit jetě mnoho mil, ne se uloíme na noc. Brzy budeme muset poslat Guenhwyvar zpět do Astrální sféry a s panterem máme lepí anci trpaslíky najít.”

Regis schoval zbytek jídla do malé brany, uhasil pochodeň a vydal se za drowem. Drizzt se po něm často ohlíel a poněkud ho udivil, ale také zklamal vztek, který viděl v půlčíkových rudě zářících očích.

8

SRÍCÍ JISKRY

Po barbarových svalnatých paích se řinul pot. Plápolající oheň ve výhni vrhal temné stíny na jeho bicepsy a silná předloktí a zdůrazňoval obrovské provazce svalů. S udivující lehkostí, jako by se oháněl nástrojem na zatloukání malých hřebíků, buil Wulfgar znovu a znovu dvacetilibrovým kladivem do kusu kovu. Kolem létaly kousky havého eleza a dopadaly na stěny, podlahu a silnou koenou zástěru, kterou měl na sobě, protoe neopatrný barbar kov přehřál. Do Wulfgarových mohutných ramen se nahrnula krev, ale on nezamrkal ani se neunavil. Pracoval s vědomím, e musí ze srdce vyhnat démonské pocity. Ve vyčerpání nalezne útěchu.

Wulfgar nepracoval v kovárně u roky, od chvíle, kdy ho Bruenor propustil ze sluby na Planině ledového větru. Zdálo se mu, jako by se to stalo na jiném místě, v jiném ivotě, před mnoha miliony lety.

Ale nyní elezo potřeboval, potřeboval bezmylenkovité, instinktivní buení, fyzickou námahu, která by utiila zmatené emoce, je mu nedávaly spát. Rytmické buení ho nutilo přemýlet přímočařeji. Mezi jednotlivými údery si dovoloval jen jedinou ucelenou mylenku.

Chtěl dnes vyřeit tolik věcí, a hlavně si připomenout, co ho k budoucí nevěstě původně přitahovalo. Ale myslí mu neustále probleskoval stejný obrázek: Aegisův tesák letící těsně kolem Drizztovy hlavy.

Chtěl zabít nejdraího přítele.

Rozehnal se s novou silou, kladivo dopadlo na kov a malou soukromou komnatou se znovu rozlétly jiskry. Co se to s ním, u Devíti pekel, dělo? Opět se divoce rozlétly jiskry.

Kolikrát mu Drizzt Do’Urden zachránil ivot? Jak prázdný by byl jeho svět bez přítele s ebenovou kůí? Zabručel a kladivo dopadlo.

Ale toho dne, kdy se drow vrátil, políbil před Mitrilovou síní Catti, Wulfgarovu Catti!

Wulfgar lapal po dechu, ale jeho pae dál divoce buily a vháněly vztek do kovadliny. Oči měl zavřené stejně pevně, jako svíral kladivo. Svaly se mu napjaly námahou.

“Bude ho házet za roh?” ozval se za ním hlas trpaslíka.

Wulfgar rychle otevřel oči a otočil se. Kolem pootevřených dveří se oural jeden z Bruenorových přátel a chodbou se rozléhal jeho smích. Kdy barbar pohlédl dolů na své dílo, pochopil trpaslíkovo pobavení. Otěp, který se snail vykovat, byl nyní ve středu silně prohnutý, jak do přehřátého kovu příli buil.

Wulfgar odhodil zničený otěp stranou a upustil kladivo na podlahu.

“Proč jsi mi to udělal?” zeptal se nahlas, i kdy byl Drizzt příli daleko, ne aby ho slyel. V mysli stále viděl obrázek Drizzta a milované Catti v objetí, viděl jejich vánivý polibek. Neastný Wulfgar se ho nedokázal zbavit, i kdy tu scénu nikdy na vlastní oči nespatřil.

Utřel si zpocené čelo rukou, zanechal na něm černou mouhu od sazí a klesl na okraj kamenného stolu. Neočekával, e se věci tak zkomplikují, e se Catti bude chovat tak urálivě. Vzpomněl si na to, jak svoji lásku poprvé zahlédl. Byla tehdy jetě skoro dítě a poskakovala tunely trpasličího komplexu na Planině ledového větru. Běhala bezstarostně, jako by jí nebezpečí kruté země, vzpomínky na nedávnou válku s Wulfgarovými lidmi, prostě spadly z ramen, odrazily se od nich jako bohaté katanové kudrny.

Wulfgarovi netrvalo dlouho, aby si uvědomil, e Catti svým bezstarostným tancem uchvátila jeho srdce. Nikdy se s enou, jako byla ona, nesetkal. Jeho kmeni vládli mui a eny byly prakticky otrokyněmi, které plnily jejich rozkazy, a u byly jakkoli nesmyslné. Barbarské eny nezpochybňovaly slova svých muů, a hlavně je nezahanbovaly, jako to udělala Catti, kdy Wulfgar trval na tom, e je najednání s goblinskou hordou nedoprovodí.

Wulfgar byl natolik moudrý, aby připustil, e se zmýlil, e s Catti mluvil jako úplný pitomec. Ale barbar přesto touil po eně, po manelce, kterou by mohl chránit a která by mu dovolila zaujmout právoplatné místo mue.

Věci se tak zkomplikovaly, a aby to bylo jetě horí, Catti, jeho Catti, potom políbila Drizzta Do’Urdena!

Wulfgar vyskočil a rozběhl se ke kladivu, protoe věděl, e stráví jetě mnoho hodin u výhně, mnoho hodin bude vyhánět vztek z mohutných svalů do kovu. Protoe kov mu podlehl, jako to Catti nikdy neudělá, podřídil se neodolatelnému volání těkého kladiva.

Wulfgar ví silou udeřil a nově rozhavený kus kovu se pod úderem otřásl. Bum! Jiskry vlétly Wulfgarovi do tváře a jedna ho zatípala v koutku oka.

Krev pěnila, svaly se stahovaly a Wulfgar necítil ádnou bolest.

~~~

“Zapal pochodeň,” zaeptal drow.

“Světlo na nás upozorní,” namítl Regis stejně tie. Z chodby k nim dolehlo tiché zavrčení.

“Pochodeň,” přikázal Drizzt a podal Regisovi malé křesadlo. “Počkej tady se světlem. Guenhwyvar a já je obejdeme.”

“Take jsem návnada?” zeptal se půlčík.

Drizzt se soustředil na nebezpečí vpředu, proto otázku neslyel. Tasil jeden scimitar, zářící Záblesk nechal schovaný v pochvě, a vklouzl do tmy.

Bručící Regis třeskl křemenem o kov a rychle zapálil pochodeň. Drizzt zmizel z dohledu.

Zavrčení přimělo půlčíka otočit se a zvednout palcát, ale byla to jen bystrá Guenhwyvar, která ho bočním tunelem obela a přiblíila se zezadu. Panter se protáhl kolem půlčíka a vydal se za Drizztem. Regis si rychle pospíil za ním, i kdy neměl anci udret s kočkou krok.

Během několika vteřin opět osaměl. Pochodeň vrhala na nerovné stěny dlouhé, stralivé stíny. Regis se obrátil zády ke skále a tie jako smrt se plíil vpřed.

Několik stop před ním zela černá díra boční chodby. Půlčík pokračoval v chůzi, pochodeň drel před sebou a stejně tak i palcát. Cítil za rohem něčí přítomnost, někdo se k němu blíil.

Regis opatrně poloil pochodeň na zem, přitáhl si palcát k hrudi a přesunul rovnováhu.

Bleskurychle oběhl roh a udeřil palcátem. Něco modrého úder zastavilo. Ozvalo se zařinčení kovu. Regis ihned strhl zbraň zpět a ohnal se jí z boku.

Opět se ozvalo zařinčení.

Palcát tloukl a tloukl ze stejného směru. Ale půlčíkův zkuený protivník se nenechal oklamat a blokující čepel zůstávala na místě. “Regisi!”

Půlčík roztočil palcát nad hlavou, připraven znovu zaútočit, ale místo toho nechal zbraň klesnout, protoe hlas poznal.

“Řekl jsem, e má zůstat u světla,” pokáral ho Drizzt a vystoupil ze stínu. “Má těstí, e jsem tě nezabil.”

“Nebo e já nezabil tebe,” odvětil Regis bez zaváhání. Jeho klidný, chladný tón Drizzta překvapil. “Nael jsi něco?” zeptal se půlčík.

Drizzt zavrtěl hlavou. “Jsme blízko,” odpověděl tie. “Guenhwyvar i já si tím jsme jistí.”

Regis zamířil k pochodni, zvedl ji ze země a palcát si zasunul za opasek, aby ho měl nadosah.

O kus dál v dlouhém tunelu se náhle ozvalo Guenhwyvařino zavrčení. Oba se rozběhli. “Nenechávej mě tady!” obořil se Regis na drowa, popadl ho za plá a odmítal ho pustit. Jeho chlupaté nohy poskakovaly, kmitaly, a dokonce i klouzaly, jak se snail udret krok.

Drizzt zpomalil. Guenhwyvařiny zelenoluté oči na něj hleděly zpoza kruhu světla pochodně v místě, kde se tunel prudce zatáčel.

“Myslím, e jsme nali trpaslíky,” zabručel Regis pochmurně. Podal Drizztovi pochodeň, pustil jeho plá a následoval drowa za roh.

Drizzt nahlédl za zatáčku, trhl sebou a zvedl pochodeň, aby vrhl na stralivou scénu světlo.

Opravdu nali ztracené trpaslíky. Byli podřezaní a zmasakrovaní, někteří leeli na zemi, jiní byli v nepravidelných intervalech opření o stěny krátké chodby.

~~~

“Dy tu zástěru nechce, tak si ji neber!” prohlásil Bruenor podráděně. Catti kývla, protoe konečně slyela to, co u od začátku slyet chtěla.

“Ale, můj králi…” protestoval Valoun, jediný trpaslík, který byl s Bruenorem a Catti v soukromé komnatě. On i Bruenor trpěli následky ochutnávání svěcené vody.

“Pcha!” odfrkl si král, aby dobromyslného klerika umlčel. “Nezná mý děvče tak dobře jako já. Dy řekla, e si to nevezme, tak ji k tomu nedonutěj ani vichni vobři Páteře světa.”

“Pcha na tebe taky!” ozvalo se neočekávaně venku na chodbě, po čem následovalo dunivé zabuení. “Vím, e ste tam, Bruenore Válečný kladivo, kerej si říkáte král Mitrilový síně! Votevřete dveře, a na vás vidím!”

“Známe ten hlas?” zeptal se Valoun, kdy si s Bruenorem vyměnili zmatené pohledy.

“Říkám, votevřete!” rozlehl se dalí výkřik a ostré bouchnutí. Dřevo silných dveří prasklo, jak se do něj zabořil velký bodec připevněný ke zvlátní kovové rukavici.

“Ale, u pískovce,” ozvalo se tieji.

Bruenor s Valounem na sebe nevěřícně pohlédli. “Ne,” řekli společně a zavrtěli hlavami.

“Co se děje?” zeptala se Catti, která začínala být netrpělivá.

“To nemůe bejt,” odvětil Valoun a mladé eně se zdálo, e si z celého srdce přeje, aby měl pravdu.

Zabručení na chodbě naznačilo, e se tvorovi za dveřmi konečně podařilo bodec vytrhnout.

“Co je?” obořila se Catti na otce a ruce si zaloila v bok.

Dveře se rozlétly a stál v nich ten nejpodivnějí trpaslík, jakého kdy Catti viděla. Na rukách měl ohrocené kovové rukavice bez prstů a podobné bodce mu trčely z loktů, kolen a piček těkých bot. Navlečený byl do zbroje, která byla speciálně uzpůsobena jeho malé, soudkovité postavě, a tvořily ji souběné vodorovné hřebínky, vzdálené asi na palec od sebe. Brnění ho zakrývalo od krku do půlky stehen a od ramen po předloktí. edou přilbu měl otevřenou a silné koené pásy mu mizely pod obrovským černým plnovousem. Z vrcholku helmy čtyřstopého trpaslíka trčel lesklý bodec, který dosahoval poloviny jeho výky.

“Je to,” odvětil Bruenor a v hlase mu zaznívalo pohrdání, “bojechtivec.”

“Ne jenom tak ňákej bojechtivec,” přeruil ho podivný trpaslík. “Ten bojechtivec! Nejdivočejí krveíznivec!” Přistoupil ke Catti, iroce se na ni zazubil a napřáhl ruku. Jeho zbroj při kadém pohybu tak stralivě skřípala, a Catti vstávaly chlupy vzadu na krku.

“Tibldorf Pwent k vaim slubám, paninko!” představil se trpaslík vzneeně. “První bojovník Mitrilový síně. Vy musíte bejt ta Catti, vo kerý sem slyel a v Adbaru. Bruenorova lidská dcera, to říkaj, i kdy sem trochu votřesenej, dy vidím enskou z klanu Válečnýho kladiva, kerou vousy nelechtaj na palcích!”

Catti málem zmohl jeho zápach. Přemýlela, jestli si zbroj v tomhle století vůbec sundal. “Pokusím se nechat si ňáký narůst,” slíbila.

“To udělejte! To udělejte!” zahulákal Tibldorf a odskákal k Bruenorovi. Rámus, který vydávala jeho zbroj, se zarýval Catti do morku kostí.

“Můj králi!” zařval Tibldorf. Uklonil se - a málem přitom Bruenorovi bodcem na přilbici uřízl dlouhý, pičatý nos.

“Co tu, u Devíti pekel, dělá?” obořil se na něj Bruenor.

“ivej,” dodal Valoun a na Bruenorův nevěřícný pohled odpověděl bezmocným pokrčením ramen.

“Myslel sem, es padl, dy drak Zlolesk vobsadil dolní tunely,” pokračoval Bruenor.

“Jeho dech byl smrtící!” zakřičel Tibldorf.

To říká ten pravý, pomyslela si Catti, ale mlčela.

Pwent dál řval, teatrálně mával paemi a točil se a přitom hleděl do prázdna, jako by vzpomínal na scénu z dávné minulosti. “Zlej dech. Přepadla mě straná temnota a vysála mně sílu z kostí.

Ale já utek!” vykřikl Tibldorf znenadání, obrátil se ke Catti a ukázal na ni silným prstem. “Nae tajný dveře v dolních tunelech! Dokonce ani drak nemoh zastavit Pwenta!”

“Udreli sme síně dalí dva dny, ne nás Zloleskovi poskoci vyhnali ze Strácovýho údolí,” ozval se Bruenor. “Ale nezaslech sem nic vo tom, e by ses vrátil do boje po boku mýho táty a jeho táty, kerej byl v tý době králem Mitrilový síně.”

“Trvalo celej desetiden, ne sem měl dost sil na to, abych se průsmykama dostal k západním dveřím,” vysvětlil Pwent. “To u byly síně ztracený.

Potom sem zaslech,” pokračoval Pwent a prohrábl si neuvěřitelně hustý vous bodci na jedné rukavici, “e se pár mladejch s váma v čele dalo na západ. Někerý říkali, e prej dete do mirabarskejch dolů, ale tam vo vás nikdo neslyel.”

“Dvě stě let!” zavrčel Bruenor Pwentovi do tváře a připravil ho tak o téměř neutuchající úsměv. “Měls dvě stovky let na to, abys nás nael, ale ani jednou sme vo tobě neslyeli.”

“Vrátil sem se zpátky na východ,” vysvětlil Pwent lehce. “il sem si dobře a dělal oldáka, větinou, v Sundabaru a pro krále Harbroma z Citadely Adbar. A tam sem se před třema desetidnama doslech, byl sem toti na jihu, víte, e ste se vrátili a e Válečný kladivo dobyl zpátky síně!

Take sem tu, králi,” řekl a padl na koleno. “Ukate mi nepřátele.” Okatě na Catti mrkl a pinavým prstem ukázal na hrot bodce na přilbici.

“Nejdivočejí?” zeptal se Bruenor poněkud posměně.

“Dycky sem byl,” odvětil Tibldorf.

“Zavolám někoho,” řekl Bruenor, “aby ses mohl vokoupat a najíst.”

“Najed bych se,” odvětil Pwent. “Ale doprovod a koupel si nechte. Já se v těchdle síních vyznám stejně dobře jako vy, Bruenore Válečný kladivo. Moná i líp, protoe dy nás vytlačili, byl ste vobyčejnej holobrádek.” típl Bruenora do brady a ten mu ihned srazil ruku stranou. Pwentův smích připomínal vřetění jestřába a vrzání zbroje skřípot drápů po břidlici. Bojechtivec oddupal pryč.

“Příjemný chlapík,” poznamenala Catti.

“Pwent ivej,” zamumlal Valoun a Catti nedokázala říct, jestli je to dobrá zpráva, nebo ne.

“Nikdys vo něm nemluvil,” řekla Catti Bruenorovi.

“Věř mně, děvče,” odpověděl Bruenor. “Tendle nestojí za zmínku.”

~~~

Vyčerpaný barbar klesl na lůko. Touil po tolik potřebném spánku, ale jetě ne stačil zavřít oči, cítil, e se sen vrací. Zprudka se posadil, protoe nechtěl vidět Catti v náručí Drizzta Do’Urdena. Ale stejně ji viděl.

Viděl tisíce jisker, milion ohňů. Točily se ve spirále dolů a vábily ho.

Wulfgar vzdorně zavrčel a pokusil se postavit. Chvíli mu trvalo, ne si uvědomil, e jeho snaha byla marná, e dál sedí na lůku a následuje neodolatelnou stopu třpytivých jisker dolů k obrazům.

9

PŘÍLI ČISTÉ RÁNY

“Goblini?” zeptal se Regis. Drizzt se sehnul nad jednou z mrtvol, a jetě ne se dostal dost blízko na to, aby rány pečlivěji prohlédl, u vrtěl hlavou. Drowský hraničář věděl, e goblini by nezanechali trpaslíky v takovém stavu, ne kdy u sebe měli cennou zbroj a dalí poklady. A kromě toho se goblini nevraceli pro těla zabitých a v chodbě se nacházely jen mrtvoly trpaslíků. Bez ohledu na to, kolik by goblinů bylo a jak velký okamik překvapení by měli na své straně, Drizzt váně pochyboval o tom, e by se jim podařilo zničit tak silnou skupinu trpaslíků beze ztráty na ivotech.

Zdálo se, e zranění nejbliího trpaslíka drowovo tuení potvrdila. Rány byly tenké a přesné a rozhodně je nezpůsobily hrubé, olámané zbraně goblinů. Trpaslíkovo hrdlo podřízla zbraň s velmi ostrou čepelí, pravděpodobně kouzelná. Čára na krku byla sotva viditelná, i kdy z ní Drizzt otřel krev, ale přesto smrtící.

“Co je zabilo?” zeptal se Regis netrpělivě. Přelápl a přesunul pochodeň z jedné ruky do druhé.

Drizztova mysl odmítala zjevné vysvětlení přijmout. Kolikrát v Menzoberranzanu bojoval bok po boku s ostatními drowy a viděl podobné rány? ádný jiný národ v Říích, moná s výjimkou povrchových elfů, nevlastnil tak dokonalé zbraně.

“Co je zabilo?” zeptal se Regis znovu a tentokrát se mu zachvěl hlas.

Drizzt potřásl bílou hřívou. “Nevím,” odvětil upřímně. Pohnul se k dalímu tělu, které sedělo zhroucené u stěny. I přes velké mnoství krve nael drow na pravé straně krku neastného trpaslíka jedinou čistou příčnou ránu. Byla tenká jako říznutí o papír, ale velmi hluboká.

“Mohli to být duergaři,” řekl Drizzt Regisovi. Duergaři byli zlí edí trpaslíci. Dávalo to smysl, protoe byli nohsledy draka Zloleska a ili v těchto síních a do chvíle, kdy je před několika měsíci vypudily Bruenorovy jednotky. Ale Drizzt věděl, e jeho prohláení pramení spíe z naděje ne ze skutečnosti. Chamtiví duergaři by oběti zcela obrali, předevím o drahocenné nářadí, a kromě toho dávali duergaři stejně jako hortí trpaslíci přednost těím zbraním, jako byla bojová sekyra. Ale tohoto trpaslíka taková zbraň nezabila.

“Tomu přece nevěří,” řekl Regis za ním. Drizzt se neotočil, aby na půlčíka pohlédl. V podřepu se přesunul k dalímu neastnému trpaslíkovi.

Regis ztiil hlas, ale Drizzt jeho poslední slova přesto zřetelně zaslechl.

“Myslí si, e to udělal Entreri.”

Drizzt si to nemyslel. Byl přesvědčen, e jeden válečník by tak dokonalou a přesnou práci nedokázal odvést. Podíval se na Regise, který stál nehybně pod zvednutou pochodní a pátravě na Drizzta hleděl. Půlčíkovo prohláení připadalo Drizztovi velmi podivné a jediným vysvětlením bylo, e se Regis straně bojí, e ho Entreri z Kalimportu přece jen sledoval.

Drizzt zavrtěl hlavou a otočil se zpět k mrtvolám. Na třetím těle nael stopu, která zúila okruh podezřelých na jediný národ.

Zpod plátě, který měl trpaslík na sobě, trčela malá ipka. Drizzt musel zklidnit dech, ne sebral odvahu vytrhnout íp z rány. Poznal ho toti. Vysvětlovalo to, kdo bojem zocelené trpaslíky tak snadno zabil. íp vyrobený pro malou ku a nepochybně smočený v jedu byl oblíbenou zbraní temných elfů.

Drizzt vstal. Scimitary mu vyskočily do rukou. “Musíme odsud,” zaeptal drsně.

“Co se děje?” zeptal se Regis.

Drizzt, který zaměřil smysly na temnotu dál v chodbě, neodpověděl.

Někde zpoza půlčíka k nim dolehlo Guenhwyvařino tiché zavrčení.

Drizzt přesunul nohu dozadu a pomalu ucouvl. Nějak vytuil, e jakýkoli rychlý pohyb vyvolá útok. Temní elfové v Mitrilové síni! Ve Faerunu neexistovala ádná větí hrozba, a e jich bylo hodně, ne drowové.

“Kudy?” zaeptal Regis.

Záblesk vzplál.

“Bě!” vykřikl Drizzt, protoe varování scimitaru pochopil. Obrátil se, ale Regise zahlédl jen na okamik, protoe ho v následující vteřině zahalila koule temnoty a uhasila světlo půlčíkovy pochodně.

Drizzt se odkulil ke straně chodby, obrátil se a dřepl si za opřené tělo mrtvého trpaslíka. Zavřel oči, přiměl je přejít do infračerveného vidění a přitom ucítil, jak sebou trpaslíkovo tělo dvakrát trhlo. Drizzt věděl, e se do něj zabodly ípy.

Z koule temnoty za ním vylétla černá mouha. Chodba se poněkud rozjasnila. Regis očividně opustil zatemnělou oblast zadem a světlo pochodně proniklo kolem okrajů nepropustné koule.

Půlčík ale nevykřikl, co Drizzta překvapilo. Vylekal se, e Regise zajali.

Guenhwyvar se prosmýkla kolem něj, skočila doleva, pak doprava. Otrávený íp sklouzl po zemi jen několik palců od panterových pádících běhů. Dalí Guenhwyvar s tupou ránou zasáhl, ale kočka sotva zpomalila.

Drizzt zahlédl v dálce dvě tíhlé postavy. Stály se zvednutýma rukama, jako by se znovu chystaly vystřelit ze záludných zbraní. Drizzt vyuil vlastních magických schopností a zhmotnil temnou kouli v chodbě před Guenhwyvar, aby ji alespoň nějak zakryl. Pak také vstal a vyrazil za kočkou. Doufal, e se Regisovi podařilo utéct.

Bez zaváhání vběhl do vlastní koule temnoty. Pohyboval se sebejistě, protoe si dobře pamatoval rozloení chodby, a hbitě přeskočil tělo dalího trpaslíka. Kdy z koule vyběhl, viml si bočního průchodu po své levici. Guenhwyvar kolem něj prolétla a pádila ke dvěma drowím postavám, ale Drizzt, kterého vycvičili v taktice temných elfů, věděl, e chodba nemůe být prázdná.

Uslyel zaoupání jakoby mnoha nohou v tvrdých botách, pak okovaně a vyděeně ucouvl, protoe zpoza zatáčky vylezla osminohá příera, napůl člověk, napůl pavouk, a nohama se snadno zachytávala podlahy i stěn. V rukou, které dříve bývaly tíhlé drowské, stralivě mávala dvěma sekyrami.

V irém světě neexistovalo nic, co by v temných elfech, a to včetně Drizzta Do’Urdena, vzbuzovalo větí odpor ne drider.

Guenhwyvařino zařvání, které doprovodilo cvaknutí kuí, přimělo Drizzta vzpamatovat se, a to právě včas, aby odrazil driderův první útok. Netvor se na něj vrhl, zvedl přední nohy a vykopl, aby vyvedl Drizzta z rovnováhy, a přitom mu sekl oběma sekyrami po hlavě.

Drizzt se otočil a uskočil z dosahu nohou, jen taktak se vyhnul útočícím sekyrám, ale místo aby pokračoval v ústupu, zahákl pai za jednu pavoučí nohu, překulil se přes ni a vrhl se do útoku. Záblesk srazil druhou nohu stranou a poskytl Drizztovi dost prostoru na to, aby po kolenou sklouzl rovnou pod netvora.

Drider se vzepjal, zasyčel a ohnal se sekyrami Drizztovi po zádech.

Ale Drizztův scimitar u byl na místě a ve vodorovné poloze mu chránil zranitelnou íji. Jedna sekyra sklouzla nekodně na stranu, druhou zachytil v místě, kde se spojovala s topůrkem. Drizzt se zapřel nohama, obrátil se do strany a vstal, přičem oběma čepelemi bodl vzhůru. Pokračoval v pohybu, dokud zachycenou sekyru nepřevrátil dozadu a nevytrhl ji driderovi z ruky. Zábleskem pak bodl nahoru, nael mezeru v netvorově pevném krunýři a zabodl čepel hluboko do pavoukova těla. Drizztovu pai zalila horká tekutina. Drider zavřískl bolestí a divoce sebou trhl.

Drizzta ze vech stran obklopily nohy. Málem ztratil Záblesk a musel čepel vytrhnout z rány, aby ji udrel. Přes mříoví pavoučích nohou uviděl temné postavy vybíhající z boční chodby. Byli to drowí elfové a kadý měl pai napřaenou jeho směrem.

První vystřelil a Drizzt se bleskurychle obrátil. Jeho těký plá se za ním natěstí nadul a jeho záhyby íp zachytily. Ale kdy zoufalý manévr dokončil, zjistil, e napůl vyklouzl zpod dridera a ten se natočil tak, e na něj dosáhl zbývající sekyrou. A co bylo horí, druhý drow ho měl přímo na muce.

Sekyra padla zvlátním způsobem, naplocho, jak si Drizzt viml, a přinutila ho tak úder zablokovat. Očekával, e kadým okamikem uslyí cvaknutí kue, ale útočník místo toho zasténal, jak se na něj vrhl estisetlibrový panter.

Drizzt srazil sekyru na stranu jednou, pak druhou čepelí, take získal dost času na to, aby se zpod netvora dostal. Zvedl se, instinktivně se obrátil a uskočil od dridera. V poslední chvíli stačil zvednout zbraně a odrazit útok nejbliího drowského nepřítele.

“Odhoď zbraně a bude to pro tebe snazí!” vykřikl drow ozbrojený dvěma krásnými meči. Promluvil jazykem, který Drizzt neslyel u déle ne desetiletí, jazykem, který v něm vyvolával vzpomínky na krásný, zvrácený, stralivý Menzoberranzan. Kolikrát před ním stál podobně ozbrojen jeho otec Zaknafein a čekal, a se pustí do cvičného souboje?

Z Drizztových rtů uniklo zavrčení, které ani nepoznával. Vrhl se do bleskurychlého útoku, kterým protivníka na zlomek vteřiny ochromil a vyvedl z rovnováhy. Jedním scimitarem sekl nízko ze strany, druhým bodl vysoko přímo před sebe. Pak znovu sekl první čepelí dolů v úrovni ramen.

Nepřátelský drow vytřetil oči, jako by si náhle uvědomil, e je ztracen.

Kolem prolétla Guenhwyvar a skočila po driderovi. Zřítili se na zem v černém klubku drásajících spárů a kopajících pavoučích nohou.

Drizzt věděl, e se k nim z bočního průchodu a zepředu blíí dalí temní elfové. Jeho zuřivost nepolevovala. Záblesk a druhá čepel se zběsile míhaly a zabraňovaly drowovi přejít do protiútoku.

Drow si odkryl hrdlo, ale Drizzt neměl to srdce bodnout. Nečelil goblinovi, nýbr drowovi, jednomu ze svých, moná někomu, jako byl Zaknafein. Drizzt si vzpomněl na přísahu, kterou sloil, kdy město temných elfů opoutěl. Ignoroval proto mezeru v protivníkově obraně a raději sekl dolů. Scimitar zařinčel o drowův meč. Ihned poté zaútočil Zábleskem, udeřil do stejného meče, druhým scimitarem sekl opačným směrem, uhodil do zbraně z druhé strany a vyrazil ji nepříteli z ruky. Zlý drow ustoupil, ale ihned zaútočil nízko, protoe doufal, e kdy bude se zbývající zbraní dost rychlý, zatlačí Drizzta zpátky natolik, aby mohl sebrat čepel, o kterou přiel.

Bleskurychlý úder Záblesku srazil drowův zbývající meč stranou a Drizzt, který o účinnosti svého útoku nikdy nepochyboval, se vrhl vpřed jetě předtím, ne Záblesk zasáhl cíl.

Mohl drowa zasáhnout kamkoli, a to včetně několika kritických míst, ale vzpomněl si na slib, který si dal a kterým si ospravedlnil odchod z Menzoberranzanu, na slib, e u nikdy nepřipraví o ivot ádného drowa.

Bodl scimitarem dolů a zasáhl protivníka nad koleno. Zlý drow zavyl a ucouvl, klesl na zem a chytil se za zničený kloub.

Guenhwyvar se ocitla pod stojícím driderem. Černou kůi na boku měla servanou a svaly odhalené.

“Bě, Guenhwyvar!” zakřičel Drizzt. Rozběhl se kolem stěny, divoce vyskočil a začal sekat do změti pavoučích nohou na své straně. Uslyel, jak netvor zavřískl, kdy se mu scimitar zařízl hluboko do jedné z nohou a málem ji usekl, pak se vykutálel vzadu zpod dridera.

Guenhwyvar utrila dalí ránu sekyrou, ale nenásledovala Drizzta ani neodpověděla na útok.

“Guenhwyvar!” zavolal Drizzt. Panter se pomalu otočil a zadíval se na něj. Drizzt pochopil, proč se kočka nepohnula. Trhla sebou, jak se do ní zabodávaly dalí a dalí ípy.

Instinkty Drizztovi napovídaly, aby pantera poslal pryč a uchránil ho před dalí bolestí - ale neměl u sebe soku!

“Guenhwyvar!” vykřikl znovu, kdy uviděl, jak se za driderem blíí mnoho dalích postav. Drizzt se cítil rozervaný, ale nakonec se rozhodl vrhnout zpátky do bitvy a bojovat po panterově boku do hořkého konce.

Osminohý netvor vítězoslavně zasyčel a zvedl sekyru, aby zasadil bezmocnému, třesoucímu se panterovi ránu do íje. Sekyra padla, ale zasáhla jen mlhu a drider vztekle zavřískl.

“Pojď!” řekl Regis za Drizztem. Hraničář s úlevou pochopil.

V tu chvíli se k němu ale drider naplno otočil a Drizzt ve světle pochodně, která tunel ozářila, poprvé zahlédl jeho stralivě povědomou tvář.

Neměl vak čas o tom přemýlet. Obrátil se a vloil do pohybu tolik síly, e se mu nadul plá (a zachytil dalí ze ípů, který mu vystřelili do zad), a dal se na útěk.

Chodba potemněla, rozzářila se a opět potemněla, jak Regis proběhl dvěma koulemi temnoty. Jakmile Drizzt vrazil do úkrytu vlastní černé koule, vrhl se do strany a uslyel, jak nedaleko krábl o kámen íp. Drizzt se rozběhl, za druhou koulí popadl Regise a společně prolétli kolem těl trpaslíků. Zabočili za roh a s Drizztem v čele utíkali dál.

10

VE FAZETÁCH MAGICKÉHO KRYSTALU

Regis s Drizztem se zastavili v malé boční komnatě. Její strop nebyl poset stalaktity, které byly v této jeskynní oblasti běné, a vchod byl nízký a dal se dobře bránit. “Mám uhasit pochodeň?” zeptal se půlčík. Stál za Drizztem, který dřepěl u vchodu a poslouchal, jestli v hlavním tunelu neuslyí pohyb.

Drizzt se zamyslel, ale pak zavrtěl hlavou. Věděl, e na tom stejně nezáleí. Neexistovala naděje, e by s Regisem unikli z tunelů bez dalího střetnutí. Krátce poté, co se dali na útěk, objevil Drizzt v souběných tunelech dalí nepřátele. Znal způsoby lovu temných elfů dost dobře na to, aby věděl, e nastraenou past nepozná, dokud do ní nespadne.

“Myslím, e za světla bojuji lépe ne ostatní drowové,” vysvětlil Drizzt.

“Aspoň to nebyl Entreri,” řekl Regis lehce a Drizztovi připadalo zvlátní, e se půlčík o zabijákovi zmínil. koda, e to není Artemis Entreri! řekl si drow. Aspoň by s Regisem nebyli obklíčení hordou drowských válečníků.

“Udělal jsi dobře, e jsi poslal Guenhwyvar pryč,” poznamenal Drizzt. “Panter by jinak zemřel?” zeptal se Regis.

To Drizzt skutečně nevěděl, ale nemyslel si, e by Guenhwyvar byla v nebezpečí ivota. V minulosti uviděl, jak pantera svrhli do magií stvořeného jezera čisté íraviny a ivel ho vtáhl do zemské sféry. Panter se k němu pokadé vrátil a jeho rány se nakonec zahojily.

“Kdyby drowové a drider pokračovali v útoku,” řekl, “Guenhwyvar by asi potřebovala mnohem víc času na uzdravení v Astrální sféře. Nevěřím, e by panter mohl skutečně zemřít kdekoli jinde ne v domovské sféře. Tedy dokud zůstane v celku soka.” Drizzt pohlédl na Regise a na pohledné tváři se mu usadil výraz upřímného vděku. “Ale udělal jsi dobře, e jsi Guenhwyvar poslal pryč. Velmi trpěla.”

“Jsem rád, e by Guenhwyvar nezemřela,” poznamenal Regis a Drizzt se otočil zpět ke vchodu. “Byla by koda ztratit tak cenný magický artefakt.”

Nic z toho, co Regis od návratu z Kalimportu řekl, nic, co kdy Drizztovi pověděl, nebylo tak nemístné jako toto. Ne, lo tu o něco víc, uvědomil si Drizzt, kterého půlčíkova necitlivá poznámka doslova okovala. Guenhwyvar a Regis nebyli jen společníci, u roky byli dobří přátelé. Regis by o ní nikdy nemluvil jako o magickém artefaktu.

Najednou začalo temnému elfovi dávat vechno smysl: půlčíkova zmínka o Artemisi Entrerim, jeho chování u těl mrtvých trpaslíků, vyprávění o tom, co se stalo v Kalimportu po Drizztově odchodu. Nyní u chápal, proč Regis tak dychtivě sledoval, jak na poznámky o zabijákovi zareaguje.

A také si uvědomil, proč se na něj Wulfgar tak vztekle vrhl. Nezmínil se barbar o tom, e mu Regis pověděl o Drizztově setkání s Catti před Mitrilovou síní?

“Co jetě jsi Wulfgarovi navykládal?” zeptal se Drizzt. Neotočil se, netrhl sebou. “O čem jsi ho s pomocí rubínového přívěsku, který má na krku, jetě přesvědčil?”

Malý palcát zarachotil po podlaze a zastavil se několik stop před drowem. Zbraň následoval dalí předmět, maska, kterou si sám Drizzt nasadil během cesty do jiních říí a která mu umonila přijmout podobu povrchového elfa.

~~~

Wulfgar na drsného trpaslíka zvědavě hleděl, protoe si nebyl jistý, co si má o podivném bojechtivci myslet. Bruenor mu Pwenta představil sotva před minutou a Wulfgar zřetelně vycítil, e Bruenor nemá černovousého, páchnoucího trpaslíka nijak v lásce. Král si poté pospíil přes audienční síň, posadil se mezi Valouna a Catti a nechal Wulfgara stát hloupě u dveří.

Tibldorf Pwent se vak tvářil vcelku uvolněně.

“Take jste válečník?” zeptal se Wulfgar zdvořile, protoe doufal, e najdou společnou řeč.

Pwent vybuchl v posměný smích. “Válečník?” zařval oplzlý trpaslík. “Kerej bojuje vo čest?”

Wulfgar pokrčil rameny, protoe nevěděl, kam Pwent míří. “Ty se válečník, chlapče?” zeptal se Pwent.

Wulfgar nadmul obrovskou hruď. “Jsem Wulfgar, syn Beornegarův…” začal slavnostně.

“To sem si myslel,” zavolal Pwent přes komnatu na ostatní. “A dybys s někým bojoval a von by zakop a přiel vo zbraň, vodstoupil bys a nechal ho ji zvednout, protoe bys věděl, e stejně vyhraje,” hádal Pwent.

Wulfgar pokrčil rameny, protoe odpověď byla očividná.

“Je ti jasný, e Pwent kluka určitě urazí,” zaeptal Valoun králi a naklonil se blí přes područku Bruenorova křesla.

“Sázím na kluka,” nadhodil Bruenor tie. “Pwent je dobrej a divokej, ale nemá dost síly na to, aby se mu vyrovnal.”

“Já radči nesázím,” odvětil Valoun. “Ale pokaď na něho Wulfgar sáhne, vodskáče si to taky.”

“Dobře,” ozvala se Catti. Bruenor s Valounem se k ní uasle obrátili. “Přesně to Wulfgar potřebuje,” vysvětlila s neobvyklou necitlivostí.

“No, tady to má!” zařval Pwent Wulfgarovi do tváře a zamířil s ním přes síň. “Dybych s někým bojoval já, dybych bojoval s tebou a ztratil bys zbraň, nechal bych tě pro ni sehnout.”

Wulfgar kývl na souhlas, ale pak uskočil, protoe mu Pwent luskl prsty přímo před nosem. “A potom bych tě bod přímo do tvý tupý hlavy!” dokončil bojechtivec. “Nejsem ádnej přihlouplej válečník, ty blbej pitomče! Sem bojechtivec, ten bojechtivec, a Pwent dycky bojuje, aby vyhrál!” Znovu luskl prsty, prohnal se kolem okovaného barbara a zastavil se a před Bruenorem.

“Máte divný přátele, ale nepřekvapuje mě to,” zařval Pwent na Bruenora. Pohlédl na Catti a odhalil ulámané zuby v úsměvu. “Ale vae děvče by bylo pěkný, dyby mělo na bradě fousy.”

“Ber to jako poklonu,” zaeptal Valoun Catti, která jen pokrčila rameny a pobaveně se usmála.

“Bojový kladiva měli dycky ve svým měkkým srdci místo pro ty, kerý nebyli trpaslíci,” pokračoval Pwent a obrátil se k Wulfgarovi, který se postavil vedle něj. “A stejně sme je nechali bejt naima králama. Tomu sem nikdá nerozuměl.”

Bruenor sevřel podničky křesla tak pevně, a mu zbělely klouby, jak se snail ovládnout. Catti zakryla jeho ruku svojí, a kdy jí pohlédl do očí plných porozumění, vztek ho ihned přeel.

“Dy u vo tom mluvím,” řekl Pwent, “slyel jsem divný řeči vo tom, e se prej kamarádíčkujete s drowím elfem. Je to pravda?”

Bruenorovou první reakcí bylo vybuchnout vzteky - trpaslík se přítele, který musel často čelit pomluvám, vdy zastával.

Ale Catti promluvila jako první. Hovořila spíe k otci ne k Pwentovi, aby Bruenorovi připomněla, e se Drizzt obrnil a dokáe se o sebe postarat sám. “Brzo se s ním setkáte,” řekla bojechtivci. “Dokonale vodpovídá vaemu popisu válečníka.”

Pwent se pohrdavě rozesmál, ale kdy Catti pokračovala, zmlkl.

“Kdybyste ho napad, ale spadla vám helma, on by vám ji sám zved a posadil na hlavu,” vysvětlila. “No, pak by vám ji zas srazil a strčil do kalhot a nakopal vám zadek.”

Vypadalo to, jako by se bojechtivci zauzlovaly rty. Poprvé za dlouhou dobu Wulfgar s Catti očividně zcela souhlasil. Barbar, Bruenor i Valoun uznale kývli hlavami a Pwent raději mlčel.

“Jak dlouho bude Drizzt pryč?” zeptal se barbar a změnil tak téma dřív, ne Pwent stačil pronést něco urálivého.

“Tunely sou dlouhý,” odvětil Bruenor.

“Ale na obřad bude zpátky?” zeptal se Wulfgar a Catti se zdálo, e v jeho hlase slyí podivnou dvojakost, jako by si nebyl jist, které odpovědi by dal přednost.

“To určitě,” řekla mladá ena rozhodně. “Bez Drizzta ádná svatba nebude.” Pohlédla na Bruenora a umlčela jeho protesty dřív, ne je mohl pronést. “I kdyby vichni králové a královny severu měli čekat třeba celej měsíc.”

Vypadalo to, e se Wulfgar chystá vybuchnout, ale moudře odvrátil vztek od Catti. “Měl jsem jít taky!” zavrčel na Bruenora. “Proč jsi s ním poslal Regise? K čemu mu bude půlčík, kdy narazí na nepřátele?”

Mladíkův zuřivý tón Bruenora zaskočil.

“Má pravdu,” obořila se Catti na otce ze strany. Ne e by chtěla s Wulfgarem v čemkoli souhlasit, ale stejně jako barbar viděla i ona příleitost dát průchod svému vzteku.

Bruenor sklouzl hlouběji do křesla a těkal očima od jednoho k druhému. “Ztratilo se jenom pár trpaslíků, to je vechno,” řekl.

“I kdyby to tak bylo, Regis bude drowa jenom zdrovat,” namítla.

“Řek, e najde ňákej způsob, jak mezi nás zapadnout!” protestoval Bruenor.

“Kdo to řek?” obořila se na něj Catti.

“Kručibřich!” zakřičel otec rozčileně.

“Ani nechtěl jít!” odsekl Wulfgar.

“Jasně e chtěl!” zařval Bruenor, strčil do skloněného Wulfgara silným předloktím a přiměl ho o dva kroky ustoupit. “To Kručibřich mně řek, abych ho poslal s drowem, byl to von!”

“Regis tu byl s tebou, kdy ses o zmizelejch trpaslíkách dozvěděl,” namítla Catti. “Nikomu jsi neřek, e Regis chtěl, abys ho poslal dolů.”

“Řek mně to předtím,” odpověděl Bruenor. “Řek …” Trpaslík se odmlčel, protoe si uvědomil, jak nelogicky jeho slova zní. Někde vzadu v mysli si matně vzpomínal, jak mu Regis vysvětloval, e se za nezvěstnými trpaslíky musí vydat spolu s Drizztem. Ale jak by to bylo moné, kdy se je tam Bruenor rozhodl poslat, sotva se o zmizení trpaslíků dozvěděl?

“Zase ste vochutnával svěcenou vodu, králi?” zeptal se Valoun uctivě, ale pevně.

Bruenor zvedl ruku a přikázal tak vem, aby zmlkli a on si mohl ve promyslet. Jasně si na Regisova slova vzpomínal, věděl, e si je jen nepředstavil, ale nedoprovázely je ádné obrazy, neměl rozhovor kam zařadit a vyřeit tak očividný rozpor.

Ale pak mu myslí probleskly vířící, lesklé fazety, které se stáčely ve spirále dolů a vtahovaly ho do hlubin magického rubínu.

“Kručibřich mně řek, e trpaslíci zmizeli,” řekl Bruenor pomalu a zřetelně a zavřel oči, aby vydoloval vzpomínku z podvědomí. “Řek mi, e mám poslat jenom jeho a Drizzta, e voni dva mně trpaslíky přivedou bezpečně domů.”

“Regis to nemoh vědět,” namítl Valoun, který o Bruenorových slovech zjevně pochyboval.

“A i kdyby to věděl, rozhodně by si nepřál je jít hledat,” dodal Wulfgar se stejnými pochybnostmi. “Je to sen…?”

“ádnej sen!” zavrčel Bruenor. “Řek mně… to tím svým rubínem.” Bruenor zkroutil tvář, jak si snail vzpomenout. Opřel se o trpasličí odolnost vůči magii, aby překonal neústupnou mentální zábranu.

“Regis by nikdy…” začal Wulfgar, ale tentokrát ho přeruila Catti, která poznala, e otec říká pravdu.

“A co kdy to nebyl Regis?” nadhodila a čelist jí poklesla, kdy si uvědomila, jak stralivé důsledky by to mohlo mít. Trojice přátel toho s Drizztem hodně proila a vichni věděli, jak mocné a zlé nepřátele drow má, obzvlátě jednoho, a ten by tak sloitý klam vymyslet dokázal.

Wulfgar se tvářil stejně okovaně a bezmocně, ale Bruenor zareagoval okamitě. Seskočil z trůnu, protlačil se mezi Wulfgarem a Pwentem a málem je přitom oba porazil. Catti se ihned vydala za ním a Wulfgar se otočil, aby je následoval.

“Vo čem to, u gobliní hlavy, mluvěj?” obořil se Pwent na klerika, který se rovně prohnal kolem.

“Vo boji,” odvětil Valoun, který přesně věděl, jak odvrátit bojechtivcovu pozornost od dlouhého vysvětlování.

Tibldorf Pwent padl na koleno, protočil statná ramena a provedl vítězoslavný výpad. “Jo!” vykřikl nadeně. “Je dobrý bejt zpátky a slouit Válečnýmu kladivu!”

~~~

“Spolčil jsi se s nimi, nebo jde o stralivou shodu náhod?” zeptal se Drizzt sue. Stále se odmítal otočit a poskytnout Artemisi Entrerimu to zadostiučinění, aby viděl jeho muka.

“Já nevěřím na náhody,” odvětil podle očekávání.

Drizzt se konečně otočil. Stál před ním stralivý sok, lidský zabiják Artemis Entreri. V jedné ruce drel krásný meč, ve druhé drahokamy posázenou dýku. U nohou mu leela hořící pochodeň. Magická proměna z půlčíka v člověka byla dokonalá, a to včetně oblečení, co Drizzta poněkud zmátlo. Kdy masku pouil Drizzt, změnila jen barvu jeho kůe a vlasů, a jeho úas byl proto nyní víc ne zjevný.

“Raději by sis měl zjistit, co vechno magické předměty dokáí, ne je odhodí,” řekl zabiják, který pochopil jeho výraz.

Entreri měl dozajista pravdu, ale Drizzt nikdy nelitoval, e kouzelnou masku zanechal v Kalimportu. Pod její ochranou se mohl volně a bez předsudků procházet mezi ostatními. Ale pod maskou il zároveň ve li.

“Mohli jsi mě zabít v bitvě s gobliny nebo při stovce dalích příleitostí,” namítl Drizzt. “K čemu vechny ty hry?”

“Vítězství tak bude sladí.”

“Chce, abych tasil, a my tak mohli dokončit souboj, který začal v kalimportských stokách.”

“Ná souboj začal dlouho předtím, Drizzte Do’Urdene,” pokáral ho zabiják. Lehce krábl Drizzta hrotem zbraně do tváře, ale drow sebou netrhl ani netasil.

“Ty a já,” pokračoval Entreri a začal Drizzta obcházet, “jsme byli nepřáteli na ivot a na smrt u od chvíle, kdy jsme se jeden o druhém dozvěděli, protoe navzájem uráíme svá přesvědčení. Já se posmívám tvým zásadám, a ty uráí moji disciplínu.”

“Disciplína a prázdnota nejsou toté,” odpověděl Drizzt. “Jsi jen slupka, která ví, jak pouívat zbraně. Nemá ádnou podstatu.”

“Dobře,” zapředl Entreri a klepl Drizzta mečem do boku. “Cítím tvůj vztek, drowe, i kdy se ho zoufale snaí potlačit. Tas a dej mu volný průchod. Nauč mě dovednostmi, co slovy nedokáe.”

“Pořád to nechápe,” odvětil Drizzt klidně, naklonil hlavu na stranu a po tváři se mu rozlil samolibý, upřímný úsměv. “Nemyslím, e bych tě mohl něco naučit. Artemis Entreri mi za to nestojí.”

Entreriho oči zableskly vzteky. Skočil vpřed a zvedl meč, aby Drizzta zabil.

Drizzt se ani nepohnul.

“Tas. Pokračujme v naem osudu,” zavrčel Entreri, ustoupil a zvedl meč do úrovně drowových očí.

“Smrt vlastní čepelí je jediný konec, jaký si zaslouí,” odvětil Drizzt.

“Mám tvoji kočku!” obořil se na něj Entreri. “Musí se mnou bojovat, jinak bude Guenhwyvar má.”

“Zapomíná, e nás oba zajmou - nebo zabijí,” připomněl Drizzt. “Nepodceňuj schopnosti mého lidu.”

“Pak bojuj pro půlčíka,” zavrčel Entreri. Výraz Drizztovy tváře mu napověděl, e objevil slabé místo. “Zapomněl jsi na Regise?” posmíval se Entreri. “Nezabil jsem ho, ale na místě, kde jsem ho zanechal, zemře. A jen já vím, kde je. Pokud vyhraje, povím ti to. Bojuj, Drizzte Do’Urdene, kdy u pro nic jiného, tak pro ivot bídného půlčíka!”

Entreri sekl Drizztovi líně po obličeji, ale tentokrát byl jeho meč sraen stranou scimitarem, který vylétl z Drizztovy pochvy.

Entreri ihned sekl zpátky, pak bodl dýkou a málem prorazil Drizztovu obranu.

“Myslel jsem, e jsi přiel o oko a cit v pai,” řekl drow.

“Lhal jsem,” odvětil zabiják, ustoupil a rozpřáhl ruce. “Chce mě potrestat?” Drizzt odpověděl scimitary. Sekl zleva a zprava, zleva a zprava, pak znovu zprava a levou čepelí zatočil nad hlavou a bleskurychle bodl. Zabiják vechny útoky odrazil.

Z boje se stal tanec. Jejich pohyby byly příli synchronizované, v příli dokonalé harmonii, ne aby se kterýkoli z nich dostal do výhody. Drizzt věděl, e jemu, ale předevím Regisovi, ubíhá čas, proto se přesunul k tlumeně hořící pochodni, dupl na ni, odkopl ji stranou a uhasil plameny. V jeskyni se rozhostila tma.

Myslel si, e nočním viděním získá výhodu, ale kdy pohlédl na Entreriho, viml si, e jeho oči také rudě září.

“Myslel sis, e jsem tuhle schopnost získal díky masce?” nadhodil Entreri. “Není tomu tak, ví? Byl to dar od mého společníka, temného elfa, oldáka, který se ti docela podobá.” Zmlkl a zaútočil. Sekl vysoko a přinutil tak Drizzta přikrčit se a uskočit do strany. Drizzt se spokojeně zazubil. Kdy toti zvedl Záblesk, ozvalo se zařinčení a scimitar srazil stranou Entreriho dýku. Mírným pootočením pak přeel Drizzt do útoku, Záblesk pronikl kolem Entreriho dýky a sekl zabijákovi po odkryté hrudi.

Ale Entreri u začal ustupovat dozadu a čepel se nedostala ani do jeho blízkosti.

V tlumeném světle Zábleskovy záře získala jejich kůe stejnou edou barvu, take vypadali jako bratři, dva ze stejného těsta. Entreriho to potěilo, Drizzta rozhodně ne. Pro odpadlého drowa byl Artemis Entreri temným odrazem jeho due, obrazem toho, čím by se stal, kdyby zůstal v Menzoberranzanu a neopustil svůj nemorální lid.

Vztek Drizzta přiměl zaútočit sérií bleskurychlých bodnutí a lstivých, rozmáchlých seknutí. Zahnuté čepele se proplétaly jedna s druhou a napadaly Entreriho z různých úhlů.

Meč a dýka spolupracovaly stejně dobře. Blokovaly údery, oplácely výpady a odráely protiútoky, které zabiják očividně snadno předvídal.

Drizzt by s ním dokázal bojovat donekonečna. S protivníkem, jako byl Entreri, by se nikdy neunavil. Ale potom ucítil bodnutí v lýtku a nohou se mu vzhůru začal plazit pálivý, ochromující pocit.

Během několika vteřin se jeho reflexy zpomalily. Touil vykřičet pravdu do světa a sebrat Entrerimu okamik vítězství. Zabiják touil Drizzta porazit v poctivém souboji a neocenil by výhru, kterou by získal díky otráveným ípům skrytých spojenců.

Zábleskův hrot klesl k podlaze a Drizzt si uvědomil, e je nebezpečně zranitelný.

Entreri padl první, podobně otrávený. Drizzt vycítil, jak se nízkými dveřmi plíí dovnitř tmavé postavy, a přemýlel, jestli má dost času na to, aby padlému zabijákovi rozbil hlavu dřív, ne také klesne na zem.

Slyel, jak napřed jedna, potom druhá čepel zazvonily o podlahu. Neviml si, e zbraně upustil. Klesl k zemi, zavřel oči a začal se propadat do bezvědomí. Celou dobu se přitom snail pochopit, jaká katastrofa se to stala a jaké důsledky bude mít pro něj a pro jeho přátele.

Poslední slova, která uslyel, pronesl drowský hlas z jeho minulosti a nijak ho neuklidnila.

“Spi sladce, můj ztracený bratře.”

ČÁST

TŘETÍ

ODKAZ

V ivotě jsem se vydal po mnoha nebezpečných stezkách. Zanechal jsem lépěje na křivolakých cestách ve své domovině, v tunelech Temných říí, na povrchu na severu i během cest s přáteli.

Vrtím uasle hlavou. Najdou se v kadém koutku světa lidé tak sobečtí, e nedovolí ostatním přetnout stezky svých ivotů? Lidé tak plní nenávisti, e se musejí vydat na lov, aby se pomstili za domnělé křivdy, i kdy lo ve skutečnosti jen o prostou obranu proti jejich vlastnímu, plíivému zlu?

Zanechal jsem Artemise Entreriho v Kalimportu ivého, protoe má touha po pomstě byla ukojena. Nae ivoty se protnuly a zase se od sebe oddělily a oba jsme na tom byli díky tomu lépe. Entreri neměl ádný logický důvod mě pronásledovat, neměl střetem se mnou co získat, jen si snad uchlácholit zraněnou hrdost. Je to takový hlupák. Vycvičil své tělo k dokonalosti a stal se nejlepím bojovníkem, jakého znám. Ale touha pronásledovat odkrývá jeho slabiny. Kdy odhalujeme tajemství těla, musíme nalézt i harmonii due. Ale přestoe je Artemis Entreri fyzicky zdatný, nikdy neuslyí svého ducha zpívat. Navěky bude árlivě naslouchat melodiím druhých, pohlcen touhou zničit ve, co by ohroovalo jeho nadřazenost.

Tolik se podobá mému lidu i mnoha dalím, s nimi jsem se na cestách setkal: barbarským vůdcům, jejich mocenské postavení závisí na jejich schopnosti poráet nepřátele, kteří ve skutečnosti ádnými nepřáteli nejsou; trpasličím králům, kteří chamtivě hromadí nepředstavitelné poklady, přestoe hladoví a zlomek jejich bohatství by zlepil ivoty vech okolo a umonil jim zmenit vojenskou obranu a odhodit ve pohlcující paranoiu; nadutým elfům, kteří zavírají oči před utrpením vech, kdo nepatří k jejich národu, v přesvědčení, e si “nií národy” utrpení nějak přivodily samy.

Utekl jsem od těchto lidí, proel kolem nich a slyel o nich mnoho historek od poutníků, kteří navtívili vechny známé země. A teď u vím, e s nimi musím bojovat, ale ne čepelí nebo s armádou v zádech, nýbr tak, e zůstanu věrný tomu, co v srdci povauji za spravedlivý způsob harmonie.

Díky boímu milosrdenství na to nejsem sám. Od chvíle, kdy Bruenor usedl na trůn, sousední národy čerpají naději z jeho slibů, e trpasličí poklady Mitrilové síně přinesou prospěch celému kraji. Catti je stejně oddaná zásadám jako já a Wulfgar ukázal svému válečnickému lidu lepí ivot díky přátelství a harmonii.

Jsou mojí zbrojí, mojí nadějí, kterou čelím tomu, co přijde. A kdy můj ivot nevyhnutelně protnou ztracení lovci, jako je Entreri, vdy si vzpomenu na Zaknafeina, který se mnou byl spřízněn nejen krví, nýbr také duí. Vzpomenu si na Montolia a utěím se tím, e existují i dalí lidé, kteří znají pravdu, a pokud budu zabit, nezemřou mé ideály se mnou. Díky přátelům a čestným lidem, s nimi jsem se setkal, vím, e nejsem osamělý hrdina s nepochopitelnými cíli. Vím, e a zemřu, to, co je důleité, přeije.

To je můj odkaz. Díky boímu milosrdenství nejsem sám.

Drizzt Do’Urden

11

RODINNÝ PODNIK

Komnatou divoce létalo oblečení, cetky se třítily o stěny, vzduchem se točily zbraně, padaly k zemi a některé se odráely od Bruenorových zad. Trpaslík, který byl po pás zabořený do truhlice, vak nic z toho necítil a ani nezabručel, kdy vstal a plochá strana ostří vrhací sekyry ho zasáhla do přilby a srazila mu ji z hlavy.

“Je to tu!” zavrčel trpaslík tvrdohlavě, hodil za sebe z poloviny dokončené plátové brnění a málem jím ostatní v komnatě zasáhl do hlavy. “U Moradina, musí to tu bejt!”

“Co, u Devíti…” začal Tibldorf Pwent, ale přeruil ho Bruenorův nadený výkřik.

“Věděl sem to!” prohlásil rudovousý trpaslík, vstal a odvrátil se od z poloviny vyprázdněné truhlice. V ruce drel na zlatém řetízku malý medailon ve tvaru srdce.

Catti ihned poznala kouzelný předmět, který lady Alustriel ze Stříbroluní darovala Bruenorovi, aby mohl najít přátele, kteří se vydali na jih. Uvnitř medailonu se nacházel maličký portrét Drizzta. Přívěsek byl na drowa naladěn a majiteli poskytl informaci o tom, kde zhruba se Drizzt Do’Urden nachází.

“Zavede nás k elfovi,” prohlásil Bruenor a zvedl medailon do výky. “Tak mi to dejte, králi,” řekl Pwent, “a já se po tom vaem divným… přítelíčkovi podívám.”

“Poradím si sám,” zavrčel Bruenor v odpověď. Nasadil si přilbu s jedním rohem zpátky na hlavu, popadl sekyru s mnoha zářezy a zlatý tít.

“Ste král Mitrilový síně!” protestoval Pwent. “Nemůete zbůhdarma riskovat ivot v neznámejch tunelech.”

Catti odpověděla dřív ne Bruenor.

“Sklapněte, bojechtivče,” obořila se na něj mladá ena. “Můj táta by radějc přenechal síně goblinům, ne aby vopustil Drizzta v nebezpečí.”

Valoun popadl Pwenta za rameno (a oklivě se pořezal o jednu z mnoha ostrých hran brnění), aby její slova potvrdil a přiměl divokého bojechtivce zmlknout.

Bruenor by stejně odmítl vyslechnout jakékoli námitky. Rudovousý trpaslík s planoucíma tmavýma očima se protlačil kolem Pwenta s Wulfgarem a vyřítil se z místnosti.

~~~

Drizzt Do’Urden pomalu zaostřil na neuvěřitelný obraz před sebou. Kdy se konečně zcela probral, uvědomil si, e se nad ním skutečně sklání a upřeně ho pozoruje jeho sestra Vierna.

“Fialové oči,” pronesla kněka drowsky.

Skutečnost, e naprosto stejnou scénu zail v dětství aspoň stokrát, ho téměř zmohla.

Vierna! Stála před ním jediná příbuzná, tedy kromě Zaknafeina, k ní něco cítil.

Přidělili ji Drizztovi jako chůvu. Měla z něj vychovat prince rodu Do’Urden a naučit ho temným způsobům drowské společnosti. Ale kdy teď Drizzt na dávné časy vzpomínal, a vzpomínek měl jen málo, uvědomil si, e Vierna byla jiná ne ostatní. Pod zpustlým hávem kněky Pavoučí královny se ukrývala něha.

“Jak je to dlouho, můj ztracený bratře?” zeptala se Vierna jazykem temných elfů. “Skoro tři desetiletí? Urazil jsi dlouhou cestu, ale přesto jsi se vrátil zpět na místo, odkud jsi vzeel a kam patří.”

Drizzt na ni tvrdě pohlédl, ale neměl ádnou odpověď - ne s rukama spoutanýma za zády a s tuctem drowských vojáků okolo. Byl tady také Entreri a hovořil s podivným elfem, který měl na sobě přemrtěně opeřený irák a krátkou, otevřenou vestu odhalující svalnatý tíhlý pas. Zabijákovi visela u opasku kouzelná maska a Drizzt se obával potíí, které by mohl Entreri napáchat, kdyby se vrátil do Mitrilové síně.

“Co se ti bude honit hlavou, a se vrátí do Menzoberranzanu?” zeptala se Vierna, a přestoe to byla jen dalí řečnická otázka, přitáhla Drizztovu pozornost.

“Budu přemýlet jako vězeň,” odvětil Drizzt. “A a mě předvedete před Matr… zrádnou Zlovůli…”

“Matronu Zlovůli!” zasyčela Vierna.

“Před Zlovůli,” zopakoval Drizzt vzdorovitě a Vierna ho udeřila tvrdě do tváře. Několik temných elfů se k nim otočilo, ale jen se zasmálo a vrátilo se zpět k hovoru.

Také Vierna vybuchla v dlouhý a divoký smích. Zaklonila hlavu a dlouhé bílé lokny jí sklouzly z tváře.

Drizzt na ni mlčky hleděl, protoe nevěděl, co si o její výbuné reakci myslet.

“Matrona Zlovůle je mrtvá, hlupáku!” řekla Vierna náhle a zprudka přiblíila tvář na vzdálenost jediného palce k Drizztově.

Drizzt netuil, jak zareagovat. Právě se dozvěděl, e jeho matka je mrtvá. Nevěděl, jak by na něj tato informace měla zapůsobit. Pocítil vzdálené bodnutí smutku, ale ihned ho potlačil, protoe věděl, e nepramení ze ztráty Zlovůle Do’Urden, nýbr z vědomí, e matku nikdy skutečně nepoznal. Drizzt se opřel, aby si zprávu promyslel, a ovládl ho klid, pochopení, které s sebou nepřineslo ani střípek alu. Zlovůle ho sice porodila, ale nikdy mu nebyla matkou, a podle názoru Drizzta Do’Urdena bylo jen dobře, e zemřela.

“Ty nic neví, e ne?” vysmívala se Vierna. “Byl jsi tak dlouho pryč, ztracený!”

Drizzt na ni zvědavě pohlédl, protoe tuil, e se mu chystá odhalit jetě něco dalího, důleitějího.

“Kvůli tobě zničili celý rod Do’Urden, a ty to ani neví!” Vierna se hystericky rozchechtala.

“Zničili?” zeptal se Drizzt. Byl sice překvapený, ale nedělal si nijak zvlátní starosti. Odpadlý drow ke svému rodu necítil popravdě o nic víc ne k ostatním menzoberranzanským rodům. Vlastně necítil vůbec nic.

“Matrona Zlovůle dostala za úkol tě najít,” vysvětlila Vierna. “Kdy to nedokázala, kdy jsi jí proklouzl mezi prsty, ztratila Llothinu přízeň.”

“Jaká koda,” pronesl Drizzt utěpačně. Vierna ho opět udeřila, tvrději, ale on zachoval klid a ani nemrkl.

Vierna se od něj odvrátila, sevřela tíhlé, ale překvapivě silné ruce v pěst a ze vech sil se snaila zklidnit dech.

“Ná rod byl zničen,” řekla a do hlasu jí znenadání pronikla bolest. “Vyhlazen z vůle Pavoučí královny. Vichni jsou mrtví, a kvůli tobě,” vykřikla, zprudka se otočila k Drizztovi a ukázala na něj obviňujícím prstem. “Tvé sestry, Briza a Maya, i tvá matka. Celý rod vymřel kvůli tobě, Drizzte Do’Urdene!”

Navzdory neuvěřitelným zprávám zůstala Drizztova tvář prázdná, co přesně odráelo jeho pocity. “A co bratr?” zeptal se. Zajímala ho spíe síla nájezdníků ne Dininova zaslouená smrt.

“Ale, Drizzte,” řekla Vierna s předstíraným zmatkem, “přece jsi se s ním setkal. Málem jsi mu usekl nohu.”

Drizzt byl skutečně zmatený - dokud Vierna nedokončila mylenku.

“Jednu z osmi nohou.”

Drizzt opět udrel bezvýraznou tvář, přestoe ho zpráva o tom, e se z Dinina stal drider, doopravdy překvapila.

“A zase za to můe ty!” zavrčela Vierna a dlouze se na něj zadívala. Úsměv se jí pomalu vytratil z tváře, protoe Drizzt nijak nezareagoval.

“Zaknafein pro tebe zemřel!” vykřikla Vierna náhle, a přestoe Drizzt věděl, e ho chtěla jen vyprovokovat, u nedokázal mlčet.

“Ne!” vykřikl vztekle a vyskočil na nohy, ihned ho vak strhli zpět na zem.

Vierna se zle usmála, protoe věděla, e nala Drizztovu slabinu.

“Kdyby nebylo hříchů Drizzta Do’Urdena, Zaknafein by stále il,” popichovala ho. “Rod Do’Urden by byl ověnčen slávou a Matrona Zlovůle by zasedla ve vládnoucí radě.”

“Hříchy?” vytěkl Drizzt, sebral odvahu a bojoval s bolestivými vzpomínkami na ztraceného otce. “Sláva?” zeptal se. “Myslím, e si plete pojmy.”

Vierna se rozmáchla, aby bratra uhodila, ale kdy sebou klidný Drizzt ani netrhl, sklonila ruku.

“Ve jménu mizerné bohyně si libujete ve zlu drowského světa,” pokračoval nezkrotný Drizzt. “Zaknafein zemřel… ne, byl zavraděn kvůli faleným ideálům. Nepřinutí mě přijmout vinu. To ty jsi drela v ruce obětní dýku?”

Zdálo se, e kněka vybuchne. Drizzt na světlo citlivým zrakem viděl, jak jí prudce hnou oči i tváře.

“Byl to taky tvůj otec,” řekl Drizzt a Vierna sebou trhla, i kdy se dál snaila ivit svůj vztek. Zaknafein zplodil se Zlovůlí jen dvě děti.

“Ale tebe to nikdy nezajímalo,” namítl Drizzt ihned. “Zaknafein byl koneckonců jen mu a ti se v drowském světě nepočítají.

Ale byl to tvůj otec,” musel Drizzt dodat. “A dal ti víc, ne kdy přijme.”

“Ticho!” zavrčela Vierna skrz zatnuté zuby. Několikrát Drizzta rychle uhodila. Cítil, jak mu po obličeji stéká teplá krev.

Drizzt na okamik zmlkl. Přemýlel o Vierně a o netvorovi, který se z ní stal.

Připomínala mu teď spíe Brizu, Drizztovu nejstarí a nejkrutějí sestru, byla lapená zběsilostí, kterou Pavoučí královna rozsévala. Kam se poděla Vierna, která se k mladému Drizztovi potají chovala téměř něně? Kam se poděla Vierna, která se sice řídila temnými způsoby drowské společnosti, ale stejně jako Zaknafein nikdy docela nepřijala, co Lloth nabízela? Kam se poděla Zaknafeinova dcera?

Je mrtvá a pohřbená, uvědomil si Drizzt s pohledem upřeným na sestřinu hnoucí tvář. Pohřbená pod lemi a prázdnými sliby pokřivené slávy, které v temném světě drowů ve překrucovaly.

“Vykoupím tě,” řekla Vierna, kdy se uklidnila a horkost jí pomalu vyprchala z jemné, krásné tváře.

“O to u se snaili větí netvoři ne ty,” odvětil Drizzt, který patně pochopil její záměr. Viernin smích prozradil, e rozpoznala jeho omyl.

“Daruji tě Lloth,” vysvětlila kněka. “A na oplátku získám větí moc, ne v jakou doufala i ctiádostivá Matrona Zlovůle. Raduj se, ztracený bratře, protoe díky tobě získá rod Do’Urden větí presti a sílu ne dřív.”

“Moc zeslábne,” odvětil Drizzt klidně a jeho tón rozčílil Viernu víc ne moudrá slova. “Vynese rod Do’Urden na vrchol, jen aby ho z něj později svrhl dalí rod, který získal Llothinu přízeň.”

Viernin úsměv se rozířil.

“Nemůe to popřít,” zavrčel Drizzt. Ale tentokrát to byl on, kdo ve slovní válce prohrával a jeho námitky, jakkoli byly důkladné, selhávaly. “V Menzoberranzanu existuje jen jedna jistota, a to rozmary Pavoučí královny.”

“Dobře, můj ztracený bratře,” předla Vierna.

“Lloth je zatracená!”

Vierna kývla. “Tvé kacířství u mi nemůe ublíit,” vysvětlila kněka se smrtícím klidem. “U ke mně nepatří. Jsi jen obyčejný odpadlík bez rodu, kterého Lloth povauje za dobrou obětinu.

Jen dál proklínej Pavoučí královnu,” pokračovala Vierna. “Uka Lloth, jak dobrá obě z tebe bude! Ironií je, e kdybys učinil pokání, kdyby ses vrátil zpět ke svému dědictví, porazil bys mě.”

Drizzt se kousl do rtu, protoe si uvědomil, e bude lepí mlčet, dokud nezjistí, o co vlastně jde.

“Copak nechápe?” zeptala se Vierna. “Milosrdná Lloth by přijala tvůj hbitý meč zpět a moji obě by u nepotřebovala. Stal by se ze mě vyvrhel, odpadlík bez rodu, jakým jsi teď ty.”

“Nebojí se mi to říct?” zeptal se Drizzt opatrně.

Vierna znala bratra lépe, ne tuil. “Ty nebude činit pokání, hloupý, čestný Drizzte Do’Urdene,” odpověděla. “Nezalhal bys, nepřísahal věrnost Pavoučí královně, ani aby sis zachránil ivot. Tvé drahé zásady, kterých se tak pevně drí, jsou úplně bezcenné!”

Vierna ho znovu uhodila, ani by k tomu měla zjevný důvod, a odvrátila se. Siluetu její havé postavy rozmazal ochranný háv kněky. Drizztovi připadalo příhodné, e sestřin skutečný obrys ukrývá at zkaené Pavoučí královny.

Prazvlátní elf, který hovořil s Entrerim, zamířil k Drizztovi. Jeho boty hlasitě klepaly o kámen. Věnoval Drizztovi téměř soucitný pohled, pak pokrčil rameny.

“koda,” poznamenal a tasil ze záhybů třpytivého plátě tlumeně svítící Záblesk.

“koda,” zopakoval, vyrazil pryč a tentokrát nevydaly jeho boty ani nejmení zvuk.

~~~

Uaslí stráci se postavili do strnulého pozoru, kdy do jejich komnaty neočekávaně vstoupil král v doprovodu své dcery, Wulfgara, Valouna a podivně vyzbrojeného trpaslíka, kterého neznali.

“Vozval se vám drow?” zeptal se Bruenor stráí a vydal se rovnou k elezné závoře na kamenných dveřích.

Jejich mlčení bylo dostatečnou odpovědí. “Zajdi za generálem Dagnem,” přikázal Bruenor jednomu ze stráců. “Řekni mu, a sebere vojáky a vydá se do novejch tunelů!”

Trpasličí stráce posluně srazil podpatky a rozběhl se pryč.

Závora zazvonila o kámen a Bruenorovi čtyři společníci se postavili vedle něj. Wulfgar s Valounem nesli hořící pochodně.

“Třikrát, pak dvakrát, to je drowovo znamení,” vysvětlil zbývající stráce králi.

“Take třikrát a dvakrát,” odpověděl Bruenor a zmizel ve tmě, čím přiměl ostatní, a předevím Tibldorfa, který byl stále přesvědčený, e není vhodné, aby se král Mitrilové síně do tunelů vůbec vydal, přidat do kroku.

Valoun, a dokonce i zatvrzelý Pwent se ohlédli zpátky a uklíbli se, kdy se kamenné dveře zabouchly. Zbývající trojice, kterou hnal vpřed strach o nezvěstného přítele, zadunění ani neslyela.

12

ODHALENÁ PRAVDA

“Krev,” zamumlala Catti pochmurně, kdy se s pochodní v ruce sehnula nad řadou kapek v chodbě poblí vchodu do malé komnaty.

“Mohla tu zůstat vod bitvy s goblinama,” nadhodil Bruenor s nadějí v hlase, ale Catti zavrtěla hlavou.

“Je vlhká,” odvětila. “Kdyby tu byla od boje s goblinama, u by dávno uschla.”

“Tak je vod mrchodravců, kerý sme viděli,” uvaoval dál Bruenor, “jak trhali goblinský mrtvoly.”

Ale Catti stále nebyla přesvědčená. Předklonila se a s pochodní před sebou prola krátkou chodbičkou do boční komnaty. Wulfgar vyrazil za ní, protlačil se kolem, a jakmile se průchod opět rozířil, postavil se ochranitelsky před ni.

Barbarovo chování se Catti nelíbilo. Ze svého pohledu moná Wulfgar jednal rozumně. Byl připraven bojovat a zakryl někoho, kdo byl obtěkaný pochodní a upíral oči na zem. Ale Catti pochybovala o tom, e myslel zrovna na tohle. Cítila, e se Wulfgar chová tak nedočkavě proto, e je v čele ona, e cítí potřebu ji chránit a stát mezi ní a moným nebezpečím. Catti ale byla hrdá, schopná ena a cítila se spíe uraena ne polichocena.

A taky si dělala starosti. Protoe pokud se Wulfgar tolik bál o její bezpečí, mohl by udělat taktickou chybu. Společníci přeili tolik nebezpečí právě proto, e si kadý nael ve skupině své místo, kadý svými schopnostmi doplňoval ostatní. Catti moc dobře věděla, e naruení rovnováhy by mohlo být smrtící.

Prosmýkla se zpět do čela a srazila stranou Wulfgarovu pai, kterou zvedl, aby ji zastavil. Zamračil se na ni a ona mu pohled neochvějně opětovala.

“Co tam máte?” zavolal Bruenor a odvrátil tak hrozící roztrku. Catti se ohlédla a uviděla otcovu tmavou postavu dřepící ve vchodu. Valoun s Pwentem, který drel druhou pochodeň, zůstali v chodbě za ním.

“Nic,” odvětil Wulfgar pevně a obrátil se k odchodu.

Ale Catti dál dřepěla a rozhlíela se. Chtěla barbarovi dokázat, e se mýlí, ale také hledala stopy.

“Ne tak docela,” opravila ho o okamik později. Její povýený tón přiměl Wulfgara vrátit se a vlákal Bruenora do jeskyně.

Postavili se za Catti, která se sehnula nad drobným předmětem na podlaze: byl to íp, ale tak malý, e se nehodil do ádné kue, kterou byli vyzbrojeni Bruenorovi bojovníci, ani do ádné jiné zbraně, jakou kdy společníci spatřili. Bruenor vzal íp do silných prstů, přiblíil si ho k očím a pečlivě si ho prohlédl.

“Máme snad v tunelech skřítky?” zeptal se. Měl na mysli malinké, ale kruté tvory ijící spíe v lesích. “Nějaké…” začal Wulfgar.

“Drowové,” přeruila je Catti. Wulfgar s Bruenorem se k ní otočili a Wulfgarovy jasné oči se rozzlobeně zaleskly nad tím, e mu skočila do řeči. Ale trvalo to jen krátce, protoe mu rychle dolo, o jak vánou věc se jedná.

“Elf měl ku, do kerý by tohle sedělo?” zarazil se Bruenor.

“Nemluvím o Drizztovi,” opravila ho Catti ponuře, “ale o vostatních drowech.” Wulfgar s Bruenorem stáhli tváře ve zjevných pochybách, ale Catti si byla svým tvrzením jista. V minulosti, jetě na Planině ledového větru a holých svazích Kelvinovy mohyly, jí Drizzt často vyprávěl o své domovině, o úasných, exotických vynálezech temných elfů. Patřila mezi ně i nejoblíbenějí zbraň drowů, malá ku s obvykle otrávenými ípy.

Wulfgar s Bruenorem pohlédli jeden na druhého v naději, e ten druhý Cattino úděsné tvrzení nějak vyvrátí. Bruenor jen pokrčil rameny, zasunul íp za opasek a vydal se ven na chodbu. Wulfgar na mladou enu pohlédl a tvář mu ustaraně zrudla.

Nikdo z nich nepromluvil, a ani nemusel. Znali hrůzyplné historky o nájezdech temných elfů. A pokud měla Catti pravdu, pokud do Mitrilové síně skutečně pronikli drowové, důsledky budou stralivé.

Ale Catti nala ve Wulfgarově výrazu jetě něco jiného, majetnickou touhu chránit ji, která je jistojistě dostane do potíí. Protlačila se kolem obrovitého mue, hluboko se sehnula a vyla ven z komnaty. Wulfgar zůstal ve tmě se svým zmatkem sám.

~~~

Průvod postupoval vpřed pomalým, ale rovnoměrným tempem a tunely byly čím dál méně opracované. Drowové ponechali Drizztovi zbroj, ale sebrali mu zbraně a ruce mu spoutali za zády magickým provazem, který nepovolil, a kroutil zápěstími, jak chtěl.

Dinin s osmi nohama cvakajícíma o kámen průvod vedl a Vierna s Jarlaxlem kráčeli těsně za ním. Několik drowů z dvacetičlenné tlupy zapadlo do formace, a to včetně dvou, kteří dohlíeli na Drizzta. V jednu chvíli narazili na větí tlupu rodu Baenre, která jim hlídala záda. Jarlaxl vydal tiché rozkazy a vojáci se odplíili a splynuli se stíny.

Teprve v tu chvíli si Drizzt začínal uvědomovat význam nájezdu na Mitrilovou síň. Odhadoval, e se ho zúčastnilo čtyřicet, ne-li dokonce edesát menzoberranzanských drowů, co byla skutečně velká tlupa.

A vechno kvůli němu.

Ale co Entreri? přemýlel Drizzt. Jak se do celé věci zapletl? Zdálo se, e mezi temné elfy dobře zapadl. Měl podobnou postavu i povahu a pohyboval se jejich řadami lehce, nenápadně.

A příli, pomyslel si Drizzt.

Entreri strávil nějaký čas s holohlavým oldákem a s Viernou, ale pak se začal propadat řadami a nevyhnutelně mířil k nejzavilejímu nepříteli.

“Zdravím,” řekl prostě, kdy se konečně dostal k Drizztovi. Stačil jediný pohled a dva nejblií drowtí stráci uctivě ustoupili.

Drizzt se na zabijáka na okamik bedlivě zadíval, aby zjistil, co chce, pak se odvrátil.

“Co?” obořil se na něj Entreri, popadl tvrdoíjného drowa za rameno a otočil ho zpátky. Drizzt se zprudka zastavil a upoutal tak pohledy ostatních temných elfů, a předevím Vierny. Ihned vak opět vykročil, protoe se mu nelíbilo, jakou pozornost k sobě přitahuje, a ostatní elfové po chvíli zapadli do pohodlného kroku kolem něj.

“Nerozumím tomu,” poznamenal Drizzt ledabyle. “Měl jsi masku i Regise a věděl jsi, kde mě najde. Proč jsi se tedy spolčil s Viernou a její tlupou?”

“Předpokládá, e jsem měl na vybranou,” odvětil Entreri. “Tvá sestra nala mě, já ji nevyhledal.”

“Pak jsi vězněm,” hádal Drizzt.

“To sotva,” odvětil Entreri bez zaváhání a zasmál se. “Napoprvé jsi měl pravdu, jsem jejich spojencem.”

“Pro můj národ je to jedno a toté.”

Entreri se znovu zachechtal, protoe návnadu zjevně prohlédl. Drizzt sebou nad upřímností zabijákova smíchu trhl, protoe si uvědomil, jak těsná pouta jeho nepřátele spojují. Doufal toti, i kdy jen na okamik, e se mu podaří je naruit a vyuít.

“Vlastně jednám převáně s Jarlaxlem,” vysvětlil zabiják, “ne s tvojí výbunou sestrou. Jarlaxl je pragmatický oldák, prospěchář. Tomu rozumím. Jsme si hodně podobní!”

“A tě nebude potřebovat…” začal Drizzt výhruně.

“To se nestane!” přeruil ho Entreri. “Jarlaxl je pragmatik,” zopakoval nahlas a řečený oldák souhlasně kývl. Zjevně obecné řeči povrchu dobře rozuměl. “Co by Jarlaxl mojí smrtí získal? Jsem cenným spojením s povrchem, není-li pravda? Stojím v čele zlodějského cechu v exotickém Kalimportu a v budoucnu bych mu mohl být uitečný. S mui, jako je Jarlaxl, s cechmistry podél Mečového pobřeí, jednám celý ivot.”

“Drowové prosluli tím, e zabíjejí jen pro zábavu,” protestoval Drizzt, protoe se odmítal jen tak vzdát.

“Pravda,” souhlasil Entreri. “Ale ne tehdy, kdy získají víc tím, e nechají obě ít. Pragmatické. Neotřese mým spojenectvím, ubohý Drizzte. Nanetěstí pro tebe jsme si s Jarlaxlem navzájem prospění.”

Drizzt se na dlouhou dobu odmlčel, aby si mohl nové informace promyslet a najít způsob, jak pouto rozplést, jak najít volný konec, který, alespoň podle něj, vdy existoval, kdy začali spolupracovat zrádci.

“Navzájem? To těko,” řekl tie a viml si zvědavého pohledu, který po něm Entreri střelil.

“To mi vysvětli,” poádal ho Entreri po dlouhé odmlce.

“Vím, proč jsi mě vyhledal,” odvětil Drizzt. “Nechce mě prostě vidět mrtvého, chce mě zabít sám. A nejen to, chce to udělat v rovném souboji. Tady v tunelech a v doprovodu Vierny, která je bezcitná a touí mě prostě obětovat, je to víc ne nepravděpodobné.”

“Odváný a do konce,” poznamenal Entreri a jeho povýený tón připravil Drizzta znovu o vechny naděje. “Ano, porazím tě v souboji - je toti součástí dohody, ví? Kousek odsud se s tvými lidmi rozejdu, ale napřed vyřeíme nae soupeření.”

“Vierna ti nedovolí mě zabít,” opáčil Drizzt.

“Ale dovolí mi tě porazit,” odpověděl Entreri. “Taky po tom touí, chce tě vidět pokořeného. A spolu skoncujeme, daruje tě Lloth… s mým poehnáním.

No tak, příteli,” zapředl Entreri, kdy Drizzt neodpověděl, nýbr neobvykle trucovitě napulil rty.

“Nejsem tvůj přítel,” zavrčel Drizzt.

“Tak můj druhu,” kádlil ho Entreri a jeho radost dosáhla vrcholu, kdy na něj Drizzt vztekle pohlédl.

“Nikdy.”

“Oba jsme bojovníci,” vysvětlil Entreri. “Bojujeme dobře a chceme zvítězit, i kdy kadý z nás k tomu má moná trochu jiný důvod. U jednou jsem ti řekl, e mi neunikne, neuteče tomu, co jsi.”

Na to Drizzt nedokázal odpovědět, ne obklíčen nepřáteli a s rukama svázanýma za zády. Entreri to skutečně kdysi řekl, ale Drizzt se s jeho tvrzením smířil, smířil se se svými rozhodnutími, s cestou, kterou si zvolil.

Ale očividné potěení na tváři zlotřilého zabijáka čestného drowa stejně rozruilo. I kdy u by v beznadějné situaci neudělal nic jiného, odmítl poskytnout Entrerimu zadostiučinění.

Dorazili do oblasti s mnoha bočními průchody, s točitými, hrubými tunely a červími dírami, které jako by se vinuly a klikatily vemi směry najednou. Entreri řekl, e se brzy rozejdou, a Drizzt věděl, e mu utíká čas.

Vrhl se na zem, skrčil nohy, provlékl přes ně pae a překulil se zpět do stoje. Ve chvíli, kdy se obrátil, bystrý Entreri u měl v rukách meč i dýku, ale Drizzt na něj stejně zaútočil. Beze zbraně neměl drow prakticky ádnou anci, ale uhádl, e ho Entreri nezabije, e impulzivně nezničí anci na rovný souboj, po něm tak zoufale touil, monost, o kterou tolik usiloval.

Entreri zaváhal, přesně jak hraničář předpokládal, a Drizzt pronikl jeho polovičatou obranou, vyskočil do vzduchu a nakopl ho do hrudi a obličeje tak silně, a Entreri odlétl stranou.

Drizzt dopadl zpátky na nohy a vrhl se k ústí nejbliího tunelu, který střeil jediný drowský stráce. Opět nebojácně zaútočil, protoe doufal, e Vierna přísahala stralivá muka kadému, kdo by ji o obětinu připravil. Jeho naděje se potvrdila, kdy se ohlédl a uviděl, e Vierna zadrela Jarlaxla, který v prstech svíral vrhací dýku.

Drowský bojovník u vstupu do tunelu byl mrtný jako kočka. Zaútočil na Drizzta jílcem zbraně, ale Drizzt byl rychlejí. vihl rukama vzhůru, lanem, které mu poutalo zápěstí, zachytil drowův meč a nekodně ho vyhodil do vzduchu. Drizzt vrazil do protivníka tělem a nakopl ho kolenem přímo do aludku. Bojovník se předklonil a Drizzt, který nemohl ztrácet čas, jím smýknul na zem a přímo pod nohy dalího vojáka a Entreriho, kteří se rychle blíili.

Drizzt se vrhl za zatáčku, proběhl krátkou chodbou a skočil do dalího průchodu. Sotva se drel před ostatními. Jeho nepřátelé byli tak rychlí, e kdy zabočil do dalího tunelu, uslyel, jak o stěnu po straně krábl íp.

A co bylo horí, drowský hraničář si viml temných postav, které se míhaly bočními tunely. V chodbě s ním bylo sedm drowů, ale Drizzt věděl, e Viernu doprovází alespoň dvakrát tolik bojovníků, nemluvě o malé armádě, kterou nechali nedávno za sebou. Vojáci byli vude okolo, stráili a hlídkovali a předávali hláení o stanovené trase znakovou řečí.

Zabočil za dalí zatáčku a za dalí a pak znovu do protisměru. Vykrábal se na malou zeď a proklel svoji smůlu, protoe zjistil, e chodba na jejím vrcholu klesá zpět dolů.

Za dalí zatáčkou zahlédl jasný, havý záblesk a věděl, e se jedná o kousek kovu, z jedné strany magicky zahřátý, kterým si temní elfové předávají znamení. Pro stvoření s očima citlivýma na teplo fungoval kov jako zrcátko nastavené slunečnímu světlu. Drizzt se vrhl do dalí boční chodbičky. Uvědomil si, e se sí kolem něj stahuje, e neunikne.

Pak se před ním vzepjal drider.

Drizztův odpor byl tak stralivý, e ucouvl i navzdory nebezpečí, které na něj vzadu čekalo. Vidět bratra v takovém stavu! Dininův nafouklý trup se pohyboval v souladu s osmi hrabajícíma nohama, jeho tvář byla maskou smrti.

Drizzt utiil vířící emoce i potřebu vykřiknout a snail se najít cestu kolem překáky. Dinin obrátil dvojici sekyr tupými konci napřed, divoce jimi mával a vykopával nohama, aby Drizzt nemohl uniknout.

Drizzt neměl na vybranou. Obrátil se s tím, e uprchne zpět směrem, ze kterého přiel. Vierna, Jarlaxl a Entreri na něj čekali za zatáčkou.

Hovořili spolu tie obecnou řečí. Entreri říkal něco o tom, e se s Drizztem vypořádá hned teď a tady, ale očividně změnil názor.

Místo něj postoupila vpřed Vierna. Hrozivě se před ní kroutilo pět hadích hlav jejího biče.

“Poraz mě a dostane zpět svobodu,” kádlila ho drowsky a hodila na podlahu u Drizztových nohou Záblesk. Sehnul se pro něj, ale Vierna zaútočila. Drizzt útok očekával, proto uskočil. Záblesk zůstal těsně z jeho dosahu.

Zezadu se k němu prioural drider, uhodil ho sekyrou do ramene a postrčil ho k Vierně. Hraničář neměl na vybranou. Skočil po hlavě k čepeli a dotkl se jí prsty.

Do zápěstí se mu zakously zuby. Dalí kousnutí ucítil na předloktí, následující tři pak na tváři a na druhé ruce, která ve zkrouceném sevření ochable drela ubohou obranu. Kousnutí bolela, ale Drizzta přemohl spíe zákeřný jed. Drel v ruce Záblesk, nebo si to alespoň myslel, protoe u necítil kov zbraně.

Viernin bič znovu práskl. Pět hlav se dychtivě zakouslo do Drizztova masa a ířilo mu zhmoděným tělem jednu ochromující vlnu za druhou. Nemilosrdná kněka nemilosrdné bohyně udeřila bezmocného vězně tucetkrát a tvář se jí stáhla svrchovanou, kodolibou radostí.

Drizzt se tvrdohlavě drel vědomí a zíral na ni s naprostým odporem, ale to Viernu jetě pobízelo. Ubila by ho k smrti, kdyby k ní nepřispěchal Jarlaxl, ale předevím Entreri a neuklidnili ji.

Pro Drizzta, jeho tělo zachvátila agónie a jen přiel o vechnu naději, to vak nebylo ádné milosrdenství.

~~~

“Aaaaaa!” zasténal Bruenor. “Moji lidi!”

Reakce Tibldorfa Pwenta na stralivý nález sedmi zmasakrovaných trpaslíků byla jetě dramatičtějí. Bojechtivec zavrávoral ke stěně tunelu a začal buit hlavou do skály. Bezpochyby by se odporoučel do bezvědomí, kdyby mu Valoun tie nepřipomněl, e buení se nese na míle daleko.

“Zabili je čistě a rychle,” poznamenala Catti. Snaila si zachovat chladnou hlavu a dát nejnovějí stopě smysl.

“Entreri,” zavrčel Bruenor.

“Moná hádáme správně a on se fakt vydává za Regise, ale tidle trpaslíci zmizeli etě předtím, ne se vydal do tunelů,” namítla Catti. “Vypadá to, e si zabiják přived posily.” Neustále musela myslet na malý íp a jen doufala, e se mýlí.

“A se mi ti vrahouni dostanou do rukou, zabiju je,” slíbil Bruenor. Padl na kolena a sklonil se nad mrtvým trpaslíkem, který byl jeho dobrým přítelem.

Catti se na to nedokázala dívat. Odvrátila se od otce k Wulfgarovi, který stál mlčky stranou a drel pochodeň.

Překvapilo ji, kdy si uvědomila, e se na ni mračí.

Na okamik se na něj zahleděla. “No? Mluv. Na co myslí,” obořila se na něj, protoe ji neochvějný, zamračený pohled začínal zneklidňovat.

“Neměla jsi sem dolů chodit,” odvětil barbar klidně.

“Take Drizzt nejni můj přítel?” zeptala se a znovu ji překvapilo, jak vztekle se Wulfgarova tvář při zmínce o temném elfovi stáhla.

“Ach, nepochybuji o tom, e jím je,” odvětil Wulfgar a z hlasu mu kapal jed. “Ale stane se mojí manelkou. Neměla bys být na tak nebezpečném místě.”

Catti vytřetila nevěřícně a vztekle oči, a se v nich odrazilo světlo pochodně, take to vypadalo, jako by v jejich hlubinách hořely ohně. “O tom ty nerozhoduje!” zařvala tak hlasitě, a si Valoun a Bruenor vyměnili ustarané pohledy a trpasličí král vstal od mrtvého přítele a přiblíil se k dceři.

“Bude mojí nevěstou!” připomněl jí Wulfgar stejně nebezpečně hlasitě.

Catti sebou netrhla, nezamrkala a její rozhodný výraz přiměl Wulfgara o krok ustoupit. Odhodlaná mladá ena se navzdory vzteku téměř usmála, protoe poznala, e barbar konečně začíná chápat.

“Neměla bys tady být,” řekl Wulfgar a dodal si novým prohláením odvahu.

“Tak táhni do Kamenice,” odsekla Catti a bodla Wulfgara prstem do mohutné hrudi. “Protoe pokaď myslí, e bych neměla pomoct Drizzta hledat, pak nejse hraničářův přítel!”

“Rozhodně s ním nejsem tak zadobře jako ty!” zavrčel Wulfgar. Oči mu vztekle svítily, tvář měl staenou a jednu ruku sevřenou u boku v pěst.

“O čem to mluví?” zeptala se Catti. Wulfgarova nerozumná slova a nevyzpytatelné chování ji mátly.

Bruenor u slyel dost. Postavil se mezi ně, něně zatlačil Catti zpátky, potom se čelem obrátil k barbarovi, kterého měl rád jako syna.

“Vo co jde, chlapče?” zeptal se trpaslík a snail se zůstat klidný, i kdy touil Wulfgara udeřit do jeho meloucí huby.

Wulfgar na Bruenora ani nepohlédl, jen nad něj zvedl ruku a obviňujícím prstem ukázal na Catti. “Kolikrát jsi drowa políbila?” zařval.

Catti se málem podlomila kolena. “Coe?” zavřískla. “Zbláznil ses? Já nikdy…”

“Le!” zařval Wulfgar.

“Do pekel s tebou!” vykřikl Bruenor a ohnal se velkou sekyrou. Mávnul s ní a přinutil Wulfgara uskočit. Barbar narazil do stěny a musel se vrhnout stranou, protoe trpaslík po něm znovu sekl. Wulfgar se snail odrazit útok pochodní, ale Bruenor mu ji lehce vyrazil z ruky. Wulfgar se pokusil popadnout Aegisův tesák, který zasunul pod branu na zádech, kdy nali mrtvé trpaslíky, ale Bruenor na něj neodbytně útočil, nikdy ho nezasáhl, ale nutil ho ustupovat a uskakovat a plazit se po tvrdém kameni.

“Já ho pro vás zabiju, králi!” vykřikl Pwent, který patně pochopil Bruenorův záměr.

“Zpátky!” zařval Bruenor na bojechtivce a vichni, včetně Pwenta, uasli nad silou Bruenorova hlasu.

“Snáel sem tvý blázniviny celý desetidny,” řekl Bruenor Wulfgarovi, “ale u toho mám dost. Buď nám hned teď a tady řekne, co tě tak najeilo, nebo sklapne a bude dret hubu, dokud nenajdem Drizzta a nedostanem se ven z těchdle smradlavejch tunelů!”

“Snail jsem se zachovat klid,” odsekl Wulfgar, ale znělo to spíe jako prosba, protoe stále klečel na kolenou, na která ho srazily Bruenorovy nebezpečné rány. “Ale uráku své cti ignorovat nemůu!” Zdálo se, jako by si hrdý barbar uvědomil, v jak pokořující pozici se ocitl, protoe vyskočil na nohy. “Drizzt se setkal s Catti jetě předtím, ne přiel do Mitrilové síně.”

“Kdo ti to řek?” obořila se na něj Catti.

“Regis!” zařval Wulfgar. “A pověděl mi, e jste spolu jenom nemluvili!”

“To je le!” vykřikla Catti.

Wulfgar se chystal odpovědět podobně, ale pak uviděl, jak se Bruenor zubí, a uslyel jeho posměný smích. Trpaslík spustil sekyru k podlaze, zaloil si ruce v bok a potřásl nevěřícně hlavou.

“Ty hloupej…” zabručel trpaslík. “Proč nepouije ňákou část těla, kerá nejni samej sval, a nepopřemejlí vo tom, cos právě řek? Sme tu proto, e si myslíme, e Regis nejni Regis!”

Wulfgar se zmateně zaklebil, protoe si uvědomil, e nezváil půlčíkova slova ve světle nových odhalení.

“Doufám, e se cejtí tak hloupě, jak vypadá, protoe bys měl,” poznamenal Bruenor sue.

Náhlé pochopení zasáhlo Wulfgara silou Bruenorovy sekyry. Kolikrát s ním za poslední dny mluvil Regis o samotě? A o čem spolu hovořili? Hluboce se zamyslel. Wulfgar si vzpomněl na to, co se stalo v jeho pokoji, a poprvé si uvědomil, e kdyby Drizzt souboj nevyhrál, zabil by ho. “Půlčík… Artemis Entreri se mě pokusil zneuít pro svoje zvrhlé plány,” usoudil Wulfgar. Vzpomněl si na vířící, jiskřící odrazy, na fazety drahokamu, které ho vábily do svého nitra. “Pouil na mě přívěsek - nejsem si jistý, ale myslím, e si vzpomínám… Myslím, e pouil…”

“To je jistý,” řekl Bruenor. “Znám tě dost dlouho, chlapče, ale etě nikdy sem tě neviděl chovat se pitomě. A sebe taky ne. Poslat půlčíka s Drizztem do neznámý voblasti!”

“Entreri chtěl, abych zabil Drizzta,” pokračoval Wulfgar a snail se vechno pochopit.

“Spíe aby Drizzt zabil tebe,” opravil ho Bruenor. Catti si odfrkla, protoe nedokázala potlačit radost a vděčnost za to, e Bruenor nadutého barbara usadil.

Wulfgar se na ni zamračil přes Bruenorovo rameno. “Setkala jsi se s drowem,” prohlásil.

“To je moje věc,” odvětila mladá ena, která se odmítala podřídit Wulfgarově přetrvávající árlivosti.

Napětí začalo opět sílit - Catti viděla, e ačkoli pravda o Regisovi Wulfgara poněkud zklidnila, ochranitelský mu si stále nepřeje, aby tu byla, pořád se mu nelíbí, e se jeho budoucí nevěsta vystavuje nebezpečí. Tvrdohlavá a hrdá Catti se stále cítila spíe uraená ne polichocená.

Ale nedostala příleitost vybuchnout, protoe se k nim přioural Valoun a vechny je poprosil, aby se ztiili. Teprve v tu chvíli si Bruenor i ostatní vimli, e Pwent zmizel.

“Hluk,” vysvětlil klerik tie, “o kus dál v chodbách. Modleme se k Moradinovi, aby to, co tam v tunelech je, neslyelo rámus vaí hlouposti!”

Catti pohlédla na padlé trpaslíky a vimla si, e Wulfgar udělal toté. Věděla, e barbar si stejně jako ona vzpomněl, e Drizzt je ve váném nebezpečí. V tu chvíli si uvědomila, jak ubohá byla jejich hádka, a zastyděla se.

Bruenor její zoufalství vycítil. Přistoupil k ní a objal ji paí kolem ramen. “Museli sme si to vyříkat,” chlácholil ji. “Museli sme si to vyjasnit, ne se pustíme do boje.”

Catti kývla a doufala, e pokud má k boji dojít, stane se tak brzy. A z celého srdce doufala také v to, e dalí bitvu nevybojují, aby pomstili smrt Drizzta Do’Urdena.

13

PORUENÉ SLIBY

Hořela jediná pochodeň. Drizzt si uvědomil, e je to součást dohody. Entreri si na nedávno nabyté infravidění pravděpodobně jetě nezvykl natolik, aby s Drizztem bojoval potmě. Drizzt nechal oči přejít do normálního vidění a rozhlédl se po komnatě. Byla středně velká a stěny a strop se zformovaly přirozenou cestou, take byly zakřivené, měly ostré hrany a visely z nich malé stalaktity. V jeskyni se nacházely také dvoje dřevěné dveře. Drizzt vytuil, e byly zasazené teprve nedávno, asi jako součást Vierniny dohody s Entrerim. Kadé dveře hlídala dvojice drowských vojáků a třetí stál přímo před nimi.

V komnatě postávalo dvanáct temných elfů, a to včetně Vierny a Jarlaxla, ale po driderovi nebylo nikde ani stopy. Entreri hovořil s Viernou. Drizzt viděl, jak zabijákovi podala Drizztův opasek se scimitary.

V jeskyni zahlédl také podivný výstupek, vzdálený jeden krok od zadní stěny hlavní části místnosti. Jeho okraj mu sahal do pasu a vrchol byl zakrytý přikrývkou. Opíral se o něj voják s taseným mečem a dýkou.

Komín? napadlo Drizzta.

Entreri tvrdil, e se na tomto místě s temnými elfy rozejde. Ale Drizzt pochyboval, e by se po dokončení úkolu vydal zpět stejnými chodbami, e by se k Mitrilové síni vůbec přiblíil. A protoe se v komnatě nacházely u jen jediné dalí dveře, moná se pod přikrývkou skutečně ukrýval komín, který vedl do otevřených, křivolakých chodeb hlouběji v Temných říích.

Vierna řekla něco, co Drizzt nezachytil, a Entreri se k němu i se zbraněmi vydal. Zezadu se k Drizztovi přiblíil drowský voják a rozvázal mu pouta. Drizzt pomalu přesunul ruce vpřed. Ramena ho z dlouhodobě velmi nepohodlné pozice a také z Viernina krutého bití bolela.

Entreri hodil opasek se scimitary Drizztovi k nohám a opatrně ustoupil. Drizzt se na zbraně zvědavě zadíval, protoe si nebyl jist, co má dělat.

“Zvedni je,” přikázal Entreri.

“Proč?”

Zdálo se, jako by otázka udeřila zabijáka přímo do tváře. Na okamik se stralivě zamračil, ale pak se mu na obličeji usadil typicky bezcitný výraz. “Abychom zjistili pravdu,” odpověděl.

“Já pravdu znám,” odvětil Drizzt klidně. “To ty si přeje ji překroutit, abys sám před sebou ukryl poetilost svého ubohého bytí.”

“Zvedni je,” zavrčel zabiják, “jinak tě na místě zabiju.”

Drizzt věděl, e je to prázdná hrozba. Entreri ho nezabije, ne dokud nad ním nezvítězí v rovném souboji. A i kdyby ho Entreri napadl s úmyslem zabíjet, Drizzt vytuil, e by ho Vierna zastavila. Drizzt pro ni byl příli důleitý. Pavoučí královna přijímala oběti jen z rukou kněek.

Drizzt se nakonec přece jen sehnul a zvedl zbraně. Kdy si opasek zapnul, ihned se cítil jistějí. Věděl, e čelí obrovské přesile, a u ozbrojen, nebo ne, ale byl natolik zkuený, aby si uvědomil, e příleitosti jsou letmé a často se objeví, kdy je nejméně očekáváte.

Entreri tasil tíhlý meč a drahokamy posázenou dýku, podřepl a roztáhl tenké rty v dychtivém úsměvu.

Drizzt zůstal uvolněně stát a scimitary nechal v pochvách.

Zabiják sekl mečem, krábl Drizzta do nosu a přiměl ho ucuknout hlavou do strany. Nedbale zvedl ruku a stiskl krvácející ranku ukazováčkem a palcem.

“Zbabělče,” posmíval se Entreri, předstíral přímý útok a dál Drizzta obcházel.

Drizzt se otáčel, aby měl zabijáka stále na očích, ale vůbec se neobtěoval na směnou uráku odpovědět.

“No tak, Drizzte Do’Urdene,” ozval se Jarlaxl a přitáhl tak pohledy obou, Drizzta i Entreriho. “Ví, e zemře, ale copak tě nepotěí, kdy toho mue zabije? Nájemného vraha, který tobě a tvým přátelům tolik ublíil?”

“Co můe ztratit?” zeptal se Entreri. “Nesmím tě zabít, mohu tě jen porazit - tak zní moje dohoda s tvojí sestrou. Ale ty můe zabít mě. Vierna by jistě nezasáhla a ztráta obyčejného lidského ivota by ji moná i pobavila.”

Drizzt nereagoval. Tvrdili, e nemá co ztratit. Ale zjevně nechápali, e Drizzt Do’Urden nebojuje, kdy nemá co ztratit, jen kdy můe něco získat, kdy situace boj vyaduje.

“ádám tě, abys tasil zbraně,” dodal Jarlaxl. “Má značnou pověst a já bych tě rád viděl při činu. Rád bych viděl, jestli jsi skutečně lepí ne Zaknafein.”

Drizzt se snail zůstat klidný, snail se dret zásad, ale při zmínce o mrtvém otci, který prý byl nejlepím bojovým mistrem, jaký kdy tasil meč v Menzoberranzanu, nedokázal potlačit grimasu. Sobě navzdory tasil scimitary. Zábleskova hrozivá modrá záře odráela sílící vztek, který Drizzt Do’Urden nedokázal potlačit.

Entreri se na něj bleskurychle vrhl a Drizzt zareagoval instinkty válečníka. Scimitary řinčely o meč a dýku a odráely kadý útok. Ani by si to uvědomil, přeel Drizzt do útoku a zcela se spolehl na instinkty. Začal se otáčet v kruzích, čepele kolem něj vířily jako závity vývrtky a při kadé otočce tloukly do nepřítele v různých výkách a z různých úhlů.

Entreriho neobvyklý protiútok zmátl. Minul protivníka stejně často, jako ho zasáhl, ale díky rychlým nohám se drel z dosahu. “Vdycky nějaké překvapení,” přiznal zabiják pochmurně a árlivě sebou trhl, kdy uslyel souhlasné vzdychání a poznámky temných elfů v komnatě.

Drizzt se zastavil zabijákovi tváří v tvář, čepele měl skloněné, ale připravené k útoku.

“Hezké, ale zbytečné,” vykřikl Entreri a vrhl se vpřed. Mečem sekl nízko, dýkou vysoko. Drizzt se obrátil do strany, jednou čepelí srazil stranou meč, druhou zablokoval dýku, která nekodně sklouzla po ostří.

Entreriho dýka dokončila kruh. Drizzt si viml, e si ji zabiják přehodil mezi prsty, zatímco neustále bodal mečem, aby Drizzta zaměstnal.

Zabijákova dýka se pak, přesně jak tuil, přiblíila ze strany a klesla ní. Entreri hodil.

Ozvalo se zařinčení, jako kdy kladivo udeří na kov. Záblesk přetnul dýce cestu a odrazil ji, a odlétla na opačnou stranu místnosti.

“Dobrá práce!” poblahopřál Drizztovi Jarlaxl. Entreri ustoupil a také kývl v upřímném souhlasu. Zabijákovi nyní zůstal u jen meč, proto útočil opatrněji a zasadil pouze odměřený úder.

K jeho nesmírnému překvapení vak Drizzt ránu neodrazil a nepropásl jen jeden zásah, nýbr dva. Bodající zbraň pronikla obranou scimitarů. Entreri rychle ucukl, ani by zasáhl zranitelný cíl. Znovu zaútočil, předstíral přímý útok, ale pak strhl zbraň zpátky a udeřil ze strany.

Dostal Drizzta. Mohl mu tímto prostým klamným útokem rozseknout rameno nebo rovnou utít hlavu! Ale zastavil ho Drizztův vědoucí úsměv. Obrátil čepel naplocho a uhodil Drizzta do ramene, ani by napáchal jakoukoli kodu.

Drizzt mu dovolil proniknout obranou a posmíval se zabijákovu vytouenému souboji předstíranou neschopností!

Entreri touil zakřičet na protest, chtěl dát ostatním temným elfům najevo, jakou hru Drizzt hraje. Zabiják se ale rozhodl, e bitva je příli soukromá. Chtěl si s Drizztem vyrovnat účty, ale ne prostřednictvím Viernina nebo Jarlaxlova zásahu.

“Měl jsem tě,” posmíval se hrubou trpasličtinou. Doufal toti, e drowové kolem, tedy a na Drizzta, nebudou jazyku rozumět.

“Tak jsi to měl skoncovat,” odvětil Drizzt klidně obecnou řečí, i kdy trpasličtinu velmi dobře ovládal. Neposkytne Entrerimu to zadostiučinění, aby ze souboje udělal soukromou věc. Jen a vichni rozumí a poznají, e ho svými činy otevřeně zesměňuje.

“Měl jsi bojovat lépe,” odsekl Entreri také obecnou řečí. “Alespoň kvůli příteli půlčíkovi, kdy u ne kvůli sobě. Kdy mě zabije, Regis bude volný. Ale pokud odsud odejdu…” Nechal hrozbu viset ve vzduchu, ale Drizzt ji zlehčil smíchem.

“Regis je mrtvý,” namítl drowský hraničář. “Anebo zemře bez ohledu na výsledek souboje.”

“Ne…” začal Entreri.

“Ano,” přeruil ho Drizzt. “Znám tě moc dobře a nepadnu za obě tvým nekonečným lím. Nechal jsi se zaslepit vztekem. Nevzal jsi v úvahu vechny monosti.”

Entreri znovu zaútočil, lehce a ani by pouil zásahy, které by arádu odhalily okolo stojícím temným elfům.

“Je mrtvý.” Byla to otázka i prohláení.

“Co myslí?” vytěkl Entreri a jeho zavrčení bylo zjevnou odpovědí. Drizzt si uvědomil změnu taktiky. Entreri se ho snail rozzlobit, přimět ho bojovat ve vzteku.

Drizzt vak zůstával netečný. Entreri jeho líné útoky lehce odráel, a kdyby chtěl, mohl přejít do protiútoku se zničujícími následky.

Vierna a Jarlaxl si mezi sebou začali eptat a Drizzt, v obavě z toho, e je aráda začne nudit, zaútočil větí silou, ale stále opatrně a neúčinně. Entreriho malé, ale rozhodné kývnutí naznačilo, e začíná chápat. Hra, drobné, tiché podtóny a jejich vzájemná komunikace, to vechno začínalo fungovat jen soukromě mezi nimi, a Drizzt ani Entreri nechtěli, aby Vierna zasáhla.

“Uije si své vítězství,” slíbil Entreri. Hodil mu udičku.

“Nic jím nezískám,” odpověděl Drizzt, přesně jak zabiják očekával. Entreri touil zvítězit a jeho touha jetě sílila, protoe drowa výsledek souboje zjevně nezajímal. Drizzt vak věděl, e Entreri není hloupý. Bojovými schopnostmi se jeden druhému téměř vyrovnali, ale jejich motivace je rozhodně rozdělovala. Entreri by vloil do souboje celé srdce, jen aby Drizztovi něco dokázal, ale Drizzt upřímně cítil, e nemá co dokazovat, rozhodně ne zabijákovi.

Drizzt polovičatými útoky neblufoval, Entreri mu je nemohl vyčítat. Drizzt prohraje a prohra mu přinese velké zadostiučinění, protoe oba budou vědět, e Entreri nezvítězil poctivě.

Kdy nyní odhalil svůj plán, zabiják se se zvratem událostí rychle vyrovnal.

“Poslední ance,” posmíval se Entreri. “Tady se rozejdeme. Já odejdu zadními dveřmi a drowové se vrátí dolů do svého světa.”

Drizztovy fialové oči zalétly k výstupku po straně, čím Entrerimu prozradil, e mu důraz na slově “dolů” neuel, e pochopil odkaz na přikrývkou zakrytý komín.

Entreri se náhle odkulil do strany, protoe se mu konečně podařilo dostat dostatečně blízko ke ztracené dýce, aby ji mohl sebrat. Byl to odváný manévr a mnohé odhalil, protoe kdy Drizzt nevkládal do souboje srdce, Entreri druhou zbraň nepotřeboval.

“Můu přejmenovat tvoji kočku?” zeptal se Entreri a natočil se do strany, aby odhalil velký, napěchovaný měec u opasku, z jeho otvoru vyčuhovala černá soka.

Zabiják zaútočil čtyřmi rychlými ranami, z nich kadá mohla proniknout k cíli, kdyby přitvrdil, ale on Drizzta sotva krábl.

“No tak,” řekl Entreri nahlas. “Umí přece bojovat mnohem lépe! Mnohokrát jsem se stal svědkem tvých bojů, dokonce přímo v těchto tunelech, take neuvěřím, e můe být tak snadno poraen!”

Drizzta napřed překvapilo, e Entreri jejich soukromou hru přede vemi odhalil, ale pak mu dolo, e Vierna i ostatní u museli poznat, e nebojuje celým srdcem. Ale přesto to byla podivná poznámka - dokud Drizzt nepochopil skrytý význam zabijákových slov, jeho návnadu. Entreri se zmínil o bojích v těchto tunelech, ale nikdy tu nestáli proti sobě. lo tehdy o velmi neobvyklou příleitost, při které bojovali Drizzt Do’Urden a Artemis Entreri bok po boku z prosté touhy přeít tváří v tvář společnému nepříteli.

Má v plánu udělat toté i teď? Touil snad Entreri po rovném souboji tolik, e by mu pomohl porazit Viernu a její tlupu? Pokud to byla pravda a zvítězili by, Drizzt by mohl soubojem s Entrerim přece jen něco získat, měl by doopravdy zač bojovat. Pokud by vyhráli, nebo alespoň utekli, jedinou překákou na cestě za svobodou by pro Drizzta byl právě Artemis Entreri.

“Tempe!” Výkřik vytrhl oba protivníky ze zamylení a přiměl je zareagovat na příhodné rozptýlení.

Pohnuli se v dokonalé harmonii. Drizzt sekl scimitarem napříč a zabiják se přestal bránit, ustoupil a natočil se bokem, take odhalil váček u opasku. Záblesk váček čistě rozsekl a soka očarovaného pantera spadla na podlahu.

Dveře, kterými do komnaty vstoupili, se rozlétly pod úderem Aegisova tesáku. Kladivo srazilo k zemi i drowa, který před dveřmi stál.

Instinkty Drizzta nabádaly, aby se rozběhl ke dveřím a připojil se k přátelům, ale cestu mu zatarasil dav pobíhajících temných elfů. Druhé dveře také neposkytovaly ádnou naději, protoe se vzápětí otevřely a do komnaty vrazil drider Dinin v čele dalí tlupy temných elfů.

V jeskyni se zablesklo magické světlo. Ze vech koutů se ozvalo sténání. Roztřítěnými dveřmi prolétl stříbrný íp a zasáhl neastného temného elfa, který se zvedal zpod trosek dveří. Zabodl se mu do hrudi a připíchl ho zády ke stěně jeskyně.

“Guenhwyvar!”

Drizzt nemohl čekat a zjistit, jestli panter volání vyslyel, nemohl čekat vůbec na nic. Rozběhl se k přístěnku a jediný drow, který před ním stál na strái, překvapeně zvedl zbraně v obraně.

Vierna vykřikla. Drizzt cítil, jak se mu do divoce vlajícího plátě zabodla dýka, a věděl, e zůstala trčet sotva palec od jeho stehna. Rozběhl se přímo vpřed a na poslední chvíli sklonil rameno, jako by se chtěl vrhnout po hlavě do díry.

Drowský stráce se rovně sehnul, ale Drizzt se před protivníkem na poslední chvíli napřímil a překříil scimitary ve výce jeho hrdla.

Stráce nestačil zvednout zbraně, aby bleskurychlý útok odrazil, nedokázal zvrátit setrvačný pohyb a uskočit do strany a do bezpečí.

Ostří Drizztových zbraní ala do krku.

Drizzt sebou trhl, přitáhl si zakrvácené zbraně blí k hrudi a vrhl se po hlavě do látky v naději, e se pod ní skutečně ukrývá otvor a e se jedná o komín, a ne o propast.

14

PŘEMOENI

Tibldorf Pwent běel boční chodbou, která směřovala souběně a dvacet stop doprava od tunelu, kde zanechal přátele. Moudře se toti rozhodl obejít nepřítele z boku. Slyel, jak se dveře roztřítily pod úderem válečného kladiva, slyel svitění Cattiných ípů, výkřiky, a dokonce i vrčení, a proklínal svoji smůlu, e se nemůe připojit k zábavě.

Bojechtivec zabočil s pochodní v ruce ostře vlevo a doufal, e se tak dostane zpátky k ostatním, jetě ne boj skončí. Zprudka se ale zastavil a zadíval se na podivnou postavu, která na něj hleděla stejně překvapeně. “Hej, ty,” zavolal bojechtivec. “Se Bruenorův drow?” Pwent sledoval, jak elf zvedl tíhlou pai, a uslyel cvaknutí malé kue. íp zasáhl Pwentovu hřmotnou zbroj, pronikl jedním z mnoha otvorů a krábl trpaslíka do ramene.

“Asi ne!” vykřikl Pwent hlasitě, odhodil pochodeň stranou a divoce zaútočil. Sklonil hlavu, zamířil na protivníka bodcem na helmici a temný elf, který uasl nad prudkostí nepřítelova útoku, nemotorně hmátl po meči a tasil.

Pwent sotva viděl, ale obranu očekával, proto kýval hlavou ze strany na stranu, jak se blíil k cíli, a odráel sekání meče. Ani by zpomalil, napřímil se, vrazil do protivníka a začal do okovaného elfa bez zábran buit.

Narazili na stěnu, ale drow udrel rovnováhu a zvedl Pwenta do vzduchu, protoe nevěděl, jak se podivnému bojovému stylu postavit.

Temný elf vyprostil ruku s mečem a Pwent sebou zatím začal házet a zarývat ostré hrany zbroje drowovi do hrudi. Elf se zběsile zmítal a jeho zoufalá obrana jen přispívala k bojechtivcovu křečovitému útoku. Pwent si uvolnil ruku, udeřil a zabodl hřeby na rukavici do hladké ebenové kůe. Trpaslík kopal koleny a oháněl se lokty, kousl drowa do nosu a vrazil mu pěst do boku.

“Aaaaaaaaaaa!” Pwent vyrazil hluboko z břicha vrčivé zařvání, které mu vibrovalo rty, zatímco se divoce otáčel. Cítil teplo nepřítelovy krve, ale to ho jen víc rozběsnilo a vybičovalo nejdivočejího z bojechtivců k jetě větí zuřivosti.

“Aaaaaaaaaaa!”

Drow klesl na zem. Pwent na něm přistál a dál se divoce zmítal. Nepřítel se během několika okamiků přestal hýbat, ale Pwent se nevzdával.

“Ty lstivej elfe!” řval a znovu a znovu mlátil temného elfa čelem do tváře.

Bojechtivec s naostřenou zbrojí a bodci na kloubech neastného drowa doslova rozpáral.

Konečně Pwent protivníka pustil. Vyskočil na nohy, zvedl ochablé tělo do sedu a opřel ho o stěnu. Bojechtivec ucítil bolest v zádech a uvědomil si, e ho drow musel alespoň jednou bodnout mečem. Ale větí starosti mu dělal ochromující pocit, který se mu ířil paí z rány po otráveném ípu. Opět ho ovládl vztek. Pwent sklonil hlavu se pičatou přilbou a zakrábal nohou o kámen. Zapřel se, vyrazil vpřed a zapíchl bodec na helmici mrtvému nepříteli do hrudi.

Kdy tentokrát uskočil, mrtvý drow se svalil na zem a z rozedraného trupu mu vytékala teplá krev.

“Doufám, es nebyl Bruenorův drow,” poznamenal bojechtivec, který si náhle uvědomil, e celá záleitost mohla být jen velkým nedorozuměním. “No, teďka u se s tím stejně nedá nic dělat!”

~~~

Valoun, který magií pátral po pastech, sebou instinktivně trhl, kdy kolem prosvitěl dalí stříbřitě zářící íp a zmizel v jasně osvětlené komnatě před nimi. Trpasličí klerik se rychle vrátil k práci, aby mohl nechat Bruenora a ostatní zaútočit.

Do nohy ho zasáhl íp z kue, ale klerik si nedělal s jeho típnutím ani s jedem nijak velké starosti, pouil toti na sebe kouzlo, které mělo účinek drogy zpomalit. I kdyby na něj drowové vystřelili tucet ípů, trvalo by hodiny, ne by Valoun usnul.

Kdy dokončil prohlídku chodby a neodhalil ádné pasti, zavolal na ostatní, kteří u k němu celí netrpěliví stejně vyrazili. Kdy se ale klerik ohlédl, viml si v tlumeném světle, které vycházelo z komnaty plné nepřátel, na podlaze něčeho podivného: kovových pon.

“elezo?” zaeptal. Ruka mu instinktivně vklouzla do vaku napěchovaného oblázkovými bombami. Podřepl do obranné pozice a zvedl ruku, aby ostatní varoval.

Soustředil se na lomoz bitvy, která se zničehonic rozpoutala, a uslyel enský hlas odříkávající drowský zaklínadlo.

Trpaslík vytřetil oči hrůzou. Otočil se a zakřičel na přátele, a zmizí, utečou. On se také pokusil uniknout a nohy mu kmitaly tak rychle, a mu boty klouzaly po hladké skále.

Hlas odříkávající kouzlo dosáhl vrcholu.

Ze elezných pon se náhle stala elezná stěna, ničím nepodepřená a nakloněná, a spadla na ubohého Valouna.

Zvedl se obrovský poryv větru a ozval se velký výbuch, jak tuny eleza narazily na kamennou podlahu. Kolem se rozprskla krev a postříkala okované tváře tří společníků. Pod zhroucenou eleznou stěnou se dutě rozlehla stovka malých, jiskřivých výbuchů.

“Valoune,” vydechla Catti bezmocně.

Magické světlo ve vzdálené komnatě pohaslo. Těsně za dveřmi do místnosti se objevila koule temnoty a zatarasila konec chodby. Druhá koule se zjevila hned za ní a pak dalí a dalí, a zakryly celý okraj zřícené elezné stěny.

“Do útoku!” zakřičel Tibldorf Pwent, který se vrátil zpět do chodby a prohnal se kolem váhajících přátel.

Těsně před bojechtivcem se objevila dalí černá koule a přiměla ho zprudka zastavit. Ozvalo cvakání nespočetných kuí a ze tmy vylétl dé ipek.

“Zpátky!” zakřičel Bruenor. Catti vypustila íp. Pwent, kterého tucetkrát zasáhli, začal klesat na zem. Wulfgar ho popadl za bodec na přilbě a vyrazil za rudovousým trpaslíkem.

“Drizzte,” zasténala Catti tie. Klesla na koleno, vypoutěla jeden íp za druhým a jen doufala, e přítel nevyběhne z komnaty a nevstoupí jí do cesty.

Do luku klepl otrávený íp a nekodně odskočil stranou.

Nemohla zůstat.

Naposledy vystřelila, obrátila se a rozběhla se za otcem a ostatními, pryč od přítele, kterého přila zachránit.

~~~

Drizzt padal asi tucet stop, pak narazil na svaující se stěnu komínu a řítil se dolů točitým, prudce se svaujícím tunelem. Pevně drel scimitary. Ze veho nejvíce se obával toho, e mu jeden vypadne a rozřízne ho cestou dolů v půli.

Podařilo se mu otočit se, saltem dostat nohy pod sebe, ale při dalím svislém spádu se opět převrátil a při dopadu málem ztratil vědomí.

Zrovna si myslel, e nad svým pohybem získává kontrolu, e se znovu otočí, ale v tu chvíli vyústil komín ikmo do chodby. Drizzt se z něj vyřítil, ale ponechal si dost rozumu na to, aby odhodil scimitary daleko od svého letícího těla.

Přistál tvrdě, odkutálel se stranou a zády narazil do trčícího balvanu.

Drizzt Do’Urden zůstal nehybně leet.

Nepřemýlel o bolesti v nohou, která rychle přecházela v otupělost. Neprohlédl si krábance a modřiny, které při pádu utril. Nemyslel ani na Entreriho. Zachvátila ho agónie, která přehluila i strach věrného drowa o přátele.

Zradil svůj slib.

Kdy mladý Drizzt opoutěl Menzoberranzan, poté co zabil temného elfa Masoje Hun’etta, přísahal si, e u nikdy nezabije drowa. Slib dodrel, i kdy se rodina vydala po jeho stopě divočinou Temných říí, i kdy bojoval s nejstarí sestrou. Zaknafeinova smrt byla stále ivou vzpomínkou a touha zabít zvrácenou Brizu byla silnějí ne cokoli jiného. Ale přestoe ílel alem a desetiletým bojem o přeití v nemilosrdné divočině, podařilo se mu slib dodret.

Ale tentokrát ne. Nebylo pochyb o tom, e stráce na vrcholu komínu zabil. Jeho scimitary mu do hrdla vyřezaly přesné X.

Prostě jsem jen instinktivně zareagoval, připomněl si Drizzt. Pokud chtěl Viernině tlupě uniknout, nic jiného mu nezbývalo. Neodstartoval násilí, nijak o ně neádal. Nikdo mu nemohl klást za vinu, e udělal, co bylo v jeho silách, aby Viernině nespravedlnosti unikl, e pomohl přátelům, kteří se postavili mocným protivníkům.

Nikdo nemohl Drizzta obviňovat, ale jak tam leel a do pohmoděných nohou se mu vracel cit, Drizztovo svědomí nedokázalo uniknout prosté pravdě. Poruil slib.

~~~

Bruenor je slepě vedl křivolakým bluditěm chodeb. Wulfgar mu byl v patách a nesl chrápajícího Pwenta (a řezal se o bojechtivcovu naostřenou zbroj!). Catti mu běela po boku, a kdykoli se pronásledovatelé nebezpečně přiblíili, vypustila jeden nebo dva ípy.

Chodby brzy utichly, jen prchající přátelé dělali hluk. Vyděeným společníkům se zdálo, e kolem panuje a příli velké ticho. Věděli, jak tie se Drizzt dokáe pohybovat, e kradmé plíení je silnou stránkou temných elfů.

Ale kam měli utéct? Tuto oblast sotva znali, a aby se zorientovali a zjistili, jak se dostat zpět do známých tunelů, museli by se zastavit.

Nakonec Bruenor narazil na malý boční průchod, který se větvil do tří chodeb, a ty se o kus dál znovu rozvětvovaly. Rudovousý trpaslík nezvolil ádný určitý směr, prostě vběhl dovnitř, zahnul vlevo a vpravo a brzy dorazili do malé, gobliny opracované komnaty s velkým kamenným kvádrem leícím těsně za nízkými dveřmi. Jakmile byli vichni uvnitř, Wulfgar zatarasil kvádrem dveře a opřel se o něj.

“Drowové!” zaeptala Catti nevěřícně. “Jak se dostali do Mitrilový síně?”

“Proč, nějak,” opravil ji Bruenor tie. “Proč je elfův lid v mejch tunelech?

Co tu chcou?” pokračoval Bruenor. Pohlédl na dceru, na milovanou Catti, a na Wulfgara, na hrdého chlapce, kterého pomohl vychovat v hodného mladého mue. Na trpaslíkově vousaté tváři se usadil velmi váný výraz. “Do čeho sme to spadli tentokrát?”

Catti neměla odpověď. Společníci bojovali s mnoha netvory a překonali neuvěřitelné překáky, ale tohle byli temní elfové, nechvalně proslulí drowové, smrtící a zlí. A očividně měli v rukou Drizzta, pokud jetě vůbec dýchal. Drowovi přátelé se vrhli vpřed rychle a statečně a dokonale tak temné elfy překvapili. Ale přesto je přemohla přesila, zahnala je na ústup, ani by ztraceného přítele třeba jen zahlédli.

Catti se otočila k Wulfgarovi, aby u něj vyhledala oporu, ale zjistila, e na ni hledí stejně bezmocně jako Bruenor.

Mladá ena se odvrátila, protoe neměla čas ani chu ochranitelského barbara kárat. Věděla, e si Wulfgar stále dělá víc starostí o ni ne o sebe - a za to ho nemohla plísnit - ale bojovnice Catti také věděla, e pokud bude Wulfgar sledovat ji, nebude si vímat nebezpečí před sebou.

V takové situaci bude barbarovi přítěí, ne proto, e by nedokázala bojovat nebo přeít, ale kvůli Wulfgarově vlastní slabosti, neschopnosti pohlíet na Catti jako na rovnocenného spojence.

A s temnými elfy okolo spojence nutně potřebovali!

~~~

Drowský voják vyuil vrozené schopnosti levitace a snesl se dolů komínem. Jeho pohled ihned přitáhla postava schoulená pod těkým plátěm na konci chodby.

Vytáhl těkou palici, rozběhl se vpřed a vykřikl radostí. Pokud Drizzta znovu zajme, bude jistě bohatě odměněn. Palice dopadla, ale zařinčela neobvykle hlasitě, protoe zasáhla kámen pod Drizztovým plátěm.

Drizzt se snesl zpoza otvoru komínu a tie jako smrt dopadl na zem za protivníkem.

Zlý drow vytřetil oči, nebo past prohlédl. Vzpomněl si, e naproti komínu leel balvan.

Instinkt Drizztovi poručil uhodit nepřítele jílcem scimitaru, jeho srdce ho ádalo, aby dodrel slib a ádného dalího drowa u nezabíjel. Stačila jedna dobrá rána a nepřítel klesne bezmocně na zem. Drizzt ho bude moct svázat a obrat o zbraně.

Kdyby byl Drizzt v tunelech sám, kdyby mu lo jen o to, aby unikl Vierně a Entrerimu, poslechl by volání milosrdného srdce. Ale nemohl ignorovat své přátele. Určitě nyní nahoře bojují s nepřáteli, které tam zanechal. Nemohl riskovat, e by tento voják, a by se vzpamatoval, ublíil Bruenorovi, Wulfgarovi nebo Catti.

Záblesk pronikl neastnému drowovi páteří do srdce a vpředu ven z hrudi. Modrá čepel získala narudlý odstín.

Kdy Drizzt Do’Urden vytrhl scimitar z rány, měl na rukou dalí krev.

Znovu si vzpomněl na přátele v nebezpečí. Zaskřípal odhodlaně zuby a řekl si, i kdy o tom nebyl tak docela přesvědčený, e krev se dá smýt.

ČÁST

ČTVRTÁ

KOČKA A MY

Jaká muka jsem pocioval, kdy jsem poprvé poruil slavnostní slib, zásadu, e nikdy nepřipravím o ivot nikoho ze svého lidu. Bolest, selhání, ztráta, to ve jsem cítil, kdy jsem si uvědomil, jak krutou práci mé scimitary odvedly.

Ale pocit viny rychle zmizel. Ne e bych nael omluvu pro své selhání, ale uvědomil jsem si, e skutečným selháním bylo, e jsem slib vůbec sloil, ne e jsem ho poruil. Kdy jsem odcházel z domoviny, byl jsem nevinný a naivní, nevěděl jsem, jak to ve světě chodí, ale přesto jsem svá slova tehdy myslel váně. Uvědomil jsem si ale, e taková přísaha je nerealistická, e pokud chci bránit ideály, kterých jsem si tolik váil, nemohu sejít ze stezky, kterou mi vytyčily, jen proto, e mými nepřáteli se ukázali být drowové.

Prostě řečeno, dodrení mého slibu záviselo na situaci, která byla zcela mimo moji kontrolu. Kdybych po odchodu z Menzoberranzanu u nikdy nenarazil v bitvě na temného elfa, byl bych slib dodrel. Ale tím bych se nestal o nic čestnějí. astná shoda okolností není toté jako nejvyí zásady.

Ale v situaci, kdy temní elfové ohroovali mé nejdraí přátele a chtěli rozpoutat válku proti lidu, který neudělal nic patného, jsem přece nemohl s čistým svědomím nechat scimitary odpočívat v pochvách. Jakou hodnotu měla má přísaha ve srovnání se ivoty Bruenora, Wulfgara a Catti nebo jakékoli nevinné osoby? Kdybych na cestách narazil na drowský nájezd na povrchové elfy nebo na lidskou vesnici, nepochybuji o tom, e bych se zapojil do bitvy a ze vech sil se útočníkům postavil.

I v takové situaci bych jistě pocítil bodnutí selhání, ale brzy bych je pustil z mysli, stejně jako nyní.

Proto nelituji toho, e jsem slib poruil, i kdy mě stále bolí, e musím zabíjet. Ale nelituji ani toho, e jsem přísahu sloil, protoe prohláení mého poetilého mládí nikomu neublíilo. Ale kdybych se rozhodl nepodmíněný slib dodret, kdybych z pocitu falené hrdosti zadrel čepele a v důsledku mé nečinnosti by nevinná osoba dola k úhoně, zachvátila by Drizzta Do’Urdena bolest mnohem silnějí, bolest, která by nikdy nepominula.

Učinil jsem jetě jedno odhalení týkající se té přísahy, jednu pravdu, která mě, jak věřím, dál povede cestou, kterou jsem si zvolil. Řekl jsem, e u nikdy nezabiji drowa. Sloil jsem tento slib, ani bych věděl víc o národech, které v irém světě na povrchu i v Temných říích ijí, netuil jsem, e vůbec existují. Řekl jsem, e u nikdy nezabiji drowa, ale co třeba svirfnebli, hlubinného gnóma? Nebo půlčíka, elfa či trpaslíka? A co člověka?

Kdy Wulfgarovi barbaři napadli Desetiměstí, zabíjel jsem lidi. Při obraně nevinných jsem musel bojovat s lidskými útočníky a třeba je i zabíjet. A přestoe to bylo nepříjemné, nijak to neovlivnilo můj slavnostní slib, i kdy měli lidé mnohem lepí pověst ne temní elfové.

Musím tedy říct, e má přísaha u nikdy nezabít ádného drowa jen proto, e máme stejný původ, mně nyní připadá patná, a řekl bych dokonce rasistická. Váit si hodnoty ivota jedné bytosti víc ne druhé jen proto, e sdílí stejnou barvu kůe jako já, znevauje mé zásady. Pro falené hodnoty, které můj dávný slib ztělesňuje, není v irém světě fyzických a kulturních rozdílů místo. Právě díky nim jsou mé cesty tak vzruující, dodávají toti nové barvy a tvary konceptu krásy.

S otevřenýma očima nyní skládám novou přísahu, která vyplývá z mých zkueností. Scimitary tasím jen v obraně: v obraně zásad, ivota nebo ostatních, kteří se bránit nedokáí. Nepůjdu do boje kvůli faleným prorokům, královským pokladům ani abych pomstil svou zraněnou hrdost.

A tváří v tvář chamtivým oldákům, náboenským i světským, kteří by takový slib povaovali za nerealistický, nepraktický, a dokonce směný, si zakládám pae na hrudi a s přesvědčením prohlauji: Jsem mnohem bohatí ne vy!

Drizzt Do’Urden

15

JE TO HRA

Ticho! Vierna tíhlými prsty znovu a znovu sloitou drowskou znakovou řečí opakovala rozkaz. Dvě malé kue cvakly, jak tětiva zapadla na místo. Střelci podřepli vedle rozbitých dveří.

Za nimi, z opačné strany malé komnaty, se ozvalo zasyčení, jak se stříbrný íp magicky rozplynul a uvolnil svoji obě, která klesla na zem. Drider Dinin se odsunul od padlého drowa a jeho nohy s tvrdou kůí zacvakaly o kámen.

Ticho!

Jarlaxl se připlíil k vyraeným dveřím a nastrail ui do neproniknutelné tmy magických koulí. Uslyel tiché zaoupání, tasil dýku a dal střelcům znamení, a se připraví.

Ale kdy se ze tmy vyplíil jeho peh, dal Jarlaxl ostatním pohov.

“Jsou pryč,” vysvětlil peh, kdy si Vierna pospíila k veliteli oldáků. “Bylo jich málo a teď je jich jetě méně, protoe jednoho rozdrtila vae úasná stěna.” Jarlaxl i stráce se Vierně hluboce a uctivě uklonili a ona se navzdory nenadálé katastrofě zvráceně zazubila.

“A co Iftuu?” zeptal se Jarlaxl na stráce, kterého zanechali v chodbě, kde se povyk rozpoutal.

“Mrtvý,” odvětil peh. “Roztrhaný na kusy.”

Vierna se zprudka otočila k Entrerimu. “Co ví o naich nepřátelích?” obořila se na něj.

Zabiják se na ni nebezpečně zadíval, protoe si moc dobře vzpomínal na Drizztovo varování, aby se s jeho lidem nespolčoval. “Wulfgar, velký lidský mu, hodil kladivo, které vyrazilo dveře,” odvětil sebejistě. Entreri se zadíval na chladnoucí mrtvoly na kamenné podlaze. “Ty dva zabila Catti, lidská ena.”

Vierna se obrátila k Jarlaxlovi a přetlumočila, co Entreri právě řekl, do drowtiny. “Zavalila zeď některého z nich?” zeptala se kněka zvěda.

“Jenom trpaslíka,” odvětil drow.

Entreri rozeznal drowské slovo pro vousatý lid. “Bruenora?” zeptal se tie a přemýlel, jestli náhodou nezavradili krále Mitrilové síně. “Bruenora?” zopakovala Vierna nechápavě.

“Hlavu klanu Válečného kladiva,” vysvětlil Entreri. “Zeptejte se ho,” poádal Viernu, ukázal na zvěda a dotkl se hladce oholené brady, jako by si hladil vous. “Rusé vlasy?”

Vierna přeloila, pak se otočila zpátky a zavrtěla hlavou. “Nebylo tam dost světla, take zvěd neví.”

Entreri v duchu proklel svoji poetilost. Stále se zraku citlivému na světlo nepřizpůsobil, nezvykl si jetě na rozmazané tvary a barvy, které určovaly mnoství tepla, ne skutečné odstíny.

“Jsou pryč a u nás nezajímají,” řekla Vierna Entrerimu.

“Necháte je uniknout, kdy zabili tři vae mue?” začal Entreri protestovat, protoe tuil, co bude následovat, a vůbec se mu to nelíbilo.

“Čtyři,” opravila Vierna a pohledem zalétla k Drizztově oběti u odhaleného komínu.

“Ak’hafta se vydal za vaím bratrem,” dodal Jarlaxl rychle.

“Take pět,” odvětila Vierna pochmurně. “Ale můj bratr je tam dole, a aby se mohl připojit k přátelům, musí projít přes nás.”

Začala hovořit s ostatními drowy jejich rodným jazykem, a přestoe ho Entreri dobře neovládal, poznal, e Vierna organizuje pronásledování Drizzta dolů komínem.

“A co moje dohoda?” přeruil ji.

“Měl jsi svůj souboj,” řekla Vierna úsečně. “Teď můe odejít, přesně jak jsem slíbila.”

Entreri předstíral, e mu odpověď udělala radost. Byl dost chytrý na to, aby poznal, e kdyby začal protestovat, rychle by rozmnoil počet mrtvol chladnoucích na podlaze. Ale zabiják nebyl připravený přijmout prohru tak snadno. Zběsile se rozhlédl a pátral po nějakém rozptýlení, po nějakém způsobu, jak původní dohodu změnit.

Entreri měl ve dokonale naplánované, ale ve zmatku se mu nepodařilo skočit do komínu za Drizztem. Dole v tunelech by s největím nepřítelem zůstal sám a jednou provdy by si vyrovnali účty. Ale nyní se jakákoli ance, e by zastihl Drizzta o samotě a vybojoval vytouený souboj, vzdalovala.

Prohnaný zabiják u nael cestu v mnohem nebezpečnějích situacích. Moudře si vak připomněl, e tentokrát jedná s temnými elfy, mistry intrik.

~~~

“Pst!” zasyčel Bruenor na Wulfgara a Catti, i kdy to byl Tibldorf Pwent, který hluboce spal a chrápal tak hlasitě, jak to dokáe jen trpaslík, kdo dělal vechen rámus. “Myslím, e sem něco zaslech!”

Wulfgar opřel bojechtivcovu pičatou přilbu o stěnu, jednou rukou ho chytil za bradu a zavřel mu ústa, druhou zacpal Pwentovi iroký nos. Pwentovi se několikrát podivně nafoukly tváře, pak se odněkud ozval pitivý, mlaskavý zvuk. Wulfgar s Catti si vyměnili pohledy. Wulfgar se dokonce naklonil do strany, protoe ho napadlo, e ohavný trpaslík snad chrápe uima!

Bruenor se při ostrém zvuku přikrčil, ale příli se soustředil, ne aby se otočil a společníky pokáral. Z chodby k nim dolehl oupavý zvuk, sotva slyitelný, pak znovu z větí blízkosti. Bruenor věděl, e je brzy najdou. Jak by mohli uniknout, kdy si Wulfgar s Catti potřebovali v točitých tunelech svítit na cestu pochodní?

Ozvalo se dalí zaourání, tentokrát přímo před komnatou.

“No tak poďte, vy uatý orcký patolízalové!” zařval podráděný a vyděený trpasličí král a vyskočil ven malým otvorem, který Wulfgar zanechal vedle kvádru, jím částečně zatarasil vchod. Trpaslík zvedl velkou sekyru nad hlavu.

Uviděl černou postavu, přesně jak očekával, a pokusil se po ní seknout, ale byla příli rychlá. Prosmýkla se kolem něj a vrazila do komnaty, ani by vydala jakýkoli zvuk.

“Co?” vyjekl překvapený trpaslík se sekyrou stále nad hlavou a otočil se tak zprudka, e málem spadl.

“Guenhwyvar!” zvolala Catti za balvanem.

Bruenor se s rámusem vrátil do komnaty právě ve chvíli, kdy mocný panter otevřel doiroka čelisti a upustil na zem cennou soku - spolu s černou rukou neastného temného elfa, který ji chtěl sebrat zrovna ve chvíli, kdy se Guenhwyvar rozhodla vzít nohy na ramena.

Catti se na ukousnutou ruku znechuceně zadívala a odkopla ji co nejdál od figurky.

“Zatraceně dobrá kočka,” pochválil Bruenor. Drsný trpaslík byl skutečně rád, e nali nového a mocného spojence.

Guenhwyvařino mocné zařvání se rozlehlo tunely vemi směry. Pwent při tom zvuku otevřel oči. Kdy uviděl ve vzdálenosti sotva tří stop sedět estisetlibrového pantera, tmavé oči mu skoro vypadly z důlků!

ilami se mu rozlétl adrenalin. Vybreptal estnáct slov najednou a začal se krábat na nohy a kopat (nakopl se přitom nechtě do vlastní holeně tak silně, a začala krvácet). Byl u skoro u kočky, kdy si Guenhwyvar zjevně uvědomila, co má v plánu, a ledabyle ho plácla tlapou se zataenými drápy po hlavě.

Pwent se odrazil od stěny, a mu zařinčela přilba. Napadlo ho, e by bylo lepí si jetě na chvíli zdřímnout, ale připomněl si, e je bojechtivec a moná ho čeká zatím nejdivočejí bitva. Odněkud zpod plátě vytáhl velkou láhev, zhluboka se napil, pak potřásl divoce hlavou, aby si ji pročistil, a hlasitě zamlaskal. Poněkud se tím vzpamatoval, zapřel se nohama a připravil se na útok.

Wulfgar ho popadl za bodec na helmě a zvedl ho ze země. Pwentovy krátké noky bezmocně kopaly.

“Co to má bejt?” zavrčel bojechtivec na protest, ale dokonce i Tibldorf Pwent ztratil odvahu a z tváře mu vyprchala barva, kdy na něj Guenhwyvar zpříma pohlédla, zavrčela, ui přitiskla k hlavě a vycenila perleově bílé zuby.

“Panter je ná přítel,” vysvětlil Wulfgar.

“Kd… Kdoe… je ta zatracená kočka?” vykoktal Pwent.

“Zatraceně dobrá kočka,” opravil ho Bruenor a ukončil tak rozhovor. Trpasličí král se pak vrátil ke sledování chodby. Byl rád, e je Guenhwyvar s nimi, protoe věděl, e budou potřebovat vekerou její pomoc, a moná jetě něco navíc.

~~~

Entreri si viml zraněného drowa opřeného o stěnu. Dva dalí ho oetřovali, ale obvazy se rychle barvily prolitou krví. Poznal, e je to temný elf, který se pokusil sebrat panterovu soku krátce poté, co Drizzt kočku zavolal. Při vzpomínce na Guenhwyvar dostal nový nápad.

“Drizztovi přátelé vás budou pronásledovat dolů komínem,” poznamenal Entreri ponuře a opět Viernu přeruil.

Kněka se k němu otočila. Jeho poznámka jí zjevně dělala starosti - a vůdci oldáků, který stál vedle ní, také.

“Nepodceňujte je,” pokračoval Entreri. “Znám je. Temní elfové si jejich věrnost nedokáí vůbec představit - vyrovná se jí jen loajalita kněky k Pavoučí královně,” dodal uctivě, protoe nechtěl, aby mu stáhla kůi z těla a udělala si z ní trofej. “Máte v plánu bratra znovu zajmout, ale i kdyby se vám to podařilo a ihned jste vyrazili do Menzoberranzanu, jeho přátelé vám budou v patách.”

“Je jich jen pár,” namítla Vierna.

“Ale vrátí se s posilami, obzvlátě pokud je mrtvý trpaslík skutečně Bruenor Válečné kladivo,” opáčil Entreri.

Vierna pohlédla na Jarlaxla, aby zabijákova slova potvrdil. Světáčtějí temný elf ale jen pokrčil rameny a zavrtěl hlavou v bezmocné nevědomosti.

“Budou lépe vybavení a vyzbrojení,” pokračoval zabiják. Jeho plán nabýval na obrysech, slova na síle. “Moná i s kouzelníky. Jistojistě s mnoha kleriky. A se smrtícím lukem,” pohlédl na tělo u stěny, “a s barbarovým válečným kladivem.”

“Tunelů je spousta,” odpověděla Vierna a zdálo se, e námitky odmítne. “Nebudou nás moci sledovat.” Odvrátila se, jako by jí to stačilo, a znovu se pustila do vymýlení plánů.

“Mají pantera!” zavrčel Entreri. “Pantera, který je nejlepím přítelem vaeho bratra. Guenhwyvar by vás pronásledovala a do Propasti, kdybyste tam odnesla Drizztovo tělo.”

Vierna se opět zatvářila rozrueně a pohlédla na Jarlaxla. “Co říká?” zeptala se.

Jarlaxl si promnul pičatou bradu. “Kdy vá bratr il jetě ve městě, panter byl mezi zvědy proslulý,” připustil. “A nás není moc - teď jetě o pět míň.”

Vierna se ostře obrátila k Entrerimu. “Ty se ve zvycích lidí vyzná, jak se zdá,” pobídla ho utěpačně. “Co navrhuje?”

“Vydejte se za uprchlíky,” odvětil Entreri a ukázal na temný tunel za vyraenými dveřmi. “Chyte je a zabijte dřív, ne se budou moct vrátit do trpasličí síně pro posily. Já najdu vaeho bratra.”

Vierna se na něj podezřívavě zadívala, co se Entrerimu nijak nelíbilo.

“Ale dostanu anci s ním znovu bojovat,” prohlásil, aby dodal plánu na věrohodnosti.

“A se znovu sejdeme,” dodala Vierna chladně. “Samozřejmě.” Zabiják se hluboce uklonil a vyrazil ke komínu. “Nepůjde sám,” rozhodla Vierna. Pohlédla na Jarlaxla a ten pokynul dvěma vojákům, aby zabijáka doprovodili.

“Pracuji sám,” namítl Entreri.

“Zemře sám,” opravila ho Vierna, “kdy se bratrovi postaví v tunelech,” dodala tie a kádlivě, ale Entreri věděl, e Viernin slib nemá s jejím bratrem nic společného.

Bylo zbytečné se dál hádat, proto jen pokrčil rameny a pokynul jednomu z temných elfů, aby je vedl.

S drowem s levitačními schopnostmi byla pro zabijáka cesta dolů nebezpečným komínem mnohem pohodlnějí.

Temný elf v čele vnikl do spodní chodby první, Entreri přistál mrtně za ním a druhý drow ho opatrně následoval. První bojovník zavrtěl zmateně hlavou a kopl lehce do těla na zemi, ale Entreri, který znal Drizztovy triky lépe, odsunul temného elfa stranou a vrazil do mrtvoly meč. Zabiják tělo mrtvého drowa opatrně otočil, aby se ujistil, e se nejedná o Drizzta ve lstivém převleku. Poté schoval meč do pochvy.

“Ná nepřítel je chytrý,” vysvětlil a jeden ze společníků, který rozuměl řeči povrchu, kývl a přeloil jeho slova druhému.

“To je Ak’hafta,” řekl temný elf Entrerimu. “Mrtvý, jak Vierna předpověděla.” Zavedl drowského společníka k zabijákovi.

Entreriho nijak nepřekvapilo, e nael mrtvého vojáka přímo pod ústím komínu. On v celé Viernině bandě nejlépe věděl, jak smrtící a schopný jejich nepřítel je. Entreri nepochyboval o tom, e by jeho dva společníci, kteří sice byli zkuenými válečníky, ale nepřítele neznali, neměli anci Drizzta polapit. Tuil, e kdyby se dvojice neznámých elfů objevila bez něj, Drizzt u by oba moná zabil.

Entreri se při té mylence v duchu pousmál, pak se zazubil jetě víc, kdy si uvědomil, e dvojice drowů nezná ani svého spojence, nato protivníka.

Kdy se ho drow, který ho do této chvíle následoval, pokusil předejít, vrazil mu Entreri meč z boku do hrudníku a propíchl neastnému elfovi najednou obě plíce. Druhý drow vak byl hbitějí, ne Entreri očekával, zprudka se otočil a zvedl ku.

Zabiják vak byl a příli rychlý. Mrtil po drowovi dýkou a krábl ho do ruky, v ní drel ku, take střela nekodně odlétla stranou. Temný elf se nenechal zastrait. Zavrčel a tasil dva jemně naostřené meče.

Entreriho nikdy nepřestalo udivovat, jak obratně bojují temní elfové se dvěma stejně dlouhými zbraněmi. Vytrhl si z kalhot tenký opasek, omotal si ho dvakrát kolem levé ruky a pravou před sebou mával mečem, aby si udrel protivníka od těla.

“Jsi spojencem Drizzta Do’Urdena!” obvinil ho drow.

“Ne, ale nejsem ani vá,” opravil ho Entreri. Drow tvrdě zaútočil, překříil meče, obrátil je a znovu překříil a přinutil Entreriho seknout a uskočit. Byl to velmi obratný a záludně rychlý útok, ale Entreri ihned poznal hlavní rozdíl mezi tímto drowem a Drizztem, zvlátní úroveň dovedností, která Drizzta - a Entreriho vlastně také - od těchto bojovníků odliovala. Překříený útok byl zahájen naprosto dokonale, ale během několika vteřin, které drow k vykonání manévru potřeboval, zůstal temný elf zčásti odkrytý. Jako mnoho jiných vynikajících bojovníků, byl i tento elf dobrý vdy v jedné jediné věci - v útoku, nebo v obraně, nikdy ne v obojím najednou.

Byla to drobnost. Drow byl tak rychlý, e by si větina bojovníků očividné slabiny ani nevimla. Ale Entreri nebyl jako větina bojovníků.

Drow opět přitvrdil. Jedním mečem sekl zabijákovi po tváři, ale ten ho na poslední chvíli odklonil. Druhý meč bodl vzápětí nízko, ale Entreri změnil setrvačnost zbraně a srazil bodnutí k zemi.

Zuřivý drow se znovu vrhl do útoku, jeho meče létaly a vyhledávaly i tu nejmení skulinu v obraně, ale Entreriho zbraň rány vdy zastavila nebo je stranou srazil jeho opasek.

A po celou dobu zabiják úmyslně ustupoval a čekal na příleitost.

Meče se překříily, rozlétly a znovu překříily, jak temný elf zaútočil na Entreriho břicho a zopakoval tak první útok.

Ale obrana se změnila a zabiják se s náhlou, stralivou rychlostí pohnul.

Entreri zahákl opasek za hrot meče v drowové pravé ruce, která se při překříení ocitla pod levou, kubl doleva, stáhl čepele k sobě a strhl je do strany.

Temný elf začal ihned ustupovat, snadno obě čepele uvolnil z opasku, při útoku se vak vzdal obranného postavení a potřeboval zlomek vteřiny na to, aby se vzchopil.

Entreriho bleskurychlý meč zlomek vteřiny nepotřeboval. Hladově se vrhl na drowův odhalený bok a zatočil se, jak hrot pronikl do měkkého masa pod hrudním koem.

Zraněný válečník ucouvl. Břicho měl stralivě roztrené, ale Entreri ho nepronásledoval, místo toho zaujal vyváený bojový postoj.

“Jsi mrtvý,” prohlásil věcně, zatímco drow se ze vech sil snail zůstat na nohou a udret meče zvednuté.

Drow tvrzení nepopřel. Trpěl tak oslepující, havou agónií, e neměl naději zabijákův následný útok zastavit. Odhodil zbraně na zem a prohlásil: “Vzdávám se.”

“Dobře řečeno,” poblahopřál mu Entreri, pak vrazil poetilému temnému elfovi meč přímo do srdce.

Očistil si čepel o piwafwi oběti, sebral vzácnou dýku a zadíval se do prázdného tunelu, který se táhl vcelku rovně oběma směry dál, ne kam jeho poněkud omezené infravidění dohlédlo. “Teď, drahý Drizzte,” řekl hlasitě, “jde vechno podle plánu.” Entreri se usmál a poblahopřál si k tomu, jak dokonale nebezpečnou situaci zmanipuloval.

“Nezapomněl jsem na kalimportské stoky, Drizzte Do’Urdene!” zakřičel, protoe ho ovládl vztek. “Ani jsem neodpustil!”

Entreri se ihned uklidnil, protoe si vzpomněl, e kdy tehdy ve městě na jihu s Drizztem bojoval, vztek byl jeho slabinou.

“Seber odvahu, drahý příteli,” řekl tie, “protoe nae hra můe začít, přesně jak tomu mělo být.”

~~~

Drizzt se vrátil zpět ke komínu, sotva Entreri odeel. Kdy uviděl dvě nové mrtvoly, ihned pochopil, co se stalo, a uvědomil si, e nic z toho nebyla nehoda. Drizzt se Entrerimu v komnatě nahoře posmíval a odmítal hrát hru, po které zabiják tolik touil. Ale Entreri zjevně s Drizztovým zdráháním počítal a předem si připravil nebo nyní narychlo vymyslel náhradní plán.

Teď dostal Drizzta, zcela samotného, do niích tunelů. Jeden na jednoho. Pokud nyní dojde k souboji, Drizzt bude bojovat z celého srdce, protoe pokud zvítězí, dostane anci získat zpět svobodu.

Drizzt kývl a v duchu bezzásadovému nepříteli poblahopřál.

Ale Drizzt měla zcela jiné priority ne Entreri. Temnému elfovi lo jen o to, aby nael cestu zpátky, připojil se k přátelům a pomohl jim v nesnázích. Pro Drizzta představoval Entreri pouze jednu část mnohem větí hrozby.

Pokud ale Drizzt Do’Urden na Entreriho cestou narazí, jejich hru ukončí.

16

STANOVENÉ HRANICE

“Nemám z toho radost,” poznamenala Vierna. Stála vedle Jarlaxla v tunelu poblí vykouzlené elezné stěny, která rozdrtila nebohého Valouna.

“Opravdu jste si myslela, e to bude tak jednoduché?” zeptal se oldák. “Pronikli jsme do tunelů opevněného trpasličího komplexu s jednotkou sotva padesáti vojáků. Padesátka proti tisícům.

Znovu svého bratra zajmete,” dodal Jarlaxl, protoe nechtěl, aby se Vierna rozčílila. “Moji mui jsou dobře vycvičení. Poslal jsem jich do hlavní chodby vedoucí z Mitrilové síně spolu s posilami Baenre skoro tři tucty. Drizztovi spojenci tudy nedorazí a jeho přátelé neuniknou.”

“A se trpaslíci dozví, e tu jsme, vylou celou armádu,” namítla Vierna ponuře.

“Pokud se to dozví,” opravil ji Jarlaxl. “Tunely Mitrilové síně jsou dlouhé. Naim protivníkům bude nějakou dobu trvat, ne vojsko sesbírají, moná i celé dny. Ne se trpaslíci seskupí, budeme v půli cesty zpátky do Menzoberranzanu, a to i s Drizztem.”

Vierna se na dlouhou dobu odmlčela a zamyslela se, co dál. Z dolních chodeb vedly nahoru jen dvě cesty: komínem v komnatě a křivolakými tunely o kus dál na severu. Vstoupila zpátky do komnaty, zadívala se na komín a přemýlela, jestli udělala dobře, kdy za Drizztem poslala jen tři mue. Napadlo ji, e by měla dolů vyslat celou jednotku, dvanáct drowů a dridera.

“Ten člověk ho dostane,” ujistil ji Jarlaxl, jako by jí četl mylenky. “Artemis Entreri zná naeho protivníka lépe ne my. Bojoval s Drizztem v irém světě na povrchu. A stále má u sebe náunici, take ho můete vypátrat. My se musíme tady nahoře vypořádat s Drizztovými přáteli, kterých je, podle naich zvědů, pouhá hrstka.”

“A co kdy Drizzt Entrerimu unikne?” zeptala se Vierna.

“Nahoru vedou jen dvě cesty,” připomněl jí Jarlaxl znovu.

Vierna kývla. Rozhodla se. Zamířila ke komínu, ze záhybů krásného hávu vytáhla malou hůlku, zavřela oči a začala tie odříkávat zaklínadlo. Pomalu načrtávala nad otvorem přesné linie a z konce hůlky vytryskávalo lepkavé vlákno. Uzavřela díru tenoučkou pavučinou. Vierna ustoupila a zadívala se na své dílo. Z mony vyňala váček jemného práku, pustila se do druhého zaklínadla a posypala pavučinu prachem. Vlákno ihned zesílilo, zčernalo a začalo se stříbřitě lesknout. Třpyt vak brzy zmizel a ár kouzla vychladl na okolní teplotu, take vlákna byla téměř neviditelná.

“Teď u existuje jen jedna cesta nahoru,” oznámila Vierna Jarlaxlovi. “Vlákno nerozetne ádná zbraň.”

“Take na sever,” souhlasil Jarlaxl. “Poslal jsem hlídku, aby střeila nií tunely.”

“Drizzt se nesmí s přáteli spojit,” přikázala Vierna.

“Pokud je jetě někdy uvidí, budou u mrtví,” prohlásil sebevědomý oldák.

~~~

“Moná existuje dalí vchod,” nadhodil Wulfgar. “Kdyby se nám podařilo napadnout je z obou stran…”

“Drizzt u je pryč,” přeruil ho Bruenor. Trpaslík drel v ruce magický medailon a hleděl na podlahu. Cítil, e přítel je někde pod nimi.

“A zabijem vecky nepřátele, vá přítelíček si nás u najde,” prohodil Pwent.

Wulfgar, který bojechtivce stále drel za bodec na přilbě ve vzduchu, s ním zatřásl.

“Nechce se mi s drowama bojovat,” odvětil Bruenor a střelil ustaraným pohledem po Wulfgarovi a Catti. “Ne takle. Budem se vod nich dret dál a bojovat, jenom kdy to bude nutný.”

“Mohli bychom se vrátit pro Dagna,” navrhl Wulfgar, “a tunely od temných elfů vyčistit.”

Bruenor se zadíval do bluditě chodeb, které vedly do trpasličího komplexu, a zamyslel se. Kdyby se s přáteli vydal zpět do Mitrilové síně oklikou, ztratil by dobrou hodinu cestou a několik dalích pak sbíráním vojska. A Drizzt pravděpodobně tolik času neměl.

“Půjdem pro Drizzta,” rozhodla Catti. “Tvůj medailon nám ukáe cestu a Guenhwyvar nás k němu dovede.”

Bruenor věděl, e Pwent bude souhlasit se vím, co mu umoní bojovat, a Guenhwyvar měla najeenou srst a mocné svaly úzkostně napjaté. Trpaslík se podíval na Wulfgara a málem na něj plivl, protoe mladík hleděl na Catti s ustaraným, povýeným výrazem ve tváři.

Guenhwyvar znenadání ztuhla a tie, hluboce zavrčela. Catti ihned uhasila tlumeně hořící pochodeň a orientovala se jen podle rudě zářících teček trpasličích očí.

Přátelé se shlukli k sobě a Bruenor ostatním poeptal, a zůstanou v komnatě, zatímco on se půjde podívat, co kočka vycítila.

“Drowové,” vysvětlil, kdy se o chvíli později s Guenhwyvar po boku vrátil. “Je jich jenom pár a mířej rychle na sever.”

“Pár mrtvejch drowů,” opravil ho Pwent. Ostatní slyeli, jak si bojechtivec dychtivě mne ruce a ramenní klouby zbroje mu hlasitě skřípou.

“ádnej boj!” zaeptal Bruenor tak hlasitě, jak jen se odvaoval, a popadl Pwenta za pae, aby ho přinutil přestat se hýbat. “Myslím, e tadle tlupa ví, kde najít Drizzta. Hledají ho. Ale bez světla nemáme anci udret s nima krok.”

“A kdy zapálíme pochodeň, budeme brzo stejně bojovat,” namítla Catti.

“Tak tu zatracenou věc zapalte!” řekl Pwent s nadějí v hlase.

“Dr hubu,” odpověděl Bruenor. “Budem postupovat pomalu a vopatrně. Ty připrav dvě pochodně a zapal je při prvním náznaku potíí,” řekl Wulfgarovi. Pak pokynul Guenhwyvar, aby je vedla, ale poádal ji, a jde pomalu.

Sotva vstoupili do tunelu, vrazil Pwent Catti do ruky velkou láhev. “Nate,” řekl, “dejte to dál.”

Catti poslepu přejíděla rukama po předmětu, a poznala, co jí podává. Opatrně k ostře páchnoucí tekutině přičichla a chystala se mu láhev vrátit.

“Bude chutnat líp, a se vám do zadku zapíchne votrávenej drowskej íp,” vysvětlil hrubý bojechtivec a poplácal Catti po pozadí. “S tímdle v ilách nemá ádnej jed anci!”

Mladá ena si připomněla, e Drizzt má potíe, pak si zhluboka lokla. Rozkalala se a zavrávorala. Na okamik viděla osm trpasličích očí a čtyři kočičí, ale dvojité vidění brzy ustoupilo. Podala láhev Bruenorovi.

Bruenor s tím neměl ádné problémy. Vydechl, a kdy se napil, pořádně, ale tie si říhl. “Zahřeje palce u noh,” vysvětlil Wulfgarovi, kdy mu láhev předal.

Jakmile se Wulfgar zotavil, skupinka vyrazila. Guenhwyvar je tie vedla a Pwentovo brnění s kadým nedočkavým krokem hlasitě skřípalo.

~~~

Čtyřicet vyzbrojených trpaslíků dupalo za generálem Dagnem Mitrilovou síní k poslední stránici v dolech.

“Půjdem rovnou do goblinský síně,” vysvětlil generál muům, “a vodtamtaď dál.” Vydal příkazy strácům u dveří, ustanovil řadu klepání a zanechal pokyny pro dalí jednotky, které by se objevily. Výslovně rozkázal, aby do nových tunelů nevpoutěli skupiny o méně ne dvanácti trpaslících.

Přísný Dagna seřadil vojáky, statečně a hrdě se postavil do jejich čela a proel otevřenými dveřmi. Nevěřil, e by měl Bruenor skutečné potíe. Předpokládal, e se zbaví jen posledních zbytků goblinské hordy nebo podobné havěti. Ale generál byl konzervativní vůdce, dával přednost přesile před vyrovnanými ancemi a nemínil riskovat Bruenorovo bezpečí.

Blíící se jednotku ohlaovaly těké kroky tvrdých bot, řinčení zbrojí, a tu a tam dokonce i drsná válečná píseň. Kadý třetí trpaslík nesl pochodeň. Dagna neviděl důvod k opatrnému postupu a doufal, e Bruenor nebo případně dalí spojenci, kteří by se doly potulovali, hlučnou tlupu najdou.

Nevěděl o temných elfech.

Rychle pochodující trpaslíci brzy dorazili k první křiovatce a na dohled hromady kostí etinů, které Bruenor kdysi dávno zabil. Dagna rozestavil “boční hlídky” a pokračoval v cestě. Měl v plánu jít dál, rovnou do komnaty, kde se odehrála hlavní bitva s gobliny. Ale jetě ne dorazil k prvnímu bočnímu průchodu, zpomalil krok a přikázal vojákům ztichnout.

Generál se zvědavě, nervózně rozhlédl a vstoupil na irokou křiovatku. Bojové instinkty, které piloval dlouhá tři staletí, mu napověděly, e něco není v pořádku. Hustě ochlupený týl ho podivně brněl.

A najednou se rozhostila tma.

Trpasličí generál si napřed myslel, e něco uhasilo pochodně, ale rychle si uvědomil, e se stalo něco stralivějího. Rámus okolo sílil, a kdy se mu podařilo zaostřit, zjistil, e jeho infravidění nefunguje.

“Tma!” vykřikl jeden trpaslík.

“Kouzelníci!” zařval dalí.

Dagna slyel, jak se společníci postrkují. Pak mu něco prosvitělo kolem ucha a jeden z poddůstojníků, který stál těsně za ním, zabručel. Generál začal instinktivně couvat. Sotva po několika krocích vystoupil z vykouzlené temnoty a uviděl, jak jeho mui pobíhají zmateně kolem. Druhá koule temnoty rozdělila jednotku téměř přesně v půli a ti, kdo se ocitli před koulí, křičeli na ty, kteří zůstali uvězněni v ní a za ní, a snaili se nějak přeskupit.

“Klín!” zařval Dagna přes rámus a vyádal si nejzákladnějí trpasličí bojovou formaci. “Je to jenom magická tma, nic víc!” Trpaslík vedle generála se chytil za hruď a vytáhl z ní ipku, jakou Dagna nikdy dřív nespatřil. Vojákovi se podlomila kolena, a jetě ne stačil klesnout na zem, u hlasitě chrápal.

Něco kráblo Dagna do holeně, ale on si toho nevímal, dál vydával rozkazy a snail se bojovníky seřadit do sjednocené bojové formace. Pět trpaslíků poslal na pravé křídlo. Oběhli temnou kouli a přiblíili se k ústí tunelu v křiovatce.

“Najděte mi toho zatracenýho kouzelníka!” rozkázal. “A zjistěte, s čím to, u Devíti pekel, vlastně bojujem!”

Dagnův pocit marnosti jen posiloval jeho podrádění. Brzy seskupil zbytek vojáků do pevné klínové formace a připravil se prorazit první kouli temnoty.

Pět trpaslíků vběhlo do boční chodby. Jakmile se přesvědčili, e se v ní neukrývají ádní nepřátelé, rychle se protáhli kolem černé koule a zamířili k úzkému otvoru mezi ní a ústím tunelu dál v hlavní chodbě.

Ze stínů vystoupily dvě temné postavy, klesly na koleno a zamířily na trpaslíky malými kuemi.

Trpaslík v čele utril dva zásahy, ale přesto se mu podařilo vydat rozkaz k útoku. Spolu se čtyřmi společníky se úprkem vrhl na nepřátele a a příli pozdě si viml dalích protivníků. Byli to temní elfové, vznáeli se jim nad hlavami a seskakovali dolů vude kolem.

“Co to…” vydechl trpaslík. Vzápětí vedle něj mrtně přistál drow a roztřítil mu hlavu mocným kouzelným palcátem.

“Hej, ty nejse Drizzt!” poznamenal dalí trpaslík jen zlomek vteřiny předtím, ne mu drowský meč podřízl hrdlo.

Velitel skupiny chtěl vydat rozkaz k ústupu, ale zrovna kdy se chystal vykřiknout, klesl na kamennou zem a pohltila ho tma. Pro spícího trpaslíka to byla pohodlná postel, ale ze spánku se u nikdy neprobudil.

Během pěti vteřin zůstali naivu jen dva trpaslíci. “Drowové! Drowové!” křičeli varování.

Jeden spadl těce na zem se třemi ípy v zádech. Pokusil se vykrábat na kolena, ale vrhli se na něj dva drowové a začali do něj sekat meči.

Zbývající trpaslík, který se rozběhl zpět k Dagnovi, čelil jedinému protivníkovi. Drow bodl tenkým mečem. Trpaslík ránu přijal a oplatil ji zákeřným úderem sekyrou do boku. Rozsekl drowovi pai i pevnou kroukovou koili.

Vyděený trpaslík se prořítil kolem padajícího drowa, vběhl do tmy a vyrazil ven na opačné straně, přímo před zástupem Dagnova pomalu postupujícího klínu.

“Drowové!” vykřikl vystraený trpaslík znovu.

Objevila se třetí temná koule, která propojila první dvě. Trpaslíky zasypal dé střel, po nich následovali drowové. Byli zvyklí bojovat poslepu.

Dagna si uvědomil, e v boji s temnými elfy bude potřebovat kleriky, ale kdy se pokusil vydat rozkaz k ústupu, místo zvolání zeiroka zívl.

Něco ho tvrdě uhodilo ze strany do hlavy a on ucítil, e padá.

Ve zmatku neproniknutelné temnoty nebylo moné klínovou formaci udret. Překvapení trpaslíci se nemohli skoro stejnému počtu zkuených a připravených temných elfů rovnat. Moudře se proto rozprchli. Mnozí si zachovali dost chladnou hlavu na to, aby se sehnuli a popadli nejbliího padlého kamaráda, a pospíili si zpět směrem, ze kterého přili.

Trpaslíci se sice dali na útěk, ale nebyli mezi nimi ádní zelenáči ani zbabělci. Jakmile se dostali z temné části tunelů, několik z nich začalo jednotku znovu seřazovat. Pronásledovatelé jim byli v patách a trpaslíci věděli, e se nemohou prostě obrátit a pustit se znovu do boje. Táhli s sebou asi deset chrápajících trpaslíků, mezi nimi také Dagna, a ti, kdo je nesli, postupovali pomaleji a neměli anci rychlým drowům uniknout.

Potřebovali dobrovolníky, kteří by nepřátelům zatarasili cestu, a nepřihlásilo se jich málo. Kdy bylo ve vyřízeno, trpaslíci běeli dál. V tunelu zanechali est statečných vojáků, kteří se postavili tít vedle títu, aby kryli jejich ústup.

“Utíkejte, jinak padlí zemřeli zbytečně!” zvolal jeden z nových velitelů.

“Běte kvůli naemu zmizelýmu králi!” vykřikl dalí.

Trpaslíci, kteří běeli poslední, se často ohlíeli přes statná ramena po kamarádech, co zatarasili tunel - dokud obrannou linii nezahalila koule temnoty.

“Běte!” křičeli prchající vojáci i obránci zároveň.

Běící trpaslíci zaslechli lomoz bitvy, jak temní elfové narazili na tvrdohlavý zátaras. Slyeli řinčení oceli a bručení tvrdých ran a seknutí. Ozvalo se zavřísknutí zraněného drowa a vojáci se pochmurně usmáli.

U se neohlíeli, jen sklopili hlavy a běeli dál a kadý si v duchu sliboval, e se na počest ztracených kamarádů napije. Obránci nepovolí, nepřipojí se k přátelům na útěku. Udrí linii i nepřítele, dokud jejich bezduchá těla nepadnou k zemi. Byl to projev věrnosti k prchajícím spolubojovníkům, nejvyí, nejstatečnějí obě, jakou můe trpaslík přinést.

Trpaslíci běeli, a jakmile jeden zakopl, čtyři dalí se zastavili, aby mu pomohli na nohy. Kdy u někdo nedokázal spícího kamaráda dál nést, dalí se ochotně nabídl a břemeno od něj převzal.

Jeden mladí trpaslík pádil před ostatními a buil kladivem do skalnatých stěn ve smluveném znamení. Ve chvíli, kdy dorazil na konec tunelu, byly u velké dveře pootevřené, a kdy stráci poznali, e se přátelé dali na rychlý ústup, rozlétly se dokořán.

Jednotka vrazila do stránice. Několik trpaslíků zůstalo stát ve dveřích a pobízelo opozdilce. Nechali dveře otevřené do posledního okamiku, do chvíle, kdy konec tunelu zahalila temná koule a ipka z kue srazila k zemi dalího vojáka.

Chodba byla uzavřena a závora zapadla na místo. Ukázalo se, e uniklo dvacet sedm z původních jednačtyřiceti vojáků, přičem víc ne třetina jich hluboce spala.

“Sebereme celou zatracenou armádu!” navrhl jeden z trpaslíků.

“A kleriky,” dodal dalí a zvedl Dagnovu spící hlavu, aby dodal slovům na důrazu. “Potřebujem kleriky, aby zastavili jed a udreli světlo.”

Důmyslní trpaslíci si brzy rozvrhli úkoly a pustili se do práce. Půlka jednotky zůstala se stráemi a spícími trpaslíky, druhá se rozběhla do vech koutů Mitrilové síně s voláním do zbraně.

17

PŘÁTELSKÉ BŘÍMĚ

Se scimitary v pochvách se cítil zranitelný. Často se musel zastavit a říct si, e se chová neuvěřitelně poetile. Ale cena, kterou by případně musel zaplatit, ivoty přátel, nutila Drizzta pokračovat. Opatrně a tie kladl ruce jednu za druhou a plhal vzhůru točitým, zrádným komínem. Před lety, dokud byl také tvorem Temných říí, uměl levitovat a zvládl by cestu komínem mnohem snadněji. Ale tato schopnost byla zjevně spojena s magickým vyzařováním hlubin, protoe o ni krátce po příchodu na povrch Torilu přiel.

Neuvědomil si, jak hluboko se propadl, a děkoval bohyni Mieliki za to, e si nesrazil vaz! Zdolal téměř sto stop, některá místa byla snadná, protoe se jen mírně svaovala, jinde byl komín téměř svislý. Ale drow byl mrtný jako zloděj a tvrdohlavě plhal dál.

Co se stalo s Guenhwyvar? ptal se Drizzt ustaraně. Odpověděl panter na spěné zavolání? Nebo nějaký drow, moná sám bezzásadový Jarlaxl, odhozenou soku sebral a pantera si přivlastnil?

Drizzt vylezl téměř k vrcholu komína. Přikrývku na místo nevrátili a komnata nad ním byla straidelně tichá. Ale Drizzt věděl, e ticho při jednání s temnými elfy nic neznamená. Vedl drowské hlídky, které dokázaly bez nejmeního hluku urazit padesát mil po hrubé skále tunelů. Drizzt si proto dělal právem starosti, e kolem malého komínu číhá tucet temných elfů s tasenými zbraněmi a jen čeká, a se poetilý vězeň vrátí.

Ale Drizzt to musel udělat. Kvůli přátelům musel potlačit strach z toho, e na něj v místnosti čekají Vierna a ostatní.

Natáhl ruku, aby se zachytil okraje komínu. Náhle vak vycítil nebezpečí. Nic neviděl, nic ho přímo nevarovalo, jen tichý křik jeho válečnických instinktů.

Drizzt se je pokusil umlčet, ale přesto pohyb ruky zpomalil. Kolikrát ho jasnozřivé vnuknutí, kterému mohl říkat i těstí, zachránilo?

Citlivé prsty se plazily vzhůru po skále. Drizzt potlačil úzkostné nutkání prostě se okraje komínu chytit, vyhoupnout se přes něj a postavit se tváří v tvář nebezpečí, které na něj čekalo. Zarazil se, protoe na pičce prostředníku něco ucítil.

Nemohl odtrhnout ruku!

Prvotní úlek rychle vyprchal a Drizzt pochopil, e se chytil do pavučinové pasti. Ztuhl. V Menzoberranzanu se magické sítě pouívaly mnoha způsoby. Sídlo Prvního rodu dokonce chránil plot z takto nezničitelných vláken. A nyní se do takové sítě chytil i Drizzt, i kdy se jí dotýkal jen pičkou jediného prstu.

Nehýbal se, zůstal dokonale klidný, jen stáhl svaly a opřel větinu váhy o téměř svislou stěnu. Potom vsunul volnou ruku pod plá. Napřed popadl scimitar, ale pak moudře změnil názor a raději sáhl pro jednu z malých ipek, které sebral mrtvému elfovi dole v chodbě.

Drizzt ztuhl, protoe k němu z místnosti nad ním dolehly drowské hlasy.

Dobré polovině slov nerozuměl, ale poznal, e mluví o něm a o jeho přátelích! O Catti, Wulfgarovi a jetě o někom, kdo s nimi utekl.

A panter byl volný. Drizzt slyel, jak se navzájem před “ďábelskou kočkou” vystraeně varují.

Drizzta ovládlo jetě větí odhodlání ne dřív. Přesunul ruku zpět k Záblesku. Napadlo ho, e by se měl pokusit magickou zábranu rozseknout, vylézt z komína a pospíit přátelům na pomoc. Ale zoufalství trvalo jen okamik. Drizzt si toti uvědomil, e pokud Vierna tunel zapečetila, přestoe v horních tunelech nechala hlavní část jednotek, musí dolů vést jetě dalí cesta, a to nedaleko.

Drowské hlasy se vzdálily a Drizzt chvíli upevňoval nejistý posed. Pak si z plátě vytrhl ipku a otřel ji o kámen a o oblečení ve snaze zbavit ji uspávacího jedu. Nakonec ji opatrně zvedl k přilepenému prstu, kousl se do rtu, aby nevykřikl, a vrazil si hrot pod kůi.

Drizzt jen doufal, e odstranil vechen jed, e cestou dolů neusne a nezřítí se komínem, protoe to by ho pravděpodobně zabilo. Zapřel se, připravil se na bolest a trhnutí, tvrdě kubl paí a odřízl si čistě pičku prstu.

Zavrávoral bolestí a téměř ztratil rovnováhu, ale nějak se mu podařilo se udret. Strčil si prst do úst, vysál z něj krev, která mohla být otrávená, a vyplivl ji.

O pět minut později u byl zpátky dole v chodbě, scimitary drel v rukou a těkal očima ze strany na stranu. Pátral nejen po úhlavním nepříteli, ale také po cestě, kterou by se měl vydat. Věděl, e Mitrilová síň leí na východ a věznitelé ho vedli převáně na sever. Pokud existovala dalí cesta dolů, leela pravděpodobně za komínem, na severu.

Zasunul Záblesk do pochvy, protoe nechtěl, aby ho jeho svit prozradil, ale druhý scimitar drel dál před sebou. Plíil se vpřed tunelem a narazil v něm jen na málo bočních chodeb, co ho potěilo. Uvědomoval si toti, e kdyby si měl zvolit nějaký směr, neměl by se čím řídit, jen by hádal.

Potom dorazil na křiovatku a zahlédl tmavou postavu běící souběným tunelem po jeho pravém boku.

Drizzt instinktivně věděl, e je to Entreri, a bylo očividné, e zabiják bude znát druhou cestu ven z chodeb.

Vydal se proto doprava, v podřepu a opatrně. Z kořisti se stal lovcem.

Kdy dorazil k souběnému tunelu, zastavil se, zhluboka se nadechl a nahlédl za roh. Stínová postava se míhala daleko před ním a znenadání se dala znovu doprava.

Drizzt se podezřívavě zamyslel. Neměl se Entreri dret vlevo, jít směrem, kterým se podle něj vydal Drizzt?

Drizzt vytuil, e Entreri ví, e ho pronásleduje, a vede ho proto na místo, kde nad ním bude mít výhodu. Ale Drizzt si nemohl dovolit dbát pochyb, ne kdy lo o ivoty jeho přátel. Zamířil proto rychle doprava, ale zjistil, e se ke kořisti nepřiblíil ani o krok. Entreri je toti zavedl do bluditě křiujících se tunelů.

Zabiják se mu ztratil z dohledu, proto se Drizzt soustředil na zem. Ulevilo se mu, kdy zjistil, e je natolik blízko, e infračerveným viděním stále registruje zbytkové teplo Entreriho kroků. Uvědomil si, jak je se skloněnou hlavou zranitelný. Neměl tuení, zda je Entreri před ním, nebo za ním. Drizzt si toti byl jist, e ho sem Entreri zavedl proto, aby mohl Drizzta obejít a vpadnout mu do zad.

Sotva Entrerimu stačil. Úzké tunely přely v irí přírodní komory a stopy rychle vychládaly, ale Drizzt si nějak poradil.

Tichý výkřik vpředu ho přiměl zastavit. Věděl, e nezakřičel Entreri, ale Drizzt jetě neurazil dost velkou vzdálenost na to, aby to mohli být jeho přátelé.

Take kdo?

Drizzt pouil ui místo očí a sledoval drobné ozvěny a sotva slyitelné fňukání, které je způsobovalo. V tu chvíli byl vděčný za výcvik drowského válečníka, za roky studia ozvěny v křivolakých tunelech.

Fňukání sílilo. Drizzt věděl, e vychází zpoza zatáčky, z něčeho, co vypadalo jako malá oválná komora.

S jedním taseným scimitarem a rukou na jílci Záblesku vyrazil drow zpoza rohu.

Regis!

Buclatý půlčík byl potlučený a pokrábaný. Leel opřený o protilehlou stěnu, ruce měl pevně spoutané, v ústech pevně zastrčený roubík a tváře ulepené od krve. Drizztovým prvním instinktem bylo rozběhnout se ke zraněnému příteli, ale zprudka se zastavil, protoe se bál dalího z Entreriho triků.

Regis si ho viml a zoufale se na něj zadíval.

Drizzt jeho výraz poznal a věděl, e Entreri by ani v masce nedokázal takovou upřímnost napodobit. Během okamiku byl u půlčíka, přeřízl mu pouta a vytrhl pevně uvázaný roubík.

“Entreri…” začal půlčík zadýchaně.

“Já vím,” řekl Drizzt klidně.

“Ne,” přeruil ho Regis ostře, aby upoutal drowovu pozornost. “Entreri… byl zrovna…”

“Proběhl tudy ani ne minutu přede mnou,” dokončil za něj Drizzt, protoe nechtěl, aby Regis, který zápasil o kadé nadechnutí, hovořil víc, ne bylo nutné.

Regis kývl a jeho kulaté oči těkaly ze strany na stranu, jako by se bál, e se zabiják kadou chvíli objeví a oba je zabije.

Drizztovi dělala větí starosti půlčíkova mnohočetná zranění. Rány byly sice povrchové, ale bylo jich tolik, e půlčík byl ve skutečně váném stavu. Drizzt chvíli počkal, aby se Regisovi do rozvázaných rukou a nohou mohla vrátit krev, pak se pokusil přimět půlčíka vstát.

Regis ihned zavrtěl hlavou. Kolena se mu podlomila mdlobou, a kdyby ho Drizzt nechytil, dopadl by tvrdě na kamennou podlahu.

“Nech mě tady,” řekl Regis s nečekanou nesobeckostí.

Drizzt se na nezlomného půlčíka usmál, zvedl ho a přitiskl si ho k boku.

“Společně,” vysvětlil nenuceně. “Neopustím tě, stejně jako bys ty neopustil mě.”

Zabijákova stopa mezitím vychladla. Drizzt musel jít poslepu a doufat, e objeví něco, co by ho zavedlo k východu do vyích pater. Tasil Záblesk místo druhého scimitaru a svítil si jím na cestu, aby se vyhnul nerovnostem v podlaze a ulehčil tak Regisovi chůzi. Se sténajícím půlčíkem po boku se stejně nemohl plíit. Musel za sebou Regise doslova táhnout, protoe půlčík spíe oupal nohama, ne el.

“Myslel jsem… e mě… zabije,” poznamenal Regis, kdy popadl dech a udrel ho na tak dlouho, aby dokončil větu.

“Entreri zabíjí jen tehdy, kdy tím něco získá,” odvětil Drizzt.

“Proč mě sem… s sebou vzal?” divil se Regis. “A proč… mě tu nechal, abys mě nael?”

Drizzt na malého přítele zvědavě pohlédl.

“Zavedl tě ke mně,” vysvětlil Regis. “On…” Půlčíkovi se podlomila kolena, ale Drizztovy silné pae ho udrely.

Drizzt moc dobře věděl, proč ho Entreri k Regisovi zavedl. Zabiják věděl, e Drizzt vezme Regise s sebou - podle Entreriho to byl rozdíl mezi ním a Drizztem. Entreri povaoval Drizztův soucit za slabost. Ztratil nyní výhodu utajení a bude muset hrát Entreriho hru podle jeho pravidel a věnovat stejnou pozornost příteli jako boji. I kdyby měl Drizzt těstí a dostal se do vyího patra, jen těko by se dostal k přátelům dřív, ne by ho Entreri dostihl.

Ale Drizzt si uvědomil, e tu jde o víc ne jen o fyzické břímě. Entreri vrátil Regise Drizztovi, aby si zajistil poctivý souboj. S bezmocným Regisem poblí vloí Drizzt do nevyhnutelného střetnutí celé srdce, neuteče.

Dalí půlhodinu upadal Regis do bezvědomí a zase se probíral a Drizzt ho bez námitek nesl, jen si občas přehodil ruce, aby břemeno vyváil. Drowský hraničář se uměl tunely dobře pohybovat, a dokonce si byl jist, e se začíná v bluditi orientovat.

Dostali se do dlouhé, rovné chodby, která měla vyí strop a byla irí ne ty předchozí. Drizzt Regise lehce poloil na zem a pozorně se zadíval na skálu okolo. Viml si, e podlaha nepozorovatelně stoupá k jihu, ale skutečnost, e na sever míří poněkud dolů, nedělala drowovi velké starosti.

“Tohle je hlavní chodba oblasti,” řekl nakonec. Regis na něj zmateně pohlédl.

“Kdysi tudy tekla voda,” vysvětlil Drizzt, “asi protékala horou a ústila ven vodopádem někde daleko na severu.”

“Jdeme dolů?” zeptal se Regis.

Drizzt kývl. “Pokud existuje nějaký průchod do dolních tunelů Mitrilové síně, bude leet někde podél téhle stezky.”

“Dobrá práce,” ozvalo se z dálky. Z boční chodby sotva několik tuctů stop od Drizzta a Regise vystoupila tíhlá postava.

Drizzt instinktivně vsunul ruku do plátě, ale rozhodl se více důvěřovat scimitarům, proto ji zase vytáhl. Zabiják se blíil.

“Dal jsem ti naději, po které jsi tolik touil?” posmíval se Entreri. Zamumlal si něco pro sebe - asi oslovil svoji zbraň, protoe tíhlý meč začal prudce, zelenomodře zářit. Odhalil zabijákovu ladnou siluetu, která líně mířila k čekajícímu nepříteli.

“Naději, které bude litovat,” odvětil Drizzt vyrovnaně.

Entreri se iroce usmál a jeho bílé zuby se v modrém světle zaleskly. “Uvidíme.”

18

SPOLEČNÝ NEPŘÍTEL

“Dělá takovej rámus, e k nám přitáhne celý Temný říe,” poeptala Catti Bruenorovi. Hovořila o bojechtivcově neustále skřípající zbroji. Pwent si to také uvědomoval, proto kráčel daleko před ostatními a neustále se jim vzdaloval, nebo Catti a Wulfgar nebyli kvůli lidskému původu obdarováni očima, které by viděly v infračerveném spektru, a museli se tedy vpřed doslova plazit a neustále se dret Bruenora. Jen Guenhwyvar, která občas vedla, jindy se pohybovala jako tichý posel mezi bojechtivcem a Bruenorem, udrovala mezi jednotlivými částmi průvodu alespoň náznak spojení.

Zepředu k nim dolehlo dalí ostré zaskřípání a Bruenor se zaklebil. Slyel, jak si Catti odevzdaně povzdychla, a naprosto s ní souhlasil. Zkuený Bruenor chápal lépe ne jeho dcera, jak je jejich počínání marné. Napadlo ho, e by mohl Pwentovi rozkázat, aby se rachotící zbroje zbavil, ale pak si uvědomil, e i kdyby li nazí, jejich kroky by citlivým uím temných elfů připadaly jako bubnování na pochod.

“Zapal pochodeň,” přikázal Wulfgarovi.

“To přece nejde,” namítla Catti.

“Sou vude vokolo,” odvětil Bruenor. “Já ty psy cejtím. Viděj nás se světlem i bez něho. Boji se nevyhnem, to u vím, tak můem bojovat, jak to nejlíp vyhovuje nám.”

Catti otočila hlavu, i kdy v černočerné tmě vůbec nic neviděla. Věděla, e Bruenor má pravdu, cítila temné, tiché postavy, které kolem nich stahovaly smrtící smyčku. O chvilku později musela zamrkat, protoe Wulfgarova pochodeň oslnivě vzplála.

Dokonalou tmu nahradily třepotající se stíny. Catti překvapilo, v jak hrubém tunelu se ocitli. Byl mnohem přírodnějí ne ty, které opustili. Stěny a strop v některých místech pokrývala hlína a mladá ena začala pochybovat o stabilitě celého místa. Náhle si tísnivě uvědomila, e mají nad hlavou stovky tun hlíny a kamení a e stačí jediný malý posun ve skále a celá tíha se na společníky zřítí a rozdrtí je.

“Vo co jde?” zeptal se Bruenor, kdy si její zjevné úzkosti viml. Obrátil se k Wulfgarovi a viml si, e se barbar tváří podobně neklidně.

“Nevopracovaný tunely,” poznamenal trpaslík, kdy pochopil. “Nejste na divočinu zvyklí.” Poloil statnou ruku na dceřinu pai a ucítil kapky studeného potu.

“Zvyknete si,” slíbil trpaslík laskavě. “Jenom pamatujte, e Drizzt je tam dole sám a potřebuje nai pomoc. Myslete na todle a zapomenete na skálu nad hlavou.”

Catti odhodlaně kývla, zhluboka se nadechla a rozhodně si otřela pot z čela. Bruenor vykročil s tím, e se podívá po bojechtivci, který byl u daleko před nimi.

“Drizzt nás potřebuje,” řekl Wulfgar Catti, jakmile trpaslík odeel.

Catti se k němu otočila. Jeho tón ji překvapil. Poprvé za dlouhou dobu na ni Wulfgar promluvil bez ochranitelské blahosklonnosti nebo vzteku.

Wulfgar k ní přistoupil, něně ji objal paí a pobídl ji vpřed. Přizpůsobila krok jeho a po celou dobu studovala jeho pohlednou tvář a vnitřní boj, který se zrcadlil v jeho rysech.

“A bude po vem, musíme si promluvit,” řekl tie.

Catti se zastavila a podezřívavě se na něj zadívala. To barbara očividně ranilo.

“Musím se omluvit za spoustu věcí,” pokusil se Wulfgar vysvětlit. “Drizztovi, Bruenorovi, ale hlavně tobě. Nechal jsem se Regisem - Artemisem Entreri - oklamat!” Wulfgarovo sílící vzruení polevilo, kdy pozorně pohlédl do Cattiny tváře a uviděl přísné odhodlání v jejích modrých očích.

“Za to, co se stalo v posledních několika tejdnech, sice můe z části zabiják a jeho magickej přívěsek,” souhlasila mladá ena, “ale bojím se, e jsme měli problémy u předtím, ne se Entreri objevil. To si napřed musí připustit.”

Wulfgar se odvrátil a zamyslel se, potom kývl na souhlas. “Promluvíme si,” slíbil.

“A skoncujem s drowama,” řekla Catti.

Barbar znovu kývl.

“A nezapomeň, kde je tvý místo,” řekla mu Catti. “Má v týhle výpravě svůj úkol a péče o mý bezpečí to není. Pamatuj, kde je tvý místo.”

“Ty taky,” souhlasil Wulfgar. Jeho následný úsměv Catti celou rozehřál a připomněl jí jeho zvlátní, chlapecké vlastnosti, nevinnost a bezprostřednost, které ji k němu od začátku přitahovaly.

Barbar znovu kývl a s úsměvem vyrazil. A Catti mu kráčela po boku, u ne za zády.

~~~

“Dal jsem ti tohle vechno,” provokoval Entreri. Pomalu se blíil k protivníkovi a zářící meč a drahokamy posázenou dýku drel v roztaených rukách, jako by předváděl nahromaděný poklad. “Vrátil jsem ti naději. Můe se pohybovat tunely a věřit, e snad jednoho dne zase spatří denní světlo.”

Drizzt zatnul zuby, sevřel v rukou scimitary, ale neodpověděl.

“Nejsi mi vděčný?”

“Prosím, zabij ho,” zaeptal potlučený Regis. Byla to pravděpodobně ta nejuboejí prosba, jakou kdy Drizzt zaslechl. Ohlédl se po půlčíkovi a viděl, jak se chvěje strachy, koue se do rtů a tiskne oteklé ruce. Drizzt si uvědomil, jaké hrůzy musel Regis v Entreriho rukou zaít.

Pohlédl zpátky na blíícího se zabijáka. Záblesk vztekle zahnul.

“Teď jsi připraven bojovat,” poznamenal Entreri a ohrnul rty ve zvráceném úsměvu. “A zemřít?”

Drizzt si odhodil plá na záda a odváně vykročil, protoe nechtěl s Entrerim bojovat v blízkosti Regise. Entreri by mohl po půlčíkovi hodit dýkou jen proto, aby Drizzta mučil, aby ho rozčílil.

Zabiják pohnul rukou, v ní drel dýku, a Drizzt instinktivně podřepl a zvedl čepele v obraně. Entreri vak dýkou nemrtil a jeho iroký úsměv naznačil, e to ani nemínil udělat.

Po dalích dvou krocích se Drizzt dostal na dosah meče. Scimitary se plynule roztančily.

“Nervózní?” kádlil ho zabiják a klepal ostrým mečem do Zábleskovy čepele. “Samozřejmě e jsi. To je problém tvého měkkého srdce, Drizzte Do’Urdene, slabina tvé váně.”

Drizzt sekl lstivě napříč, pak nízko po Entreriho opasku. Přinutil zabijáka zatáhnout břicho, uskočit dozadu a vihnout dýkou, aby zastavil scimitar v pohybu.

“Můe ztratit příli mnoho,” pokračoval Entreri, jako by mu útok nedělal ádné starosti. “Ví, e pokud zemře, zemře také půlčík. Příli velké rozptýlení, příteli, příli mnoho věcí odvádí tvoji pozornost od bitvy.” Při posledním slově zabiják zaútočil, mával divoce mečem, který řinčel od jednoho scimitaru k druhému, a snail se pro svoji dýku najít mezeru v Drizztově obraně.

Ale v Drizztově obraně ádné mezery nebyly. Kadý obratný manévr zanechal Entreriho přesně tam, kde začal, a Drizzt postupně přeel z obrany do útoku. Zatlačil zabijáka zpět a vynutil si dalí pauzu.

“Výtečně!” poblahopřál Entreri. “Teď bojuje celým srdcem. Na tuhle chvíli jsem čekal od souboje v Kalimportu.”

Drizzt pokrčil rameny. “Nerad bych tě zklamal,” řekl a bleskurychle ho napadl. Roztočil scimitary jako vývrtku přesně jako v komnatě nahoře. Entreri opět neměl proti manévru ádnou praktickou obranu. Mohl se jen dret z kratího dosahu scimitaru.

Drizzt se zastavil a ocitl se nalevo od zabijáka, v blízkosti ruky s dýkou. Drow se vrhl vpřed, překulil se těsně z dosahu Entreriho výpadu, vyskočil na nohy, obrátil se a napadl Entreriho zezadu, čím přinutil zabijáka otočit se a zběsile sekat mečem, aby si udrel bodající scimitary od těla.

Entreri u se neusmíval.

Nějak se mu dařilo unikat zranění, ale Drizzt na něj dál tlačil a udroval ho na patách.

Někde dál v chodbě uslyeli cvaknutí malé kue. Nepřátelé na ivot a na smrt společně uskočili a vrhli se do kotoulu, take íp nekodně prolétl mezi nimi.

Blíilo se k nim pět tmavých postav s tasenými meči.

“Tví přátelé,” poznamenal Drizzt vyrovnaně. “Zdá se, e ná souboj bude muset opět počkat.”

Entreri přimhouřil oči a s otevřenou nenávistí se zadíval na blíící se temné elfy.

Drizzt chápal zabijákovo podrádění. Poskytne Vierna Entrerimu dalí souboj, obzvlátě kdy se v tunelech nacházejí mocní nepřátelé, kteří po Drizztovi rovně pátrají? A i kdyby to udělala, Entrerimu muselo být jasné, e jejich bitva dopadne stejně jako ta nahoře, e Drizzta nikdy nepřinutí bojovat naplno, kdy jeho ance na svobodu budou ty tam.

Zabijákova následující slova vak drowa přesto poněkud překvapila.

“Vzpomíná si na duergary?”

Drowtí vojáci se blíili a Entreri znovu zaútočil. Drizzt rychlá, ale nepříli přesná seknutí snadno odráel.

“Levé rameno,” zaeptal Entreri. V následujícím okamiku bodl mečem a zamířil Drizztovi na rameno. Záblesk sekl zprava, aby ránu odrazil, ale minul. Zabijákův meč pronikl drowovým plátěm.

Regis vykřikl. Drizzt upustil scimitar a s tváří staenou v agónii zavrávoral do strany. Entreriho meč bodl sotva pět palců od jeho hrdla a Záblesk byl příli daleko, ne aby ránu odrazil.

“Vzdej se!” vykřikl zabiják. “Odhoď zbraň!”

Záblesk zazvonil o zem a Drizzt se jetě víc schoulil. Vypadal, e se kadým okamikem zhroutí. Regis za ním hlasitě zasténal a pokusil se odplazit, ale jeho vyčerpané, zhmoděné údy mu nedovolily ani to.

Temní elfové se opatrně přiblíili do pochodní osvětlených míst, hovořili mezi sebou a uznale kývali hlavami nad zabijákovou dokonalou prací.

“Odvedeme ho zpátky k Vierně,” řekl jeden lámanou obecnou řečí.

Entreri začal souhlasně kývat, náhle se ale bleskurychle otočil a zabodl meč drowovi do hrudi.

Drizzt, který u dřepěl a nebyl vůbec zraněný, sebral ze země zbraně, otočil se a sekl po nejbliím drowovi jedním scimitarem, pak druhým po břie. Zraněný temný elf se pokusil ucouvnout, ale Drizzt byl příli rychlý. Změnil úchop druhé zbraně a bodl vzhůru, take hrot pronikl temnému elfovi pod ebry do hrudního koe.

Entreri u v tu dobu bojoval se třetím drowem, který zběsile sekal meči, aby si udrel čepele od těla. Zabiják chtěl souboj co nejrychleji ukončit, proto jen útočil a cílem jeho manévrů bylo zabít. Ale tento drow byl dlouholetým vojákem Bregan D’aerthe, ádným nováčkem. Točil se v kruzích, uskočil saltem vzad a buil meči v oslepující obraně.

Entreri podráděně zavrčel, ale tlačil dál, protoe doufal, e protivník udělá třeba i tu nejmení chybu.

Drizzt se ocitl tváří v tvář dvěma drowům. Jeden z nich se zvrhle zasmál a zvedl volnou rukou malou ku. Ale Drizzt se ukázal být rychlejí. Sekl scimitarem před kuí, take kdy íp vystřelil, sklouzl po čepeli a vylétl nekodně vzhůru.

Drow hodil kuí po Drizztovi a přinutil tak hraničáře ustoupit na dost dlouho, aby tasil dýku, kterou doplnil tíhlý meč.

Druhý drow vyuil zjevné výhody, která se mu naskytla, kdy se Drizzt přikrčil, a začal se ohánět dvěma meči, irokým a krátkým.

Kov řinčel o kov, jak Drizzt odráel kadý útok, i kdy se to zdálo nemoné. Pak se do arvátky zapojil druhý drow a Drizzt, přestoe byl velmi hbitý, měl co dělat, aby protivníkům stačil. Záblesk sekl napříč a zablokoval jeden meč, pak bodl dolů, aby srazil stranou hrot druhého meče a sekl opačným směrem, aby na poslední chvíli zastavil bodající dýku.

Tak to pokračovalo několik dlouhých, zběsilých okamiků. Vojáci Bregan D’aerthe harmonicky spolupracovali, jejich útoky se navzájem doplňovaly, a kdykoli se jeden ocitl v nebezpečí, druhý ho kryl.

Drizzt si nebyl jist, jestli dvojici porazí, a i kdyby to dokázal, věděl, e bude trvat hodně dlouho, ne se bitva obrátí v jeho prospěch. Ohlédl se přes rameno a uviděl, e Entreri polevil v útoku na zkueného protivníka a přeel do prostího rytmu.

Zabiják si viml Drizztova pohledu i jeho potíí. Kývl a Drizzt zahlédl, e změnil úchop dýky.

Drizzt se náhle vrhl vpřed, zatlačil zpátky bojovníka s mečem a dýkou, obrátil se k druhému, sekl meči zdola nahoru a přinutil tak drowa zvednout zbraň.

Drizzt vak téměř ihned ustal v pohybu, strhl scimitar stranou a o dva kroky uskočil.

Nepřátelský drow nechápal, co se děje, proto nechal meč jetě chvíli zdviený, ne se vrhl do protiútoku. Váhal příli dlouho.

Drahokamy na Entreriho dýce se pestrobarevně zatřpytily, jak zbraň prolétla vzduchem a zabodla se drowovi do eber těsně pod zvednutou paí s mečem. Zachrčel, uskočil do strany a narazil na stěnu, ale udrel se na nohou, oba meče zvednuté před sebou.

Jeho kamarád se vrhl vpřed, protoe věděl, co Drizzt udělá. Meč al nízko, vylétl vzhůru, zatočil se a znovu sekl.

Drizzt odrazil jeden útok, pak druhý, potom proklouzl pod předvídatelně vysokým třetím úderem, odtančil do strany a začal krátkými, prudkými seknutími buit do choulícího se, zraněného drowa. Jeden scimitar nael mezeru v obraně a bodl těsně pod dýkou. Druhý následoval, bodl hlouběji a dokončil práci.

Drizzt instinktivně máchl čepelí, kterou vytrhl z rány, vzhůru nad sebe. Kov zařinčel o kov a zastavil padající meč druhého drowa.

Sotva se zabiják vzdal dýky, temný elf, jen s Entrerim bojoval, přeel do útoku. Dva meče nutily Entreriho sekat vysoko a nízko, na jednu stranu a na druhou. Kdy dostal zabijáka tam, kam chtěl, bodl oběma meči vpřed, protoe si myslel, e tím souboj ukončí.

Entreriho meč zasáhl bleskurychle jednu zbraň, pak druhou a obě srazil do strany. Pak obrátil meč v ruce dolů, udeřil podruhé do zbraně vpravo, take ji drowovi málem vyrazil z ruky, a potřetí a zvedl nepřítelův meč vysoko.

Drizzt vytrhl scimitar z hrudi mrtvého drowa, ale neobrátil ho proti druhému protivníkovi. Místo toho zahákl hrotem za chránič dýky, a kdy uviděl, e se Entreri připravil, hodil mu ji.

Entreri zachytil nů volnou rukou, změnil jeho směr a zabodl ho protivníkovi pod odhalená ebra. Zabiják uskočil. Umírající drow na něj nevěřícně zíral.

Jak ubohý pohled, pomyslel si Entreri a sledoval, jak se nepřítel pokouí zvednout meče rukama, které ho odmítly poslouchat. Lhostejně pokrčil rameny. Drow klesl na zem a zemřel.

Zbývající drow si uvědomil, e v souboji jeden na jednoho nemá proti Drizztu Do’Urdenovi anci. Přeel do obrany a snail se kolem Drizzta prosmýknout, potom se chopil zoufalé příleitosti. Buil zběsile mečem, aby si udrel útočící scimitary od těla, a přehodil si dýku v ruce, jako by ji chtěl mrtit.

Drizzt ihned pouil obranný manévr, jedním scimitarem kryl vechna citlivá místa, druhým na protivníka dál tlačil.

Ale nepřátelský válečník střelil pohledem po půlčíkovi, který leel bezmocně na zemi nedaleko.

“Vzdej se, jinak zabiju půlčíka!” vykřikl temný elf drowský.

Drizztovy levandulové oči vztekle vzplály.

Scimitar zasáhl drowa do zápěstí a připravil ho o dýku. Druhým scimitarem srazil Drizzt nepřítelův meč na stranu a sekl ho do kolena. Záblesk modře zasvítil, odrazil padající meč a druhý scimitar se zabodl do drowova stehna.

Temný elf se zaklebil a zavrávoral, pokusil se ucouvnout, promluvit, vzdát se a útočníka zastavit. Kdy ale ohrozil Regise, zatlačil Drizzta za hranice zdravého rozumu.

Drizztův útok přiel pomalu a se smrtící vyrovnaností. Drel scimitary nízko u boků a snadno odráel chabé útoky dřív, ne se k němu vůbec přiblíily.

Nepřítel viděl jen jeho doutnající oči a nic z toho, co kdy v ivotě zahlédl, a to včetně hadích bičů bezcitných kněek a vzteku Matrony matky, neslibovalo tak nevyhnutelnou smrt.

Sklonil hlavu, hlasitě vykřikl, odevzdal se hrůze a zoufale se vrhl vpřed.

Scimitary ho jeden po druhém zasáhly do hrudi. Záblesk se mu zapíchl do pae s mečem, take zůstala bezmocně viset. Druhou čepel mu Drizzt zabodl pod bradu a zvedl mu hlavu, aby v okamiku smrti mohl jetě jednou pohlédnout do jeho levandulových očí.

Drizzt lapal namáhavě po dechu, ilami mu koloval adrenalin a oči plály vnitřním ohněm. Odstrčil mrtvolu stranou a rozhlédl se, protoe chtěl celou záleitost s Entrerim jednou provdy ukončit.

Zabiják ale zmizel.

19

OBĚ

Tibldorf Pwent stál na konci úzkého tunelu a infraviděním se rozhlíel po iroké jeskyni před sebou. Vnímal změny v síle tepelného vyzařování, které mu pomáhaly lépe pochopit rozloení nebezpečného území. Rozeznal dlouhé, tenké stalaktity, které trčely ze stropu jako zuby, a také dvě chladnějí čáry, které naznačovaly římsy vysoko na stěnách - jedna se táhla přímo před ním, druhá po jeho pravici. Na několika místech lemovaly stěny v úrovni podlahy tmavé díry. Pwent ihned poznal, e ta nalevo, dvě přímo naproti němu a dalí poněkud vpravo pod římsou pravděpodobně představují ústí dlouhých tunelů a ostatní asi vchody do bočních komnat nebo výklenky.

Po bojechtivcově boku stála Guenhwyvar. Ui měla přitisknuté k hlavě a téměř neznatelně vrčela. Pwent si uvědomil, e panter také vycítil nebezpečí. Pokynul kočce, aby ho následovala - najednou mu u nevadilo, e má tak podivnou společnici - vplíil se zpět do tunelu a vydal se vstříc blíícímu se světlu pochodně. Zastavil ostatní kousek od komnaty.

“Do jeskyně vedou dalí tři nebo čtyři cesty,” řekl bojechtivec společníkům váně, “a je to dost velký místo.” Popsal jim, jak jeskyně vypadá, a obzvlátní pozornost věnoval mnoha očividným úkrytům.

Bruenor sdílel Pwentovy obavy. Kývl a pohlédl na ostatní. Také cítil, e nepřátelé jsou vude okolo, e se neustále blíí. Trpasličí král se ohlédl zpět směrem, ze kterého přili, a ostatní pochopili, e se snaí najít způsob, jak se této oblasti vyhnout.

“Můem obrátit jejich překvápko proti nim,” nadhodila Catti, protoe věděla, e ádná jiná cesta neexistuje. Společníci měli velmi málo času a jen pár tunelů mohlo ukrývat průchod do niích úrovní nebo do irích chodeb, kde by mohli Drizzta najít.

V Bruenorových očích probleskla jiskra bojovnosti, zamračil se vak, kdy si Guenhwyvar vzápětí lehla Catti těce k nohám.

“Kočka tu je u příli dlouho,” vysvětlila mladá ena. “Brzy si bude muset odpočinout.” Výrazy na tvářích Wulfgara a trpaslíků naznačily, e je zpráva nijak nepotěila.

“To je dalí důvod, proč jít přímo,” řekla Catti rozhodně. “Guen má v sobě furt dost bojovýho ducha, o tom nepochybujte!”

Bruenor se nad jejími slovy zamyslel, pak se plácl sekyrou do dlaně. “Musíme se dostat blí k nepříteli,” připomněl přátelům.

Pwent vytáhl hořký lektvar. “Dejte si jetě loka,” nabídl Catti a Wulfgarovi. “Todle musíte mít čerstvý v břie.”

Catti sebou trhla, ale vzala si láhev, pak ji podala Wulfgarovi, který se také zamračil, avak usrkl.

Bruenor s Pwentem si dřepli na zem mezi nimi a Pwent rychle načrtl hrubou mapu komnaty. Na podrobné plány neměli čas, ale Bruenor vybral kadému určitou část komnaty, která nejlépe vyhovovala jeho bojovému stylu. Guenhwyvar nemohl dát podrobnějí pokyny a Pwenta do rozhovoru nijak zvlá nezapojoval, protoe věděl, e jakmile se rozpoutá boj, bojechtivec se do něj pustí svým divokým, nedisciplinovaným způsobem. Catti s Wulfgarem také pochopili, jakou úlohu Pwent sehraje, a nestěovali si. Tváří v tvář tak schopnému a obratnému protivníkovi, jako byli temní elfové, trochu zmatku neukodí.

Nechali pochodeň hořet, dokonce zapálili druhou, a vydali se na cestu, aby následující bitvu vybojovali podle svého.

Svit pochodní pronikl do komnaty a kolem se mihla černá mouha a zmizela ve tmě. Guenhwyvar zamířila doprava, pak doleva do středu komnaty a znovu doprava k zadní stěně.

Ozvalo se cvakání kuí, ípy vak jen nekodně krábaly o kámen, protoe byly za běícím a uskakujícím panterem o krok pozadu.

Guenhwyvar na poslední chvíli opět zahnula, skočila, obrátila se na bok a běela kus po svislé stěně, ne se musela vrátit zpět na zem. Její cíl, vysoká římsa po pravé straně, u byl na dohled a Guenhwyvar se k němu ze vech sil a nedbajíc na nebezpečí rozběhla.

Panter dorazil k patě stěny v plné rychlosti. Zdálo se, e čelní sráka je nevyhnutelná. Ale pak kočka mírně přesunula svalstvo a změnila směr, take běela téměř svisle. Vylétla k římse, která se nacházela dvacet stop nad zemí.

Tři temní elfové na římse nemohli neuvěřitelný manévr očekávat. Dva po Guenhwyvar vystřelili z kuí a ucouvli do tunelu. Třetí měl tu smůlu, e se ocitl panterovi přímo v cestě a sotva stačil zvednout pae, ne na něm Guenhwyvar přistála.

Do jeskyně vlétly pochodně, za kterými vrazil dovnitř Bruenor. Po pravici ho následoval Wulfgar, po levici Tibldorf Pwent. Catti vklouzla do komnaty tie za nimi a plíila se zhruba stejným směrem, jakým se vydala Guenhwyvar. Luk měla připravený v ruce.

Opět zacvakaly kue neviditelných elfů a trojici útočících přátel zasáhly ípy. Wulfgar cítil, jak se mu nohou íří uspávací jed, ale brnivé pálení Pwentova silného lektvaru potlačilo jeho účinky. Jednu z pochodní zahalila černá koule a uhasila tak její světlo, ale Wulfgar byl připraven, zaehl třetí a odhodil ji daleko do strany.

Pwent si viml nepřátelského drowa v tunelu nalevo a přesně podle očekávání k němu s řevem vyrazil.

Bruenor a Wulfgar zpomalili, ale dál mířili přímo k ústí největího tunelu na opačné straně jeskyně. Barbar zahlédl záblesk drowských očí na římse nad dvěma z tunelů. Zastavil se, roztočil a se jménem svého boha na rtech hodil kladivem. Aegisův tesák vylétl, zasáhl okraj římsy a rozdrtil ji. Jeden z temných elfů uskočil, ale druhý, kterému kladivo rozdrtilo nohu, se zřítil dolů a jen taktak se zachytil výstupku ve skále asi v půlce drolící se stěny.

Wulfgar se nevrhl vpřed. Ucítil zatípání dalího ípu a rozběhl se ke zbývajícímu tunelu vpravo, kde dřepěla dvojice temných elfů.

Bruenor u se nemohl dočkat, a se také zapojí do boje, proto barbara následoval. Ohlédl se vak po tunelu, ke kterému na počátku mířili, a uviděl, jak se z něj vyplazil osminohý netvor, drider, za ním následovaly dalí tmavé postavy.

Rozpálený trpaslík potěeně zavýskl, vůbec nepřemýlel o tom, jaké přesile s přáteli čelí, a vydal se původním směrem. Byl odhodlán postavit se nepříteli, bez ohledu na jeho počet, tváří v tvář.

~~~

Jen díky disciplíně zadrela Catti první výstřel. Neměla dobrý úhel, aby vypálila po Pwentových protivnicích ani po římse, k ní zamířila Guenhwyvar, a rozhodla se, e jí nestojí za námahu pálit po zraněném drowovi, který bezmocně visel pod roztřítěnou římsou, jetě ne.

Dychtivá mladá ena se proto zahleděla do míst mezi Bruenorem a Wulfgarem a nala si jiný cíl. Za asi čtyři stopy vysokým zubem ve skále, který se nacházel téměř přesně uprostřed mezi běícími přáteli, dřepěl drow. Vyklonil se ven a zvedl ku. Vystřelil, pak překvapeně ucukl, protoe okolo prosvitěl stříbrný íp, sklouzl po skále a zanechal po sobě kouřící krábanec.

Catti během okamiku znovu vypálila. Drow se ukryl za skálu, take u ho neviděla, ale byla přesvědčená, e stěna, za kterou dřepí, není nijak silná.

íp zasáhl skalnatý výběek asi dvě stopy od okraje a dvě stopy od místa, kde se napojoval na stěnu. Ozvalo se ostré prasknutí, jak se skála rozlomila, a zachroptění, nebo íp se zarazil hluboko do drowovy lebky.

~~~

Temný elf, který leel vysoko na římse, se vykrábal na nohy a vykopl. Podařilo se mu udret nad sebou jednou rukou tít a druhou tasit dýku. Jen pevná krouková koile zastavila Guenhwyvařiny drápy, take drow utrpěl sice váná, ale nikoli smrtelná zranění.

Bodl pantera dýkou do boku, ale zbraň vypadala vedle takového nepřítele velmi malá a jen kočku jetě víc rozzuřila. Panter mu srazil pai se títem stranou tak silně, a mu vykloubil rameno. Drow se pokusil ruku znovu zvednout, ale zjistil, e nereaguje. A tak zvedl v marné obraně alespoň druhou.

Guenhwyvar mu zaryla drápy do čela těsně pod vlasy. Drow znovu bodl a modlil se, aby kočku tentokrát zabil.

Panter mu rozsápal drápy tvář.

V tunelu v zadní části úzké římsy se ozvalo cvaknutí kuí. Panter seskočil z oběti a rozběhl se za kořistí.

Dva temní elfové vykouzlili mezi sebou a panterem koule temnoty a obrátili se na útěk.

Kdyby se ohlédli, moná by se znovu připojili k boji, protoe Guenhwyvar je nepronásledovala nijak houevnatě. Rány dýkou a ípy, zákeřný uspávací jed a také prostá délka pobytu v této sféře Guenhwyvar zcela vyčerpaly. Kočka nechtěla odejít, touila zůstat a bojovat po boku společníků, najít ztraceného pána.

Ale magie soky odmítla přáním vyhovět. Po několika krocích potemnělým tunelem se Guenhwyvar zastavila. Sotva dokázala udret rovnováhu. Panterovo tělo se rozplynulo v edý dým a sférický tunel se vábivě otevřel.

~~~

Kdy Pwent opoutěl komnatu, utril dalí zásah, ale drobná střela jen přiměla nejdivočejího z bojechtivců roztáhnout zkřivenou tvář v úsměvu. Objevila se před ním temná koule, ale trpaslík pouze zařval a prohnal se jí. Usmíval se, i kdy na opačné straně narazil plnou rychlostí do stěny.

Temný elf chvíli uasle sledoval, jak se k němu zuřivý Pwent blíí, pak se obrátil, rozběhl se pryč tunelem a zabočil zprudka za roh. Pwent se hnal za ním, zbroj mu skřípala a ze silných rtů mu do hustého černého vousu stékaly sliny.

“Hlupáku!” zařval, sklonil hlavu a zahnul za roh za prchajícím drowem. Očekával léčku.

Bodec na Pwentově přilbě zastavil seknutí meče a propíchl nepříteli předloktí. Bojechtivec nezpomalil, nýbr vyskočil do vzduchu, vrhl se nepříteli na hruď a povalil ho na zem pod sebe.

Hřeby na rukavicích zabodl temnému elfovi do rozkroku a do tváře. Pwent se začal zběsile, křečovitě zmítat a zařezávat nabrouenou zbroj do tenké kroukové koile. S kadým pohybem, který bojechtivec udělal, vystřelovaly drowovou nabodnutou paí vlny agónie.

~~~

Bruenor si viml, e se v ústí tunelu pohybuje tíhlá postava drowa s prapodivným, peřím ozdobeným irákem na hlavě. Pak světlem pochodně za driderem něco prolétlo a Bruenor zvedl pai se títem k obraně. O kov zazvonily jedna, dvě, tři dýky. Čtvrtá letěla tak nízko, e krábla trpaslíka do holeně. Instinktivně se sklonil a pátá dýka ho proto sekla do kůe těsně pod okrajem přilby.

Ale drobné ranky Bruenora nezastavily, stejně jako pohled na odulého dridera se dvěma sekyrami v rukách a osmi nohama cvakajícíma a krábajícíma o zem. Trpaslík se ví silou vrhl vpřed, zachytil úder jedné sekyry títem a druhou strhl stranou. Bruenor byl mnohem mení ne jeho protivník, proto útočil nízko a buil sekyrou do tvrdé skořápky driderových nohou. A po celou dobu se pohyboval a zběsile rychle, pevný tít drel nad sebou a odráel jím rány zákeřně ostrých kouzelných zbraní.

Bruenor zasekl sekyru mezi dvě driderovy nohy, take pronikla do masité části těla. Ale trpaslíkův úsměv trval jen krátce. Drider mu buil do títu tak tvrdě, a mu ho začal obracet na ruce. Netvor se ohnal nohou, nakopl Bruenora do břicha a odmrtil ho stranou dřív, ne mohl trpaslík napáchat sekyrou nějakou skutečnou kodu.

Bruenor se vykrábal na nohy, ale nemohl popadnout dech a pae ho bolela.

Z chodby za driderem vylétly dalí dýky a Bruenor ztratil rovnováhu. Jen taktak stačil zvednout tít, aby poslední čtyři odrazil. Pohlédl dolů na první z nich, která se mu zapíchla do zbroje a způsobila mu drobnou, krvácející ranku. Věděl, e jen o vlásek unikl smrti.

A věděl také, e draze zaplatí, protoe se nechal rozptýlit. Drider zaútočil.

~~~

Wulfgar mrtil kladivem do chodby. Jeho jediný hod se víc ne vyrovnal ipkám, které temní elfové po řvoucím barbarovi vypálili. Zamířil vysoko, na stalaktitové zuby visící nad vstupem do tunelu. Mocné kladivo odvedlo dokonalou práci a rozdrtilo několik z nich.

Jeden z temných elfů uskočil, Wulfgar netuil, jestli ho padající balvany zasáhly, nebo ne, a druhý se vrhl vpřed. S taseným mečem a dýkou se postavil útoku neozbrojeného barbara.

Wulfgar se zastavil těsně před sekajícími čepelemi, uskočil do strany, vykopl a udeřil. Potřeboval nebezpečného a rychlého protivníka na několik vteřin zaměstnat.

Drow zjevně nevěděl o magických vlastnostech Aegisova tesáku, proto si dával na čas a nijak nepospíchal s tím, aby se k očividně silnému člověku přiblíil. Zaútočil odměřenou kombinací meče, dýky a opět dýky a posledním útokem krábl barbara bolestivě do boku.

Drow se krutě usmál.

Aegisův tesák se objevil ve Wulfgarových čekajících rukou.

Wulfgar popadl válečné kladivo za konec topůrka a plynule ho před sebou roztočil. Drow pečlivě studoval rychlost zbraně a Wulfgar naopak bedlivě sledoval, jak ho drow pozoruje.

Kladivo máchlo a dýka bodla. Wulfgar popadl zbraň druhou rukou těsně pod hlavicí, zprudka změnil její směr a srazil drowův útok stranou.

Ale drow byl rychlý. I kdy mu ruka s dýkou odlétla do strany, bodl mečem dolů po Wulfgarově rameni. Barbarovo svalnaté předloktí se napjalo, jak znovu zastavil pohyb těkého kladiva a vihl jím před sebou. Chytil Aegisův tesák uprostřed topůrka a uhodil ikmo vzhůru, take zachytil meč a odklonil ho nekodně stranou.

Útok skončil tím, e drow zůstal stát s oběma rukama doiroka rozhozenýma, s jednou nahoře, druhou dole. Wulfgar stál před protivníkem v dokonalé rovnováze a oběma rukama svíral Aegisův tesák. Ne stačil temný elf strhnout zbraně zpět nebo třeba jen přesunout nohy a uskočit, kladivo ho drtivou silou zasáhlo do podpaí a uhodilo dolů po odhaleném boku. Drow ustoupil, jako by si sílu úderu ani neuvědomil, automaticky uskočil a tvrdě narazil do stěny.

V tu chvíli se mu vak podlomila noha a zkolabovala plíce. Drow před sebe zvedl meč v ubohé obraně. Wulfgar spustil ruce po topůrku a na konec, ohnal se a ví silou udeřil. Srazil stranou čepel a zasáhl drowa přímo do obličeje. Drowova lebka s odporným prasknutím vybuchla, jak ji tvrdý kov mocného Aegisova tesáku přirazil k tvrdé skále.

~~~

Driderův útok zastavil oslepující stříbrný záblesk, který zachránil Bruenorovi Válečnému kladivu ivot. Ale íp dridera nezasáhl. Vylétl vzhůru a připíchl ke stěně zraněného drowa, který u skoro vyplhal zpátky na římsu.

Ale okamik rozptýlení stačil Bruenorovi k tomu, aby se vzpamatoval z útoku dýk. Znovu dridera tvrdě napadl, zatnul mu sekyru do nejblií nohy a zvedl vysoko tít, aby odrazil náhle vratké sekání. Trpaslík na netvora tlačil a vyuíval jeho obrovské tělo k ochraně před nepřáteli v chodbě. Ucouvl vak dřív, ne se drider stačil vzchopit a zaútočit nohama.

Kolem prolétl dalí Cattin íp a zajiskřil, jak krtl o stěnu chodby.

Bruenor se zazubil a děkoval bohům za to, e ho obdarovali tak schopným spojencem a přítelkyní, jako byla Catti.

~~~

První dva ípy Viernu rozzuřily. Třetí vlétl do chodby a málem ji připravil o hlavu. Jarlaxl si za ní pospíil od ústí tunelu.

“Impozantní,” přiznal oldák. “Několik mých vojáků u zemřelo.”

Vierna se rozběhla vpřed a soustředila se na trpaslíka, který bojoval s jejím zmutovaným bratrem. “Kde je Drizzt Do’Urden?” obořila se na něj a vloila do slov magii, aby ji Bruenor slyel i přes dridera.

“Napřed mě napadnete a teď si chcete povídat?” zařval trpaslík a dodal slovům důraz sekyrou. Dinin přiel o nohu. Trpaslík se vrhl vpřed a napadl vrávorajícího dridera dalí sérií úderů.

Vierna začala pronáet zaklínadlo, ale Jarlaxl ji popadl a strhl na zem. Chystala se vybuchnout vzteky, ale zlost na oldáka ji téměř ihned přela, protoe v místě, kde stála, udělal dalí stříbrný íp do skály velkou díru.

Vierna si vzpomněla na Entreriho varování. Jak bitva pokračovala, na vlastní oči viděla, e měl pravdu. Jejich nepřítel byl skutečně mocný. Chvěla se zuřivostí a nesrozumitelně si pro sebe mumlala, protoe si uvědomovala, co ji poráka bude stát. Obrátila se do sebe a vydala se po stezce k temné bohyni. Vykřikla Llothino jméno.

“Vierno!” volal Jarlaxl odněkud z dálky.

Lloth nemohla dovolit, aby zklamala, musela jí s nečekanou překákou pomoct, aby jí mohla přinést obě.

“Vierno!” Ucítila na sobě ruce oldáckého velitele a dalího drowa, který Jarlaxlovi pomohl postavit ji na nohy.

“Wishya!” vykřikla bezděčně. Znenadání ji prostoupil klid, protoe věděla, e Lloth odpověděla na zavolání.

Magická vlna, která z Vierny vyrazila, odhodila Jarlaxla a drowa na stěnu. Znepokojeně na ni pohlédli.

Výraz oldákovy tváře se vak uvolnil, kdy Vierna pokynula, a ji následuje hlouběji do chodby a pryč od nebezpečí.

“Lloth nám pomůe dokončit, co jsme začali,” vysvětlila kněka.

~~~

Catti vystřelila do chodby pro jistotu dalí íp, pak se rozhlédla po příhodnějím cíli. Zadívala se na Bruenora bojujícího s odporným driderem, ale věděla, e by bylo příli riskantní do zuřivé bitky zasahovat.

Wulfgar měl situaci zjevně pod kontrolou. U nohou mu leel mrtvý drow. Prohlíel si su zříceného tunelu a hledal nepřítele, který do jeskyně nevnikl. Pwenta nikde nezahlédla.

Catti se zadívala na roztřítěnou římsu nad Bruenorem a driderem, rozhlédla se po drowovi, který se z ní nezřítil, pak se otočila k druhé římse, na ní zmizela Guenhwyvar. V malém výklenku pod římsou spatřila podivný úkaz. Sbírala se tam mlha, jako kdy se objevuje panter. Oblak změnil barvu a nabyl oranovou odstín, take se nyní podobal spíe vířícím plamenům.

Catti vycítila sílící zlou auru, proto zvedla luk. Najeily se jí vlasy vzadu na krku. Něco ji pozorovalo.

Catti upustila Hledač srdcí, zprudka se otočila a tasila z pochvy krátký meč právě včas, aby odklonila stranou bodnutí drowa levitujícího od stropu.

Wulfgar si mlhy také viml a věděl, e se musí soustředit na ni, e musí zaútočit, jen co zjistí, oč jde. Ale nedokázal ignorovat Cattin náhlý výkřik. Kdy k ní vzhlédl, uviděl, e se dostala do potíí. Skoro seděla na zemi a zběsile sekala krátkým mečem, aby si útočníka udrela od těla.

Ve stínech kousek za mladou enou se od stropu začala snáet dalí tmavá postava.

~~~

Teplá krev roztrhaného protivníka se mísila se slinami, které Tibldorfu Pwentovi kapaly z vousu. Drow se přestal zmítat, ale Pwent si zabíjení uíval, proto se nezastavil.

Do ucha se mu zapíchla ípka. Zařval, zvedl hlavu a spolu s ní také pai mrtvého drowa, která zůstávala nabodnutá na bodci jeho přilby. Měl před sebou dalího nepřítele, který postupoval jeho směrem.

Bojechtivec vyskočil a začal trhat hlavou ze strany na stranu. kubal mrtvým drowem, a mu rozerval ebenovou kůi a osvobodil se od něj.

Temný elf zůstal stát a s pohledem upřeným na stralivou scénu před sebou se snail pochopit, co se tu stalo. Znovu se pohnul a začal ustupovat. Nezkrotný Pwent zařval a znovu se vrhl do útoku.

Drow uasl nad zběsilou rychlostí podsaditého trpaslíka a nad tím, e se mu nedaří nepříteli utéct. Ale neměl v plánu utíkat dlouho, chtěl jen nebezpečného protivníka odlákat pryč od hlavní bitvy.

Běeli klikatými chodbami a drow byl stále deset kroků před pronásledovatelem. Ani by změnil krok, vyskočil, dopadl, otočil se a s taseným mečem v ruce se iroce usmál.

Pwent nezpomalil. Jen sklonil hlavu a bodec na přilbě. S očima upřenýma na zem si a příli pozdě uvědomil, jakou past na něj drow nastrail, a příli pozdě uviděl okraj díry, kterou temný elf lehce přeskočil.

Bojechtivec padal, řítil se a poskakoval a jeho ostrá zbroj jiskřila, jak krábala po skále. Cestou dolů narazil na zaoblený stalagmit, zlomil si ebro, odrazil se od něj, převrátil se a přistál na zádech v dolní komnatě.

Dlouhou dobu tam jen tak leel a obdivoval nejen nepřítelovu lstivost, ale také podivný způsob, jakým se nad ním točily tuny kamení, které tvořily strop jeskyně.

~~~

Catti to s mečem uměla, obdivuhodně se jím oháněla a pouívala kadou obranu, kterou ji Drizzt Do’Urden naučil, aby se dostala zpět do rovnocenného postavení. Byla si jista, e drowova výhoda polevuje, e se brzy postaví na nohy a protivníkovi tváří v tvář.

A najednou neměla s kým bojovat.

Prolétl kolem ní Aegisův tesák. Pocuchal jí vlasy, tvrdě zasáhl překvapeného drowa a srazil ho stranou.

Catti se obrátila, ale vděk za Wulfgarovu pomoc zmizel, kdy si uvědomila, jak ochranitelsky se zachoval. Mlha, která se poblí barbara sbírala, se začala zhmotňovat do postavy netvora nějaké odporné nií sféry. Byl to mnohem nebezpečnějí nepřítel ne elf, s ním bojovala Catti.

Wulfgar jí pomohl, i kdy tím riskoval smrt, postavil její bezpečí nad své.

Catti si byla jistá, e by se o sebe dokázala postarat, proto jí jeho čin připadal spíe hloupý ne nesobecký.

Catti se sehnula pro luk. Musela najít luk.

Ale jetě ne se ho stačila dotknout, netvor se zcela zhmotnil. Byla to yochlol, beztvará příera, která se podobala hroudě rozteklého vosku, z ní trčelo osm chapadlům podobných údů a ve středu zela tlama s dlouhými, ostrými zuby.

Catti za sebou vycítila nebezpečí dřív, ne stačila zavolat na Wulfgara. S lukem v ruce se zprudka obrátila a vzhlédla k nepříteli. Drow ji sekl po hlavě.

íp zasáhl cíl jako první. Nadzvedl drowa několik palců ze země, prolétl jím a ve sprce jisker vybuchl u stropu. Kdy drow dopadl zpátky na zem, zůstal stát, v ruce stále svíral meč, a jeho výraz prozrazoval, e si není jist, co se právě stalo.

Catti k němu přiskočila a rozehnala se lukem jako kyjem. Tloukla do něj, dokud si neuvědomila, e je mrtvý.

Kdy se ohlédla, uviděla, jak yochlol popadla Wulfgara napřed jedním, pak dvěma chapadly. Ani barbarova obrovská síla nedokázala zabránit tomu, aby si ho netvor přitáhl k tlamě.

~~~

Bruenor neviděl nic ne driderův černý trup. Buil do něj a tlačil Dinina zpátky. Neslyel nic ne řinčení zbraní, kovu o kov, a praskání ulity, kdykoli jeho sekyra zasáhla cíl.

Ale instinktivně věděl, e Catti a Wulfgar, jeho děti, mají potíe.

Bruenorova sekyra se konečně zasekla hluboko do oběti a drider narazil na stěnu za sebou. Odpadla dalí pavoučí noha. Bruenor se zapřel nohama, ví silou se odrazil a uskočil vzad.

Dinin ztratil dvě nohy a stál proto podivně zkrouceně. Nepronásledoval trpaslíka, protoe byl vděčný za chvíli odpočinku, ale zuřivý Bruenor ho znovu napadl a přemohl zraněného dridera divokostí. Bruenorův tít zastavil první sekyru, přilba druhou, úder, který ho měl srazit k zemi.

Trpaslík al napříč, těsně nad tvrdou ulitou, a zasadil driderovi do břicha rozeklanou ránu, ze které vyhřezly horké vnitřnosti. Tekly driderovi po nohách a Bruenorovi po napjatých paích.

Bruenor zběsile, opakovaně a nepřetritě sekal mezi driderovy přední nohy. Ulita praskla a z ran v mase se vyvalily dalí tekutiny.

Bruenorova sekyra opět tvrdě dopadla, ale trpaslík utril ránu do pae se zbraní. Driderův podivný úhel připravil ránu o větinu síly a seknutí neproniklo Bruenorovou mitrilovou kroukovou koilí, do trpaslíka se ale přesto zahryzla havá agónie.

Mysl na něj křičela, e ho Catti a Wulfgar potřebují!

Bruenor se zaklebil bolestí, zpětným úderem se ohnal sekyrou vzhůru a plochou stranou ostří zasadil driderovi ránu do lokte. Netvor zavyl. Bruenor sekl znovu vzhůru, zasáhl dridera do podpaí a usekl mu pai u těla.

Catti a Wulfgar ho potřebují!

Driderova sekyra pronikla díky delímu dosahu za trpaslíkův tít a spodním koncem krábla Bruenora do pae. Bruenor si přitáhl tít blí a přirazil netvora ramenem ke stěně. Uskočil, al po netvorovi sekyrou a znovu do něj vrazil ramenem.

Trpaslík znovu uskočil, sekl, odrazil se podsaditýma nohama a vrhl se vpřed. Kdy Bruenor ucouvl tentokrát, driderova sekyra zazvonila o zem. Trpaslík divoce sekal, drtil dridera o skálu, trhal mu maso a lámal ebra.

Bruenor se otočil, uviděl, e Catti má situaci pod kontrolou a udělal krok směrem k Wulfgarovi.

“Wishya!”

Trpaslíka zasáhly vlny energie a zvedly ho ze země. Letěl tucet stop vzduchem, a narazil na stěnu.

Odrazil se, změnil směr, zařval vzteky a rozběhl se ke vzdálenému tunelu, odkud ho pozorovalo několika drowů.

“Wishya!” ozval se dalí výkřik a Bruenor se opět pohnul vzad.

“Kolik jich etě má?” zařval houevnatý trpaslík. Zase narazil na zeď, ale jen se otřásl.

Vechny oči se od něj odvrátily.

Zahalila ho černá koule a trpaslík za ni byl vděčný, protoe mu poslední náraz ublíil víc, ne byl ochotný přiznat.

~~~

Vierna, Jarlaxl a jejich stráce ucouvli do tunelu, kde se k nim připojil čtvrtý voják.

“Trpaslík po straně,” vysvětlil. “Je ílený, zdivočel zuřivostí. Shodil jsem ho do jámy, ale obávám se, e ho to nezastaví!”

Vierna se chystala odpovědět, ale Jarlaxl ji přeruil a ukázal na boční průchod, odkud jim dalí drow dával zběsilá znamení znakovou řečí.

Ďábelská kočka! říkal. Kolem drowa se prohnala druhá postava a o několik vteřin později třetí. Jarlaxl rozuměl manévru svých muů, věděl, e přeili dvě oddělené bitvy, co znamenalo, e římsa a průchod pod ní byly ztraceny.

Musíme jít, řekl Vierně. Najdeme příhodnějí místo pro boj.

“Lloth odpověděla na mé zavolání!” zavrčela Vierna. “Dorazila její sluebnice!”

“U proto bychom měli zmizet,” odvětil Jarlaxl nahlas. “Dokate, e věříte moci Pavoučí královny. Vydejme se znovu po stopě vaeho bratra.”

Vierna se na okamik zamyslela, pak k úlevě světáckého oldáka kývla na souhlas. Jarlaxl je rychle vedl pryč a přemýlel, jestli skutečně přeilo jen pět vojáků Bregan D’aerthe, on a Vierna.

~~~

Wulfgar se divoce oháněl po komíhajících se chapadlech. Buil holýma rukama do údů, které ho svíraly, a snail se vyprostit ze elezného sevření. Utočila na něj dalí chapadla a vynucovala si jeho pozornost.

Netvor s ním trhl a přitáhl si ho k velké tlamě. Wulfgar pochopil, e nejnovějí útoky měly jen odvést pozornost. Do zad a eber se mu zahryzly zuby ostré jako břitvy, prorvaly svaly a drhly o kosti.

Uhodil yochlol pěstí, sevřel její slizkou kůi, zakroutil a kus utrhl. Ale netvor nezareagoval, dál kousal a zarýval mu ostré zuby do trupu.

Do ruky se mu vrátil Aegisův tesák, ale protoe byl Wulfgar nepříjemně zkroucený, nemohl nepřítele nijak váně zasáhnout. Přesto se po něm ohnal a zasáhl cíl, ale masitá, pevná kůe zlého netvora jako by údery Aegisova tesáku absorbovala a hluboce se pod nimi prohýbala.

Wulfgar se znovu ohnal a navzdory ostré bolesti se otočil. Uviděl Catti. Stála stranou nepřátel, a u nohou jí leela mrtvola druhého drowa. V hrůze zírala na Wulfgarova bílá, odhalená ebra.

Ale přesto se po Wulfgarově staené tváři rozlil výraz zadostiučinění, kdy si uvědomil, e jeho láska je v bezpečí a nezraněná.

Kolem prosvitěl stříbrný záblesk, překvapil Wulfgara a zasáhl yochlol. Barbar si myslel, e je zachráněn, e jeho milovaná Catti, ena, kterou se odváil podcenit, nepřítele zničí.

Jedno z chapadel se obtočilo Catti kolem kotníku a podrazilo jí nohy. Přistála tvrdě na skále a vzácný luk jí vypadl z ruky. Téměř se nebránila, kdy ji yochlol začala táhnout blí.

“Ne!” zařval Wulfgar a znovu a znovu tloukl do gumovitého netvora.

Zakřičel Bruenorovo jméno. Koutkem oka zahlédl, jak se trpaslík omámeně vypotácel z koule temnoty. Byl příli daleko.

Barbarovy kosti pod nemilosrdným tlakem yochloliných zubů praskaly. Méně statečný mu u by se zhroutil.

Ale Wulfgar si nemohl dovolit zemřít, ne kdy byli Catti s Bruenorem v nebezpečí.

Začal ze srdce zpívat Tempovi, bohovi bitvy. Zpíval, i kdy se mu plíce plnily krví, zpíval hlasem, který tryskal ze srdce, je mocně tlouklo víc ne dvacet let.

Zpíval a díky zpěvu zapomněl na ochromující bolest. Zpíval a píseň se k němu vracela v ozvěně, která zněla jako chorál stoupenců chválícího boha. Zpíval a sevřel pevněji Aegisův tesák.

Wulfgar udeřil. Ne do netvora, nýbr do nízkého stropu výklenku. Kladivo se zabořilo do hlíny a zaháklo o skálu.

Na barbara a jeho útočníka se začaly sypat oblázky a zemina. Wulfgar zpíval a znovu a znovu buil do stropu.

Yochlol nebyla hloupá. Zakousla se jetě silněji a zatřásla obětí, ale Wulfgar u ádnou bolest necítil. Aegisův tesák udeřil vzhůru. Ze stropu se zřítil velký balvan.

Kdy se Catti vzpamatovala, pochopila, o co se barbar snaí. Yochlol u se o ni nezajímala, proto se Catti podařilo odplazit k luku.

“Ne, chlapče!” vykřikl Bruenor na opačné straně komnaty. Catti vloila íp do luku a otočila se. Aegisův tesák uhodil do stropu.

Cattin íp zasyčel do yochlolina těla okamik předtím, ne se strop prolomil. Dolů padaly obrovské balvany. Prostor mezi nimi rychle plnily hromady kamení a hlíny a do vzduchu se vznesla oblaka prachu. Jeskyně se divoce otřásla a zával duněl tunely.

Catti ani Bruenor se neudreli na nohou. Oba se choulili na podlaze, paemi si zakrývali hlavy a čekali, a ve skončí. Ani jeden z nich v prachu a ve tmě neviděl. Nespatřili proto, jak netvor s Wulfgarem zmizel pod tunami kamení.

ČÁST

PÁTÁ

KONEC HRY

A zemřu…

Ztratil jsem přátele, otce, učitele. Připravilo mě o ně největí tajemství zvané smrt. Ode dne, kdy jsem opustil domovinu, kdy mi zvrácená Zlovůle oznámila, e obětovala Zaknafeina Pavoučí královně, jsem poznal al. Je to zvlátní emoce, mění se. Truchlím pro Zaknafeina, Montolia a Wulfgara? Nebo truchlím sám pro sebe, pro ztrátu, kterou budu cítit u navdy?

Je to moná jedna z nejzákladnějích otázek smrtelné existence, ale přesto na ni není odpovědi…

Pokud ovem neodpovíte vírou.

Pořád cítím smutek, kdy pomyslím na souboje s otcem, na procházky horami po boku Montolia nebo mi hlavou problesknou vzpomínky na Wulfgara, které jsou nejintenzivnějí ze vech a zahrnují posledních několik let mého ivota. Vzpomínám si na den na Kelvinově mohyle, kdy jsme s mladým Wulfgarem hleděli na tundru a spatřili ohně jeho kočovného lidu. V tu chvíli jsme se s Wulfgarem stali skutečnými přáteli, protoe jsme si uvědomili, e a u budeme čelit jakýmkoli nejistotám, vdy budeme mít jeden druhého.

Pamatuji si na bílého draka jménem Smrtidech a na obra Biggrina. Kdyby nebylo Wulfgara, ádnou z těch bitev bych nepřeil. A vzpomínám si také, jak jsem s přítelem vítězství oslavil, jak jsme se sblíili a nae důvěra, nae pouto se prohloubilo. Nikdy nám to nebylo nepříjemné.

Nebyl jsem při tom, kdy padl, nemohl jsem mu pomoci, jako by on dozajista pomohl mně.

Nemohl jsem se rozloučit.

Zemřu sám? Pokud mě nezabijí zbraně netvorů nebo nemoc, jistojistě přeiji Catti, Regise, a dokonce i Bruenora. V tuto chvíli jsem přesvědčen, e bez ohledu na to, kdo mi bude stát po boku, bez těchto tří zemřu skutečně sám.

Ale mé mylenky nejsou úplně temné. V minulosti jsem se s Wulfgarem rozloučil u tisíckrát. Pokadé jsem mu dal vědět, co pro mě znamená, slovy nebo činy. iví se loučí kadý den. Loučí se s láskou a přátelstvím, s tím, e vzpomínky přetrvají, i kdy tělo ne.

Wulfgar u nael jiné místo a jiný ivot. Musím tomu věřit, protoe k čemu by nám jinak nae existence byla?

Proto truchlím předevím pro sebe, pro ztrátu, která mě neopustí a do konce mých dnů, a u uběhne jakkoli mnoho století. Ale navzdory ztrátě se cítím rovně nadpozemsky klidný, vyrovnaný. Bylo lepí Wulfgara poznat a sdílet s ním události, které nyní iví můj al, ne se s ním nikdy nesetkat, nekráčet vedle něj, nedívat se na svět jeho křiálově modrýma očima.

A zemřu… doufám, e budu mít přátele, kteří pro mě budou truchlit, vzpomínat na společné radosti a aly, na mě.

To je nesmrtelnost ducha, přetrvávající odkaz, zdroj alu.

Ale také víry.

Drizzt Do’Urden

20

ZNENADÁNÍ

Ve velké komnatě se dál usazoval prach a tlumil plápolající světlo. Jednu pochodeň uhasilo během okamiku padající kamení. Uhasilo ji jako světlo ve Wulfgarových očích. Kdy dunění konečně ustalo, kdy se velké balvany usadily, Catti se posadila a obrátila se k zavalenému výklenku. Utřela si pínu z očí a chvíli mrkala do era, ne jí dola krutá pravda.

Netvorovo jediné viditelné chapadlo, to, které se mladé eně omotalo kolem kotníku, bylo čistě useknuté a jeho zčernalý okraj sebou u sutě instinktivně cukal.

Za ním u leela jen hromada kamení. Catti zmohla stralivá skutečnost. Zavrávorala a téměř ztratila vědomí. Sílu sebrala jen díky vlně vzteku, která se v ní zvedla. Vytrhla nohu z chapadla a po čtyřech se plazila blí. Pokusila se vstát, ale v hlavě jí tak builo, e to raději vzdala. Znovu ji sevřela mdloba a bezvědomí vábilo.

Wulfgar!

Catti lezla dál, odhodila stranou kubající chapadlo a holýma rukama začala hrabat. Rozdírala si kůi a bolestivě si utrhla nehet. Zával se tolik podobal tomu, který je v Mitrilové síni málem připravil o Drizzta. Ale tehdy to byla trpasličí past. Podlaha se propadla ve stejnou chvíli, kdy se do výklenku zřítil kamenný blok, take Drizzt bezpečně sklouzl do nií chodby.

Catti si připomněla, e tady o ádnou past nelo. Neexistoval tu ádný komín, ádná dolní komora. Ze rtů jí uniklo tiché zasténání. Dál krábala rukama po kamení, protoe zoufale touila dostat Wulfgara ven z drtivého závalu, a modlila se, aby se balvany zřítily pod úhlem, který barbarovi dovolil přeít.

Náhle se vedle ní objevil Bruenor, odhodil sekyru i tít a s vervou se pustil do práce. Silnějí trpaslík odstranil několik velkých balvanů, ale kdy dosáhl okraje závalu, zastavil se a tupě se zahleděl na sesuv.

Catti pokračovala v hrabání. Nevimla si otcova zamračeného výrazu.

Bruenor doloval u víc ne dvě století, proto znal pravdu. Zával byl kompletní.

Chlapec zemřel.

Catti dál hrabala a popotahovala. Mysl jí začala naeptávat to, čemu srdce odmítalo uvěřit.

Bruenor jí poloil ruku na pai, aby zastavil její marné snaení, a kdy na něj pohlédla, její výraz zlomil houevnatému trpaslíkovi srdce. Obličej měla pinavý. Na jedné tváři jí zaschla krev a vlasy měla přilepené k hlavě. Bruenor viděl jen Cattiny oči, oči laně v barvě nejhlubí modři, které se třpytily slzami.

Bruenor pomalu zavrtěl hlavou.

Catti se posadila na paty, krvácející ruce sloila do klína a bez mrkání zírala před sebe. Přemýlela, kolikrát u se s přáteli ocitla v podobné situaci. Kolikrát u v posledním okamiku unikli ze spárů smrti?

Ale těstí je nyní opustilo, opustilo Wulfgara. Teď a tady, znenadání a bez varování.

Mocný válečník, vůdce kmene a mu, kterého si Catti chtěla vzít za manela, byl pryč. Ona, Bruenor, a dokonce ani mocný Drizzt Do’Urden to nemohli nijak změnit.

“Zachránil mě,” zaeptala mladá ena.

Zdálo se, e ji Bruenor neslyí. Utíral si prach z očí, prach, který se nasbíral ve velkých slzách, je mu stékaly dolů po pinavých tvářích. Bruenora povaoval Wulfgara za syna. Houevnatý trpaslík přijal Wulfgara, který byl tehdy jetě chlapec, po bitvě do svého domova. Tvrdil mu, e je otrok, ale ve skutečnosti touil mladíka naučit, e existuje i lepí cesta. Bruenor vychoval z Wulfgara důvěryhodného, poctivého mue. Nejastnějím okamikem v trpaslíkově ivotě nebyla chvíle, kdy znovu dobyl Mitrilovou síň, nýbr den, kdy mu Wulfgar a Catti oznámili, e se budou brát.

Bruenor nakopl těký kámen tak silně, a ho odsunul stranou.

Leel pod ním Aegisův tesák.

Statečnému trpaslíkovi se podlomila kolena, kdy úasné válečné kladivo, zbraň ozdobenou symboly Dumathoina, trpasličího boha a Stráce tajemství pod Horou, uviděl. Bruenor dlouho jen zhluboka dýchal, aby získal zpět sílu, pak se sehnul a vyprostil kladivo ze suti.

Bylo Bruenorovým nejlepím výtvorem, důkazem jeho obdivuhodného kovářského umu. Vloil do kladiva vechnu lásku, vechno umění. Vykoval ho pro Wulfgara.

Cattin vyrovnaný výraz se při pohledu na zbraň zhroutil jako strop jeskyně. Ramena se jí otřásala tichými vzlyky. V tlumeném, zapráeném světle náhle vypadala drobná a křehká.

Při pohledu na její netěstí v sobě Bruenor nael sílu. Připomněl si, e je osmý král Mitrilové síně a je zodpovědný za své poddané - a za dceru. Vsunul si vzácné kladivo za popruh na braně, objal Catti kolem ramen a zvedl ji na nohy.

“Pro chlapce u nemůem nic udělat,” zaeptal Bruenor. Catti se od něj odtáhla, přistoupila zpět k hromadě a s vrčením odhodila několik dalích kamenů. Věděla, e je to marná práce, viděla, jak se do výklenku zřítily tuny hlíny a balvanů, z nich některé byly příli velké, ne aby s nimi pohnuli. Ale hrabala dál, protoe to prostě nedokázala vzdát. Byla to její jediná naděje.

Bruenor ji vzal něně za nadloktí.

Mladá ena zavrčela, vytrhla se mu a pokračovala v práci.

“Ne!” zařval Bruenor, znovu ji popadl, silou ji zvedl ze země a odtáhl od hromady. Tvrdě ji posadil, napřímil iroká ramena a postavil se mezi ní a zával. A u se ho Catti pokusila obejít z jakékoli strany, pokadé jí zatarasil cestu.

“Nemůe nic dělat!” křičel jí do tváře.

“Musím to zkusit!” zaprosila nakonec, kdy pochopila, e jí Bruenor nedovolí dál kopat.

Bruenor zavrtěl hlavou. Jen slzy v tmavých očích, jediná známka alu, zabránily Catti v tom, aby ho uhodila. Uklidnila se a přestala se pokouet kolem tvrdohlavého trpaslíka projít.

“Je po vem,” řekl Bruenor. “Chlapec… můj kluk, si todle vybral. Dal za nás za voba ivot. Jesli dovolí, aby tě pitomá bolest přinutila zůstat tady, v nebezpečí, zneuctí ho.”

Catti se schoulila, protoe věděla, e má pravdu. Bruenor se vydal pro tít a sekyru a Catti u se k hromadě, k Wulfgarově mohyle, nepřiblíila. Trpaslík se k ní vrátil a objal ji paí.

“Rozluč se,” řekl. Chvíli počkal, pak zavedl Catti napřed k jejímu luku, pak k otvoru, kterým do jeskyně vstoupili.

Catti se zastavila a pohlédla zvědavě nejdříve na něj, pak na tunel, jako by se ptala, kam jdou.

“Pwent a kočka se budou muset dostat ven sami,” odpověděl Bruenor, protoe její zmatený pohled patně pochopil.

Catti si nedělala starosti o Guenhwyvar. Věděla, e dokud má soku u sebe, nic nemůe panterovi váně ublíit. A o bojechtivce se u vůbec nebála.

“A co Drizzt?” zeptala se prostě.

“Myslím, e elf jetě ije,” odpověděl Bruenor s jistotou. “Ta drowka chtěla vědět, kde je. ije a řek bych, e jim utek. Drizzt má větí anci se z těchdle tunelů dostat ne my. Kočka je u moná s ním.”

“Ale můeme mu bejt potřebný,” namítla Catti a vytrhla se z Bruenorova něného objetí. Přehodila si luk přes rameno, zaloila si pae na hrudi a na obličeji se jí usadil ponurý, odhodlaný výraz.

“Jdem domů, děvče,” rozkázal Bruenor přísně. “Nevíme, kde Drizzt je. Jenom hádám, doufám, e furt ije.”

“Chce to riskovat?” zeptala se Catti prostě. “Chce riskovat, e nás nebude potřebovat? Ztratili jsme jednoho přítele, moná dva, jestli zabiják oddělal Regise. Neopustím Drizzta, za ádnou cenu.” Trhla sebou, kdy jí myslí probleskla vzpomínka na to, jak se ztratila v Tartaru, v jiné sféře bytí, a jak se Drizzt Do’Urden odváně postavil nevyslovitelným hrůzám, aby ji dostal domů.

“Vzpomíná na Tartaros?” řekla Bruenorovi. Bezmocný trpaslík zamrkal a odvrátil se.

“Neopustím ho,” zopakovala Catti. “Za nic na světě.” Zadívala se na tunel na opačné straně komnaty, kterým zjevně unikli temní elfové. “Ani kvůli těm zatracenejm temnejm elfům a jejich pekelnejm přátelům!”

Bruenor se na okamik odmlčel, přemýlel o Wulfgarovi a o dceřiných odhodlaných slovech. Drizzt tady někde jetě pořád můe být, můe být zraněný, mohou ho znovu chytit. Kdyby Bruenor byl tam dole a Drizzt tady nahoře, trpaslík nepochyboval o tom, co by drow udělal.

Znovu pohlédl na Catti a na hromadu za ní. Právě ztratil Wulfgara. Jak by mohl riskovat, e ztratí i Catti?

Bruenor se na Catti zadíval pozorněji a viml si odhodlání, které doutnalo v jejích očích. “To je moje děvče,” řekl trpaslík tie.

Sebrali zbývající pochodeň, opustili komnatu východem na opačné straně a zamířili hlouběji do tunelů, aby nali ztraceného přítele.

~~~

Ten, kdo nevyrostl ve věčné tmě Podzemních říí, by si asi neviml drobounké změny v temnotě, neucítil by mírný poryv čerstvějího vzduchu. Ale Drizztovi připadaly změny stejně výrazné jako políček. Zrychlil krok a přitáhl si Regise pevněji k boku.

“Co se děje?” zeptal se vyděený půlčík a rozhlédl se, jako by očekával, e z nejbliího stínu vyskočí Artemis Entreri a seere ho.

Minuli iroký, ale nízký tunel stoupající vzhůru. Drizzt zaváhal. Smysly na něj křičely, e právě minul správnou chodbu. Ignoroval vak jejich tiché prosby a pokračoval v chůzi v naději, e otvor vedoucí ven bude dostatečně přístupný, aby se s Regisem nadechli čerstvého vzduchu.

Byl. Zahnuli za dalí zatáčku a ucítili na tvářích ledový dotyk větru. Před sebou uviděli světlejí otvor, hory a… hvězdy!

Půlčíkovo hluboké oddechnutí zrcadlilo Drizztovy pocity. Nesl Regise dál. Kdy opustili tunel, oba málem zmohla krása horské scenérie, která se táhla do dálky před nimi, nádhera povrchového světa pod hvězdami, který se v ničem nepodobal bezhvězdným nocím v Temných říích. Vítr vanoucí okolo jim připadal jako ivá bytost.

Ocitli se na úzké římse asi ve dvou třetinách prudkého, tisícistopého srázu. Zahlédli úzkou stezku, která vpravo stoupala vzhůru a vlevo dolů, klesala vak tak mírně, e si nedělali velké naděje, e by byla dost dlouhá na to, aby se dostali nahoru na útes nebo dolů do údolí.

Drizzt se zadíval na skalnatou stěnu. Věděl, e by těch několik stovek stop dolů, nebo naopak nahoru, snadno překonal, ale Regise by asi s sebou vzít nedokázal. A kromě toho se mu nelíbilo, e by se ocitl v divočině, ani by věděl, jak dlouho mu bude trvat, ne se dostane zpět do Mitrilové síně.

Přátelé byli nedaleko a měli potíe.

“Tam nahoře je Strácovo údolí,” poznamenal Regis s nadějí v hlase, “je to odsud sotva několik mil.”

Drizzt kývl, ale přesto odpověděl: “Musíme zpátky dovnitř.”

Regise to nijak nepotěilo, ale neprotestoval. Věděl, e by se ve svém stavu z římsy nedostal.

“Dobrá práce,” ozval se Entreriho hlas zpoza zatáčky. Zabijákova temná postava se vynořila ze tmy a drahokamy na dýce u opasku se mu třpytily stejně jako na teplo citlivé oči. “Věděl jsem, e sem přijde,” vysvětlil Drizztovi. “Věděl jsem, e ucítí čistý vzduch a vydá se za ním.”

“Blahopřeje sám sobě, nebo mně?” zeptal se drowský hraničář.

“Oběma!” Entreri se srdečně zasmál. Jeho zářivě bílý úsměv vak nahradilo chladné zamračení. Blíil se. “Tunel, který jsi minul padesát yardů odsud, opravdu vede do vyího patra. Asi tam najde přátele, i kdy u jsou bezpochyby mrtví.”

Drizzt se nenechal vyprovokovat, nevrhl se vztekle do útoku.

“Ale nemůe za nimi, e?” vysmíval se Entreri. “Ty sám bys mi dokázal uniknout, vyhnout se boji, po kterém touím. Ale bohuel má s sebou zraněného přítele. Přemýlej, Drizzte Do’Urdene. Nech půlčíka tady a uteč!”

Drizzt se na směné prohláení neobtěoval odpovědět.

“Já bych ho tu nechal,” poznamenal Entreri a ledově se na Regise zadíval. Půlčík zafňukal a schoulil se pod Drizztovou silnou paí.

Drizzt si snail nepředstavovat, jaké hrůzy musel Regis v Entreriho zvrhlých rukou zaít.

“Neopustí ho,” pokračoval Entreri. “Oba to víme. To je rozdíl mezi námi, který ty nazývá silou, já slabostí.” Byl u vzdálen jen tucet kroků. Tasil tíhlý meč, take ho ozářil jeho modrozelený svit. “A teď zpátky k naemu souboji,” řekl. “K naemu osudu. Líbí se ti bojitě, které jsem zvolil? Z římsy vede jediná cesta, a to je tunel za tebou, take odsud nemohu utéct ani já. Oba budeme bojovat a do konce.” Zadíval se dolů z útesu. “Poraeného čeká smrtící pád,” vysvětlil s úsměvem. “Boj bez milosti.”

Drizzt nedokázal potlačit pocit, který ho přepadl, ár v hrudi a za očima. Nemohl popřít, e někde v hloubi srdce a due po výzvě touí, chce Entrerimu dokázat, e se mýlí, e jeho existence je bezcenná. Nikdy by k boji nedolo, kdyby měl Drizzt Do’Urden jinou, rozumnou monost. Věděl, e touhy jeho ega, které chápal a přijímal, nejsou dost dobrým důvodem k boji na ivot a na smrt. Ale s bezmocným Regisem za zády a přáteli, kteří někde nad ním čelí temným elfům, musel na výzvu odpovědět.

Ucítil v rukou tvrdý kov jílců scimitarů a nechal zrak zcela přejít do normálního vidění, protoe Záblesk se pronikavě modře rozzářil.

Entreri se zastavil a s dýkou v jedné ruce a s mečem v druhé Drizztovi pokynul.

Potřetí za méně ne jeden den zařinčel Záblesk tvrdě o zabijákovu tíhlou čepel. Potřetí, a jak Drizzt s Entrerim také doufali, naposledy.

Začali zlehka, oba neobvyklé prostředí opatrně prozkoumávali. Římsa byla v těchto místech asi deset stop iroká, ale těsně za Drizztem i za Entrerim se prudce zuovala.

Entreri sekl mečem, pak bodl dýkou.

Po dvou tvrdých odraeních sekl Drizzt scimitarem mezi Entreriho čepele, ale ten mezeru v obraně zpětným mávnutím meče v okamení uzavřel a odklonil Drizztův úder nekodně stranou.

Krouili kolem sebe. Drizzt se ocitl zády ke stěně a zabiják se lehce pohyboval kolem okraje útesu. Entreri sekl nízko, ale navzdory očekávání přitom pouil dýku.

Drizzt před krátkým útokem uskočil a dvakrát al po zabijákově skloněné hlavě. Entreri bodl mečem vlevo, potom vpravo, mávnul jím vodorovně nad hlavou, aby údery zablokoval, poté změnil úhel a bodl vpřed, aby si udrel drowa od těla a získal zpět rovnováhu.

“Neskončí to tak rychle,” slíbil Entreri se zlým úsměvem na rtech. Jako by vak chtěl svá slova popřít, vrhl se s mečem před sebou vztekle vpřed.

Drizztovy ruce se bleskurychle míhaly a scimitary opakovaně odráely hbitě útočící zbraně. Temný elf ustoupil do strany, aby ho protivník nemohl přitlačit zády ke stěně.

Drizzt se zabijákem souhlasil. Souboj nebude mít rychlý konec, a u zvítězí kdokoli. Budou bojovat dlouhé minuty, moná i hodinu. A kvůli čemu? přemýlel Drizzt. Co soubojem získá? Objeví se Vierna a její nohsledi a ukončí souboj dřív, ne dospěje k závěru?

Drizzt s Regisem pak budou zranitelní. Nebudou mít kam utéct a jen několik palců za zády je bude čekat několikasetstopý pád!

Zabiják znovu tvrdě zaútočil a Drizzt opět předvedl přesnou a dokonale vyváenou obranu. Entreri se ani nepřiblíil zásahu.

V tu chvíli roztočil Entreri čepele jako závity vývrtky, stejně jako to udělal při předchozích soubojích Drizzt, a přinutil Drizzta ustoupit na uí část římsy.

Drizzta překvapilo, e se zabiják odváný a sloitý manévr naučil během dvou krátkých střetnutí, ale byl to útok, který Drizzt vymyslel, proto proti němu znal i obranu.

Také se roztočil a vihal scimitary nahoru a dolů. Jejich čepele na sebe s kadým otočením naráely, někdy od nich odskakovaly jiskry, kov skřípal a zelená a modrá se mísily v nerozeznatelných mouhách. Drizzt se pohnul k Entreriho pravici - zabiják se zničehonic roztočil opačným směrem, ale Drizzt si toho viml, zastavil se a čepelemi zablokoval zpětné seknutí meče i dýky.

Drizzt se roztočil opačným směrem ne Entreri, a kdy se zabiják chystal znovu změnit směr, drow to vycítil dlouho předem, take se dokonce obrátil jako první.

Regis, jen mohl pouze bezmocně přihlíet, protoe se neodvaoval zasáhnout, ani ádné jiné noční stvoření, které by souboj pozorovalo, by nedokázalo popsat úasný tanec, proplétající se barvy Záblesku a zabijákovy zářící čepele, fialové jiskry Drizztových očí a rudý ár Entreriho. Skřípání čepelí se stalo symfonií, záplavou tónů hrajících do tance, a vytvářelo mezi úhlavními nepřáteli zvlátní pocit harmonie.

Oba se najednou zastavili několik stop od sebe, protoe pochopili, e točivý tanec neskončí, e ádný z hráčů jím nezíská navrch. Stáli proti sobě jako dvě stejně těké zaráky na knihy.

Entreri se tomu přirovnání zasmál. Smál se a uíval si tohoto okamiku, této hry o mnoha aktech, která moná spatří světlo úsvitu, moná nikdy nepozná rozuzlení.

Drizztovi to zábavné nepřipadalo. Jeho počáteční dychtivost vyprchala a zůstala jen tíha zodpovědnosti - za Regise a za přátele v tunelech.

Zabiják zaútočil nízko a tvrdě, meč sekal a bodal a stoupal s kadým úderem, jak se Entreri postupně napřimoval a zkouel Drizztovu obranu z mnoha lstivých úhlů.

Entreri drowa přiměl zapadnout do krycího rytmu, který pak přeruil zákeřným bodnutím dýkou. Zabiják zavýskl radostí, protoe byl na okamik přesvědčen, e pronikla k cíli.

Ale Zábleskův jílec ji zachytil a zadrel sotva palec od Drizztova boku. Zabiják se zaklebil, kdy poznal pravdu, a tvrdohlavě na zbraň zatlačil.

Drizztův výraz jetě víc zchladl. Dýka se ani nepohnula.

Drow zkroutil zápěstí a zbraně se rozlétly do stran. Entreri moudře povolil, ucukl a otočil se zpět, aby počkal na dalí příleitost.

“Skoro jsem tě dostal,” posmíval se. Potlačil zamračení, protoe Drizzt nijak neodpověděl, slovy, pohybem, a dokonce ani výrazem kamenných rysů ebenové tváře.

Scimitar sekl napříč a hlasitě zazvonil, jak Entreri zvedl meč a zastavil ho.

Náhlý zvuk Drizztem otřásl a připomněl mu, e Vierna můe být nedaleko. Představil si přátele ve velkém nebezpečí, zajaté nebo mrtvé, a obzvlá velká lítost ho zalila při vzpomínce na Wulfgara, přestoe netuil proč. Zahleděl se Entrerimu do očí, připomněl si, e vechno způsobil tento mu, e tento nepřítel ho lstí vylákal do tunelů a oddělil ho od přátel.

A Drizzt je teď nemohl chránit.

Sekl jedním scimitarem napříč a druhým opačným směrem. Drizzt útok zopakoval podruhé a potřetí a s kadým pohybem, s kadým zařinčením kovu o kov, lépe soustředil mylenky, emocionálně se připravoval a bystřil válečnické smysly.

Kadý útok byl přesně namířený, kadé krytí dokonale provedeno. Drizzt s Entrerim hleděli jeden druhému upřeně do očí, bojovali duevní bitvu a vůbec přitom nesledovali své ruce. Nezamrkali, ani kdy Drizzt vysokým seknutím pocuchal vlasy na zabijákově hlavě nebo odkloněné bodnutí Entreriho meče jen o vlásek minulo Drizztovo oko.

Drizzt cítil, jak se zrychluje jeho setrvačnost, bodání a sekání, útoky a krytí nabývaly na rychlosti. Entreri se nechal pohltit soubojem stejně jako hraničář a drel s ním krok.

Těla se začínala pohybovat stejně rychle jako ruce a zbraně. Entreri sklonil rameno a zaútočil mečem přímo vpřed. Drizzt se otočil dokola, odrazil útok za zády a uskočil z dosahu.

Hraničáře mučily představy Bruenora a Catti zajatých Viernou. Viděl Wulfgara, jak je raněn nebo umírá s drowským mečem zabodnutým do krku. Představil si barbara na pohřební hranici a z důvodu, který Drizzt nechápal, nedokázal obrázek vymazat z mysli. Drizzt představy přijal, soustředil se na tento mentální útok a dovolil, aby obavy o přátele ivily jeho váeň. To je rozdíl mezi mnou a zabijákem, řekl si a rozhodl se neposlouchat tu část sebe, která ho nabádala, aby si vyčistil mysl a dobře zváil vechny pohyby.

Tak hrál tuto hru Entreri. Vdy se ovládal, nikdy nic necítil a soustředil se jen na nepřítele před sebou.

Z Drizztových rtů uniklo tiché zavrčení a levandulové oči mu hnuly ve svitu hvězd. Catti v jeho mysli vykřikla bolestí.

Divoce na Entreriho zaútočil.

Zabiják se mu vysmál a zběsile mával mečem a dýkou, aby si scimitary udrel od těla. “Odevzdej se vzteku,” nabádal. “Zapomeň na disciplínu!” Entreri nepochopil. Přesně o to lo.

Záblesk sekl a podle očekávání ho zastavil Entreriho meč. Ale tentokrát to pro zabijáka nebude tak snadné. Drizzt se stáhl a znovu udeřil a znovu, opakovaně a ví silou tloukl čepelí do zabijákovy nastavené zbraně. Druhou čepelí sekl z boku a Entreri ji dýkou odklonil.

Drizztovy bleskurychlé útoky vypadaly jako čiré ílenství, ale udrovaly zabijáka na patách. Tucet zásahů, dva tucty, a zdálo se, e řinčení oceli neustává.

Entreriho výraz prozradil, e u mu není do smíchu. Tak divoký útok neočekával, nepočítal s tím, e Drizzt bude tolik riskovat. Kdyby se mu podařilo třeba jen na okamik vyprostit jednu ze zbraní, Drizzt by byl zranitelný.

Ale Entreri nemohl osvobodit meč ani dýku. Rozpálený Drizzt se pohyboval neuvěřitelně rychle a plně se soustředil. Do Devíti pekel s mým ivotem, rozhodl se. Přátelé mě potřebují.

Útok neustával. Regis si zakryl ui, protoe čepele stralivě řinčely a skřípaly, ale navzdory hrůze nedokázal půlčík odtrhnout od bojujících mistrů oči. Regis neustále očekával, e se jeden nebo druhý zřítí přes okraj útesu. Tolikrát si myslel, e meč nebo scimitar zasáhly cíl! Ale souboj pokračoval, útoky míjely a obrany v posledním moném okamiku zapadaly na místo.

Záblesk uhodil na meč. Drizztův následný útok ze strany nebyl odraen, minul, protoe Entreri přesunul váhu a o krok ucouvl.

Zabijákova ruka s dýkou vystřelila vpřed. Entreri vyrazil primitivní, vítězoslavný výkřik, protoe si myslel, e se Drizzt dopustil chyby.

Záblesk sekl dolů rychleji, ne Entreri očekával, rychleji, ne povaoval za moné. Sekl ho do pae zlomek okamiku předtím, ne mohl zabiják zabodnout dýku do Drizztova odhaleného břicha. Scimitar odlétl dozadu a srazil stranou meč. Entreri skočil dopředu, aby se dostal blí, protoe si uvědomil, jak je zranitelný.

Nenadálý pohyb vpřed mu zachránil ivot. Drizzt sice nemohl bodnout volnou zbraní dolů a zabít ho, ale mohl ho uhodit jílcem tvrdě do obličeje a taky to udělal. Zabiják zavrávoral zpět.

Temný elf znovu zaútočil a jeho čepele se neochvějně blýskaly. Tlačil Entreriho zpátky, a se zabiják ocitl sotva palec od okraje útesu. Entreri se pokusil ustoupit doprava, ale jeden scimitar srazil stranou jeho blokující meč, zatímco druhý udroval Drizzta přímo před ním. Zabiják se obrátil doleva, ale věděl, e se zraněnou paí budou jeho pohyby pomalejí, e se nedostane z drowova dosahu včas. Entreri odmítal ustoupit, zuřivě se bránil a snail se najít nějaký manévr, kterým by posedlého nepřítele zatlačil zpět.

Drizzt mělce, namáhavě dýchal, ale podařilo se mu najít ve zběsilé rychlosti rytmus. Oči mu nezdolně hořely a on si znovu a znovu připomínal, e jeho přátelé umírají - a e je nemůe ochránit!

Nechal se příli ovládnout vztekem a sotva si viml, kdy jeho směrem vylétla dýka. Na poslední chvíli ucukl do strany, ale ostří mu zanechalo na lícní kosti tři palce dlouhý rám. Ale co bylo horí, vypadl z rytmu. Pae ho bolely námahou. Přiel o setrvačnost.

Vrčící zabiják se na něj vrhl, bodal mečem, a dokonce se mu podařilo Drizzta lehce zranit. Tlačil ho zpátky a dokola. Ve chvíli, kdy hraničář získal zpět alespoň trochu rovnováhy, stál tentokrát on na pičkách na okraji útesu a pod patami cítil horské vichry vanoucí prázdnotou.

“Jsem lepí!” prohlásil Entreri a následující útok jeho slova téměř potvrdil. Sekl a bodl mečem a Drizztova pata sklouzla přes okraj.

Drizzt klesl na koleno, aby udrel váhu vpředu. Naléhavě cítil poryvy větru a slyel, jak Regis křičí jeho jméno.

Entreri mohl uskočit a sebrat svoji dýku, ale vycítil, e konec je blízko, e u nikdy nedostane lepí anci zvítězit. Zuřivě buil mečem dolů. Zdálo se, e se Drizzt pod útokem prohýbá, e kloue blí a blí k propasti.

Drizzt sáhl hluboko do sebe, do vrozené magie… a vykouzlil tmu.

Překulil se do strany a postavil se o několik stop dál na římse za koulí temnoty, kterou vytvořil poblí Regise.

Zdálo se to neuvěřitelné, ale Entreri byl stále před ním a stralivě na něj doráel.

“Znám vechny tvoje triky, drowe,” prohlásil zkuený zabiják.

Jedna část Drizzta Do’Urdena si v tu chvíli přála se vzdát, prostě si lehnout a odevzdat se na milost horám, ale byl to jen kratičký okamik slabosti, ze kterého se Drizzt rychle vzpamatoval a který dodal sílu jeho nezlomnému duchu a unaveným paím.

Ale také hladový Entreri načerpal nové síly.

Drizzt náhle uklouzl a musel se chytit římsy. Upustil vak přitom čepel a Záblesk sklouzl přes útes a odskákal po kamení dolů.

Entreriho úder zablokoval jen jediný scimitar. Zabiják zavyl, uskočil a bodl.

Drizzt ho nemohl zastavit, Entreri to věděl a oči se mu rozířily, kdy si uvědomil, e konečně zvítězil. Drizzt byl stočený a ve patném úhlu. Neexistovala naděje, e by sklonil a obrátil zbývající zbraň správným směrem včas.

Nemohl útok zastavit!

Proto se o to ani nepokusil. Zapřel se jednou nohou, aby se odkulil stranou. Odrazil se a vrhl se vpřed, zrovna kdy meč bodl a o vlásek ho minul. Drizzt se obrátil, kopl Entreriho jednou nohou do kotníku, druhou mu zahákl za nohu a vrazil zezadu pod koleno.

Teprve tehdy si Entreri uvědomil, e drowovo uklouznutí a ztracený scimitar byly léčkou. V tu chvíli Artemis Entreri pochopil, e ho porazil jeho vlastní hlad po vítězství.

Setrvačnost nedočkavého bodnutí ho strhla k okraji římsy. Vechny svaly v těle se mu náhle napjaly. Zabodl tíhlý meč Drizztovi do nohy a nějak se mu podařilo zachytit jednou rukou drowovy boty.

Zabijákova setrvačnost vak byla příli velká, ne aby je Drizzt, který stále leel na boku na římse, dokázal oba udret. Drow sklouzl přes okraj za Entrerim. Drhl o skálu a na bolest v noze úplně zapomněl, protoe mu ostré kamení drásalo a hmodilo kůi.

Drizzt vrazil jílec druhého scimitaru, který stále svíral pevně v ruce, do praskliny ve skále a druhou rukou se zachytil výstupku.

S trhnutím se zastavil a Entreri zůstal viset pod ním v místě, kde se skála klenula dovnitř, take se neměl čeho chytit. Drizzt měl pocit, jako by mu rvali probodnutou nohou z těla vnitřnosti. Pohlédl dolů a uviděl, jak Entreri divoce mává rukou a druhou se zoufale drí jílce meče jako stralivého, křehkého stébla.

Drizzt zasténal, zaklebil se a málem omdlel bolestí, jak čepel vyklouzla několik palců z rány.

“Ne!” odmítl Entreri a ztuhl, protoe zjevně pochopil, v jak oidné situaci se ocitl.

Drizzt se zadíval dolů. Zabiják visel ve vzduchu a pod sebou měl stále víc ne dvě stě stop volného prostoru.

“Takhle se nevítězí!” vybuchl Entreri zoufale. “Popírá to smysl výzvy a zostuzuje tě to!”

Drizzt si vzpomněl na Catti a znovu ho přepadl zvlátní pocit, e Wulfgara u nikdy neuvidí.

“Nezvítězil jsi!” vykřikl Entreri.

Drizzt za sebe nechal promluvit plameny v očích. Pevně se chytil, zatnul zuby a otočil nohu. Sevřela ho nádherná agónie, jak mu meč palec po palci vyklouzával z rány.

Entreri se zmítal a kopal a skoro u se Drizzta zachytil, kdy vtom se meč zcela vysmekl.

Zabiják se zřítil do černočerné noci a jeho výkřik pohltil truchlivý zpěv horského vichru.

21

VICHRY V HORSKÉM ÚDOLÍ

Drizzt se pomalu sehnul a dotkl se rukou roztrené boty, aby zastavil krvácení. Aspoň e rána byla čistá a po několika pokusech Drizzt zjistil, e můe nohu stále pouít, e unese jeho váhu, i kdy to bude bolet.

“Regisi?” zavolal vzhůru. Přes okraj útesu vykoukl tmavý obrys půlčíkovy hlavy.

“Drizzte?” zavolal Regis zdráhavě. “Já… já myslel…”

“Jsem v pořádku,” ujistil ho drow. “Entreri je pryč.” Drizzt z takové dálky nedokázal rozeznat Regisovy buclaté rysy, ale uměl si představit, jakou radost musela zpráva zmučenému příteli udělat. Entreri pronásledoval Regise mnoho let a dvakrát ho zajal, přičem ani jednou to pro půlčíka nebyla zrovna příjemná zkuenost. Regis se bál Artemise Entreriho víc ne čehokoli jiného na světě a nyní se zdálo, e se konečně bude moct přestat bát.

“Vidím Záblesk!” zavolal půlčík vzrueně a tmavý obrys jeho pae ukázal dolů. “Svítí na dně rokle po tvé pravici.”

Drizzt se zadíval dolů, ale patu útesu neviděl, protoe stěna se přímo před ním vydouvala. Přeručkoval doprava a Regisova slova se potvrdila. Modrá záře magického scimitaru ostře vyvstávala na pozadí černé skály dna údolí. Proč scimitar tolik svítil, kdy u ho nedrel v ruce? Vdy si myslel, e zář čepele odráí jako magická empatie oheň v jeho nitru.

Trhl sebou při pomylení, e čepel moná sebral Artemis Entreri. Drizzt si představil, jak se na něj zabiják zubí a drí Záblesk jako ironickou návnadu.

Drizzt pochmurnou mylenku ihned zapudil. Viděl Entreriho spadnout. Letěl dolů kolem skalnaté stěny, která se klenula stále hlouběji dovnitř a tudí neposkytovala monost zachytit se. To nejlepí, v co mohl zabiják doufat, bylo, e přistane po třiceti čtyřiceti stopách volného pádu. I kdyby nebyl mrtvý, rozhodně nestál na dně údolí.

Take co měl Drizzt dělat? Napadlo ho, e by se měl vrátit k Regisovi a zjistit, co se stalo s přáteli. A bude po vem, dostane se ze Strácova údolí do rokle mnohem snadněji a s trochou těstí čepel nesebere ádný goblin ani horský troll.

Ale kdy si uvědomil, e existuje dost dobrá ance, e se bude muset znovu postavit Vierně a jejím muům, pochopil, e lepí anci bude mít se Zábleskem v ruce. Znovu se zadíval dolů. Scimitar ho volal - slyel ho v mysli, ale nebyl si jistý, jestli si to jen představuje, nebo Záblesk skutečně má nějaké schopnosti, kterým Drizzt jetě nerozumí. A vábilo ho jetě něco, připustil to aspoň sám sobě. Byl zvědavý, co se stalo s Entrerim. Bude se mu spát lehčeji, pokud najde zabijákovo tělo roztřítěné na dně rokle.

“Půjdu si pro zbraň,” zakřičel na Regise. “Nebudu pryč dlouho. V případě potíí zakřič.”

Uslyel nad sebou tiché zafňukání, ale kdy na něj Regis zavolal, řekl jen: “Pospě si!” Nehádal se.

Drizzt schoval zbývající scimitar do pochvy a opatrně plhal kolem vyboulené části srázu. Pevně se chytal výstupků a snail se nepřenáet váhu na zraněnou nohu. Po padesáti stopách se dostal k prudkému, i kdy ne úplně kolmému úseku uvolněného kamení. Nenael ádné úchopy, ale ani je nepotřeboval. Lehl si na stěnu a sklouzl pomalu dolů.

Nebezpečí zahlédl koutkem oka. Postava s jakoby netopýřími křídly se nesla v ostrých úhlech na poryvech vichru. Netvor se k němu otočil a Drizzt se obrnil. V tu chvíli zahlédl povědomou zelenomodrou zář meče.

Entreri!

Zabiják se zachechtal, prolétl kolem a krábl drowa mečem do ramene. Entreriho plá se proměnil v netopýří křídla!

Drizzt konečně pochopil pravý důvod, proč si zrádný zabiják vybral k boji římsu.

Entreri podruhé prolétl kolem, udeřil Drizzta plochou stranou meče a kopl ho do zad.

Drizzt se přetočil, ale začal nebezpečně klouzat, jak se pod ním uvolnilo kamení. Tasil scimitar a nějak se mu podařilo odrazit dalí letmý útok.

“Má podobný plá?” posmíval se Entreri. O kus dál se zprudka obrátil a zdálo se, e zůstal viset ve vzduchu. “Chudák malý drow, nemá se jak zachytit.” Zabiják se znovu vesele zachechtal a přilétl blí. Drel si ale odstup, protoe věděl, e má výhodu na své straně a nesmí se nechat zradit dychtivostí.

Meč udeřil do Drizztova scimitaru setrvačností zabijákova rychlého letu, a přestoe se hraničáři podařilo udret si tíhlou čepel od těla, Entreri střet zjevně vyhrál.

Drizzt začal opět klouzat. Obrátil se tváří zpět ke skále, vsunul ruku pod sebe a opřel se o ni celou vahou, aby zabořil prsty hluboko do sutě a zpomalil tak sestup. Drizzt si připadal bezmocný. Musel se soustředit nejen na to, aby se udrel, ale také aby odráel zabijákovy útoky.

Jetě několik průletů a zemře.

“Netuí, kolik trumfů mám v rukávu!” vykřikl zabiják vítězoslavně a znovu slétl ke kořisti.

Drizzt se přetočil tváří k Entrerimu. Jak se vrah přiblíil, zvedl drow volnou ruku, natáhl ji a drel v ní něco, co Entreri nečekal.

“To platí i o mně!” odsekl Drizzt. Zabiják se najednou začal točit a uhýbat, protoe Drizzt na něj mířil malou kuí, kterou sebral drowovi, jeho zabil pod komínem.

Entreri si připlácí ruku na krk a vytrhl ipku z kůe jen zlomek okamiku potom, co se zabodla. “Ne!” zavyl, kdy ucítil pálení jedu. “Proklínám tě! Proklínám tě, Drizzte Do’Urdene!”

Zamířil ke stěně, protoe věděl, e by nebylo moudré letět ve spánku, ale zákeřný jed, který mu pronikl do tepny, mu u rozmazal zrak.

Odrazil se od skály asi dvacet stop po Drizztově pravici. Meč mu vypadl z ruky a jeho svit ihned pohasl.

Drizzt uslyel zasténání a kletbu, kterou přeruilo mohutné zívnutí.

Netopýří křídla plátě se stále pohybovala a udrovala zabijáka ve vzduchu. Jeho vyčerpaná mysl vak nedokázala udret směr, take poletoval sem a tam, nechal se unáet poryvy horského vichru a nakonec znovu a potřetí narazil do skály.

Drizzt uslyel prasknutí kosti. Levá pae visela Entrerimu bezvládně před tělem a stejně ochablé byly i jeho nohy, z nich jed vysál vechnu sílu.

“Do pekel s tebou,” zopakoval omámeně. Očividně se propadal do bezvědomí a znovu se probouzel. Plá v tu chvíli zachytil poryv větru a odnesl Entreriho dolů do údolí, kde ho tie jako smrt spolkla tma.

Dál u se mrtnému drowovi plhalo docela lehce a bez obtíí. Mohl přitom přemýlet. Na několik okamiků zapomněl na obranu a zvaoval obrovské důsledky toho, co se právě stalo. Jeho spor s Entrerim netrval dlouho, obzvlátě podle drowského chápání času, ale byla to ta nejbrutálnějí a nejosudovějí věc, jakou kdy Drizzt zail. Zabiják byl Drizztovým dokonalým protikladem, temným zrcadlovým odrazem Drizztovy due, a ztělesňoval Drizztovy největí obavy o vlastní budoucnost.

Teď bylo po vem. Drizzt zrcadlo rozbil. Přemýlel, jestli vůbec něco dokázal. Moná ne, ale aspoň zbavil svět nebezpečného, zlého mue.

Záblesk nael snadno. Kdy scimitar vzal do ruky, na okamik oslnivě vzplál, pak jeho vnitřní zář pohasla, take se ve stříbrné čepeli odráelo jen světlo hvězd. Drizzta to potěilo a s úctou zasunul scimitar zpět do pochvy. Napadlo ho, e by se mohl pokusit najít Entreriho ztracený meč, ale pak si uvědomil, e nemá čas, e ho Regis a pravděpodobně i ostatní přátelé potřebují.

Během několika minut se dostal zpět k půlčíkovi, zvedl si ho k boku a zamířil zpět do tunelu.

“Entreri?” zeptal se Regis zdráhavě, jako by se nedokázal přimět uvěřit tomu, e zabiják je konečně mrtvý.

“Ztratil se v horském vichru,” odvětil Drizzt jistě a klidně, ale bez povýenosti. “Ztratil se ve vichru.”

~~~

Drizzt nemohl tuit, jak přesná jeho odpověď byla. Omámený Artemis Entreri se rychle propadal do bezvědomí a vznáel se na větrných proudech horského údolí. Nedokázal se soustředit a telepaticky vydat rozkaz oivlému pláti a bez rozkazu se magická křídla dál pohybovala.

Cítil, jak zrychluje, jak kolem čím dál ostřeji svití vítr. Řítil se vpřed, ale let sotva vnímal.

Entreri potřásl divoce hlavou, aby se zbavil neutuchajícího sevření uspávacího jedu. Někde v koutku mysli věděl, e se musí probudit, převzít kontrolu a zpomalit.

Ale řičící vítr mu příjemně vanul do tváře. Zvuk větru mu dodával pocit svobody, vzbuzoval v něm dojem, e setřásl vechna smrtelná pouta.

Zamrkal a uviděl před sebou jen stralivou, bezhvězdnou temnotu. Neuvědomoval si, e se přiblíil ke konci údolí, k horskému masivu.

Vítr ho vábil do snů. Narazil přímo do stěny. Hlava i tělo mu vzplály ohnivou bolestí, z plic mu v jediném poryvu unikl vechen vzduch.

Neuvědomoval si, e si při nárazu roztrhl magický plá a zlomil tak kouzlo křídel, netuil, e svitění větru nyní ohlauje jeho pád ani e je dvě stě stop nad zemí.

22

ÚTOK TĚKOODĚNCŮ

V čele průvodu kráčelo dvanáct obrněných trpaslíků a jejich propojené títy tvořily pevnou kovovou stěnu, kterou nepřátelské zbraně nedokázaly proniknout. títy se daly zvlátním způsobem sklopit, take trpaslíci na vnějích okrajích řady mohli ucouvnout za přední linii pokadé, kdy se chodba zúila.

Generál Dagna a jeho elitní kavalerie nepochodovali, nýbr jeli v zástupech za přední linií. Kadý válečník byl vyzbrojen těkou kuí a zvlátními ípy se stříbřitě bílými, kovovými hroty. Mezi Dagnovými dvaceti jezdci na ořích s velkými kly se pohybovalo několik nosičů pochodní, z nich kadý nesl dvě, a to tak, aby k nim jezdci měli snadný přístup. Za jezdectvem pochodoval zbytek trpasličí armády. Vojáci se tvářili pochmurně a docela jinak, ne kdy se sem dolů vydali, aby se postavili goblinské hordě.

Trpaslíci se přítomností temných elfů nebavili a také věděli, e jejich král má velké potíe.

Dorazili k boční chodbě. Křiovatka byla jasně viditelná, protoe kouzlo temnoty u dávno vyprchalo. Kosti etinů leely naproti nim. Bylo to zvlátní, ale předchozí chaotická bitka se jich nijak nedotkla.

“Klerik,” zaeptal Dagna a tiché zavolání se neslo trpasličími liniemi. Těsně za Dagnovou elitní jednotkou pochodovalo est trpasličích kněí. Byli oblečení do kovářských zástěr a vyzbrojení válečnými sekyrami z mitrilu. Pozvedli posvátné symboly a soustředili se předem určenými směry: dva hleděli do stran, dva vpřed a dva nahoru.

“No,” řekl Dagna títonoům v přední linii, “a maj na co pálit.”

títová stěna se rozpadla a do iroké křiovatky vpochodovalo dvanáct trpaslíků.

Nic se nestalo.

“Zatraceně,” rozzlobil se Dagna, kdy se dlouhé okamiky nic nedělo, protoe si uvědomil, e se temní elfové přesunuli jinam. Během minuty se trpaslíci opět seskupili do bojové formace a vyrazili rychle vpřed. Do bočního průchodu pronikla jen malá jednotka, aby se ujistila, e jim nepřítel nevpadne do zad.

Řadami se ířilo nespokojené bručení. Trpaslíci dychtili po boji a zdrování je drádilo.

O nějaký čas později zavrčel jeden z bojových psů, které vedli ve středu průvodu. Bylo to jediné varování, kterého se jim dostalo.

Vpředu zacvakaly kue. Větina ípů se nekodně odrazila od propojených títů, ale některé, ty, je přilétly z větí výky, zasáhly trpaslíky ve druhé a třetí řadě. K zemi klesl i jeden z nosičů pochodní a plameny napáchaly mení paseku mezi oři dvou nejbliích jezdců. Ale trpaslíci i zvířata byli dobře vycvičení, proto nevypukl zmatek.

Klerici se pustili do odříkávání magických zaklínadel. Dagna a jezdci přiloili hroty ípů k hořícím pochodním. Přední řada napočítala společně do deseti, potom padla k zemi a títy drela nad sebou pro ochranu.

Kavalerie se vyřítila vpřed. Bojová prasata chrochtala a ípy smočené v hořčíku hořely prudkým bílým plamenem. Jezdci se při útoku rychle dostali z dosahu světla pochodní, ale zaklínadla kleriků okamitě prozářila chodbu před nimi magickými světly.

Dagna a jeho dychtiví jezdci zavýskli nadením, kdy uviděli, jak temní elfové prchají. Prudký, rychlý útok trpaslíků je zjevně zaskočil. Drowové si byli jistí, e trpaslíkům s krátkýma nohama snadno utečou, co byla pravda, ale statným ořům s kly uniknout nedokázali.

Dagna uviděl, jak se jeden temný elf otočil a napřáhl ruku, jako by se chystal něco hodit. Světaznalý, moudrý generál pochopil, e se drow snaí vykouzlit temnotu a zakrýt bodavé magické světlo.

Kdy vak íp s hořčíkovým hrotem rozsvítil drowovo břicho zevnitř, pozornost temného elfa se podle očekáváním přesunula jinam.

“U pískovce!” zaklel jezdec těsně za Dagnem. Generál uviděl, jak se jeho společník zaklonil a namířil zbraň vzhůru. Trhl sebou - očividně utril zásah - ale ne se zřítil ze sedla na kamennou zem, jetě se mu podařilo vystřelit z kue.

Hořící íp minul, ale stejně přinesl drowovi vznáejícímu se u stropu zkázu, protoe ho odhalil trpasličím pěákům, kteří se hnali jezdcům v patách.

“Strop!” zařval jeden z trpaslíků a dva tucty střelců padly na kolena a zvedly oči vzhůru. Trpaslíci zachytili pohyb mezi stalaktity a téměř najednou vystřelili.

Zatímco nabíjeli, kolem se prohnali dalí trpaslíci. Bojoví psi dychtivě těkali. Dagnova jednotka pronásledovala kořist a jen pramálo se zajímala o to, e opustila osvětlenou oblast. Tunely byly docela rovné a drowové prchali těsně před nimi.

Jeden z kleriků se zastavil, aby pomohl klečícím střelcům. Ukázali mu, kde se asi jejich cíl nachází, a klerik místo kouzlem rozsvítil.

Mrtvý drow s trupem rozervaným dvacítkou těkých střel visel nehybně ve vzduchu. Vypadalo to, jako by odhalující světlo jeho levitační kouzlo zruilo, protoe se v tu chvíli zřítil z dvaceti stop dolů na zem.

Trpaslíci si jej nevímali. Světlo u stropu jim ukázalo drowovy ukryté společníky. Temní elfové se rychle pokusili potlačit svit vrozenými magickým schopnostmi, ale ani tma jim u nepomohla. Zkuení střelci snadno zasáhli cíl, který u ani nepotřebovali vidět.

Kue zacvakaly, ípy sklouzly po kameni a odrazily se od stalaktitů. Ozvalo se sténání a bolestivé výkřiky a drowové spadli na zem. Jeden se stále zmítal, jetě nebyl mrtvý.

Zuřiví trpaslíci se na něj vrhli a utloukli ho tupými konci zbraní.

~~~

Hlavní tunel se rozvětvil, jak se jezdci, kteří dychtivě pronásledovali kořist, dostali do oblasti, kde chodby tvořily nepřehledný labyrint. Navzdory křivolakým tunelům a houstnoucí tmě vak Dagna snadno zasáhl cíl. ero trpaslíkovi naopak pomohlo, protoe bíle hořící hořčíkový íp, který se drowovi zabodl do ramene, útočícího trpaslíka vedl.

S kadým krokem se blíil ke kořisti. Drow se k němu obrátil čelem a rameno mu zepředu rudě zářilo. Dagna odhodil ku a popadl těký palcát. Stočil divočáka tak, aby to vypadalo, e chce zaútočit na drowův zraněný bok.

Drow na to naletěl, natočil se bokem a zvedl zbývající zbraň.

Dagna vak na poslední chvíli sklopil hlavu a strhl divočáka zpět. Drow vytřetil oči, kdy si uvědomil, kam divoký trpaslík míří. Pokusil se uskočit, ale utril tvrdý zásah. Divočák mu zabodl kly do nohy těsně nad kolenem a Dagna mu vrazil eleznou přilbu do břicha. Drow vylétl do vzduchu a letěl by mnohem dál ne pouhých patnáct stop, kdyby ho prudce nezastavila stěna tunelu.

Rozlámaný temný elf se zhroutil na zem u paty stěny a sotva vnímal, e před ním Dagna zastavil oře a zvedl palcát.

V hlavě mu vybuchlo stejně oslnivé světlo, jakým hořel íp v jeho rameni. Potom ho pohltila tma.

~~~

Bojoví psi vedli velkou část trpasličí armády nalevo od hlavní komnaty, do oblasti, která byla protkaná řetězem přírodních jeskyní. Vojáci s kleriky vtrhli rovnou dovnitř, zatímco ostatní trpaslíci, kteří nebyli vyzbrojeni zbraněmi, nýbr nářadím, se pustili do práce za nimi a v průchodech po stranách.

Dorazili na křiovatku se čtyřmi tunely a bojoví psi rvali za vodítka vpravo i vlevo. Lstiví trpaslíci vak přinutili psy pokračovat přímo vpřed. Z bočních tunelů vklouzl do hlavní chodby za nimi asi tucet temných elfů, přesně jak předpokládali, a vystřelil po nich jedovaté ípy.

Armáda se obrátila, klerici rozsvítili oblast kouzly a drowové, kteří čelili přesile čtyři na jednoho, se moudře dali na útěk. Neměli důvod myslet si, e cesta před nimi je zatarasená, ne s tolika bočními průchody. Docela dobře odhadli, kolik trpaslíků je, a byli si jisti, e nepřátelé zablokovali sotva polovinu únikových cest.

Ale kdy zabočili do první chodby, pochopili, e se zmýlili. Narazili toti na nové elezné dveře, zavřené z opačné strany na závoru. Kolem dveří bylo vidět, protoe trpaslíci neměli čas je do podivně tvarovaného tunelu dobře zasadit, ale nedalo se okolo nich protáhnout.

Dalí tunel u vypadal slibněji, v to alespoň prchající drowové doufali, protoe trpasličí vojsko s divoce těkajícími psy jim bylo v patách. Kdy ale temní elfové zatáčku oběhli, nali dalí dveře a slyeli, jak za nimi buí trpaslíci kladivy a dokončují práci.

Zoufalí drowové zahalili trpaslíky na opačné straně dveří temnotou, aby jim znesnadnili práci. Nali největí otvory kolem veřejí, vypálili po dělnících naslepo z kuí a rozpoutali jetě větí zmatek. Jednomu z drowů se podařilo prostrčit ruku na opačnou stranu a nahmatat závoru.

Příli pozdě. Psi oběhli zatáčku a na temné elfy se vrhlo trpasličí vojsko.

Bitvu zahalila temnota. Trpasličí klerik, jeho moc u byla skoro vyčerpaná, kouzlo zruil, ale dalí drow oblast znovu zatemnil. Stateční trpaslíci bojovali poslepu a postavili se drowským dovednostem čirou zuřivostí.

Jeden z trpaslíků ucítil ostrou bolest, jak mu neviditelný nepřítel vrazil meč mezi ebra a probodl plíci. Trpaslík věděl, e zranění je smrtelné, cítil, jak mu krev naplňuje plíce a připravuje ho o dech. Mohl ustoupit v naději, e unikne ze zatemněné oblasti v blízkosti klerika, který mu ránu vyléčí kouzlem. Ale v kritickém okamiku si uvědomil, e temný elf je nyní zranitelný. Pokud vak ustoupí, můe drowův krutý meč pocítit některý z jeho přátel. Skočil proto vpřed, nabodl se na nepřítelův meč jetě víc a máchl po protivníkovi kladivem. Zasáhl ho jednou, dvakrát.

Padl na tělo mrtvého drowa a zemřel se spokojeným úsměvem na vousatém obličeji.

Dva trpaslíci, kteří se bok po boku vrhli vpřed příli prudce, ucítili, jak nepřítel proklouzl mezi nimi, ale zastavili se příli pozdě, ne aby se vyhnuli sráce se eleznými dveřmi. Byli dezorientovaní, ale vycítili pohyb po straně. Sekli proto mocnými kladivy a zasáhli jeden druhého.

Klesli na zem a ucítili nad sebou poryv vzduchu, jak temného elfa přirazil k elezným dveřím trpasličí otěp. Zraněný drow spadl na trpaslíky a těm zůstalo dost zdravého rozumu a sil na to, aby nečekaný dar popadli. Kopali a kousali, tloukli ho jílci zbraní a pěstmi v kovových rukavicích. Během několika vteřin roztrhali neastného temného elfa na kusy.

V úzkém tunelu zemřelo drowskými zbraněmi víc ne dvacet trpaslíků. Ale zahynulo zde také patnáct temných elfů, polovina jednotky, která blokovala vstup do nových chodeb.

~~~

Hrstce drowů se dařilo prchat před jezdci na prasatech dost dlouho na to, aby se dostali do jeskyně, ve které bojovali Drizzt s Entrerim pro pobavení Vierny a jejích nohsledů. Vyraené dveře a několik mrtvých společníků jim napověděly, e Viernina skupina utrila tvrdý zásah, ale přesto věřili, e spásu mají na dosah. První z nich se vrhl do komína - a přilepil se na pavučinu, kterou byl průchod uzavřen.

Uvězněný drow se bezmocně zmítal, protoe si k pavučině přilepil obě pae. Jeho společníky ani nenapadlo, aby mu pomohli. Zaměřili se na druhé dveře v jeskyni, které představovaly záchranu.

Válečná prasata chrochtala. Tucet trpasličích jezdců zavýskl radostí, kopl oře do boků a prohnal se přes vyraené dveře.

Generál Dagna dorazil do komnaty sotva o pět minut později a nael zde na zemi pět temných elfů, dva trpaslíky a tři prasata. Byli mrtví.

Kdy se generál ujistil, e se poblí neubývají ádní nepřátelé, rozkázal vojákům, aby podivnou oblast prozkoumali. Srdce se jim sevřela alem, kdy nali Valounovo tělo rozdrcené pod vyčarovanou eleznou stěnou, ale zároveň pocítili jistou naději. Bruenor se společníky tu na nepřítele tvrdě udeřili a zdálo se, e a na ubohého Valouna přeili.

“Kde ste, Bruenore?” zeptal se generál prázdné chodby. “Kde ste?”

~~~

Jedinými zdroji síly Catti a Bruenora byly čiré odhodlání a neschopnost vzdát se. Byli unavení, zranění a opírali se jeden o druhého, ale dál mířili klikatými chodbami hlouběji do přírodních tunelů. Bruenor drel ve volné ruce pochodeň. Catti měla připravený luk. Ani jeden nevěřil, e by měli anci zvítězit, kdyby na temné elfy znovu narazili, ale jejich srdce nepřipoutěla poráku.

“Kde je ta zatracená kočka?” zeptal se Bruenor. “A ten divokej?”

Catti zavrtěla hlavou, protoe neznala odpověď. Kdo ví, kam Pwent zmizel? Vyrazil z komnaty v typické slepé zuřivosti a v tuhle chvíli u mohl být třeba a v Garumnově rokli. Guenhwyvar vak byla něco jiného. Catti vsunula ruku do váčku a citlivými prsty přejíděla po jemných detailech soky. Cítila, e kočka u není poblí. Věřila instinktu, protoe kdyby se Guenhwyvar stále nacházela v Materiální sféře, určitě u by se k nim připojila.

Catti se zastavila. Bruenor udělal jetě několik kroků, zvědavě se k ní otočil a také zůstal stát. Mladá ena klečela na koleni, v rukou drela soku a bedlivě ji studovala. Luk odloila na zem vedle sebe.

“Je pryč?” zeptal se Bruenor.

Catti pokrčila rameny, poloila soku na zem a tie zavolala Guenhwyvařino jméno. Dlouho se nic nedělo, ale zrovna ve chvíli, kdy se Catti chystala figurku znovu schovat, začala se kolem ní sbírat známá edá mlha a nabývat tvaru.

Guenhwyvar vypadala naprosto vyčerpaně! Panter byl schlíplý únavou a černou srst měl na rameni rozervanou, take odhalovala svaly a lachy.

“Ach, vra se zpátky!” zvolala Catti vyděeně. Sebrala figurku a chystala se pantera propustit.

Guenhwyvar se pohnula rychleji, ne by Catti a trpaslík povaovali v jejím zuboeném stavu za moné. Sekla tlapou po Catti, vyrazila jí soku z ruky, přitiskla ui k hlavě a vztekle zavrčela.

“Nech tu kočku bejt,” řekl Bruenor.

Catti střelila po trpaslíkovi nevěřícným pohledem.

“Není na tom vo nic hůř ne my,” vysvětlil Bruenor. Přistoupil k panterovi a něně mu poloil ruku na hlavu, aby zahnal napětí. Guenhwyvar nastraila ui a přestala vrčet. “A je stejně vodhodlaná.”

Bruenor se zadíval na Catti a na chodbu za ní. “Take sme tři,” řekl, “zbití a připravený padnout - ale ty smradlavý drowy vezmem s sebou.”

~~~

Drizzt cítil, e se blíí. Tasil Záblesk a soustředil se na to, aby jeho modrý svit nevzplál. Potěilo ho, kdy scimitar poslechl. Drizzt sotva vnímal půlčíka, kterého nesl u boku. Zaměřil toti smysly na okolí, aby zjistil, jestli se kolem nepohybuje nepřítel. Vstoupil nízkým vchodem do obyčejné komnaty, která vypadala spíe jako irí chodba. Uviděl v ní dva dalí východy, jeden po straně a v úrovni podlahy, druhý přímo před sebou a vý nad zemí.

Drizzt náhle strhl Regise k zemi, sám uskočil ke stěně a zbraně i pohled obrátil ke straně. Z bočního průchodu ale nevyrazil drow, nýbr trpaslík. Ten nejpodivnějí tvor, jakého kdy společníci spatřili.

Pwent byl u jen tři kroky od temného elfa a jeho hlasitý řev naznačoval, e je spokojený s výhodou, kterou momentem překvapení získal. Sklonil hlavu, bodcem na přilbě zamířil Drizztovi na břicho a uslyel, jak prcek na zemi zděeně vyjekl.

Drizzt rychle zvedl ruce a silnými, citlivými prsty nahmatal výstupky ve skále. Stále v rukou drel zbraně a neměl se za co pořádně chytit, ale mrtný drow mnoho nepotřeboval. Sebejistý bojechtivec se řítil bezhlavě vpřed a Drizztovi stačilo jen zvednout nohy.

Pwent nalétl přímo do skály a udělal do ní bodcem tři palce hlubokou díru. Drizzt spustil nohy po stranách bojechtivcovy hlavy a udeřil ho jílci scimitaru do odhaleného týla.

Bojechtivcův ohnutý bodec zaskřípal a zavrzal a trpaslík klesl se sténáním na zem.

Drizzt odskočil a nechal Zábleskovu dychtivou čepel vzplát. Okolí zalila modrá zář.

“Trpaslík,” poznamenal Regis překvapeně.

Pwent zabručel a převrátil se. Drizzt si viml, e mu na krku visí amulet s pěnícím dbánkem, znakem klanu Válečného kladiva.

Pwent potřásl hlavou a vyskočil na nohy.

“Todles vyhrál!” zařval a znovu vyrazil k Drizztovi.

“Nejsme nepřátelé,” snail se drowský hraničář vysvětlit. Regis vykřikl, protoe Pwent se přiblíil a začal se ohánět pěstmi v ohřebených rukavicích.

Drizzt se krátkým úderům snadno vyhnul a viml si mnoha naostřených hran na protivníkově zbroji.

Pwent se znovu ohnal a následoval svoji pěst, aby zvětil její dosah. Drizzt moc dobře věděl, e je to úskok a trpaslík ho nemůe zasáhnout. Zkuený drow pochopil Pwentovu bojovou taktiku, poznal, e klamný úder slouí jen k tomu, aby stralivý trpaslík mohl zacílit a vrhnout se na Drizzta. Scimitar se zableskl a zastavil úder. Drizzt pak trpaslíka překvapil tím, e mu druhou čepelí zatočil nad hlavou a udělal krok vpřed, co byla přesně opačná reakce, ne s jakou Pwent počítal. Drow mávl zbraní v irokém oblouku dolů, ustoupil do strany a udeřil trpaslíka čepelí zezadu do kolena.

Pwent na okamik zapomněl na to, e se chystal ke skoku, a instinktivně nechráněnou nohu pokrčil. Drizzt přitlačil a vloil do úderu dost síly na to, aby přinutil trpaslíka pokračovat v pohybu. Pwent vylétl do vzduchu a přistál tvrdě na zádech.

“Nech toho!” zakřičel Regis na tvrdohlavého trpaslíka, který se znovu snail vstát. “Dost. Nejsme nepřátelé!”

“Říká pravdu,” dodal Drizzt.

Pwent se zvedl na koleno a zvědavě přesunul pohled od Regise k Drizztovi. “Sme tu, abychom dostali půlčíka,” řekl Drizztovi zmateně. “A a ho dostanem, stáhnem ho z kůe. A ty teďka řiká, e mu mám věřit?”

“Je to jiný půlčík,” poznamenal Drizzt a vrazil čepele do pochev.

Po trpaslíkově obličeji se bezděčně rozlil úsměv, protoe ho napadlo, e mu nepřítel zjevně poskytuje výhodu.

“Nejsme nepřátelé,” řekl Drizzt vyrovnaně a levandulové oči se mu zableskly. “Ale nemám čas hrát tvé poetilé hry.”

Pwent se naklonil vpřed. Svaly mu zacukaly touhou po drowovi skočit a roztrhat ho na kusy.

Drowovy oči se znovu zaleskly a Pwent se uvolnil, protoe pochopil, e mu protivník čte mylenky.

“Klidně zaútoč, ale měl bys vědět, e a přítě padne k zemi, u nevstane,” varoval ho Drizzt.

Tibldorfem Pwentem otřáslo jen máloco, nyní vak zváil protivníkův pochmurný slib a uvolněný postoj a vzpomněl si, co mu o tomto drowovi řekla Catti - pokud to tedy skutečně byl legendární Drizzt Do’Urden. “Asi sme kamarádi,” připustil zneklidněný trpaslík a pomalu se postavil.

23

ZTĚLESNĚNÝ VÁLEČNÍK

Pwent se vracel zpět po vlastní stopě a vedl je. Drizzt si byl nyní jist, e se brzy dozví, jaký osud potkal jeho přátele, a opět se postaví zlé sestře. Bojechtivec mu toho o Bruenorovi a ostatních řekl jen málo. Kdy je rozdělili, byli přátelé pod velkým tlakem.

To přimělo Drizzta jetě zrychlit. Myslí mu prolétly obrázky Catti, bezmocné zajatkyně mučené Viernou. Představil si, jak tvrdohlavý Bruenor plive Vierně do tváře, za co mu Vierna rozsápá obličej.

V této oblasti bylo jen málo jeskyní. Nacházely se zde hlavně dlouhé, úzké tunely, z nich některé byly zcela přírodní, jiné opracované v místech, kde se goblini zjevně rozhodli je raději podepřít. Vstoupili do dlouhého, rovného tunelu vyztueného cihlami. Stoupal mírně vzhůru a vybíhalo z něj několik bočních chodeb. Drizzt postavy temných elfů ve tmě před sebou neviděl, ale kdy Záblesk náhle prudce vzplál, nezpochybňoval jeho varování.

To se potvrdilo o chvíli později, kdy ze tmy vylétl íp a zasáhl Regise do pae. Půlčík zasténal. Drizzt ho strhl zpátky a bezpečně ho uloil za roh bočního tunelu, který právě minuli. Ve chvíli, kdy se drow vrátil zpět do hlavní chodby, Pwent u zaútočil, divoce zpíval, a přestoe ho zasahovala jedna otrávená ipka za druhou, bezstarostně jimi procházel.

Drizzt si pospíil za ním a uviděl, jak se Pwent prohnal kolem temného ústí boční chodby. Instinkt mu napověděl, e trpaslík pravděpodobně vběhl přímo do pasti.

Drizzt ztratil bojechtivce na okamik z očí, protoe kolem trpaslíka prolétl íp a zasáhl Drizzta. Díval se, jak mu bolestivě vězí v předloktí, a cítil pálivé mrazení Pwentova elixíru, který s jedem bojoval. Drizzta napadlo, e by mohl klesnout na zem a přilákat nepřátele blí tím, e by předstíral, e ho jed skolil a je tedy snadnou kořistí.

Nemohl ale opustit Pwenta a byl také příli rozzlobený, ne aby na střet dál čekal. Nastal čas hrozbu ukončit.

Vklouzl do temného otvoru bočního tunelu a Záblesk drel kus za zády, aby ho zcela neprozradil. Z chodby před ním se ozvalo zařvání a záplava trpasličích nadávek, co Drizztovi prozradilo, e Pwentova obě unikla.

Drizzt uslyel zaoupání po straně a poznal, e bojechtivec přilákal něčí pozornost. Zhluboka se nadechl, v duchu napočítal do tří a skočil za roh. Záblesk oslnivě vzplál. Nejblií elf ustoupil a vystřelil po Drizztovi z kue. íp krábl Drizzta v záhybu zbroje do ramene. Doufal, e Pwentův lektvar dokáe potlačit také účinek druhého ípu, a útěchu hledal ve skutečnosti, e Pwenta při útoku v chodbě zasáhli několikrát.

Drizzt ustupujícího střelce napadl a drow se zběsile snail tasit zbraň. Rychle by se nepřítele zbavil, ale objevil se druhý drow, ozbrojený mečem a dýkou. Drizzt vstoupil do malé, okrouhlé komnaty, z ní po pravici vybíhal druhý tunel, který se pravděpodobně o kus dál napojoval na hlavní chodbu. Drizzt si vak vzhledu komory sotva viml, stejně jako útoků, které snadno bezmylenkovitými údery odrazil. Hleděl toti do zadní části komnaty, kde stáli Vierna a oldák Jarlaxl.

“Způsobil jsi mi velké potíe, ztracený bratře,” zavrčela Vierna, “ale teď jsi se mi vrátil a odměna bude stát za to.”

Drizzt se na ni tak soustředil, e málem dovolil, aby jeho obranou pronikl meč. Na poslední chvíli ho srazil stranou, rychle zaútočil, zatočil scimitary a sekl kříem dolů.

Drowtí vojáci vak dobře spolupracovali. Odrazili ho, přeli do protiútoku a přinutili Drizzta zhoupnout se na patách.

“Ráda se dívám, jak bojuje,” pokračovala Vierna a samolibě se culila, “ale nemohu riskovat, e tě zabijí - jetě ne.” Začala odříkávat zaklínadlo a Drizzt věděl, e zamíří na něj, pravděpodobně na jeho mysl. Zatnul zuby, zrychlil pohyby a vyvolal si v mysli obrázek zmučené Catti, co jetě posílilo jeho vztek.

Vierna kouzlo s vítězoslavným výkřikem vypustila a přes Drizzta se přelily vlny energie. Utočily na něj a vybízely jeho tělo i mysl, aby se zastavily a nechaly se zajmout.

V drowském hraničáři se vzedmula primitivní, divoká osobnost, kterou nevypustil na povrch ode dne, kdy opustil Temné říe. Znovu se z něj stal lovec, osvobodil se od emocí a od duevní zranitelnosti. Setřásl ze sebe kouzlo, jeho scimitary řinčely o nepřátelské čepele a tvrdě tlačily na protivníky.

Vierna vytřetila oči překvapením. Jarlaxl po jejím boku nedokázal potlačit uculení.

“Síly, které ti dala Lloth, na mě nepůsobí,” prohlásil Drizzt. “Odmítám Pavoučí královnu!”

“Daruji jí tě!” zakřičela Vierna a zdálo se, e má opět navrch, protoe z tunelu po Drizztově pravici vyrazil dalí drowský voják. “Zabijte ho!” poručila kněka. “Obětujeme ho teď a tady. Nedovolím, aby se odpadlík dál rouhal!”

Drizzt bojoval naprosto úasně a nutil nepřátele ustupovat na patách. Ale pokud se k boji připojí třetí zkuený válečník…

Nikdy k tomu nedolo. Tunelem napravo se rozlehl řev a ven se v typicky zběsilém útoku se skloněnou hlavou vyřítil Tibldorf Pwent. Zasáhl překvapeného drowského vojáka do tíhlého boku a zkrouceným bodcem na přilbici mu rozerval břicho.

Pwent se mocně valil vpřed, a zakopl o nohy nabodnutého drowa a oba bojovníci se zřítili na zem před uaslou Viernu.

Drow se zběsile, bezmocně zmítal a Pwent do něj nemilosrdně buil.

Drizzt pochopil, e se musí ke spolubojovníkovi co nejrychleji dostat, protoe věděl, jakému nebezpečí Pwent tváří v tvář Vierně a oldákovi čelí. Sekl Zábleskem dolů a napříč a srazil meče protivníků stranou, pak postoupil vpřed a druhou čepelí zaútočil na nejbliího nepřítele, který ho zasáhl ípem z kue a ádné dalí zbraně neměl.

Druhý drow mávl paí, zastavil scimitar dýkou a zabránil Drizztovi společníka zabít. Tomu se alespoň podařilo říznout protivníka do obličeje.

Viernina tvář se stáhla vzteky. Práskla hadím bičem a začala bojechtivce tlouct do zad. ivé hadí hlavy se točily a hledaly otvory ve zbroji, kterými by se zakously do silné kůe.

Pwent vyprostil přilbu, vrazil umírajícímu temnému elfovi hřeb na rukavici do tváře a obrátil pozornost k útočnici a její zákeřné zbrani.

Prásk!

Hadí hlava se mu zakousla do ramene. Dalí dvě pak do krku. Pwent se otočil a zvedl pai, ale hlavy se mu zahryzly do ruky a pae mu ihned zchromla. Cítil, jak mocný lektvar s jedem bojuje, ale přesto zaváhal a téměř zavrávoral.

Prásk!

Vierna ho znovu uhodila a vech pět hlav si vybralo za cíl trpaslíkovu ruku a tvář. Pwent na Viernu chvíli hleděl, pokusil se zaklít, ale padl na kámen a házel sebou jako ryba na suchu. Téměř celé tělo mu zchromlo, nervy a svaly nedokázaly pracovat koordinovaným způsobem.

Vierna se zadívala Drizztovým směrem a oči jí hořely nenávistí. “Teď jsou po smrti vichni tví ubozí přátelé, ztracený bratře!” zavrčela, protoe tomu skutečně věřila. Udělala krok vpřed, zvedla bič do výe, ale zaváhala, protoe bratrovy rysy zkroutila čirá, bezuzdná zuřivost.

Vichni tví ubozí přátelé jsou po smrti!

Slova pálila Drizzta v krvi a měnila mu srdce v kámen.

Vichni tví ubozí přátelé jsou po smrti!

Catti, Wulfgar, Bruenor, ve, co bylo Drizztu Do’Urdenovi drahé, mu sebral původ, kterému nedokázal uniknout.

Pohyby protivníků sotva viděl, přesto věděl, e scimitary dokonale blokují kadý útok a pohybují se v rozmazaných mouhách, které nepřátelům neposkytují ádné monosti.

Vichni tví ubozí přátelé jsou mrtví!

Opět se z něj stal lovec přeívající v divočině Temných říí. Byl víc ne lovcem, byl ztělesněním válečníka bojujícího dokonalými instinkty.

Meč bodl ze strany. Drizztův scimitar po něm plesknul a srazil hrot k zemi. Drizzt převrátil čepel přes meč, zvedl protivníkovu zbraň vysoko a přinutil drowa ustoupit, to ve tak rychle, e mrtný drow nestačil zareagovat.

Scimitar sekl napříč a přeal ermíři svaly na pai. Drow bolestivě vykřikl, ale nějak se mu podařilo udret zbraň v ruce. K ničemu mu to vak nebylo. Scimitar padl dolů, se zaskřípáním rozsekl kroukovou koili a zanechal na drowové hrudi krvavou ránu.

Drizzt si během okamení přehodil čepel v ruce a al mečem opačným směrem vzhůru. Znovu si zbraň přehodil a mávl jí počtvrté. Minul jen proto, e drowova hlava, na kterou mířil, mezitím odlétla stranou.

A po celou dobu Drizzt druhým scimitarem odráel útoky dalího protivníka.

Vierna zalapala po dechu stejně jako zbývající voják, který Drizztovi čelil. Drizzt by se ho zbavil stejně lehce, ale viml si, e Jarlaxl pohnul rukou a vyuil mezery, kterou po sobě zanechal padlý protivník.

Drizztův následný tanec pramenil z čirého, vzteklého zoufalství. Scimitar zařinčel, jak do něj narazilo něco kovového. Záblesk sekl napříč a srazil stranou druhou dýku.

Během vteřiny bylo po vem. Temný elf odrazil pět dýk, které ani pořádně neviděl.

Jarlaxl se zhoupl na patách. Začal kolem Drizzta krouit, smál se a asl, protoe ho obdivuhodná ukázka bojového umění a pokračující bitva nadchly.

Ale Drizztovy potíe neskončily. Vierna vykřikla Llothino jméno a vrhla se vpřed, aby vojákovi pomohla. Její hadí bič představoval větí problém ne meč mrtvého drowa.

~~~

Regis se schoulil do co nejmeního klubíčka, protoe uviděl, jak se kolem ústí chodby plíí temné postavy. Uvolnil se, a kdy skupina tunel minula. Sebral odvahu, připlazil se blí ke vchodu a pouil infravidění, aby se podíval, jestli jsou to dalí zlí temní elfové.

Prozradily ho rudě zářící oči. Viml si jich estý voják, který el kus za skupinou.

Regis s vyjeknutím ucouvl. Kyprou rukou popadl kámen a zvedl ho před sebe. Proti drowímu elfovi to byla skutečně ubohá zbraň!

Temný elf se na půlčíka zadíval, pak si bedlivě prohlédl tunel a opatrně do něj vstoupil. Po tváři se mu rozlil úsměv, kdy si uvědomil, e Regis je zjevně bezmocný.

“U zraněný?” zeptal se obecnou řečí.

Regisovi chvíli trvalo, ne slova pronesená s těkým, neznámým přízvukem rozlutil. Zvedl hrozivě kámen, protoe drow se přiblíil a klekl si před Regisem. V rukou drel meč a dýku.

Drow se zasmál nahlas. “Chce mě pratit oblázkem?” posmíval se a rozpřáhl pae, aby ze své hrudi udělal snadný cíl. “Tak mě uhoď, malý půlčíku. Pobav mě, ne ti podříznu hrdlo.”

Chvějící se Regis trhl paí, jako by chtěl na drowovu nabídku přistoupit. Ale udeřil druhou rukou, v ní drel dýku, která vypadla Artemisi Entrerimu.

Drahokamy na smrtící čepeli se dychtivě zablýskly, jako by zbraň ila a hladověla. Dýka protrhla kroukovou zbroj a zabodla se překvapenému temnému elfovi do měkké kůe.

Regis zamrkal uasle nad tím, jak snadno se dýka zabodla. Vypadalo to, jako by byl nepřítel oděn do pergamenu místo do kroukové zbroje. Dýka půlčíkovi málem vyklouzla z ruky, protoe se mu z ní do pae začala vlévat moc. Drow se pokusil promluvit. Kdyby jakkoli zaútočil, Regis by se neměl jak bránit.

Ale drow ho z nějakého důvodu nenapadl. Nemohl. Oči měl vytřetěné okem a jeho tělo sebou křečovitě trhalo. Regisovi se zdálo, jako by z temného elfa něco vysávalo ivot. S otevřenými ústy hleděl na nejstralivějí výraz hrůzy, jaký kdy spatřil.

Do půlčíkovi pae se dál vlévala ivotodárná energie. Slyel, jak drowovy zbraně dopadly na kámen. Regis si vzpomněl na staré příběhy, které mu otec vyprávěl o děsivých nočních tvorech. Přelévalo se přes něj nepřirozené teplo a on si představoval, e tak nějak se musí cítit upír vysávající krev oběti.

Jeho rány se hojily!

Drow klesl bez ivota na zem. Regis seděl a prázdným pohledem zíral na magickou dýku. Zachvěl se, protoe si vzpomněl, kolikrát málem padl stralivé zbrani za obě on sám.

~~~

Dva drowové se tie, ale rychle pohybovali křivolakými tunely, které je měly zavést zpět k Vierně a Jarlaxlovi. Byli si jisti, e prapodivnému trpaslíkovi unikli. Netuili, e je Pwent obeel a dostal se k Vierně jako první.

A netuili ani to, e do tunelů vstoupil dalí trpaslík, rudovousý, jeho uplakané oči přísahaly smrt vem nepřátelům, na které narazí.

Temní elfové zabočili do tunelu vedoucího do boční komnaty, která leela vedle hlavní chodby. Viděli, jak se k nim ve vzdálenosti několika kroků otočila malá, podsaditá postava. Trpaslík nebojácně, divoce zaútočil.

Mezi trojicí bojovníků se rozpoutala zmatená bitva. Bruenor se oháněl títem a sekal kolem sebe slepě sekyrou.

“Zabili ste mýho chlapce!” zařval trpaslík, a přestoe ádný z protivníků obecné řeči nerozuměl, moc dobře si uvědomili, jak straně Bruenor zuří. Jeden z drowů získal zpět rovnováhu, sekl mečem po zdobeném títu a zasáhl trpaslíka do ramene tak silně, e ho musel připravit o vekerý cit v pai.

Pokud si Bruenor zásahu vůbec viml, nedal to nijak najevo.

“Mýho chlapce!” zavrčel a mocným seknutí odklonil stranou meč druhého drowa. Drow tedy na trpaslíka zaútočil druhým mečem a tvrdě na něj přitlačil. Ale Bruenor ránu přijal a ani sebou netrhl. Soustředil se jen na zabíjení.

al sekyrou v nízkém oblouku. Drow zbraň přeskočil, ale Bruenor ji uprostřed pohybu obrátil zpět. Drow se pokusil znovu vyskočit, ale Bruenor se pohyboval příli rychle. Trpaslík zahákl sekyru drowovi za kotník a ví silou trhl, take nepříteli podrazil nohy.

Druhý temný elf se na trpaslíka vrhl a snail se padlého společníka ochránit. Sekl Bruenorovi po tváři a oslepil mu jedno oko. Bruenor pálivou agónii opět ignoroval a skočil vpřed, aby se ocitl na dosah.

“Mýho chlapce!” vykřikl znovu a ví silou al. Zarazil sekyru drowovi, který se krábal na nohy, do páteře.

Bruenor zvedl v poslední chvíli tít a zastavil tak bodnutí stojícího drowa.

Trpaslík ztratil rovnováhu, zavrávoral a musel několikrát kubnout zbraní, aby ji z oběti vyprostil.

~~~

Zdálo se, e hadí hlavy útočí nezávisle na sobě. Napadaly Drizzta z různých úhlů, chňapaly, svíjely se a znovu chňapaly. Skutečnost, e Vierna bojuje po jeho boku, temného elfa vybičovala. Zběsile po Drizztovi sekal mečem i dýkou v naději, e ho pro kněku, pro slávu zvrácené Pavoučí královny zabije.

Drizzt si zachoval chladnou hlavu. Oháněl se scimitary, vyuíval rychlých nohou a blokoval údery nebo jím unikal, aby si protivníky, a předevím Viernu, udrel od těla.

Poznal vak, e je v pasti, obzvlátě kdy se zákeřný Jarlaxl objevil za jeho protivníky a nael si mezeru mezi Viernou a drowem. Drizzt kadým okamikem očekával dalí salvu dýk, ale opravdu nevěděl, jak jí unikne, protoe Viernin bič vyadoval vechnu jeho pozornost.

Jeho strach jetě zesílil, kdy uviděl, e na něj oldák nemíří dýkami, nýbr kouzelnou hůlkou.

“koda, Drizzte Do’Urdene,” řekl oldák. “Obětoval bych spoustu ivotů, abych si mohl přivlastnit válečníka tvých dovedností.” Začal odříkávat zaklínadlo v drowtině. Drizzt se pokusil ustoupit do strany, ale Vierna a drowský bojovník ho dreli na místě.

Ostře se zablesklo. Blesk se zhmotnil těsně před přikrčenou Viernou a drowským vojákem. Ale ve stejnou chvíli, kdy oldák zaklínadlo dokončil, se zpoza Drizzta vyřítilo něco černého. Zasáhlo to drowského hraničáře do ramene a vlétlo mezi Viernu a jejího spojence.

Guenhwyvar zachytila plnou sílu blesku a pohltila jeho energii dřív, ne stačil vylétnout. Panter proskočil magickou stěnou, vrazil do překvapeného oldáka a povalil ho na zem.

Náhlý záblesk a panterovo zjevení zkueného Drizzta nerozptýlily. A ani Viernu, která byla tak plná nenávisti, tolik ho touila zabít, e se ani na okamik nepřestala na zuřivou bitvu soustředit. Ale druhý drow zamoural a ohlédl se přes rameno.

Ve chvíli, kdy se otočil zpět, zjistil, e mu Záblesk pronikl zbrojí a nael si cestu k jeho srdci.

~~~

Zablesknutí trvalo jen zlomek vteřiny a nevydalo mnoho světla, ale Catti, která dřepěla v tunelu a sledovala Guenhwyvar, si přesto vimla blíících se tíhlých postav tlupy temných elfů.

Vypustila íp a vyuila jeho svitu k tomu, aby zjistila, kde přesně se temní elfové ukrývají. Tvář se jí stáhla do nemilosrdné masky. Potlučená mladá ena vstala, vloila do luku dalí íp a začala nepřátele pronásledovat.

Ovládla ji touha pomstít se za Wulfgara. Neznala strach a ani sebou netrhla, kdy uslyela cvakání ručních kuí. Do těla se jí zabodly dvě ipky.

Vystřelila dalí íp, zasáhla temného elfa do ramene a srazila ho k zemi. Ne se svit ípu rozplynul, vypálila třetí, který hlasitě zaskřípal, jak se odrazil od opracované stěny tunelu.

Mladá ena kráčela dál. Věděla, e ji drowové dobře vidí, zatímco ona zahlédla jejich hrubé obrysy, jen kdy kolem proletěl íp.

Instinkt jí napověděl, aby vystřelila vzhůru. Ponuře se usmála, kdy zasáhla levitujícího drowa přímo do obličeje a utrhla mu hlavu. Síla zásahu tělo, které zůstalo nehybně viset ve vzduchu, obrátila.

Catti znovu vystřelila, ale tentokrát ádný záblesk nezahlédla. Teprve v tu chvíli si vimla, e ji temní elfové zahalili koulí temnoty. Hlupáci! pomyslela si. Teď neviděli ani oni ji.

Ale la dál, opustila kouli, vypálila a zabila dalího z nepřátel.

íp z kue ji zasáhl do tváře a bolestivěji krábl do čelisti.

Catti zatnula zuby a la dál. Viděla, jak se k ní blíí rudě zářící oči zbývajících dvou drowů. Pochopila, e tasili meče a útočí. Zvedla luk, aby vyuila svítících očí jako terčů.

Obklopila ji temná koule.

V mladé eně se vzedmula vlna hrůzy, ale tvrdohlavě ji potlačila a její výraz se vůbec nezměnil. Věděla, e jí zbývá jen okamik, ne se do ní zabodne drowský meč. Vybavila si, kde nepřátele naposledy viděla, pod jakým úhlem musí vystřelit.

Vloila do luku dalí íp, a kdy před sebou uslyela tiché zaoupání, obrátila se doleva a vystřelila. Vypustila třetí a čtvrtý íp a nechala se vést jen instinkty. Doufala, e útočící temné elfy alespoň zraní a zpomalí. Padla na zem, vystřelila bokem a trhla sebou, protoe íp zjevně vylétl do tmy, ani by zasáhl cíl.

Znovu uposlechla instinkt, převrátila se na záda a vystřelila nad sebe. Uslyela tupou ránu a ostré prasknutí, jak střela prolétla levitujícím drowem a zabodla se do stropu. Zasypaly ji kusy kamene a Catti se schoulila.

Dlouho leela stočená do klubíčka, protoe očekávala, e se na ni kadým okamikem zřítí strop, e ji kadým okamikem rozseká drow na kusy.

~~~

Temný elf pronikl mečem do trpaslíkovy blízkosti mnohem častěji, ne se trpaslík přiblíil sekyrou k němu, ale osamělý drow přesto věděl, e nezvítězí, e rozzuřeného nepřítele nezastaví. Pouil vrozenou magii a zahalil trpaslíka nekodnými modrými plameny. Kouzelným ohněm tak zřetelně vykreslil Bruenorovu postavu a udělal z něj snadnějí cíl. Bruenor sebou ani netrhl.

Drow zákeřně bodl, aby trpaslíka udrel na patách, pak se obrátil a dal se na útěk. Chtěl ustoupit jen o několik stop, znovu se otočit a zahalit trpaslíka koulí temnoty.

Bruenor se nepokusil dlouhonohého drowa dohonit. Popadl sekyru oběma rukama a zvedl ji nad hlavu.

“Mýho chlapce!” zařval trpaslík vztekle a ví silou hodil. Byl to riskantní manévr, který pramenil ze zoufalství otce, který přiel o dítě. Bruenorova sekyra se k němu nevrátí jako Aegisův tesák k Wulfgarovi. Pokud sekyra nezasáhne cíl…

Zasáhla drowa právě ve chvíli, kdy se chystal zabočit do bočního tunelu. Zasekla se mu do boku a do zad a mrtila jím o protějí roh. Snail se vzpamatovat, zmítal se chvíli na podlaze a pokouel se popadnout ztracený meč a vyraený dech.

Ale kdy se jeho ruka přiblíila ke zbrani, dupla mu na ni trpasličí noha a rozdrtila mu prsty.

Bruenor se zadíval na sekyru a na krev, která se řinula z drowovy rány. “Se mrtvej,” řekl temnému elfovi chladně a se stralivým prasknutím zbraň vytrhl.

Drow slyel jeho slova jakoby z dálky, jeho mysl vak u přestávala pracovat a mylenky z něj odtékaly jako krev z rány.

~~~

Vierna nepolevila v útoku, ani kdy její společník padl k zemi mrtvý. Nedala najevo, e by ji náhlý zvrat v bitvě zajímal. Drizztovi se převrátil aludek, kdy se na sestru zadíval. Tvář měla staenou nenávistí, kterou Pavoučí královna rozsévala, a nesmyslnou zuřivostí neznající zdravý rozum ani svědomí.

Drizzt vak nedovolil, aby vnitřní rozpolcenost ovlivnila jeho ermířské umění, ne poté, co sestra prohlásila, e jeho přátelé jsou mrtví. Častokrát hadí hlavy zasáhl, ale nikdy natolik silně, aby napáchal nějaké kody.

Jedna hlava se mu zakousla do pae. Drizzt ucítil ochromující mravenčení a sekl po hadovi druhou čepelí.

Ale tím si odkryl druhý bok a dalí hlava se mu zahryzla do ramene. Třetí mu zaútočila z boku na tvář.

Sekl po nejblií zmiji a druhého útočícího hada zatlačil zpátky.

Vierninu biči zůstaly u jen tři hlavy, ale kousnutí Drizzta omámila. Zapotácel se vzad a opřel se o stěnu vedle ústí tunelu. Podíval se na své rameno a zalila ho hrůza, kdy si uvědomil, e useknutá hlava zůstala pevně vězet v jeho rameni.

Teprve v tu chvíli si Drizzt viml známých stříbrných záblesků Cattina Taulmarilu. Guenhwyvar tady byla taky a ivá. Catti bojovala venku v chodbě. A odněkud z druhého tunelu, který se táhl napravo souběně s komorou, k němu doléhal nezaměnitelný vzteklý řev Bruenora Válečného kladiva.

“Mýho chlapce!”

“Tvrdila jsi, e jsou mrtví,” poznamenal Drizzt. Chytil se stěny, aby nabyl zpět rovnováhu.

“Nezáleí na nich!” zaječela Vierna, kterou odhalení očividně také okovalo. “Záleí jen na tobě a na slávě, kterou mi přinese tvá smrt!” Vrhla se na zraněného bratra s třemi hadími hlavami před sebou.

Drizzt načerpal novou sílu. Dodala mu ji přítomnost přátel, vědomí, e rovně bojují a budou potřebovat, aby zvítězil.

Místo aby zaútočil nebo sekl napříč, dovolil Drizzt hadím hlavám, aby se k němu přiblíily. Kously ho jednou, dvakrát, ale jemu se podařilo rozseknout Zábleskem jednu zmijí hlavu v půli. Hadí tělo se jen bezmocně svíjelo.

Drizzt se odrazil od stěny a zatlačil překvapenou Viernu zpátky. Sekal čepelemi tvrdě a rychle a mířil jen na hlavy Viernina biče, i kdy měl víc ne jednou pocit, e by dokázal proniknout sestřinou obranou a zasáhnout i ji.

Dalí hadí hlava dopadla na zem.

Vierna se ohnala zuboeným bičem, ale scimitar se jí zařízl hluboko do pae dřív, ne jím stačila prásknout. Zbraň spadla na zem. Sotva vypadla Vierně z ruky, ze ivého hada se stal obyčejný kus provazu.

Vierna zasyčela na Drizzta jako zvíře a prázdnýma rukama hrabala do vzduchu.

Drizzt nezaútočil ihned. Nemusel, protoe hrot Záblesku mířil sestře na zranitelnou hruď.

Vierna cukla rukou k opasku, u kterého jí visely palcáty ozdobené spletitými runami pavoučích sítí. Drizzt uhádl, jakou moc zbraně mají, a z vlastních zkueností věděl, jak obratně s nimi dokáe Vierna zacházet.

“Nedělej to,” poručil a ukázal na zbraně.

“Oba nás vycvičil Zaknafein,” připomněla Vierna. Zmínka o otci Drizzta zabolela. “Bojí se zjistit, kdo se naučil víc?”

“Oba nás zplodil,” opáčil Drizzt a ostře zářícím Zábleskem srazil Vierninu ruku pryč od opasku. “Nech toho a u ho dál nezahanbuj. Existuje lepí cesta, sestro, světlo, o jakém se ti ani nesnilo.”

Vierna se mu vysmála. Opravdu si myslel, e by ji, Llothinu kněku, mohl obrátit na jinou víru?

“Nech toho!” přikázal Drizzt důrazněji, kdy Vierna znovu přiblíila ruku k palcátu.

Hmátla po zbrani. Záblesk jí lehce probodl hruď i srdce. Zakrvácený hrot jí pronikl ven zády.

Kdy se jí podlomila kolena, Drizzt k ní přiskočil a pevně ji sevřel v paích.

Bez mrkání na sebe hleděli, zatímco Vierna pomalu klesala k zemi. Její vztek a posedlost zmizely a nahradil je výraz klidu a míru, který se ve tvářích drowů objevuje jen vzácně.

“Je mi to líto,” pronesl Drizzt bezhlesně.

Vierna zavrtěla hlavou. Odmítla jeho omluvu, ale Drizztovi se zdálo, e její pohřbená část, ta, která z ní dělala dceru Zaknafeina Do’Urdena, s takovým koncem souhlasí.

Vierniny oči se zavřely navdy.

24

DLOUHÁ CESTA DOMŮ

“Dobrá práce.” Drizzt sebou překvapeně trhl, protoe si uvědomil, e i kdy je Vierna mrtvá, bitva moná jetě neskončila. Uskočil stranou a zvedl scimitary v obraně. Kdy vak uviděl Jarlaxla, sklonil zbraně. oldák seděl opřený o protějí stěnu komnaty a jedna noha mu trčela do strany v podivném úhlu.

“Panter,” vysvětlil oldák. Hovořil obecnou řečí tak plynule, jako by strávil celý ivot na povrchu. “Myslel jsem, e mě zabije. Srazil mě na zem.” Jarlaxl pokrčil rameny. “Moná ho můj blesk zranil.”

Zmínka o blesku Drizztovi připomněla kouzelnou hůlku a skutečnost, e tento drow je stále nebezpečný. Podřepl a začal kolem něj krouit v obranném manévru.

Jarlaxl sebou trhl bolestí a zvedl prázdnou ruku, aby ostraitého hraničáře uklidnil. “Hůlku jsem schoval,” ujistil Drizzta. “I kdybys byl bezbranný, jak si myslí, e teď jsem já, nepouil bych ji.”

“Chtěl jsi mě zabít,” odvětil Drizzt chladně.

oldák znovu pokrčil rameny a zazubil se. “Kdyby Vierna zvítězila a já jí nepomohl, zabila by mě,” vysvětlil klidně. “A i kdy jsi dobrý bojovník, byl jsem si jist, e vyhraje.”

Bylo to logické vysvětlení a Drizzt věděl, e pragmatičnost je mezi temnými elfy běným rysem. “Lloth by tě za moji smrt i přesto odměnila,” namítl Drizzt.

“Nejsem otrok Pavoučí královny,” odvětil Jarlaxl. “Jsem pragmatik.”

“Vyhrouje mi?”

oldák se rozesmál, ale trhl sebou, jak ho zabolela zlomená noha.

Do komnaty vrazil z boční chodby Bruenor. Střelil pohledem po Drizztovi, pak se soustředil na Jarlaxla, protoe si jetě nevybil vztek.

“Zadr!” zvolal Drizzt, kdy se trpaslík ke zjevně bezmocnému oldákovi vydal.

Bruenor se zprudka zastavil a obrátil studený pohled k Drizztovi. Díky zraněné tváři, oklivě rozseknutému oku a krvavé struce, která mu stékala z čela po levé tváři dolů, vypadal velmi hrozivě. “Zajatce neberem,” zavrčel Bruenor.

Drizzt si viml Bruenorova jedovatého tónu a uvědomil si, e nikde nezahlédl Wulfgara. “Kde jsou ostatní?”

“Já sem tady,” odvětila Catti a vstoupila do komory z hlavního tunelu za Drizztem.

Drizzt se k ní otočil. Její pinavá tvář s děsivě pochmurným výrazem prozrazovala mnohé. “Wulf…” začal se ptát, ale Catti zavrtěla váně hlavou, jako by nesnesla slyet jeho jméno nahlas. Přiblíila se k němu a Drizzt sebou trhl, protoe si viml, e jí v ráně na čelisti stále vězí ipka z malé kue.

Drizzt pohladil Catti něně po tváři, pak sevřel odpornou střelu prsty a vytrhl ji z rány. Ihned vzal mladou enu za ramena, protoe ji zachvátila mdloba a bolest.

“Doufám, e jsem panterovi neublíil,” vyruil je Jarlaxl. “Je to skutečně úasné zvíře!”

Drizzt se obrátil a v levandulových očích se mu zablesklo.

“Drádí tě,” poznamenal Bruenor. Prsty dychtivě přejel po topůrku zakrvácené sekyry. “ebrá vo milost bez ebrání.”

Drizzt si tím nebyl tak jist. Věděl, jak straný je ivot v Menzoberranzanu a jak daleko jsou někteří drowové ochotni zajít, aby přeili. Jeho vlastní otec Zaknafein, drow, kterého měl Drizzt nejradi ze vech, byl zabiják a slouil Matroně Zlovůli, jen aby zůstal naivu. Je moné, e by tento oldák zastával stejně pragmatické názory?

Drizzt tomu chtěl uvěřit. Vierna mu leela mrtvá u nohou, jeho rodina, pouto s národem, u neexistovala. Chtěl uvěřit, e není na světě sám.

“Zab toho psa, nebo ho vodtáhnem zpátky,” zavrčel Bruenor, kterému u dola trpělivost.

“Jaké je tvé rozhodnutí, Drizzte Do’Urdene?” zeptal se Jarlaxl klidně.

Drizzt se na Jarlaxla znovu pozorně zadíval. Tento elf není jako Zaknafein, uvědomil si, protoe si vzpomněl, jak otec zuřil, kdy se doslechl, e Drizzt zabíjel povrchové elfy. Zaknafein a Jarlaxl se od sebe rozhodně liili. Zaknafein zabíjel jen ty, kdo si podle něj smrt zaslouili, Llothiny sluebníky nebo jiné zlé přisluhovače. Nevydal by se s Viernou na tento lov.

Drizzta náhle popadla taková zuřivost, e na oldáka málem zaútočil. Ale potlačil nutkání, protoe si znovu vzpomněl na nátlak Menzoberranzanu, na břemeno vudypřítomného zla, je ohnulo hřbet i temným elfům s netypickým názory. Zaknafein Drizztovi přiznal, e častokrát málem propadl Lloth, a Drizzt sám se během putování Temnými říemi často bál toho, co se z něj stalo nebo teprve stane.

Jak mohl temného elfa soudit? Vrátil scimitary do pochev. “Zabil mýho chlapce!” zařval Bruenor, který očividně pochopil, co se Drizzt chystá udělat.

Drizzt rozhodně zavrtěl hlavou.

“Milosrdenství je zvlátní věc, Drizzte Do’Urdene,” poznamenal Jarlaxl. “Síla, nebo slabost?”

“Síla,” odvětil Drizzt rychle.

“Můe zachránit dui, nebo zatratit tělo,” odpověděl Jarlaxl. Dotkl se okraje iráku v pozdravu, pak se zprudka pohnul, vytrhl ruku z plátě a mrtil něčím malým o zem před sebou. Ozval se výbuch a komnatu naplnil kouř.

“Do pekel s ním!” zavrčela Catti, vystřelila íp, který prořízl dým a zaduněl o skalnatou stěnu. Bruenor se vrhl vpřed a divoce se ohnal sekyrou, ale neměl co zasáhnout. oldák zmizel.

Kdy Bruenor konečně vyel z kouře ven, Drizzt a Catti u stáli nad tělem Tibldorfa Pwenta.

“Je mrtvej?” zeptal se král.

Drizzt se nad bojechtivcem sklonil a vzpomněl si, e Pwenta krutě zasáhl Viernin hadí bič. “Ne,” odpověděl. “Bič nemá zabít, jen ochromit.”

Bystrým sluchem zachytil Bruenorovo zamumlání. “koda,” zabručel si trpaslík pod vousy.

Chvíli trvalo, ne bojechtivce probudili. Pwent vyskočil, ihned ale spadl zpět na zem. Znovu se vykrábal na nohy a tvářil se zahanbeně, dokud Drizzt neudělal tu chybu, e mu poděkoval za cennou pomoc.

V hlavním tunelu nali pět mrtvých drowů, z nich jeden stále visel u stropu v místě, kde bývala koule temnoty. Drizzt se otřásl, kdy mu Catti vysvětlila, odkud se skupina drowů vzala.

“Regis,” vydechl, rozběhl se chodbou a zahnul do bočního tunelu, v něm půlčíka zanechal.

Regis tam vyděeně seděl napůl pohřbený pod mrtvým drowem a v ruce pevně svíral drahokamy posázenou dýku.

“Pojď, příteli,” řekl Drizzt, kterému se nesmírně ulevilo. “Je na čase vrátit se domů.”

~~~

Potlučení společníci podpírali jeden druhého a pomalu a tie procházeli tunely. Drizzt se po rozedraném průvodu rozhlédl. Zadíval se na Bruenora s rozseknutým okem a na Pwenta, který stále zcela neovládal svalstvo. Drizztovi bolestivě tepalo v noze. Adrenalin, který ho během bitvy zalil, vyprchával, proto ránu vnímal stále víc. Ale tyhle problémy drowského hraničáře tolik neděsily. Vechny společníky konečně naplno zasáhla Wulfgarova smrt.

Dokáe Catti znovu sebrat vztek, ignorovat muka a bojovat celým srdcem? Dokáe se Bruenor, který byl tak váně zraněn, e si Drizzt nebyl jist, jestli se do Mitrilové síně vůbec dostane ivý, vzchopit a vybojovat dalí bitvu?

Drizzt netuil, a upřímně si proto oddychl, kdy zpoza vzdálené zatáčky v tunelu vystoupil generál Dagna v čele trpasličí kavalerie na chrochtajících ořích.

Bruenorovi se při pohledu na ně podlomila kolena. Trpaslíci neztráceli čas, přivázali zraněného krále a Regise na prasata a co nejrychleji opustili divočinu jeskynního komplexu. Pwent je rovně doprovodil a s radostí přijal otěe jednoho z prasat. Drizzt a Catti se ale nevydali do Mitrilové síně přímou cestou. Tři trpasličí jezdci bez ořů, byl mezi nimi i sám generál Dagna, doprovodili Drizzta a mladou enu do osudné jeskyně.

Sotva Drizzt zavalený výklenek spatřil, uvědomil si, e není ádných pochyb, ádné záchrany v poslední vteřině. Jeho přítel odeel navdy.

Catti mu bitvu do detailu popsala. Musela se ale na dlouhou dobu odmlčet, aby nala hlas a mohla mu vypovědět o Wulfgarově statečném konci.

Nakonec se zadívala na hromadu suti, zaeptala “sbohem” a opustila s trpaslíky jeskyni.

Drizzt tam mnoho minut stál o samotě a jen bezmocně hleděl. Sotva dokázal uvěřit tomu, e mocný Wulfgar skončil pod hromadou balvanů. Připadalo mu to neskutečné, protiřečilo to zdravému rozumu.

Ale byla to skutečnost.

A Drizzt nemohl nic dělat.

Drowa přepadl pocit viny, protoe si uvědomil, e to kvůli němu vyrazila sestra na lov a přivodila Wulfgarovi smrt. Ihned vak takové mylenky potlačil a rozhodl se o podobných věcech u nikdy nepřemýlet.

Nadeel čas rozloučit se s věrným společníkem a drahým přítelem. Touil být s Wulfgarem, stát mladému barbarovi po boku, utěit ho, vést ho a sdílet jetě jedno potměilé mrknutí, odváně se s ním postavit tajemství, které jim smrt předkládala.

“Sbohem, příteli,” zaeptal Drizzt a marně se snail zabránit tomu, aby se mu zlomil hlas. “Na tuto cestu se vydá sám.”

~~~

Návrat do Mitrilové síně nebyl pro vyčerpané, potlučené přátele důvodem k oslavám. Nemohli tvrdit, e v niích tunelech zvítězili. Kadý z nich, Drizzt, Bruenor, Catti i Regis, pohlíeli na Wulfgarovu smrt jinak, protoe kadý z nich měl k němu jiný vztah - pro Bruenora to byl syn, pro Catti snoubenec, pro Drizzta kamarád, pro Regise ochránce.

Nejvánějí zranění utrpěl Bruenor. Trpasličí král přiel o oko a navdy mu na tváři, od čela po čelist, zůstane výrazná, rudomodrá jizva. Ale fyzická bolest byla nejmením z Bruenorových problémů.

Během následujících dní si podsaditý trpaslík mnohokrát zničehonic vzpomněl, e potřebuje něco vyřídit se svatým klerikem, jen aby si vzápětí uvědomil, e Valoun u není, e mu nepomůe ve vyřeit a rozhlásit, e se v Mitrilové síni ádná svatba konat nebude.

Drizzt viděl prudký al, který se vryl trpaslíkovi do tváře. Poprvé za dlouhé roky, co hraničář trpaslíka znal, mu připadalo, e Bruenor vypadá starý a unavený. Drizzt se na něj sotva dokázal podívat, ale srdce mu pukalo jetě víc, kdykoli pohlédl na Catti.

Byla mladá a ohnivá, cítila se plná ivota a nesmrtelná. Ale nyní se její pohled na svět roztřítil.

Dlouhé hodiny se nekonečně plazily a přátelé zůstávali povětinou o samotě. Drizzt, Bruenor a Catti se vídali jen zřídka a ádný z nich ani jednou nezahlédl Regise.

Netuili, e půlčík opustil Mitrilovou síň západním východem a vydal se do Strácova údolí.

Regis opatrně vyplhal na skalnatý výběek asi padesát stop nad rozeklaným dnem jiního konce dlouhého, úzkého údolí. Nael tam ochablé tělo visící za potrhaný plá na skále. Půlčík si lehl na látku plátě a pevně se chytil kamene, protoe vítr tu ostře svitěl. Uasl, kdy se mu pod ním pohnul.

“ije?” zaeptal půlčík potěeně. Polámaný a potrhaný Entreri visel na skále u víc ne den. “ije jetě?” Regis byl vdy opatrný, obzvlátě kdy jednal s Artemisem Entrerim, proto vytáhl drahokamy zdobenou dýku a přiloil její ostří pod poslední pevný ev plátě. Stačilo jen kubnout zápěstím a nebezpečný zabiják se zřítí dolů.

Entreri naklonil hlavu na stranu a slabě zasténal, nedokázal vak najít dost sil na to, aby promluvil.

“Má něco, co patří mně,” řekl mu Regis.

Zabiják se pootočil, aby na Regise pohlédl, a půlčík sebou trhl a ucukl, kdy spatřil muův rozdrcený obličej. Lícní kost měl roztřítěnou, kůi servanou z tváře a na oko, které k Regisovi obrátil, neviděl.

Regis si byl jist, e mu, který má zlámané kosti a trpí agónií stralivých ran, si ani neuvědomuje, e nevidí.

“Rubínový přívěsek,” řekl Regis naléhavěji. Hypnotizující drahokam visel na řetízku pod Entreriho tělem.

Entreri zjevně pochopil, protoe pohnul rukou k drahokamu, ale pak ji nechal vyčerpaně klesnout. Byl příli zesláblý.

Regis zavrtěl hlavou a popadl svoji hůl. S dýkou pevně přitisknutou k zabijákovu pláti se natáhl a ouchl do Entreriho.

Mu nezareagoval.

Regis do něj znovu strčil, mnohem silněji, a jetě několikrát, aby se ujistil, e zabiják je skutečně bezmocný. Se irokým úsměvem na tváři vsunul Regis hůl pod řetízek na Entreriho krku a opatrně mu ho sundal.

“Jaké to je?” zeptal se Regis, kdy sevřel vzácný rubín v ruce. Natáhl se a uhodil Entreriho holí po hlavě.

“Jaké to je být bezmocným vězněm vydaným na milost a nemilost někomu jinému? Kolik lidí jsi dostal do stejné situace, v jaké jsi teď ty sám?” Regis ho znovu uhodil. “Sto?”

Půlčík se chystal zabijáka znovu pratit, ale pak si viml, e na provázku u Entreriho opasku visí dalí cenný předmět. Získat ho bude mnohem těí ne sebrat přívěsek, ale Regis byl koneckonců zloděj a byl na své dovednosti jaksepatří hrdý (potají, samozřejmě). Přehodil hedvábné lano přes výběek, spustil se dolů a zapřel se Entrerimu nohou o záda, aby zachoval rovnováhu.

Maska byla jeho.

Návdavkem prohrabal zlodějský půlčík zabijákovi kapsy a sebral mu malý měec a docela cenný drahokam.

Entreri zasténal a pokusil se obrátit. Pohyb Regise vyděsil a během okamení byl zpátky na výběku. Znovu přitiskl dýku ke vu potrhaného plátě.

“Mohl bych se nad tebou slitovat,” poznamenal půlčík a vzhlédl k supům, kteří mu krouili nad hlavou a ukázali mu cestu k Entrerimu. “Mohl bych zajít pro Bruenora a Drizzta a nechat je, aby tě snesli dolů. Moná ví něco, co by se nám mohlo hodit.”

Regisovu mysl ale zaplavily vzpomínky na Entreriho mučení. Zadíval se na svoji ruku, na ní mu chyběly dva prsty. Zabiják mu je usekl dýkou, kterou teď svíral Regis. Jak krásná ironie, pomyslel si Regis.

“Ne,” rozhodl se. “Dneska se nějak necítím milosrdný.” Znovu vzhlédl. “Nechám tě tu viset, a si s tebou poradí supi,” řekl.

Entreri nezareagoval.

Regis zavrtěl hlavou. Byl chladnokrevný, ale ne tak chladnokrevný jako Artemis Entreri. “Kdy tě Drizzt nechal spadnout, zachránila tě kouzelná křídla,” řekl. “Ale u neexistují!”

Regis trhl zápěstím a přeřízl poslední ev plátě. Zabijákova váha se postarala o zbytek.

Půlčík se odplazil zpátky po výběku. Entreri jetě stále visel na skále, ale plá se začal trhat.

Artemisi Entrerimu triky doly.

25

NA DLANI

Matrona Baenre se opřela v polstrovaném křesle a seschlými prsty netrpělivě klepala do tvrdých kamenných podniček. Podobné křeslo, jediný dalí kus nábytku v audienční komnatě, stálo naproti ní a seděl v něm neobvyklý oldák.

Jarlaxl se právě vrátil z Mitrilové síně s hláením, které Matrona Baenre očekávala.

“Drizzt Do’Urden je stále volný,” zamumlala si pro sebe. I kdy se to zdálo divné, Jarlaxlovi připadalo, e to lstivou Matronu matku nijak nerozzlobilo. oldák přemýlel, co má Baenre za lubem tentokrát.

“Na vině je Vierna,” řekl Jarlaxl klidně. “Podcenila mladího bratra.” Prohnaně se zachechtal. “A zaplatila za svoji chybu ivotem.”

“Já obviňuji tebe,” odsekla Matrona Baenre. “Jak zaplatí ty?”

Jarlaxl se neusmál. Oplatil jí výhrůku tvrdým pohledem. Znal Baenre natolik dobře, aby věděl, e je jako zvíře. Vycítí strach a podle toho jedná.

Matrona Baenre jeho strohý pohled opětovala a dál klepala prsty.

“Trpaslíci sebrali vojsko rychleji, ne jsme povaovali za moné,” pokračoval oldák po několika okamicích nepříjemného ticha. “Jejich obrana je stejně silná jako jejich odhodlání a zjevně také věrnost Drizztu Do’Urdenovi. Můj plán,” zdůraznil, “fungoval dokonale. Bez problémů jsme Drizzta Do’Urdena zajali. Ale Vierna se navzdory mým přáním rozhodla splnit slib, který lidskému zvědovi dala, nebezpečně blízko Mitrilové síně. Nepochopila věrnost přátel Drizzta Do’Urdena.”

“Tvým úkolem bylo přivést Drizzta Do’Urdena,” řekla Matrona Baenre a příli tie. “Drizzt tady není. Take jsi selhal.”

Jarlaxl opět zmlkl. Bylo zbytečné se s Matronou Baenre přít, nepotřebovala ani, aby s čímkoli souhlasil. Byli v Menzoberranzanu a v drowském městě neměla Matrona Baenre sobě rovného.

Ale Jarlaxl se přesto nebál, e by ho seschlá Matrona matka zabila. Dál ho plísnila a ve chvíli, kdy s nadávkami skončila, u doslova vřískala. Po celou dobu vak měl Jarlaxl zvlátní pocit, e se dobře baví. Hra koneckonců pokračovala. Drizzt Do’Urden zůstával na svobodě a čekal na polapení a Jarlaxl věděl, e Matrona Baenre nebude povaovat smrt několika tuctů vojáků a Vierny Do’Urden za velkou ztrátu.

Matrona Baenre začala Jarlaxlovi hrozit mučením. Oblíbila si drowské “kradení kůe”, při něm se obě palec po palci stahovala pomocí kyselin a zvlátních zubatých noů z kůe.

Jarlaxl sotva dokázal potlačit smích.

Matrona Baenre náhle zmlkla a Jarlaxl se lekl, e poznala, e ji nebere váně. Věděl, e by to mohla být smrtící chyba. Vierna a mrtví mui Baenre nezajímali - očividně ji potěilo, e je Drizzt stále volný - kdyby ale zranil její pýchu, jistě by si přivodil pomalou, bolestivou smrt.

Baenre dlouho mlčela, a dokonce se odvrátila. Kdy se opět otočila k Jarlaxlovi, upřímně si oddychl, protoe se tvářila klidně a zubila se, jako by ji něco napadlo.

“Nemám radost,” řekla, i kdy to byla očividná le, “ale tentokrát ti odpustím. Přinesl jsi zpět cenné informace.” Jarlaxl věděl, o čem mluví. “Odejdi,” řekla a mávla s nezájmem rukou.

Jarlaxl by raději zůstal a zjistil, co nádherně lstivá Matrona matka plánuje. Ale věděl, e kdy má Baenre tak podivnou naláduje lepí se jí neprotivit. Jarlaxl přeil jako odpadlík celá staletí díky tomu, e věděl, kdy odejít.

Vstal z křesla a přenesl váhu na zlomenou nohu. Trhl sebou a málem spadl Baenre do klína. Zavrtěl hlavou a zvedl hůl.

“Triel nedokončila léčení,” omluvil se oldák. “Oetřila mě, jak jste rozkázala, ale cítil jsem, e do kouzla nevloila vechnu sílu.”

“Určitě sis to zaslouil,” odsekla Matrona Baenre chladně a znovu na Jarlaxla mávla. Pravděpodobně dceři poručila, aby ho nechala trpět, a nyní se radovala z toho, jak kulhá pryč.

Jakmile se za oldákem zavřely dveře, Matrona Baenre se ze srdce rozesmála. Dala sice k lovu na Drizzta Do’Urdena svolení, ale neznamenalo to, e si přála, aby byl úspěný. Ve skutečnosti doufala, e ve dopadne víceméně tak, jak to nakonec dopadlo.

“Nejsi blázen, Jarlaxle. A proto tě nechávám ít,” pronesla do prázdné komnaty. “U sis musel uvědomit, e tady o Drizzta Do’Urdena nejde. Obtěuje jako bahenní komáři, ale nestojí mi ani za mylenku.

Je ale příhodnou výmluvou,” pokračovala Matrona Baenre a pohrávala si s velkým trpasličím zubem opracovaným do krouku, který jí visel na krku. Natáhla se, rozepnula si řetízek a podrela předmět na dlani. Potom se pustila do zaříkávání v prastarém trpasličím jazyce.

Vem trpaslíkům ve vech Říích

s přilbami zářícími a těkými títy,

zvonění buících kladiv slyte!

Váený, zmučený králi, předstupte!

Na pičce trpasličího zubu se objevil vír namodralého kouře. Jak vteřiny ubíhaly, dým se točil stále rychleji a rozrůstal se. Brzy vířilo na dlani Matrony Baenre malé tornádo. Na mentální rozkaz se od ní odklonilo, zvýilo rychlost a zesílilo svit a začalo se roztahovat. Po několika okamicích se od zubu odtrhlo zcela, točilo se ve středu komnaty a pronikavě modře svítilo.

Postupně se uprostřed víru objevil obraz. Stál v něm nehybně starý, edovousý trpaslík a zvednuté ruce svíral pevně v pěst.

Vítr utichl, modré světlo pohaslo a zůstal jen duch starého trpaslíka. Byl průsvitný, ale jednotlivé detaily, jako třeba edý vous s rusým odstínem a ocelově edé oči, byly zřetelně viditelné.

“Gandalugu Válečné kladivo,” oslovila ho Matrona Baenre ihned a spoutala tak ducha pravým jménem. Stál před ní První král Mitrilové síně, patron klanu Válečného kladiva.

Starý trpaslík se zadíval na pradávnou nemesis a přimhouřil oči nenávistí.

“U je to dlouho,” posmívala se Baenre.

“Raděj bych strávil celou věčnost v mukách, jen kdybych si byl jistej, e ty u toho nebude, drowská čarodějnice!” odpověděl duch drsným hlasem. “Raděj…”

Matrona Baenre mávnutím rukou rozzlobeného trpaslíka umlčela. “Nepovolala jsem tě, abych poslouchala tvoje stínosti,” odpověděla. “Chci ti nabídnout informace, které by tě mohly zajímat.”

Duch se natočil do strany, naklonil vlasatou hlavu, významně se od Baenre odvrátil a zahleděl se přes rameno. Gandalug se snail tvářit, e ho nezaujala, e ho to nezajímá, ale jako větina trpaslíků nedokázal skrýt skutečné pocity.

“No tak, drahý Gandalugu,” kádlila ho Baenre. “Čekání pro tebe musí být tak nudné! Sedí ve vězení u celá staletí. Určitě tě zajímá, jak se vede tvým potomkům.”

Gandalug se trudnomyslně zadíval přes druhé rameno zpět na Matronu Baenre. Jak tu starou seschlou drowku nenáviděl! Ale její řeči o potomcích ho polekaly, to nemohl popřít. Odkaz byl pro kadého úctyhodného trpaslíka to nejpodstatnějí, dokonce důleitějí ne drahokamy a klenoty, a Gandalug byl patronem svého klanu, proto povaoval kadého trpaslíka, který se s klanem Válečného kladiva spojí, za jedno ze svých dětí.

Nedokázal starost ukrýt.

“Doufal jsi, e na Mitrilovou síň zapomenu?” zeptala se Baenre kádlivě. “Uplynuly teprve dva tisíce let, starý králi.”

“Dva tisíce let,” odplivl si Gandalug znechuceně. “Proč u konečně neumře, ty stará čarodějnice?”

“Brzy,” odpověděla Baenre a kývla, “ale napřed skončím to, co jsem před dvěma tisíci lety začala.

Vzpomíná si na ten osudný den, starý králi?” pokračovala a Gandalug sebou trhl. Pochopil, e chce, aby ve znovu proil, chce otevřít staré rány a probudit v něm hluboké zoufalství.

Kdy síně byly nové a íly silné,

stěny se leskly třpytivým stříbrem,

kdy král byl mladý a dobrodruství nová,

a národ jedním hlasem zpíval,

kdy Gandalug z mitrilového trůnu vládl,

tehdy zaloen byl klan Válečného kladiva.

Zlákán magií v zaklínadle Matrony Baenre, Gandalug Válečné kladivo se v mylenkách vrátil zpět do vzdálené minulosti, zpět do času, kdy byla zaloena Mitrilová síň a on hleděl do budoucnosti s nadějí pro své děti a děti jejich dětí.

Zpět do doby, ne potkal Yvonnel Baenre.

~~~

Gandalug sledoval, jak pilní trpaslíci klanu Válečného kladiva otesávají svaující se stěny velké jeskyně do stupňů, z nich se jednoho dne stane Podzemní město Mitrilové síně. Taková byla vize Bruenora, Gandalugova třetího syna a největího hrdiny klanu, který vedl výpravu, je na toto místo přivedla tisíc trpaslíků.

“Udělals dobře, es to tu dal Bruenorovi,” prohlásil pinavý trpaslík, stojící vedle starého krále. Mluvil o Gandalugově rozhodnutí postoupit trůn Bruenorovi, a ne jednomu z jeho starích bratrů. Na rozdíl od ostatních národů nepředávali trpaslíci dědictví ani tituly automaticky nejstarím dětem. Volili raději pragmatický přístup a vybrali si nejvhodnějího dědice.

Gandalug spokojeně kývl. Byl starý, u mu bylo hodně přes čtyři století, a unavený. Cílem jeho ivota bylo zaloit vlastní klan, klan Válečného kladiva, a dobře dvě stě let hledal vhodné místo pro vybudování království. Krátce poté, co klan Válečného kladiva ovládl Mitrilovou síň a usadil se v ní, Gandalug poznal, e jeho čas pominul a úkol byl splněn. Ukojil ctiádost, byl spokojený a zjistil, e nedokáe sesbírat energii potřebnou ke splnění plánů, které mu synové a mladí trpaslíci předloili. Týkaly se velkého Podzemního města, mostu, který by se tyčil nad obrovskou propastí ve východní části komplexu, a města nad zemí jině od hor, které by slouilo jako obchodní spojení s okolními královstvími.

Ano, znělo to dobře, ale Gandalug necítil potřebu vidět výsledky na vlastní oči.

Starý edovousý trpaslík, jeho vlasy a knír stále prozrazovaly dřívějí ohnivou barvu, obrátil vděčný pohled k drahému příteli. Po dvě staletí si Gandalug nedokázal představit lepího společníka ne Drtiče Pwenta. Nyní ho čekala poslední cesta a odstupující král mu byl za jeho společnost skutečně vděčný.

Na rozdíl od vzneeného Gandaluga byl Drtič pinavý. Jeho vous byl stále černý, ale hlavu měl vyholenou, aby na ni lépe padla obrovská pičatá přilba. “Nemůupřece vráet do věcí s helmou na stranu, e ne?” říkával. A Drtič Pwent do věcí skutečně rád naráel. Byl bojechtivec, trpaslík s prostým názorem na svět. Pokud něco ohroovalo krále nebo uráelo bohy, prostě to zabil. Sklonil hlavu a nepřítele napíchl nebo utloukl hřeby na rukavicích, loktech nebo na kolenou. Ukousl nepříteli nos nebo jazyk, a kdyby mohl, tak třeba celou hlavu. krábal, drásal, kopal a plival, ale hlavně vítězil.

Gandalug, jeho ivot v nezkrocené části světa nebyl nijak jednoduchý, si Drtiče váil víc ne kteréhokoli jiného člena klanu, a to včetně milovaných, věrných dětí. Klan jeho názor nesdílel. Někteří trpaslíci nedokázali navzdory statné postavě snést Drtičův zápach ani vrzání jeho vroubkované zbroje, které připomínalo skřípání drápů po kusu břidlice.

Ale po dvou staletích poutí a bojů, často skutečně zoufalých, bylo snadné podobné drobnosti přejít.

“Pojď, příteli,” řekl starý Gandalug. S dětmi, s Bruenorem, novým králem Mitrilové síně, i se zbytkem klanu u se rozloučil. Nastal čas vydat se znovu na cesty po Drtičově boku, jak tomu bylo po mnoho let. “Chcu posunout hranice Mitrilový síně,” prohlásil Gandalug, “a najít větí poklady pro klan.” Trpaslíci jásali, ale málokteré oko zůstalo toho dne suché, protoe vichni věděli, e Gandalug u se domů nevrátí.

“Myslí, e si i zabojujem?” zeptal se Drtič dychtivě, poskakoval vedle milovaného krále a zbroj mu s kadým krokem skřípala.

Starý trpaslík se zasmál.

Dvojice strávila mnoho dní prozkoumáváním tunelů přímo pod Mitrilovou síní a na západ od ní. Ale nali jen velmi málo stříbrného mitrilu, rozhodně nic, co by mohlo soupeřit s velkými zásobami kovu v samotném komplexu. Ale poutníci se nenechali zastrait a seli jetě ní, do jeskyní, které trpasličím smyslům připadaly cizí, kde tisíce tun skály vytlačovaly krystaly v oslnivých vzorech ze zdí chodeb, do nádherně zabarvených tunelů, kde mech straidelně zářil.

Do Temných říí.

Dlouho potom, co spotřebovali olej v lampách a jejich pochodně vyhořely, se Drtič Pwent konečně dočkal boje.

Dolo k němu ve chvíli, kdy se barevné vzorce, které odhalovalo jejich na teplo citlivé infračervené vidění, rozmazaly v eď a nakonec zmizely v inkoustově černé temnotě.

“Králi!” zvolal Drtič divoce. “Přiel sem vo zrak!”

“Já taky!” ujistil Gandalug páchnoucího bojechtivce, který podle očekávání zařval a nedočkavě zaoupal nohama. Drtič se vrhl vpřed, aby nael nepřítele, kterého by mohl probodnout.

Gandalug běel a nechal se vést hlukem, který bojechtivec dělal. Znal magii natolik dobře, aby pochopil, e je nějaký kouzelník nebo klerik zahalil koulí temnoty a e se pravděpodobně jedná jen o začátek přímějího útoku.

Drtičovo bručení a řinčení dovolilo Gandalugovi dostat se ven ze tmy jen s několika modřinami. Na okamik zahlédl nepřítele, pak ho opět obklopila neproniknutelná tma.

“Drowové, Drtiči!” vykřikl Gandalug. V hlase mu zaznívala hrůza, protoe u tehdy mrazilo z pověsti bezcitných temných elfů i nejodvánějí obyvatele povrchu u páteře.

“Viděl sem je,” odvětil Drtič překvapivě lehce. “Měli bychom těch hubeňourů voddělat aspoň padesát, rozloit je na zem s rukama nad hlavou, a a by ztuhli, pouít je jako okenice!”

Pohled na drowy a jejich magii Gandalugovi prozradil, e se ocitli v nebezpečné situaci, přesto se rozesmál a z přítelova sebejistého chování čerpal vlastní sebejistotu.

Vyřítili se z druhé černé koule, jen aby je zahalila třetí. Tentokrát se ozvalo cvakání příručních kuí.

“Necháte toho?” křičel Drtič na tajemné nepřátele. “Jak vás mám - ouva, vy pinaví neřádi - jak vás mám napíchnout, kdy nic nevidím?”

Vyběhli z dalí koule a ocitli se v irím tunelu plném stalagmitových hrud a visících stalaktitů. Gandalug si viml, e si Drtič vytrhl z krku malou ipku.

Se sklouznutím se zastavili. Neobklopila je černá koule a nikde neviděli ani ádné drowy, přesto zkuení válečníci věděli, e stalagmity mohou nepříteli poskytnout dobrý úkryt.

“Byl votrávenej?” zeptal se Gandalug ustaraně, protoe věděl, co se o drowských ipkách povídá.

Drtič se na malý íp zvědavě zadíval, vloil si ho do úst a ocucal ho. Stáhl zamyleně huňaté obočí a mlaskal rty, zatímco zvaoval příchu.

“Jo,” oznámil a odhodil ipku přes rameno.

“Nepřátelé sou blízko,” řekl Gandalug a rozhlédl se.

“Pcha, spíe utekli,” zachechtal se Drtič. “koda. Rezaví mi helma. Potřebovala by namazat krví vyzáblýho elfa. Au!” Bojechtivec náhle zavrčel a chytil druhý íp, který se mu tentokrát zabodl do ramene. Gandalug sledoval jeho dráhu a pochopil, do jaké pasti padli - drowové se neschovávali za stalagmity, nýbr levitovali mezi stalaktity nad jejich hlavami!

“Vod sebe!” vykřikl bojechtivec. Popadl Gandaluga a odmrtil ho stranou. Trpaslíci by obvykle zůstali pospolu a bojovali zády k sobě, ale Gandalug Drtičovo rozhodnutí chápal a souhlasil s ním. Kdy divokého bojechtivce ovládla krveíznivost, nejeden trpaslík utril ránu bodcem na koleni nebo hřebem na rukavici.

K zemi se rychle sneslo několik temných elfů s tasenými zbraněmi a Drtič Pwent jako obvykle zeílel prudkou touhou po boji. Poskakoval kolem, tloukl do elfů i do stalagmitů, jednoho elfa propíchl bodcem na přilbě a zaklel, kdy mu na ní umírající drow uvízl. Skloněný Drtič utril několik ran mečem do zad, ale to ho jen jetě víc rozzuřilo. Zařval, napnul mocné svaly, napřímil se a neastného nabodnutého drowa vzal s sebou.

Drtičovo ílenství zaměstnalo velkou část nepřátelských sil, proto si Gandalug zpočátku vedl velmi dobře. Postavil se dvěma drowkám. Starého trpaslíka uchvátila krása těchto zlých tvorů. Rysy drowek byly hranaté, ale ne ostré, vlasy měly lesklejí ne vous upravené trpaslice a v očích prudký výraz. Ale ani to nezmenilo Gandalugovu touhu servat jim kůi z tváří.

Oháněl se bojovou sekyrou, buil do títů, odráel zbraně a nutil eny ustupovat.

Ale pak se Gandalug zaklebil bolestí, protoe mu neviditelné střely jednou, podruhé, potřetí seehly záda. Jeho plátovou zbrojí pronikla magie a zahryzla se mu do kůe. O chvíli později uslyel starý edovous, jak Drtič vztekle zavrčel a vyplivl nadávku: “Zatracenej kouzelník!” Poznal, e přítel čelí podobnému útoku.

Drtič zahlédl mága přes nohy mrtvého drowa, který stále visel nabodnutý na jeho přilbě. “Nenávidím kouzelníky,” zabručel a začal si razit cestu ke vzdálenému drowovi.

Kouzelník pronesl něco jazykem, kterému Drtič nerozuměl, ale mělo mu dojít, e se něco děje, kdy se est temných elfů, s nimi bojoval, najednou rozestoupilo a uvolnilo přímou cestu mezi Drtičem a kouzelníkem.

Ale Drtič nebyl při smyslech, protoe ho ovládla krveíznivost. Myslel jen na to, aby se dostal ke kouzelníkovi a mohl na něj udeřit. Sklonil proto hlavu a mrtvý drow se mu zakymácel na přilbě. Bojechtivec si nevímal zaklínadla, které kouzelník odříkával, ani kovové hůlky, kterou drel před sebou.

Oslepující záblesk zvedl Drtiče do vzduchu a odmrtil ho zpět. Narazil do stalagmitu a sklouzl na zadek.

“Nenávidím kouzelníky,” zabručel trpaslík podruhé. Strhl si mrtvého drowa z přilby, vyskočil a znovu zaútočil, i kdy se z něj kouřilo a funěl.

Sklonil hlavu a vyrovnal hrot na přilbě. Vztekle bodal a odráel se od pahrbků, zatímco jeho zbroj skřípala a vrzala. Temní elfové, s nimi předtím bojoval, se na něj znovu vrhli, tentokrát ze strany, a buili do něj meči a kouzelnými palcáty, ale bojechtivec se hnal dál. Z několika ran mu prýtila krev.

Drtič řval. Pokud rány vůbec cítil, nedával to najevo. Pohltila ho zlost, kterou soustředil jen na drowského kouzelníka.

Kouzelník si v tu chvíli uvědomil, e jeho válečníci íleného tvora nezastaví. Vyuil proto vrozenou magii, začal levitovat a jen doufal, e příerný trpaslík neumí létat.

Gandalug slyel rámus a trhl sebou pokadé, kdy to znělo, jako by Drtič utril ránu. Ale starý edovous nemohl příteli nijak pomoct. Drowky byly překvapivě dobré bojovnice. Dokonale spolupracovaly, odráely jeho útoky, a dokonce zasadily několik vlastních ran. Jedna bojovala zákeřně ostrým mečem, druhá ohnivě planoucím palcátem. Gandalug na několika místech krvácel, ale ádná z ran nebyla nijak váná.

Trojice zapadla do téměř tanečního rytmu, ale ena s palcátem náhle ustoupila a pustila se do odříkávání zaklínadla.

“Tak to ne,” zaeptal Gandalug, tvrdě udeřil na ermířku a sevřel ji. tíhlá drowka se silou nemohla statnému trpaslíkovi vyrovnat. Gandalug ji zvedl a odhodil na její společnici, čím kouzlo přeruil.

Starý edovous, První král Mitrilové síně, na drowky skočil a tloukl je títem ozdobeným pěnícím dbánkem klanu, který zaloil.

Vzadu v chodbě se Drtič otočil do strany, doslova vyběhl po stalagmitu, vyskočil a vrazil bodec na přilbě levitujícímu kouzelníkovi do kolene. Roztřítil mu čéku a hrot bodce pronikl drowovi zadní částí kolena ven.

Kouzelník zavřískl v agónii. Levitační kouzlo bylo dost silné na to, aby je udrelo ve vzduchu oba, a stralivě zraněný drow cítil takovou bolest, e ho ani nenapadlo kouzlo zruit. Viseli ve vzduchu, kouzelník se rukama ochablýma bolestí drel za nohu a Drtič se zmítal ze strany na stranu, trhal drowovu nohu a bodal ho hřeby na rukavicích. Usmál se, kdy je kouzelníkovi zaryl hluboko do stehna.

Na bojechtivce prela teplá krev a ivila jeho zběsilost.

Ale ostatní drowové čekali přímo pod Drtičem a on nebyl nijak vysoko nad zemí. Sekli mu meči po chodidlech a trpaslík se pokusil přitáhnout nohy k hrudi. Jeden z drowů popadl dlouhé kopí a vrazil ho bojechtivci do ledvin. Drtič pochopil, e bojuje svoji poslední bitvu.

ena s palcátem uskočila za roh a Gandalug rychle napadl ermířku. Pohnul se, jako by ji chtěl znovu udeřit títem a zvednout ji. Ale zkuený starý trpaslík se náhle zastavil, sklonil se, zákeřně ji al sekyrou po nohách a podrazil jí je. Gandalug se na ni v okamení vrhl, přijal oklivé bodnutí mečem a výměnou jí zasadil ránu sekyrou do hlavy.

Vzhlédl právě včas, aby uviděl, jak se před ním zničehonic objevilo magické kladivo. Udeřilo ho do tváře. Gandalug silným jazykem prozkoumal svá ústa, vyplivl zub a nevěřícně se na velmi mladou drowku zadíval.

“Dělá si srandu?” poznamenal starý edovous. Sotva si viml, e ena pouila druhé kouzlo a magií si přitáhla jeho zub k čekajícím prstům.

Magické kladivo znovu zaútočilo, a kdy se Gandalug napřímil nad padlou drowkou, zasáhlo ho podruhé ze strany do hlavy. “Se mrtvá,” přísahal mladé eně a krutě se zazubil. Ale o veselí ho připravil pronikavý výkřik. Gandalug zail u mnoho lítých bitev. Věděl, jak zní smrtící výkřik, a tenhle patřil trpaslíkovi.

Chvíli mu trvalo, ne se vzchopil a připomněl si, e oba s Drtičem věděli, e tohle bude jejich poslední cesta. Kdy se znovu soustředil, uviděl, e mladá ena ustoupila dál za roh, a slyel, jak tie pronáí zaklínadlo. Gandalug věděl, e ho temní elfové brzy napadnou zezadu, ale byl odhodlaný docílit toho, e najdou své dvě společnice mrtvé. Tvrdohlavý trpaslík vyrazil vpřed bez ohledu na kouzlo, které si na něj mladá drowka přichystala.

Kdy obeel roh, uviděl, e temná elfka stojí s očima zavřenýma a s rukama u boků ve středu chodby. Starý edovous zaútočil. Ale do cesty se mu náhle postavil cyklon, větrný vír, který ho obklíčil, zastavil a drel na místě.

“Co to má bejt?” zařval Gandalug. Divoce se lstivé magii vzpíral, ale nemohl se z tvrdohlavého sevření vysvobodit, nedokázal ani pohnout nohama.

Znenadání přepadl Gandaluga hluboko v hrudi straný pocit. U nevnímal vichry cyklonu, i kdy dál vířily, jako by si naly cestu jeho kůí. Něco Gandaluga rvalo za dui, jako by mu trhali vnitřnosti.

“Co to…?” začal se znovu ptát, ale jeho slova se proměnila v nesmyslné plácání, protoe ztratil kontrolu nad rty, nad celým tělem. Bezmocně se nesl k drowce, k její nataené ruce a k podivnému předmětu - přemýlel, co to je. Co to drí?

Jeho zub.

Obklopila ho bílá prázdnota. Z velké dálky uslyel hlasy temných elfů. Naposledy se ohlédl. Tělo - jeho tělo! - leelo na podlaze, obklíčené několika drowy.

Jeho tělo…

~~~

Duch trpaslíka se slabě zapotácel, jak opustil sen, noční můru, kterou mu krutá Yvonnel Baenre, zvrácená mladá drowka, opět vnutila. Baenre moc dobře věděla, e tyto vzpomínky jsou ta nejstranějí muka, jakým můe tvrdohlavého trpaslíka vystavit, a dělala to často.

Gandalug na ni zíral s čirou nenávistí. I o dva tisíce let později si stáli tváří v tváři, dva tisíce let, během nich nepoznal nic ne prázdné bílé vězení a stralivé vzpomínky, kterým nemohl uniknout.

“Kdy jsi opoutěl Mitrilovou síň, předal jsi trůn synovi,” prohlásila Baenre. Znala celý příběh, protoe u před několika staletími přinutila zmučeného vězně, aby jí ho povyprávěl. “Nový král Mitrilové síně se jmenuje Bruenor - tak se jmenoval tvůj syn, e ano?”

Duch se nepohnul. Hleděl na ni pevně a odhodlaně.

Matrona Baenre se rozesmála. “Ve tvých vzpomínkách jsou ukryty plány obrany Mitrilové síně,” řekla. “Pokud dobře chápu zvyky trpaslíků, ani během tolika let se moc nezměnily. Není to ironické, e ty, velký Gandalug, zakladatel Mitrilové síně a patron klanu Válečného kladiva, mi pomůe síň i klan zničit?”

Trpasličí král zavyl vzteky, narostl do výky a natáhl obrovské ruce po drowčině vyzáblém, seschlém hrdle. Matrona matka se mu znovu vysmála.

Zvedla zub a vír uposlechl rozkaz, popadl Gandaluga a odnesl ho zpět do bílého vězení.

“Take Drizzt Do’Urden unikl,” zapředla Matrona Baenre. Vůbec jí to nevadilo. “Je jen astná výmluva, nic víc!”

Baenre se opřela pohodlněji a po tváři se jí rozlil zlý úsměv. Přemýlela o tom, jak jí Drizzt Do’Urden pomůe stmelit alianci, kterou tolik potřebovala, o tom, e jí náhoda a osud poskytly prostředky a metodu, jak získat to, po čem touila skoro dva tisíce let.

EPILOG

Drizzt Do’Urden seděl ve svých soukromých komnatách a přemýlel o vem, co se stalo. Jeho mysl ovládaly vzpomínky na Wulfgara, ale nebyly to temné obrázky, pohled na výklenek, ve kterém byl Wulfgar pohřben. Drizzt vzpomínal na vzruující a nebezpečná dobrodruství, která s obrovitým muem zail. Rozhodl se dret víry a umístit Wulfgara do stejného koutku srdce, v něm ukryl vzpomínky na svého otce Zaknafeina. Nemohl a ani nechtěl popřít, e ho Wulfgarova smrt rozesmutnila, ale dobré vzpomínky na čestného mladého barbara dokázaly se smutkem bojovat a vnesly na klidnou tvář Drizzta Do’Urdena hořkosladký úsměv.

Věděl, e i Catti dospěje k podobně smířlivému rozpoloení. Byla mladá, silná a touila po dobrodruství, a u jakkoli nebezpečných, stejně jako Drizzt a Wulfgar. Catti se naučí usmívat i se slzami v očích.

Drizzt se bál jen o Bruenora. Trpasličí král u nebyl nejmladí, nebyl tak připravený hledět do budoucna s očekáváním, co nadcházející roky přinesou. Ale Bruenor se během dlouhého, tvrdého ivota vypořádal s mnoha tragédiemi a stoičtí trpaslíci obvykle přijímali smrt jako přirozenou součást ivota. Drizzt musel věřit, e je Bruenor dost silný na to, aby il dál.

Teprve ve chvíli, kdy se v mylenkách dostal k Regisovi, zváil Drizzt ostatní věci, k nim dolo. Entreri, zlý mu, který ublíil tolika obětem, zemřel. Kolik lidí ve Faerunu se nad tou zprávou zaraduje?

A rod Do’Urden, Drizztovo pouto s temným světem jeho národa, u také neexistoval. Unikl Drizzt konečně z dosahu Menzoberranzanu? Mohou si s Bruenorem, Catti a ostatními obyvateli Mitrilové síně konečně klidně odpočinout, kdy zničili hrozbu, kterou temní elfové představovali?

Drizzt litoval, e to neví jistě. Podle vech popisů bitvy, v ní Wulfgar zahynul, se v jeskyni zjevila yochlol, Llothina sluebnice. Pokud nájezd a hon na něj vyprovokovalo pouze Viernino zoufalství, odkud se v jejich středu vzal tak mocný netvor?

Ta mylenka se Drizztovi nelíbila. A jak tak seděl ve svém pokoji, musel přemýlet, jestli drowská hrozba skutečně pominula, jestli konečně pozná mír a oprostí se od města, které opustil.

~~~

“Jsou tu vyslanci z Kamenice,” řekla Catti Bruenorovi, kdy bez zaklepání vstoupila do jeho soukromých komnat.

“No a?” odsekl trpasličí král hrubě.

Catti k němu přistoupila, popadla ho za iroké rameno a otočila ho. Přiměla ho, aby na ni pohlédl. Sdíleli spolu tichý okamik alu a pochopení. Pokud nebudou ít dál, Wulfgarova smrt ztratí vekerý smysl.

Kdy nebudou ít svůj ivot, nezemřel nadarmo?

Bruenor popadl dceru kolem tíhlého pasu a sevřel ji v drtivém objetí. Catti ho rovně objala a po tvářích se jí z modrých očí kutálely slzy. Ale zároveň se mladé eně, která byla stále plná ivota, rozlil po tváři úsměv. Bruenorova ramena se sice otřásala nezadritelným pláčem, ale Catti věděla, e i on brzy najde mír.

Navzdory vemu byl Bruenor stále Osmým králem Mitrilové síně, a i přes vechna dobrodruství, radosti i strasti, kterými Catti prola, jí bylo teprve dvacet let.

Pořád měli spoustu práce.

R. A. SALVATORE

O ODKAZU

Mnoho autorů se za celou kariéru nemůe pochlubit tím, e by se jejich kniha objevila na zboňovaném seznamu bestsellerů New York Times. Jaké to bylo pro vás a jaký význam to ve skutečnosti má?

Musím asi začít přídavným jménem, které jsi pouil, a dojmem, který vyvolává: zboňovaný seznam bestsellerů New York Times. Nechápej mě patně, rád vidím své knihy na seznamu bestsellerů, na jakémkoli seznamu bestsellerů. Dosvědčuje to, e dělám něco správně, e se dotýkám lidí, kteří půjčují mé knihy přátelům a nyní i svým dětem. V tomto smyslu poskytují tyto seznamy vdy pocit zadostiučinění.

Ale to je něco úplně jiného ne být zboňovaný. Ale o tom se zmíním později.

Vzpomínám si, kdy jsem se poprvé ocitl na seznamu New York Times. V roce 1990 se na něj dostal Rubínový klenot. A bylo to důleité pro mě i pro moji kariéru. Pracoval jsem tehdy ve finančnictví a svoji práci u jsem dávno emocionálně přerostl. Nebyla to nejlepí doba ani okolnosti. Podnik procházel bolestivými změnami. Neustále jsem sváděl bitvy s managementem, psal jsem a staral se o mladou a rozrůstající se rodinu, take jsem byl dost vystresovaný. Vzruení z publikování samozřejmě pomohlo, ale zároveň jsem věděl, e jsem se dostal do slepé uličky a nemůu dál dělat dvě věci najednou. Nebylo moné udret si psaní, práci i rodinu nadlouho. A tak kdy se Rubínový klenot dostal na seznam Timesů, byl to pro mě první záblesk světla na konci tunelu.

Tehdy měl seznam Timesů větí dopad na prodej ne dnes. Neexistovaly stovky soupeřících národních seznamů ani systém BookScan, kde se dají snadno vyhledat skutečné počty prodaných knih. Mnoho meních prodejců, od supermarketů a lékáren po K-Mart, automaticky objednávalo vechny knihy, které se na seznamu v Timesech objevily. Sotva se na něj Rubínový klenot dostal, začaly se valit objednávky. Spisovatelův příjem vychází z prodeje, a otcova zodpovědnost naopak z nemalé části z příjmu. V tomto ohledu to pro mě tedy bylo nesmírně významné.

Stejná věc se stala i s Odkazem, s mým prvním hardcoverem, který se na seznam dostal o několik let později. V té době u jsem opustil zaměstnání (popravdě jsem to udělal u několik měsíců po publikování Rubínového klenotu, v červnu 1990) a doufal jsem, e si nebudu muset hledat jiné, proto mě velmi potěilo, kdy se Odkaz na seznam dostal - a do první desítky. Pokud si dobře vzpomínám, jeden týden jsem byl dokonce před Stephenem Kingem! To bylo skutečně úasné, protoe jsem velký fanda jeho děl! Místní zprávy ho vdycky ukazovaly ve Fenway Parku na zápase Red Sox a já doufal (a jetě stále doufám), e se jednou podívám na zápas společně s ním.

Take ano, zpočátku bylo skutečně vzruující vidět své jméno na seznamu bestsellerů New York Times, stejně jako spatřit svoji první kníku na pultech knihkupectví.

Ale to není a nikdy nebyl důvod, proč zboňuji psaní. Nejde mi o seznamy ani o ceny. Vzpomínám si, e mi Jim Lowder jednou řekl: “Převzal jsem za tebe cenu GAMA na Origins (conu) minulý týden. Mám ti ji poslat, nebo počká do Gen Conu?”

Moje odpověď byla: “Já vyhrál cenu?” Vůbec jsem nevěděl, e mě nominovali.

Ne, já zboňuji dopisy, které začínají slovy: “Nikdy jsem nepřečetl kníku, dokud…” Nebo ty od rodičů, které říkají: “Nedokázal jsem přimět své dítě číst, dokud jsem mu nedal vai knihu.”

To mi dělá největí radost a připomíná mi, proč publikuji. Víte, kdy jsem byl hodně malý, tak ve kolce, byl jsem nenasytný čtenář. Miloval jsem Charlieho Browna a Snoopyho. Jetě pořád mám polici plnou prvních vydání Peanuts od Charlese Schultze, a čím jsem starí, tím víc si jich cením, protoe si uvědomuji, e pan Schultz měl v tolika věcech pravdu. Chodil jsem za kolu - odkalání - zůstával doma a navtěvoval Charlieho Browna a dalí přátele.

Ale jak jsem dospíval, změnilo se to. Dostával jsem knihy, které mi připadaly zbytečné a nudné. Čtení se stalo prací, a ne zábavou. Bylo to tak zlé, e kdy jsem dokončil střední kolu, četl jsem a psal jen tak, abych si udrel známky. Bylo to natolik strané, e jsem na univerzitě začal studovat matematiku a počítače.

Ale kdy jsem byl v roce 1977 v prváku, dostal jsem na Vánoce od sestry Susan knihy. Někdo si moná jetě vzpomene na to, jak se v sedmdesátých letech prodávalo bílé pouzdro se čtyřmi paperbacky: s Hobitem a trilogií Pán prstenů. No, já neměl zájem je číst nebo s nimi cokoli dělat, proto jsem je prostě odloil stranou. Ale o několik měsíců později, v únoru 1978, zasáhla Novou Anglii stralivá sněhová bouře. Myslím, e přila v pondělí v noci a a do konce týdne jsme neměli kolu. Zaváté byly i cesty. Nedalo se vyjít z domu. Představte si devatenáctiletého kluka uvězněného v domě rodičů - nebyly to zrovna astné časy!

Ale já unikl. Vydal jsem se s hobitem Bilbo Pytlíkem do Středozemě. Četl jsem a říkal si: “Proč mi tohle někdo nedal ke čtení v osmé třídě místo Silase Marném nebo Ethana Fromma?”

Protoe čtení znovu prodchla magie. Znenadání jsem na stránkách knihy opět objevil přátele. Vzpomněl jsem si na Charlieho Browna a Snoopyho. Nael jsem fantazii. Tyto knihy mi změnily ivot, a kdy jsem o několik let později, v roce 1982, začal psát, byl jsem odhodlaný napsat díla, která by mladé lidi přiměla vzpomenout si nebo objevit, e čtení můe být taky zábava. To je můj důvod, o to mi jde předevím, a ádný z dopisů se slovy “Nikdy jsem nepřečetl kníku, dokud…” bych nevyměnil ani za vechny seznamy bestsellerů světa.

R. A. Salvatore

Odkaz

1. vydání

Anglický originál The Legacy

vydaný Wizards of the Coast, Inc.

Překlad Kateřina Niklová

Obálka Todd Lockwood

Grafická úprava obálky René Balický

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 121. publikaci

Ostrava 2008

Tisk Printo, s.r.o., Ostrava

Doporučená cena vč. DPH 239 Kč

www.fantomprint.cz

??

??

??

??

- 16 -