R. A. Salvatore

v nakladatelství FANTOM Print

Domovina

Vyhnanství

Útočitě

Magický krystal

Stříbrné prameny

Rubínový klenot

Odkaz

Bezhvězdná noc

Siege of Darkness *

Passage to Dawn *

Připravujeme, české názvy budou upřesněny

LEGENDA

O DRIZZTOVI

VIII

R.A. SALVATORE

Drowův odkaz II

BEZHVĚZDNÁ NOC

FANTOM Print 2008

Vechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, a ijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované uití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Vechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd.

Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navtivte www.wizards.com

Copyright (c) 1993 TSR, Inc.

Copyright (c) 2008 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-026-9

www.fantomprint.cz

DRAMATIS PERSONAE

Alustriel

jedna z legendárních Sedmi sester, Vyvolená Mystry a paní Stříbroluní

Artemis Entreri

narozen v Memnonu, nájemný vrah děsivých schopností

Matrona Baenre

krutá vůdkyně menzoberranzanského teokratického matriarchátu

Belwar Svárlivec

hlubinný gnóm

Berg'inyon Baenre

mladí syn Matrony Baenre, studoval na Akademii s Drizztem.

Bruenor Válečné kladivo

hrdina Mitrilové síně

Catti

Bruenorova adoptivní lidská dcera, velmi dobrá bojovnice

generál Dagna

věrný trpasličí vojenský velitel

Dantrag Baenre

bojový mistr rodu Baenre a starí syn Matrony Baenre

Drizzt Do'Urden

odpadlý menzoberranzanský drow, který nael domov a přátele na povrchu.

Ellifain

elfská dívka, kterou Drizzt zachránil při nájezdu temných elfu.

Firbl

svirfnebli ze Třpytivého Skalitě

Fredegar Kamenodrtič

trpaslík a učenec lady Alustriel

Guenhwyvar

Drizztova věrná společnice, velký černý panter

Gromph Baenre

arcimág Menzoberranzanu a nejstarí syn Matrony Baenre

Jarlaxl

drowský vůdce oldáků v Menzoberranzanu

Khareesa

drowská otrokářka

K'yorl Odran

Matrona matka rodu Oblodra

Methil El-Viddenvelp

illithid, česač myslí

Montolio Debrui

slepý hraničář, který naučil Drizzta ít na povrchu.

Regis

půlčík a jeden z Drizztových nejlepích přátel

Tarathiel

měsíční elf

Tibldorf Pwent

excentrický trpasličí válečník

Triela Baenre

lstivá drowská kněka, dcera Matrony Baenre

Vendesa Baenre

dcera Matrony Baenre přezdívaná Duk-tak, nesvatý kat

Wulfgar

lidský barbar, který vyrostl mezi trpaslíky.

Zaknafein

Drizztův otec a drowský bojový mistr

PROLOG

Drizzt přejel prsty po úchvatně propracované soce pantera, její černý onyx byl dokonale hladký a nepokozený dokonce i na hrbolaté, svalnaté íji. Figurka zobrazovala Guenhwyvar. Jak jen se od ní mohl Drizzt odloučit, zvlá kdy si byl nyní zcela jist, e u velkého pantera nikdy znovu nespatří?

"Sbohem, Guenhwyvar," zaeptal drowí hraničář a na tváři se mu při pohledu na soku usadil lítostivý, téměř alostný výraz. "Nemohu tě s čistým svědomím vzít s sebou, protoe bych se o tvůj osud bál víc ne o svůj." Odevzdaně si povzdychl. Spolu s přáteli bojovali dlouho a tvrdě a přinesli velké oběti, aby dosáhli míru, ale Drizzt poznal, e je to jen falené vítězství. Touil to popřít, schovat Guenhwyvar zpět do váčku, slepě pokračovat dál a doufat v nejlepí.

Drizzt si opět povzdychl, setřásl ze sebe chvilkové zaváhání a podal soku půlčíku Regisovi.

Regis mlčel a nevěřícně na Drizzta zíral. To, co mu drow řekl, co od něj poadoval, ho naprosto okovalo.

"Pět desetidnů," připomněl Drizzt.

Půlčíkova kyprá, chlapecká tvář se nakrčila. Pokud se Drizzt do pěti desetidnů nevrátí, měl Regis předat Guenhwyvar Catti a povědět jí i králi Bruenorovi pravdu o tom, kam Drizzt odeel. Podle drowova temného, váného tónu Regis poznal, e Drizzt nepočítá s tím, e by se vrátil.

Půlčíka náhle něco napadlo. Poloil soku na postel a zvedl ruce k řetízku na krku. Spona se mu zapletla do dlouhých, neposedných hnědých loken, ale nakonec se mu ji podařilo rozepnout. Na řetízku se houpal velký magický rubín.

Teď se okovaně zatvářil Drizzt. Věděl, jak cenný Regisův drahokam je a jak moc na něm půlčíkovi záleí. Regis se choval, chabě řečeno, netypicky.

"To nemohu," namítl Drizzt a odstrčil kámen stranou. "Moná se nevrátím a ty bys tak ztratil..."

"Vezmi si ho!" obořil se na něj Regis. "Tolik jsi toho pro mě, pro nás udělal, e si ho zaslouí. Nechat tady Guenhwyvar je jedna věc - byla by to skutečná tragédie, kdyby panter padl do rukou tvého lidu - ale tohle je jen magický předmět, ne ivá bytost, a mohl by ti cestou pomoct. Je to stejná zbraň jako tvé scimitary." Půlčík se odmlčel a laskavě se zadíval Drizztovi do fialových očí. "Příteli."

Regis náhle luskl prsty a přeruil tak tichý okamik. Vydal se přes místnost, bosé nohy mu pleskaly o studený kámen podlahy a noční koile mu vlála kolem kotníků. Ze zásuvky vytáhl dalí předmět, pozoruhodnou masku.

"Získal jsem ji zpátky," řekl prostě, protoe nechtěl prozradit, jak se mu předmět dostal do rukou. Ve skutečnosti se Regis vydal hledat Artemise Entreriho a nael ho, jak bezmocně visí na skalnatém výběku vysoko nad roklí. Regis zabijáka okradl, pak přeřízl ev na jeho pláti. Půlčík s jistým uspokojením naslouchal, jak se plá, ta jediná věc, která potlučeného mue, jen byl sotva při vědomí, drela, trhá.

Drizzt se na magickou masku dlouze zadíval. Před více ne rokem ji ukradl z pelechu litice. Díky ní mohl skrýt svůj vzhled a identitu.

"Pomůe ti dostat se dovnitř a ven," řekl Regis nápomocně. Ale Drizzt se stále nepohnul.

"Chci, aby sis ji vzal," naléhal Regis, který si patně vysvětlil drowovo váhání, a znovu mu ji podal. Regis si neuvědomoval, co maska pro Drizzta Do'Urdena představuje. Drizzt si ji kdysi nasadil, protoe jako temný elf byl na povrchu ve velké nevýhodě. Drizzt na masku pohlíel jako na le, přestoe byla uitečná, a jednodue se nedokázal přimět k tomu, aby si ji nasadil, i kdyby mu pomohla.

Nebo snad ano? Drizzt přemýlel, jestli si můe dovolit dar odmítnout. Maska by mohla pomoci věci, která pravděpodobně ovlivní vechny jeho blízké, můe ji tedy s čistým svědomím odmítnout?

Ano, rozhodl se nakonec. Maska nebyla zas tak cenná. Opustil město před dlouhými třiceti lety a nebyl zas tak zvlátní a veobecně známý, aby ho poznali. Zvedl odmítavě ruku a Regis, jen se mu masku pokusil jetě jednou bezúspěně nabídnout, pokrčil drobnými rameny a schoval ji.

Drizzt poté beze slova odeel. Do úsvitu zbývala spousta času. Pochodně v horních patrech Mitrilové síně dohořívaly a chodby byly téměř prázdné. Panovalo zde dokonalé, mírumilovné ticho.

Temný elf se zlehka dotkl dveří a přejel tíhlými prsty po jejich povrchu. Nechtěl osobu uvnitř vyruit, i kdy pochyboval, e spí klidně. Kadou noc se za ní Drizzt touil vydat a utěit ji, ale neudělal to, protoe věděl, e ádná slova neuleví Cattině alu. A jako tolikrát předtím, kdy v noci postával před dveřmi jako bdělý, bezmocný stráce, se i nyní otočil a naprosto nehlučně se vydal pryč pochodněmi osvětlenou chodbou, v ní po stěnách tančily temné stíny.

Krátce se zastavil také u dveří lonice svého nejlepího přítele trpaslíka, potom rychle odeel. Vstoupil do audienčních síní, v nich král přijímal cizí velvyslance. Toulalo se jimi několik trpaslíků, pravděpodobně jedna z Dagnových jednotek, ale ti si tichého drowa ani nevimli.

Drizzt se zastavil u vchodu do Dumathoinovy síně, v ní klan Válečného kladiva ukrýval své poklady. Věděl, e by měl jít dál, ne se trpaslíci probudí, ale nemohl potlačit emoce, které mu svíraly srdce. Nevstoupil do slavné síně u dva desetidny, od chvíle, kdy vyhnali temné elfy z tunelů, ale věděl, e by si nikdy neodpustil, kdyby dovnitř alespoň nenahlédl.

Mocné válečné kladivo Aegisův tesák spočívalo na podstavci ve středu zdobené síně. Patřilo mu čestné místo. Drizzt to povaoval za správné, protoe v jeho fialových očích zářilo mnohem jasněji ne ostatní artefakty: naletěná brnění, velké sekery a přilbice dávno mrtvých hrdinů či kovadlina legendárního kováře. Drizzt se usmál, kdy si vzpomněl, e se kladivem neoháněl trpaslík. Patřilo Wulfgarovi, Drizztovu příteli, který se obětoval, aby přátelé přeili.

Drizzt se na zbraň dlouze a upřeně zadíval, na lesklou mitrilovou hlavu, kterou navzdory tuhým bojům nehyzdil jediný krábanec a na ní se stále dokonale vyjímaly znaky trpasličího boha Dumathoina. Drow přesunul pohled ní a zahleděl se na zaschlou krev na tmavém adamantinovém topůrku. Tvrdohlavý Bruenor ji zakázal očistit.

Drizzta zalily vzpomínky na Wulfgara, na bitvy po boku vysokého a silného mue se zlatými vlasy a zlatou kůí. Podlomila se mu nejen kolena, nýbr také odhodlání. V duchu se Drizzt opět zadíval do Wulfgarových průzračných očí, které byly ledově modré jako severské nebe a vdy v nich jiskřilo vzruení. Wulfgar byl jetě chlapec, jeho ducha nezlomila krutá realita drsného světa.

Byl to jen chlapec, ale s písní na rtech ochotně obětoval ve, aby zachránil své přátele.

"Sbohem," zaeptal Drizzt a bez sebemeního ramotu se rozběhl pryč. Během několika vteřin minul balkón a seběhl po schodech dolů do velké komnaty s vysokým stropem. Prosmýkl se pod bedlivýma očima osmi králů Mitrilové síně, jejich podobizny byly vytesány do skály. Nejúasnějí byla poslední busta, je znázorňovala krále Bruenora Válečné kladivo. Tvářil se přísně a jeho ponurý vzhled jetě zdůrazňovala hluboká jizva, která se mu táhla od čela k čelisti. Zůstala mu po ráně, která ho připravila o pravé oko.

Ale Drizzt věděl, e Bruenor nepřiel jen o oko. Jizvy nehyzdily jen jeho houevnaté, nezdolné trpasličí tělo. Nejvíce trpěla Bruenorova due, kterou rozsápala ztráta chlapce, kterého nazýval synem. Byla trpaslíkova due stejně nezlomná jako jeho tělo? Na to Drizzt neznal odpověď. Jak tak hleděl na Bruenorovu zjizvenou tvář, cítil, e by měl zůstat, usednout vedle přítele a pomoci mu vyléčit zranění.

Mylenka mu vak jen probleskla hlavou. Jaká dalí zranění by mohl trpaslík jetě utrit? připomněl si Drizzt. Trpaslík i vichni ostatní přátelé?

Catti se zmítala neklidně na lůku. Kadou noc, tedy kdy jí vyčerpání dovolilo usnout, proívala onen osudový okamik. Slyela Wulfgarovu píseň bohu bitvy Tempovi, viděla mírumilovný pohled v barbarových očích, který byl v přímém protikladu k jeho zjevné agónii, viděla, jak tluče do uvolněného stropu, i kdy se okolo něj řítí k zemi těké ulové balvany.

Catti viděla Wulfgarovy stralivé rány, bílé kosti, kůi servanou ze eber raločími zuby yochlol, odporné příery z jiné sféry, která se kvůli oklivé hroudě voskovitého masa, je tvořila její tělo, podobala rozteklé svíčce.

Dunění stropu padajícího na její lásku Catti probudilo. Posadila se ve tmě na lůku, husté katanové vlasy měla studeným potem přilepené k tváři a dlouho se snaila zklidnit dech. Opakovala si, e to byl jen sen, stralivá vzpomínka. Obrys dveří ve svitu pochodně ji uklidnil.

Na sobě měla jen lehkou koilku, a jak sebou házela, odkopala si přikrývky. Na paích jí naskočila husí kůe, chvěla se zimou, byla zpocená a cítila se mizerně. Drsně popadla nejteplejí přikrývku, přitáhla si ji ke krku, lehla si na záda a zadívala se vzhůru do tmy.

Něco nebylo v pořádku. Cítila, e se něco stalo.

Mladá ena se snaila přesvědčit samu sebe, e si jen něco namlouvá, e ji zneklidnily sny. Cattin svět nebyl zdaleka v pořádku, ale naléhavě si připomněla, e je zpátky v Mitrilové síni a ve společnosti přátel. Řekla si, e se jí to jen zdá.

Kdy vylo slunce, byl u Drizzt od Mitrilové síně hodně daleko. Tentokrát se neposadil, aby si, jak bylo jeho zvykem, vychutnal úsvit. Sotva na vycházející slunce pohlédl, protoe v něm viděl jen falenou naději. Jakmile prvotní oslňující zář pominula, zahleděl se drow na jih a na východ, přes hory, a vzpomínal.

Zvedl ruku k hrdlu, k hypnotizujícímu rubínovému přívěsku, který mu Regis daroval. Věděl, jak moc Regis na drahokam spoléhá, jak ho má rád, a zamyslel se nad půlčíkovou obětí, nad obětí skutečného přítele. Drizzt poznal opravdové přátelství. Jeho ivot se od chvíle, kdy vstoupil do zapomenuté země jménem Planina ledového větru a setkal se s Bruenorem Válečným kladivem a jeho adoptivní dcerou Catti, tak obohatil. Pomylení, e u se s nimi moná nikdy nesetká, Drizzta bolelo.

Drow byl rád, e u sebe magický přívěsek má, protoe mu snad pomůe získat odpovědi a vrátit se k přátelům, ale zároveň se cítil provinile za to, e Regisovi o svém odchodu řekl. Drizzt povaoval svoji potřebu spolehnout se na přátele, kteří měli v této těké době vlastní problémy, za slabost. Namítl vak, e to musel udělat, aby přátele v Mitrilové síni ochránil. Přikázal Regisovi, aby pověděl Bruenorovi pravdu po pěti desetidnech, aby se klan Válečného kladiva mohl v případě, e Drizztova cesta nebude úspěná, připravit na příchod temnoty.

Bylo to logické rozhodnutí, to ano, ale Drizzt si přiznal, e s Regisem promluvil předevím proto, e o svém odchodu potřeboval někomu říct.

A co magická maska? přemýlel. Udělal chybu, kdy ji odmítl? Mocný předmět pomohl Drizztovi a tím pádem i jeho přátelům u v minulosti, ale Drizzt nebyl dost silný na to, aby si ji nasadil nebo se jí vůbec dotkl.

Drowem zmítaly pochybnosti, posmívaly se mu. Drizzt si povzdychl a promnul rubín ve tíhlých černých rukou. Navzdory bojovým dovednostem, oddanosti zásadám a hraničářskému klidu potřeboval Drizzt Do'Urden přátele. Ohlédl se po Mitrilové síni a přemýlel, u kvůli sobě, jestli udělal správnou věc, kdy se rozhodl vyrazit na cestu sám a potají.

Dalí slabina, řekl si Drizzt tvrdohlavě. Pustil rubín, potlačil přetrvávající pochybnosti a vsunul ruku do cestovního plátě barvy lesní zeleně. Z kapsy vytáhl pergamen s mapou zemí mezi Páteří světa a Nesmírnou poutí Anaurochu. Do pravého dolního rohu si Drizzt zaznamenal polohu jeskyně, kterou kdysi vystoupal na povrch. Nyní ho zavede zpět domů.

ČÁST

PRVNÍ

POVINNOST

ádný národ v Říích nerozumí pomstě lépe ne drowové. Pomsta je jejich kadodenním pokrmem, sladkou příchutí na zlomyslně zkroucených rtech. Zdá se, jako by byla jejich jediným pravým potěením. Drowové po ní tak hladověli, e si pro mě přili.

Nemohu se zbavit zlosti a pocitu viny nad Wulfgarovou smrtí, nad bolestí, kterou nepřátelé z mé temné minulosti způsobili mým drahým. Kdykoli pohlédnu do Cattiny krásné tváře, vidím v ní hluboký, nekonečný smutek, který by tam neměl být, břímě, pro které by v třpytivých očích dítěte nemělo být místo.

Cítím podobnou bolest, proto nemám slov, jimi bych ji utěil, a pochybuji, e nějaká slova, která by jí útěchu poskytla, vůbec existují. Proto je mým úkolem přátele alespoň chránit. Uvědomil jsem si, e musím odhlédnout od pocitu ztráty, který ve mně vyvolala Wulfgarova smrt, od nesmírného smutku, který ovládl trpaslíky Mitrilové síně a odváné mue Kamenice.

Podle Cattina vyprávění bojoval Wulfgar před smrtí s yochlol, Llothinou sluebnicí. A právě tato pochmurná skutečnost mě nutí zapomenout na al a soustředit se na to, co, jak se obávám, teprve přijde.

Nechápu chaotické hry Pavoučí královny a pochybuji, e jim rozumí i nejvyí kněky, ale význam yochloliny přítomnosti neuel ani mně, nejhorímu ákovi drowského náboenství. Naznačila toti, e lov posvětila Pavoučí královna. A skutečnost, e yochlol zasáhla do bojů, nevěstila nic dobrého pro budoucnost Mitrilové síně.

Vechno jsou to samozřejmě pouhé dohady. Nevím, jestli má sestra Vierna spolupracovala s temnými silami v Menzoberranzanu, nebo zda bude po smrti mé poslední příbuzné jetě někdy někoho zajímat mé spojení s drowským městem.

Ale pohled v Cattiných očích nebo Bruenorovy hrozivé jizvy mi vdy připomenou, e je nebezpečné dělat si plané naděje. Můj národ mě připravil u o jednoho přítele.

Dalího mi nevezme.

V Mitrilové síni vak odpovědi nenajdu. Nedozvím se, jestli temní elfové stále hladoví po pomstě, dokud Menzoberranzan neprovede dalí nájezd, aby získal odměnu za moji hlavu. A jak bych se mohl v takovém případě vydat do Stříbroluní nebo do jiného města v okolí a vrátit se zpět k normálnímu ivotu? Jak bych mohl v klidu spát, kdy mě tíí strach, e se temní elfové kadým okamikem znovu objeví a ohrozí mé přátele?

Mír a hloubavé ticho Mitrilové síně mi plány drowů neodhalí. Ale u kvůli svým přátelům musím zjistit, jaké jsou jejich temné záměry. A obávám se, e to mohu udělat jen na jediném místě.

Wulfgar poloil ivot za to, aby jeho přátelé mohli ít. Mohl bych snad s čistým svědomím obětovat méně?

Drizzt Do'Urden

1

CTIÁDOST

oldák se opřel o sloup, který podpíral iroké schoditě Tier Breche v severní části obrovské jeskyně, v ní se rozkládal Menzoberranzan, město drowů. Jarlaxl si sundal irák, přejel si rukou po hladké kůi holé hlavy a potichu zaklel.

Ve městě zářilo mnoho světel. Ve vysokých oknech domů vytesaných do stalagmitů plápolaly pochodně. Světla v drowském městě! Mnoho z překrásných budov zdobila měkká zář kouzelného ohně, větinou v odstínech fialové či modré, ale tohle bylo jiné.

Jarlaxl přesunul váhu do strany a trhl sebou, protoe se opřel o nedávno zraněnou nohu. Ránu mu oetřila samotná Triela Baenre, Matrona mistra Arach-Tinilithu, jedna z nejvyích kněek ve městě, ale Jarlaxl tuil, e práci úmyslně nedokončila a nechala ho trpět, aby ho vytrestala za to, e nedokázal zajmout uprchlého Drizzta Do'Urdena.

"Ze světla mě bolí oči," ozval se za ním utěpačný hlas. Jarlaxl se otočil a upřel pohled na nejstarí dceru Matrony Baenre Trielu. Byla mení ne větina drowů, skoro o stopu mení ne Jarlaxl, ale stála hrdě a vzpřímeně. Jarlaxl znal její moc a výbuný temperament lépe ne ostatní, a choval se proto k drobné eně velmi uctivě.

Jak se k němu blíila, mourala a mračila se na město. "Zatracené světlo," bručela.

"Ve na rozkaz vaí Matrony," připomněl Jarlaxl. Odkrytým okem se vyhýbal jejímu pohledu, druhé měl schované za klapkou. Znovu si nasadil irák a stáhl si ho do čela, aby skryl úsměv nad jejím úklebkem.

Triela neměla z matčina konání radost. Jarlaxl to poznal u ve chvíli, kdy Matrona Baenre naznačila své plány. Triela vak byla nejfanatičtějí kněkou Pavoučí královny a nikdy by se Matroně matce nepostavila - pokud by jí to ovem nepřikázala sama Lloth.

"Pojď," zavrčela kněka. Vydala se přes Tier Breche k největí a nejvyperkovanějí ze tří budov Akademie, která nesla podobu obrovského pavouka.

Jarlaxl významně zasténal a jen pomalu kulhal za ní. Ale jeho snaha získat trochu léčivé magie navíc nebyla úspěná. Triela na něj prostě počkala ve dveřích velké budovy, a to a s netypickou trpělivostí, protoe Triela, jak Jarlaxl věděl, nikdy na nic nečekala.

Jakmile oldák vstoupil do chrámu, zaútočily na něj různé pachy, od kadidla po zasychající krev nejnovějí oběti, a z kadých dveří se linul obřadní zpěv. Triela ale nic z toho nevnímala a bez povimnutí prola i kolem několika učednic, které se uklonily, kdy si vimly, e přichází.

Dcera Matrony Baenre cílevědomě mířila do vyích pater, kde se nacházely soukromé komnaty mistry. Prola krátkou chodbou, kde se po podlaze plazila hejna pavouků, přičem několik jich dosahovalo Jarlaxlovi a po kolena.

Triela se zastavila mezi dvěma stejně vyzdobenými dveřmi a pokynula Jarlaxlovi, aby vstoupil do těch vpravo. oldák zaváhal, a přestoe svůj zmatek dobře ukryl, Triela jeho reakci očekávala.

Popadla Jarlaxla za rameno a drsně ho otočila. "U jsi tu byl!" obvinila ho.

"Ano, po ukončení studia ve kole bojovníků," řekl Jarlaxl a setřásl její ruku, "stejně jako vichni ostatní studenti Bojové Magthere."

"Byl jsi tady nahoře," zavrčela Triela a upřeně na Jarlaxla hleděla. oldák se zasmál.

"Zaváhal jsi, kdy jsem tě vybídla, abys vstoupil," pokračovala Triela, "protoe ví, e můj pokoj je za dveřmi vlevo. Očekával jsi, e jdeme tam."

"Já vůbec nečekal, e mě sem pozvete," odsekl Jarlaxl, aby změnil téma. Vyvedlo ho z míry, e ho Triela tak pečlivě sledovala. Podcenil snad znepokojení, které v ní matčiny nejnovějí plány vyvolaly?

Triela na něj dlouze, upřeně a bez mrkání hleděla a čelist měla pevně zatnutou.

"Mám své zdroje," přiznal Jarlaxl nakonec.

Uběhl dalí nekonečný okamik a Triela stále nezamrkala.

"Poádala jste mě, abych přiel," připomněl Jarlaxl.

"Rozkázala jsem to," opravila ho Triela.

Jarlaxl se hluboce a teatrálně uklonil a mávl irákem. Baenřiny oči se rozzlobeně zaleskly.

"Dost!" zakřičela.

"Tak skončete tuhle hru!" osopil se na ni Jarlaxl. "Poádala jste mě, abych přiel do Akademie, kde se necítím zrovna příjemně, a já poslechl. Vy máte otázky a já moná odpovědi."

Při poslední větě přimhouřila Triela oči. Jarlaxl byl stejně lstivý jako kdokoli jiný v drowském městě. Jednala s prohnaným oldákem u mnohokrát, ale stále si nebyla jistá, jestli má navrch, nebo ne. Obrátila se a pokynula mu, a vstoupí do dveří nalevo, a on s hlubokou úklonou poslechl. Veel do přepychové komnaty s hustým kobercem prozářené magickým světlem.

"Zuj si boty," poručila Triela. Sama udělala toté a teprve pak vstoupila na načechraný koberec.

Jarlaxl zůstal stát u stěny s tapisérií těsně za dveřmi a nedůvěřivě se zadíval na své boty. Ti, kdo oldáka znali, věděli, e jeho boty jsou magické.

"Dobrá," ustoupila Triela, zavřela dveře, protáhla se kolem něj a usadila se ve velkém, polstrovaném křesle. Za ní stál sekretář, nad kterým visela tapisérie znázorňující obětování obrovského elfa z povrchu tlupou tančících drowů. Nad elfem se tyčil téměř průsvitný přízrak, napůl drow, napůl pavouk, a z krásné tváře mu vyzařoval mír.

"Nelíbí se vám světla vaí matky?" zeptal se Jarlaxl. "Máte osvícenou i vlastní komnatu."

Triela se kousla do rtu a opět přimhouřila oči. Větina kněek si v komnatách svítila tlumeným světlem, aby si mohla číst v knihách. Zrak citlivý na teplo při čtení run k ničemu nebyl. Existovaly inkousty, které udrely teplo dlouhé roky, ale ty byly vzácné a drahé i pro někoho tak mocného, jako byla Triela.

Jarlaxl hleděl zachmuřené drowce do tváře. Uvědomil si, e Triela se neustále kvůli něčemu vzteká. "Světla, jak se zdá, vyhovují tomu, co vae matka plánuje," pokračoval.

"Skutečně," poznamenala Triela kousavě. "A ty jsi tak arogantní, e si myslí, e jsi moji matku prohlédl?"

"Chce se vrátit do Mitrilové síně," řekl Jarlaxl otevřeně, protoe věděl, e Triela dola ke stejnému závěru.

"Opravdu?" zeptala se Triela bezvýrazně.

Záhadná odpověď oldáka zarazila. Vydal se k druhé, méně přepychové idli, a navzdory tomu, e kráčel po hustém koberci, podpatky bot mu hlasitě klapaly.

Triela se uculila, protoe na ni magické boty dojem neudělaly. Vichni věděli, e Jarlaxl umí kráčet tak hlasitě či tie, jak si zrovna přeje. Jeho perky a dalí cetky byly zjevně také očarované, protoe zvonily a cinkaly nebo byly docela tiché podle jeho přání.

"Pokud jsi udělal do koberce díru, zalátám ji tvým srdcem," pohrozila Triela, kdy se Jarlaxl pohodlně usadil v kamenném křesle a uhladil látku na područce, aby jasně vyvstal vzor, černý a lutý gee'antu pavouk, podzemní obdoba povrchové tarantule.

"Proč si myslíte, e se vae matka nikam nechystá?" zeptal se Jarlaxl. Hrozbu ignoroval, i kdy znal Trielu Baenre natolik dobře, aby ho napadlo, kolik srdcí je asi do koberce vpleteno.

"Myslím si to?" zeptala se Triela.

Jarlaxl si dlouze povzdychl. Tuil, e půjde o naprosto zbytečnou schůzku, při ní se Triela bude snait ze oldáka vymámit co nejvíce informací, ani by mu nabídla cokoli výměnou. Ale kdy Triela trvala na tom, e se sejdou v Tier Breche namísto obvyklého místa schůzky, Jarlaxl doufal, e půjde o něco závaného. Rychle mu ale dolo, e se Triela chtěla sejít v Arach-Tinilithu jen proto, e ji na tomto bezpečném místě nemohly pehovat matčiny zvědavé ui.

Po vech pečlivých přípravách se ukázalo, e nejde o nic důleitého, jen o prosté dohadování.

Triela se zdála podobně rozčilená. Náhle se s divokým výrazem ve tváři naklonila vpřed. "Touí po odkazu!" prohlásila.

Jarlaxlovy náramky cinkaly, jak o sebe klepal prsty. Snad se konečně někam dostanou.

"Nadvláda nad Menzoberranzanem u Matroně Baenre nestačí," pokračovala Triela klidněji a opřela se. "Chce rozířit svůj vliv."

"Myslel jsem, e Lloth obdařila vai matku vidinou," poznamenal Jarlaxl, kterého Trielino podrádění upřímně mátlo.

"Moná," připustila Triela. "Pavoučí královna dobytí Mitrilové síně uvítá, obzvlátě pokud přitom zajmeme odpadlého Do'Urdena. Ale je třeba zváit i dalí věci."

"Třpytivé Skalitě?" zeptal se Jarlaxl. Hovořil o městě svirfnebli, hlubinných gnómů, kteří byli tradičními nepřáteli drowů.

"Mimo jiné," odpověděla Triela. "Třpytivé Skalitě leí jen kousek od tunelů, které vedou do Mitrilové síně."

"Vae matka se zmínila o tom, e se se svirfnebli vypořádáte cestou zpátky," nadhodil Jarlaxl, protoe věděl, e pokud chce, aby s ním Triela hovořila dál otevřeně, musí jí nabídnout něco výměnou. oldáka napadlo, e Triela musí být skutečně rozčilená, kdy mu dovolí tak dalece nahlédnout do svých mylenek.

Triela kývla a přijala novinku stoicky a bez překvapení. "Ale je třeba zváit i dalí věci," zopakovala. "Cíl, který si Matrona Baenre vytyčila, je obrovský a bude vyadovat dalí spojence, moná dokonce i pomoc illithidů."

To Jarlaxlovi připadalo rozumné. Matrona Baenre si u dlouho drela illithidského sluhu, odporného, nebezpečného netvora. Nikdy se ve společnosti illithida s hlavou jako chobotnice necítil příjemně. Jarlaxl přeil díky tomu, e uměl prohlédnout a přelstít své nepřátele, ale na illithidy byl krátký. Česači myslí, jak se přísluníkům toho odporného národa říkalo, prostě neuvaovali jako jiné národy a jednali na základě zásad a pravidel, kterým nikdo jiný nerozuměl.

Ale temní elfové se přesto s illithidy mnohokrát úspěně vypořádali. V Menzoberranzanu ilo dvacet tisíc zkuených válečníků, kdeto illithidů byla v oblasti sotva stovka. Trieliny obavy se zdály přehnané.

To jí ale Jarlaxl neřekl. Měla tak temnou, výbunou náladu, e se oldák rozhodl raději naslouchat ne hovořit.

Triela vrtěla hlavou a jako obvykle se tvářila kysele. Vyskočila z křesla, začala pochodovat v malém kruhu a černofialový háv ozdobený výivkami pavouků kolem ní vlál.

"Do boje nepůjde jen rod Baenre," připomněl Jarlaxl, aby Trielu uchlácholil. "Světla hoří v oknech mnoha domů."

"Matce se podařilo město sjednotit," připustila Triela a zpomalila nervózní krok.

"Ale vy máte pořád obavy," pokračoval oldák. "A potřebujete informace, abyste se mohla připravit na důsledky." Jarlaxl se nedokázal ubránit krátkému, ironickému zasmání. S Trielou byli dlouhá léta nepřáteli, nevěřili si - z dobrého důvodu! A teď ho potřebovala. Jako kněka ila v ústraní, daleko od klepů ve městě. Obvykle si informace zajiovala modlitbami k Pavoučí královně, ale bylo čím dál zřejmějí, e Lloth konání Matrony Baenre posvětila, take Triela doslova tápala v temnotách. Potřebovala peha a v Menzoberranzanu se Jarlaxlovi a jeho síti zvědů Bregan D'aerthe nikdo nevyrovnal.

"Potřebujeme se navzájem," připomněla Triela významně a obrátila se k oldákovi. "Matka velmi riskuje, to je jasné. Pokud sele, kdo se asi ujme trůnu vládnoucího rodu?"

Pravda, přiznal Jarlaxl tie. Triela, nejstarí dcera rodu, byla bezpochyby následnicí Matrony Baenre a jako Matrona mistra Arach-Tinilithu byla po osmi Matronách matkách vládnoucích rodů nejmocnějí osobou ve městě. Ale v Menzoberranzanu slouily zákony jen k tomu, aby ukryly naprostý chaos, a moc se přesunovala stejně rychle jako tekoucí láva.

"Zjistím toho co nejvíce," slíbil Jarlaxl a vstal. "A ve vám povím."

Triela věděla, e jí lstivý oldák neříká tak docela pravdu, ale přijala jeho nabídku.

O chvíli později u se Jarlaxl svobodně procházel irokými, křivolakými ulicemi Menzoberranzanu a míjel pozorné a dobře vyzbrojené stráe, které postávaly na stalagmitech a na balkónech mnoha stalaktitů. oldák se ničeho neobával, jeho irák toti vem oznamoval, kdo je, a ádný rod netouil po konfliktu s Bregan D'aerthe. Byla to tajná skupina, její velikost dokázal jen málokdo ve městě odhadnout, a základny měla ukryté ve výklencích a puklinách ve zdech obrovské jeskyně. Její pověst vak znali vichni. Vládnoucí rody ji tolerovaly a větina drowů by Jarlaxla zařadila mezi nejmocnějí menzoberranzanské mue.

Jarlaxl byl tak klidný, e si upřených pohledů nebezpečných stráí ani neviml. Soustředil se na své mylenky a snail se rozlutit, co se mu Triela během schůzky vlastně snaila naznačit. Plán na dobytí Mitrilové síně zněl slibně. Sám Jarlaxl pronikl do trpasličí pevnosti a prohlédl si její obranu. Byla dobrá, ale tváří v tvář síle drowské armády ubohá. A Menzoberranzan dobude s Matronou Baenre v čele Mitrilovou síň, Lloth bude velmi spokojená a rod Baenre se ocitne na vrcholku slávy.

Matrona Baenre bude mít svůj odkaz, jak to nazvala Triela.

Na vrcholku moci? Ta mylenka se Jarlaxlovi zadrhla v mysli. Zastavil se vedle Narbondelu, velkého časového sloupu, a po ebenové tváři se mu rozlil iroký úsměv.

"Na vrcholku moci?" zaeptal nahlas.

Jarlaxl konečně pochopil Trielin neklid. Obávala se, e matka můe překročit hranice, e kvůli dalímu zisku riskuje celé své impérium. Jarlaxl situaci dobře zváil a napadla ho jetě jiná monost. Co kdy Matrona Baenre uspěje? Co kdy dobude Mitrilovou síň a porazí Třpytivé Skalitě? Jací nepřátelé pak Menzoberranzanu zůstanou? Co udrí křehkou hierarchii města?

A proč vlastně bylo Třpytivému Skaliti, sídlu nepřátel, po celá staletí dovoleno existovat tak blízko u hranic Menzoberranzanu? Jarlaxl znal odpověď. Věděl, e gnómové nevědomky dreli menzoberranzanské rody pohromadě. S nepřáteli tak blízko musely zůstat rozbroje uvnitř drowské společnosti pod kontrolou.

Ale Matrona Baenre teď plánovala rozířit svoji říi nejen o Mitrilovou síň, nýbr také o sídlo protivných gnómů. Triela se nebála poráky drowů. A neobávala se ani aliance s malou kolonií illithidů. Měla strach z toho, e matka uspěje a získá svůj odkaz. Matrona Baenre byla letitá dokonce i na drowské poměry a Triela byla následnicí rodového trůnu. V tuto chvíli to představovalo pohodlnou pozici, ale pokud by obsadili Mitrilovou síň a Třpytivé Skalitě, byla by mnohem nejistějí a nebezpečnějí. Zbavili by se společného nepřítele, který udroval rody na uzdě, a Triela by se musela obávat i povrchového světa daleko od Menzoberranzanu a pomsty spojenců Mitrilové síně.

Jarlaxl věděl, po čem Matrona Baenre touí, ale teď ho napadlo, co má asi za lubem Lloth, kdy plány seschlé stařeny podporuje.

"Chce rozpoutat chaos," rozhodl se nakonec. V Menzoberranzanu panoval u velmi dlouho klid. Rody spolu sice bojovaly, to bylo nevyhnutelné - vládnoucí rody Do'Urden a DeVir byly dokonce vymazány ze světa - ale obecná struktura města zůstávala pevná a neměnná.

"Jak zábavné," prohlásil Jarlaxl nahlas. Tuil, e Lloth chce nastolit nový pořádek, vyčistit a obnovit město, které u ji znudilo. U se nedivil, e si Triela, která měla matčin odkaz zdědit, dělala takové starosti.

Holohlavý oldák miloval intriky a chaos. Zasmál se a pohlédl na Narbondel. ár sloupu téměř vyhasl, co naznačovalo, e v Temných říích nastala noc. Jarlaxl se s klapotem podpatků vydal ke Qu'ellarz'orlu, náhorní ploině u menzoberranzanské východní stěny, kde stálo sídlo nejmocnějího městského rodu. Nechtěl přijít pozdě na setkání s Matronou Baenre, které se chystal podat hláení o své "tajné" schůzce s její nejstarí dcerou.

Jarlaxl přemýlel, kolik toho má seschlé stařeně říct a jak slova nejlépe překroutit ve svůj prospěch.

Skutečně miloval intriky.

2

HÁDANKY

Catti, unavená po dalí dlouhé, neklidné noci, si na sebe natáhla upan a přela přes malý pokoj, protoe doufala, e jí denní světlo přinese útěchu. Husté, katanové vlasy měla na jedné straně hlavy slehlé, na druhé straně jí stály, ale nezajímalo ji to. Při chůzi si rukou protírala oči, take málem zakopla o práh. Zastavila se, protoe ucítila něco, čemu nerozuměla.

Přejela prsty zmateně po dveřích a zasáhl ji stejný pocit jako minulou noc. Něco bylo v nepořádku, velmi, velmi patně. Plánovala, e zajde rovnou na snídani, ale náhle cítila neodolatelné nutkání navtívit Drizzta.

Rychle se odourala chodbou k Drizztově lonici a zaklepala na dveře. Po chvíli zavolala: "Drizzte?" Kdy drow neodpověděl, opatrně stiskla kliku a otevřela dveře. Ihned si vimla, e Drizztovy scimitary a cestovní plá zmizely, ale ne se nad tím mohla zamyslet, zavadila pohledem o lůko. Bylo ustlané a pečlivě uhlazené, co bylo u temného elfa neobvyklé.

Catti přistoupila k posteli a pečlivě ji prohlédla. Lůkoviny byly sloené, ale ne napnuté, co naznačovalo, e postel byla ustlána u před nějakou dobou, e v ní předchozí noci nikdo nespal.

"O co tu jde?" zeptala se mladá ena. Rychle se rozhlédla, poté vyla zpět na chodbu. Drizzt u v minulosti několikrát bez varování odeel a často to udělal v noci. Obvykle se vydal do Stříbroluní, do slavného města, které leelo asi deset dnů cesty směrem na východ.

Tak proč měla Catti tentokrát pocit, e něco není v pořádku? Proč jí jeho odchod náhle připadal tak neobvyklý? Snaila se pocit potlačit a nevímat si sílících obav. Prostě si dělala starosti. Ztratila Wulfgara a nyní cítila potřebu přátele chránit.

Catti přemýlela za chůze a brzy se zastavila před dalími dveřmi. Lehce zaklepala, a kdy nedostala ádnou odpověď, přestoe si byla jistá, e obyvatel lonice jetě nevstal, zabuila na dveře ostřeji. Z komnaty se ozvalo zasténání.

Catti otevřela dveře, přela místnost, klekla si vedle malinké postele a hrubě strhla přikrývku ze spícího Regise. Půlčík se začal vrtět a svíjet, protoe ho Catti lechtala v podpaí.

"Hej!" vykřikl kyprý půlčík, jen se u zotavil z utrpení, které mu způsobil zabiják Artemis Entreri. Probral se a zoufale hmátl po přikrývkách.

"Kde je Drizzt?" zeptala se Catti a odmítala přikrývky pustit.

"Jak to mám vědět?" protestoval Regis. "Dneska jsem jetě nevyel z lonice!"

"Vstávej." Ostrost hlasu a prudkost rozkazu překvapila i samotnou Catti. Opět ji přepadl nepříjemný pocit, tentokrát jetě naléhavěji. Rozhlédla se po lonici a snaila se přijít na to, co na ni tak zapůsobilo.

A zahlédla figurku pantera.

Bez mrkání zírala na Drizztův nejcennějí majetek. Co dělal v Regisově pokoji? Proč Drizzt odeel bez Guenhwyvar? Její úvahy se začaly blíit pocitům. Přeskočila postel, přehodila přitom přes Regise kupu přikrývek, do nich se bez váhání zavrtal, a soku sebrala. Potom skočila zpátky a znovu zatahala za deky, do nich se tvrdohlavý půlčík zabalil.

"Ne!" odsekl Regis a strhl přikrývky zpátky. Zabořil tvář do matrace a zakryl si hlavu poltářem.

Catti ho popadla za krk, vytáhla z postele a odvlekla přes komnatu ke stolku a dvěma dřevěným idlím. Na jednu ho posadila. Regis stále drel v rukách poltář a tiskl si ho ke tváři, proto okamitě sloil hlavu na stůl.

Catti mlčky chytila cíp poltáře, tie vstala a znenadání ho vytrhla překvapenému půlčíkovi z rukou, take ten se hlavou tvrdě uhodil o holou dřevěnou desku stolu.

Regis sténal a bručel, ale napřímil se a krátkými prsty si prohrábl neposedné hnědé kudrny, které nezplihly ani po dlouhém nočním spánku. "Co?" obořil se na ni.

Catti pratila sokou pantera o stůl a nechala ji stát přímo před půlčíkem. "Kde je Drizzt?" zeptala se znovu.

"Moná v Podzemním městě," zabručel Regis a jazykem si přejíděl po zubech, kterým jako by během noci narostly chlupy. "Proč se nezeptá Bruenora?"

Při zmínce o trpasličím králi se Catti zhoupla na patách. Zeptat se Bruenora? pomyslela si posměně. Bruenor odmítal s kýmkoli mluvit a natolik se utápěl v zoufalství, e by si pravděpodobně neviml, ani kdyby vzal uprostřed noci do zaječích celý jeho klan!

"No tak mi tu Drizzt nechal Guenhwyvar," poznamenal Regis, jako by o nic nelo. Ale vnímavé mladé eně připadala jeho slova přesto zvlátní. Přimhouřila tmavě modré oči a upřeně se na půlčíka zahleděla.

"Co?" zeptal se Regis nevinně, cítil vak na sobě její havý pohled.

"Kde je Drizzt?" zeptala se Catti nebezpečně klidným hlasem. "A proč má jeho kočku?"

Regis zavrtěl hlavou, bezmocně zakvílel a teatrálně sloil hlavu na stůl.

Ale Catti ho prohlédla. Znala Regise příli dobře, ne aby se nechala oklamat. Chytila ho za kudrnaté vlasy, zvedla mu hlavu a popadla ho za noční koili. Její hrubost půlčíka překvapila. Vyčetla mu to z tváře, ale neustoupila. Zvedla Regise ze idle, udělala tři kroky a přirazila ho ke stěně.

Cattina zamračenost se na okamik vytratila. Prohmatala půlčíkovi hruď a zjistila, e nemá na krku magický rubínový přívěsek, který nikdy neodkládal. Bylo to velmi zvlátní a neobvyklé a jen to posílilo její přesvědčení, e se něco stalo.

"Děje se tu něco divnýho," řekla Catti a zamračila se jetě stralivěji.

"Catti!" odpověděl Regis a zadíval se na své chlupaté nohy, které se kymácely dvacet palců nad podlahou.

"A ty o tom něco ví," pokračovala.

"Catti!" zakvílel Regis znovu ve snaze přivést mladou enu k rozumu.

Catti popadla půlčíka oběma rukama za noční koili a opět s ním pratila o stěnu. "Přila sem o Wulfgara," řekla pochmurně a Regis si uvědomil, e mladá ena neuvauje racionálně.

Regis nevěděl, co si má myslet. Dcera Bruenora Válečného kladiva si vdy zachovávala chladnou hlavu a měla uklidňující vliv na vechny kolem. Dokonce i Drizzt často pouíval Catti jako pevnou kotvu. Ale teď...

Hleděla na Regise temně modrýma, vzteklýma očima, v jejich hlubinách viděl bolest.

Zvedla ho a znovu s ním udeřila o stěnu. "Poví mi, co chci vědět," řekla klidně.

Od nárazů rozbolela Regise hlava. Bál se, velice se bál, a to nejen o sebe, ale také o Catti. Copak ji al dohnal k ílenství? A proč se zlobí na něj? Jediné, co Regis od ivota chtěl, byla měkká postel a teplé jídlo.

"Měli bychom si promluvit s Brue..." začal, ale Catti ho uhodila.

Zvedl ruku k bolavé tváři a cítil, jak otéká. Nezamrkal, jen na mladou enu nevěřícně hleděl.

Násilná reakce zjevně překvapila i Catti. Půlčík si viml, jak se jí něné oči naplnily slzami. Chvěla se a Regis netuil, co by mohla provést dál.

Půlčík celou situaci dobře zváil. Záleí snad na tom, jestli prozradí, co se děje, teď, nebo a za několik desetidnů? "Drizzt el domů," řekl půlčík tie, protoe byl vdy připraven udělat to, co situace vyadovala. S následky si bude lámat hlavu později.

Catti se uvolnila. "Todle je jeho domov," namítla. "Přece se nevrátil na Planinu ledovýho větru."

"Do Menzoberranzanu," opravil ji Regis.

Ani íp v zádech by v tu chvíli nezasáhl Catti tvrději ne Regisova odpověď. Postavila půlčíka na zem, zavrávorala a usedla na kraj půlčíkova lůka.

"Guenhwyvar tady nechal pro tebe," vysvětlil Regis. "Má vás moc rád, tebe i kočku."

Jeho laskavá slova nevymazala Catti z tváře vyděený výraz. Regis litoval, e u sebe nemá rubínový přívěsek a nemůe tak jeho vlivem mladou enu uklidnit.

"Nesmí o tom říct Bruenorovi," dodal Regis. "A kromě toho, Drizzt moná ani nebude muset jít tak daleko." Půlčíka napadlo, e by nebylo na kodu pravdu trochu vyperkovat. "Říkal, e navtíví Alustriel, aby zjistil, kam má jít." Nebyla to tak docela pravda, Drizzt se jen zmínil o tom, e se cestou moná zastaví ve Stříbroluní, aby zjistil, jestli jsou jeho obavy oprávněné, ale Regis se rozhodl, e Catti potřebuje naději.

"Nesmí to říct Bruenorovi," zopakoval půlčík naléhavěji. Catti k němu vzhlédla. Regis jetě nikdy neviděl tak alostný výraz.

"Vrátí se," řekl jí Regis a rychle si sedl vedle ní. "Zná Drizzta. Vrátí se."

Na Catti toho bylo příli. Opatrně vysmekla ruku z Regisovy a vstala. Znovu pohlédla na soku pantera na stolku, ale neměla sílu vzít ji do ruky.

Opustila tie komnatu, vrátila se do své lonice a apaticky ulehla na postel.

Drizzt prospal polední čas v chladných stínech jeskyně vzdálené mnoho mil od východní brány Mitrilové síně. Brzké léto bylo teplé a větřík, který vanul z ledovců, proti mocným paprskům slunce na bezmračném nebi zmohl jen málo.

Drow nespal dlouho ani dobře. Neustále musel myslet na Wulfgara, na přátele a na stralivý Menzoberranzan.

Byl odporný a krásný zároveň, jako temní elfové, kteří ho postavili.

Drizzt se posadil do vchodu jeskyně, aby pojedl. Uíval si tepla jasného odpoledne a zvuků zvířat. Svět na povrchu se tolik liil od Temných říí! Byl tak úasný!

Odhodil suchar stranou a uhodil pěstí do země.

Jak úasná byla falená naděje, kterou zoufalému drowovi nabízel. Celý ivot touil jen po tom, aby unikl tradicím svého lidu a il v míru. A kdy pak vystoupal na povrch, rozhodl se, e toto místo s bzučícími včelami a těbetajícími ptáky, s teplým sluncem a svůdným měsícem bude jeho domovem, ne věčná temnota tunelů hluboko pod zemí.

Drizzt Do'Urden si zvolil povrch, ale co mu jeho volba přinesla? Poznal nové, drahé přátele, ale u svojí pouhou přítomností je chytil do pasti svého temného dědictví. Wulfgar zemřel kvůli kouzlům Drizztovy sestry a celá Mitrilová síň se moná brzy ocitne v ohroení.

Jeho naděje byla falená. Nemohl zůstat.

Disciplinovaný drow se rychle ovládl, vytáhl dalí jídlo a navzdory vzteklému knedlíku v krku se ho přinutil sníst. Při jídle přemýlel o svém cíli. Cesta, po ní se vydal, vedla z hor a kolem vesnice jménem Pengalen. Drizzt ji nedávno navtívil a nechtěl se do ní vracet.

Nakonec se rozhodl, e po cestě vůbec nepůjde. Proč by měl navtívit Stříbroluní? Drizzt pochyboval, e by lady Alustriel zastihl ve městě, protoe kupecká sezóna byla v plném proudu. A i kdyby ji tam nael, mohla by mu snad říct něco, co u by nevěděl?

Ne, Drizzt u se rozhodl, kam půjde, a nepotřeboval Alustriel, aby mu rozhodnutí potvrdila. Sebral své věci a povzdychl si, kdy si uvědomil, jak prázdná se cesta zdá bez jeho drahé panteří společnice. Vyel ven do slunečného dne, opustil cestu, která se táhla na jihovýchod, a vydal se přímo na východ.

Cattin aludek si nestěoval, e propásla snídani i oběd a stále leí bez hnutí na lůku, uvězněna v pavučině zoufalství. Wulfgara ztratila jen několik dní před svatbou a nyní odeel i Drizzt, kterého milovala stejně jako barbara. Připadalo jí, jako by celý její svět leel v troskách. Jeho základy, které bývaly z kamene, se proměnily v písek.

Po celý svůj mladý ivot byla bojovnicí. Matku si nepamatovala a na otce si vzpomínala jen matně, protoe ho při nájezdu na Desetiměstí, kdy byla jetě malinká, zavradili goblini. Ujal se jí Bruenor Válečné kladivo a vychoval ji jako vlastní dceru a Catti vedla mezi trpaslíky Bruenorova klanu dobrý ivot. Ale kromě Bruenora byli trpaslíci jen jejími přáteli, ne rodinou. Catti si ale postupně vytvořila novou rodinu, k ní patřili Bruenor, Drizzt, Regis a nakonec také Wulfgar.

Teď byl Wulfgar mrtvý a Drizzt se vrátil do svého odporného domova a Catti tuila, e existuje jen malá ance, e se vrátí.

Cítila se tak bezmocná! Byla při tom, kdy Wulfgar zemřel, kdy si na hlavu strhl strop, jen aby ona mohla uniknout chapadlům stralivé yochlol. Snaila se pomoct, ale zklamala a nakonec po něm zůstala jen hromada kamení a Aegisův tesák.

Během desetidnů, které od té doby uplynuly, bojovala Catti s ochromujícím alem. Často se rozplakala, ale vdy se díky silné vůli a hlubokému nadechnutí po několika vzlycích ovládla. Jediný, s kým mohla mluvit, byl Drizzt.

A teď byl Drizzt pryč a Catti znovu prolévala potoky slz a její zdánlivě křehkou postavou otřásaly vzlyky. Chtěla, aby se Wulfgar vrátil! Snaila se přesvědčit vechny bohy, kteří naslouchali, e byl příli mladý, ne aby jí ho vzali, e měl před sebou jetě mnoho velkých činů.

Její vzlyky přely v odmítavé vrčení. Catti popadla poltáře a mrtila jimi přes místnost, zmuchlala přikrývky a udělala s nimi toté. Pak převrátila lůko vzhůru nohama, protoe se jí líbilo, jak dřevěný rám zarachotil o tvrdou podlahu.

"Ne!" Slovo vytrysklo hluboko z nitra mladé bojovnice. Wulfgarova smrt nebyla fér, ale nemohla s ní u nic dělat.

Drizztův odchod nebyl fér, Cattině zraněné mysli to tak alespoň připadalo, ale nemohla s ním nic...

Mylenka uvízla Catti v hlavě. Chvěla se, ale opět se ovládala. Chápala, proč drow odeel potají, proč na sebe jako obvykle vzal celé břímě.

"Ne," zopakovala mladá ena. Svlékla si noční koili, přikrývkou ze sebe utřela pot a oblékla si kalhoty a halenu. Nepřemýlela o svém rozhodnutí, protoe se bála, e kdyby to udělala, změnila by názor. Rychle si natáhla kroukovou koili z mitrilu, která byla tak jemná, e kdy si na ni oblékla tuniku bez rukávů, sotva ji cítila.

Zběsile si obula boty, sebrala plá a koené rukavice a pospíila si ke skříni. Vytáhla z ní opasek s mečem, toulec a magický luk Taulmaril, Hledač srdcí. Poté se rozběhla k půlčíkově lonici, zabuila na dveře a vrazila dovnitř.

Regis byl opět v posteli, co nebylo nijak velké překvapení, protoe si nacpal břicho při snídani, která pokračovala a do oběda. Byl ale vzhůru a nijak ho nepotěilo, kdy mu Catti znovu vpadla do lonice.

Posadila ho a on se na ni zvědavě zahleděl. Tváře měla zbrázděné slzami a modré oči zarudlé. Regis byl po větinu ivota zlodějem a přeil jen díky tomu, e dobře rozuměl lidem, proto pro něj nebylo těké uhádnout, co vlilo mladé eně tolik energie do il.

"Kam's dal pantera?" obořila se na něj Catti.

Regis se na ni dlouze zahleděl a Catti jím hrubě zatřásla.

"Mluv," pokračovala. "U sem ztratila dost času."

"Proč to chce vědět?" zeptal se Regis, i kdy u znal odpověď.

"Prostě mi dej tu kočku," řekla Catti. Regis nevědomky pohlédl na svůj sekretář. Catti k němu přiskočila a jednu po druhé převrátila vzhůru nohama vechny zásuvky.

"Drizztovi se to nebude líbit," řekl Regis klidně.

"A táhne do Devíti pekel!" odsekla Catti. Nala soku, pečlivě si ji prohlédla a uasla nad její krásou.

"Myslí si, e tě za ním Guenhwyvar zavede," prohlásil Regis. Nebyla to otázka.

Catti schovala soku do váčku u opasku a neobtěovala se odpovědět.

"A co kdy ho dohoní," pokračoval Regis, zatímco se vydala ke dveřím. "K čemu bude Drizztovi v drowském městě? Lidská ena bude tam dole docela nápadná, nemyslí?"

Půlčíkova utěpačnost Catti zastavila a poprvé ji přiměla přemýlet o tom, co se chystá udělat. Regis měl pravdu! Jak by mohla vstoupit do Menzoberranzanu? A i kdyby se jí to povedlo, neuvidí ani na krok!

"Ne!" vykřikla Catti nakonec a potlačila logiku sílící bezmocí. "Stejně pudu! Nebudu tu stát a čekat, zatímco mi zabijou dalího přítele!"

"Věř mu," zaprosil Regis. Poprvé ho toti napadlo, e by nemusel zbrklou Catti zastavit.

Catti zavrtěla hlavou a znovu vyrazila ke dveřím.

"Počkej!" zavolal Regis prosebně a mladá ena se otočila. Regis se ocitl v nezáviděníhodné situaci. Měl by asi vyběhnout ze dveří a zburcovat Bruenora, generála Dagna a dalí trpaslíky, aby mu pomohli Catti zadret třeba i násilím. Zeílela. Její rozhodnutí vyrazit za Drizztem nedávalo naprosto ádný smysl.

Ale Regis ji chápal a soucítil s ní.

"Kdybych odela já," začala Catti, "Drizzt by za mnou el..."

Regis kývl na souhlas. Kdyby se v nebezpečí ocitla Catti nebo kdokoli z nich, Drizzt Do'Urden by se za nimi vydal, a to bez ohledu na okolnosti. Drizzt, Wulfgar, Catti a Bruenor se vydali přes půlku kontinentu, aby zachránili Regise, kdy ho unesl Entreri. Regis znal Catti od dětství, váil si jí a nikdy na ni nebyl pynějí ne v tuto chvíli.

"Člověk bude Drizztovi v Menzoberranzanu jen na obtí," řekl.

"To je mi fuk," zabručela Catti tie. Netuila, kam Regis míří.

Regis seskočil z postele a přeběhl komnatu. Catti se napnula, protoe si myslela, e se na ni chystá vrhnout, ale on ji minul a vytáhl jednu ze spodních zásuvek sekretáře. "Tak nebuď člověk," prohlásil půlčík a hodil Catti magickou masku.

Catti ji chytila a překvapeně se na ni zadívala, zatímco Regis vyrazil zpět k posteli.

Entreri masku pouil, aby se dostal do Mitrilové síně. Její magie mu změnila vzhled, udělala z něj Regise tak dokonale, e si ničeho neviml ani samotný Drizzt.

"Drizzt se opravdu vydal do Stříbroluní," řekl jí Regis.

To Catti překvapilo. Myslela si, e se do Temných říí vydal spodními tunely Mitrilové síně. Ale kdy o tom teď přemýlela, uvědomila si, e Bruenor rozestavil v dolních chodbách stráe a rozkázal, aby za ádných okolností neodemkly dveře.

"A jetě něco," řekl Regis. Catti si pověsila masku na opasek a otočila se k lůku. Regis stál na posunuté matraci a v rukách drel drahokamy posázenou dýku.

"Já ji nebudu potřebovat," vysvětlil Regis, "ne s Bruenorem a tisíci trpaslíky po boku." Podal jí zbraň, ale Catti si ji ihned nevzala.

Věděla, co je to za dýku. Patřila Artemisi Entrerimu. Zabiják jí tento nů jednou přitiskl k hrdlu a připravil ji o vechnu odvahu. Cítila se naprosto bezmocná, jako malé děvčátko. Catti si nebyla jista, jestli si ji od Regise dokáe vzít, jestli ji snese u boku.

"Entreri je mrtvý," ujistil ji Regis, který tak docela nechápal, proč váhá.

Catti nepřítomně kývla, dál vak vzpomínala na to, jak byla Entreriho zajatkyní. Zabiják měl zemitou vůni a ona si od té doby spojovala tento pach s čirým zlem. Byla tak bezmocná... Jako kdy se na Wulfgara zřítil strop. Být bezmocná, kdy ji Drizzt můe potřebovat?

Catti zatnula čelisti a vzala si dýku. Pevně ji sevřela, pak si ji zasunula za opasek.

"Neříkej nic Bruenorovi," poádala ho.

"Dozví se to," namítl Regis. "Moná by ho nezarazil odchod Drizzta, protoe ten pořád někam mizí, ale brzy si uvědomí, e jsi pryč ty."

Na to neměla Catti co říct, ale nezajímalo ji to. Musela za Drizztem. Byla to její výprava, její způsob, jak dostat zpět pod kontrolu ivot, který se jí obrátil vzhůru nohama.

Pospíila si k posteli, pevně Regise objala a políbila ho na tvář. "Sbohem, příteli!" zvolala a posadila ho na matraci. "Sbohem!"

Pak byla pryč a Regis zůstal sedět na lůku s bradou sloenou v buclaté dlani. Tolik věcí se za poslední den změnilo. Napřed Drizzt a teď i Catti. Wulfgar byl mrtvý, take z pětice přátel zůstali v Mitrilové síni jen Regis a Bruenor.

Bruenor! Regis se převalil na bok a zasténal. Při pomylení na mocného trpaslíka si zakryl tvář rukama. Pokud se Bruenor někdy dozví, e Regis Catti pomohl, půlčíka roztrhne.

Regis netuil, jak to má trpasličímu králi říct. Náhle svého rozhodnutí litoval, litoval, e se nechal ovládnout emocemi a soucitem. Chápal Cattinu touhu a cítil, e je správné, e se vydala za Drizztem, pokud to bylo skutečně její přání. Koneckonců byla dospělá ena a statečná válečnice, ale Bruenor to nikdy nepochopí.

A Drizzt také ne, uvědomil si půlčík a znovu zasténal. Poruil slovo, které drowovi dal, a hned první den prozradil jeho tajemství! A kvůli jeho chybě se Catti vrhla po hlavě do nebezpečí.

"Drizzt mě zabije!" zakvílel.

Catti vykoukla zpoza dveří a po tváři se jí rozlil úsměv, který byl poprvé po dlouhé, velmi dlouhé době plný ivota. Náhle z ní byla opět rázná dívka, ji vichni milovali a která zmizela, kdy se na Wulfgara zřítil strop. Dokonce i zarudlost jejích očí nahradila veselá jiskra. "Jenom doufej, e se Drizzt vrátí, aby tě moh zabít!" pípla Catti, poslala Regisovi vzduný polibek a zmizela.

"Počkej!" zavolal Regis jen tak pro formu, a byl rád, e ho Catti neposlechla. Pořád se cítil poetile, dokonce hloupě, a věděl, e si ve zodpoví před Bruenorem a Drizztem. Cattin úsměv a jiskra ivota, která se do něj vrátila, vak jeho pochybnosti umlčely.

3

BAENŘINA LEST

oldák se tie blíil k západnímu konci sídla Baenre, plíil se stíny ke stříbřitému, pavučinovému plotu, který pozemek obklopoval. Stejně jako kdokoli jiný, kdo se k sídlu rodu Baenre, je zahrnovalo dvacet obrovských, dutých stalagmitů a třicet zdobených stalaktitu, přiblíil, cítil se i Jarlaxl ohromen. Podle měřítek Podzemních říí, kde prostor byl přidělován za odměnu, bylo toto místo obrovské. Na délku měřilo půl míle, na ířku pak polovinu.

Budovy sídla Baenre byly skutečně pozoruhodné, vypracované do nejmeního detailu. Na místech, která jetě ádnou výzdobu nenesla, pracovali dnem i nocí otroci. Magické zkrálení pak bylo povětinou dílem Grompha, nejstarího syna Matrony Baenre a arcimága Menzoberranzanu. Bylo skutečně překrásné a převládal v něm fialový a modrý kouzelný oheň, který nasvěcoval stalagmity tak, aby výsledek vzbuzoval co největí úas.

Dvacet stop vysoký plot, který sídlo obklopoval a vedle obrovských hrud stalagmitů vypadal tak nicotně, patřil k nejpozoruhodnějím výtvorům v Menzoberranzanu. Říkalo se, e prý byl darem samotné Lloth, ale moná a na prastarou Matronu Baenre to nikdo nemohl dosvědčit. Plot tvořily pruty tvrdé jako elezo a silné jako drowova pae a očarované tak, aby obě polapily pevněji ne jakákoli pavoučí sí. Ani nejostřejí drowské zbraně, ani nejlepí zbraně v celém Torilu nezanechaly na plotě sebemení krábnutí. Jakmile plot obě jednou uvěznil, ádná síla, obr ani drak neměli anci ji osvobodit.

Návtěvníci sídla Baenre obvykle volili jednu z bran, které byly v pravidelných intervalech rozmístěny kolem celého sídla. Stráce pak pronesl heslo pro daný den a pruty plotu se vyklenuly ven a otevřely.

Ale Jarlaxl nebyl obyčejný návtěvník a Matrona Baenre mu přikázala, aby své návtěvy co nejlépe utajil. Ukrýval se ve stínech a čekal, zatímco se několik pěáků vydalo na hlídku. Viml si, e nedávají nijak zvlátní pozor, ale proč taky, kdy měli za zády silné vojsko Baenre? Rod Baenre se mohl chlubit alespoň dva a půl tisíci zkuenými a dobře vyzbrojenými vojáky a estnácti nejvyími kněkami. ádný jiný rod ve městě, ani pět rodů, by takovou armádu neshromádil.

oldák pohlédl na Narbondel, aby zjistil, jak dlouho bude jetě muset čekat. Sotva se otočil zpátky k sídlu Baenre, ozvala se dvě pronikavá, hlasitá zatroubení.

Ze sídla k němu dolehl tichý zpěv. Pěáci si pospíili na svá místa, postavili se do pozoru a pozvedli ceremoniálně zbraň. Celé divadlo vzdávalo čest Menzoberranzanu a jeho disciplinovanost a preciznost vyvracela tvrzení nepřátel, e temní elfové jsou příli chaotičtí, ne aby se dokázali sjednotit a bojovat za stejnou věc či bránit se. oldáci z jiných národů, obzvlátě edí trpaslíci, často platili za to, e si mohli výměnu stráí v sídle Baenre prohlédnout.

Ze stalagmitů vyrazily oranové, rudé, zelené, modré a fialové zálehy a letěly v ústrety podobným zábleskům vycházejícím z ostrých a pičatých stalaktitů sídla. Tento efekt vytvářely magické erby rodu stráí Baenre v sedlech podzemních jetěrů, kteří dokázali běet se stejnou lehkostí po zemi jako po stropě.

Hudba zněla dál. Světelné proudy vytvářely po celém sídle tisíce zářivých obrazců, z nich mnohé měly podobu pavouka. Výměna stráí probíhala dvakrát denně kadý den a vichni v okolí se pokadé zastavili a přihlíeli. Tato událost byla v Menzoberranzanu nejen symbolem moci rodu Baenre, nýbr i nesmrtelné oddanosti města Pavoučí královně Lloth.

Jarlaxl vyuil podle pokynů Matrony Baenre tohoto divadla k odvrácení pozornosti. Připlíil se k plotu, irák si shodil na záda a nasadil si masku z černého sametu, z ní po stranách trčelo osm drátěných nohou. Rychle se rozhlédl a začal hbitě plhat vzhůru, jako by kovové pruty plotu byly z obyčejného eleza. Něco takového by nedokázalo ádné zaklínání. Levitační či teleportační kouzla ani jiný způsob magického cestování by nikoho nepřenesly přes plot.

Jarlaxl přehodil nohu přes vrek plotu a sklouzl na opačné straně dolů. Vpravo se oranově zablesklo a oldák ztuhl. Pokud ho chytí, bude to zatracená smůla. Stráce by pravděpodobně nezaútočil, protoe vichni v sídle oldáka dobře znali, ale kdyby se to dozvěděla Matrona Baenre, stáhla by ho z kůe.

Záblesk téměř ihned pohasl, a kdy se Jarlaxlovy oči opět přizpůsobily tmě, spatřil pohledného mladého drowa s krátce zastřienými vlasy, který visel na velkém jetěrovi ze stěny a v ruce drel deset stop dlouhé, ilkované kopí. Jarlaxl věděl, e je smrtící. Bylo opředené ledovým kouzlem a jeho hladový, jako břitva ostrý hrot odhaloval oldákovým na teplo citlivým očím svůj chlad.

Zdravím, Berg'inyone Baenre, pronesl oldák sloitou znakovou řečí drowů. Berg'inyon byl nejmladí syn Matrony Baenre a velitel jetěřích jezdců a oldák ho nepovaoval ani za nepřítele, ani za cizince.

Nápodobně, Jarlaxle, odpověděl Berg'inyon. Jsi hbitý jako vdy.

Jak tvá matka přikazuje, řekl Jarlaxl. Berg'inyon se usmál, pokynul oldákovi, a si jde po svých, potom pobídl oře vpřed a vyrazil vzhůru po stalagmitu na stropní hlídku.

Jarlaxl měl nejmladího Baenre rád. V poslední době s ním trávil spoustu času, protoe Berg'inyon býval spoluákem Drizzta Do'Urdena v Bojové Magthere a často s ním cvičil. Berg'inyon byl mrtný, téměř dokonalý bojovník a vědomí, e ho Drizzt porazil, jen zvětilo Jarlaxlovu úctu k odpadlíkovi.

Jarlaxl téměř litoval, e Drizzt Do'Urden brzy zemře.

Jakmile se oldák dostal přes plot, sundal si pavoučí masku a schoval ji do váčku, potom nenuceně pokračoval v cestě, ale klobouk si nechal na zádech a plá si přitiskl k tělu, aby ukryl svoji tuniku bez rukávů. Holou hlavu vak schovat nemohl a věděl, e ho cestou k obrovskému, přepychovému stalagmitu, v něm ili lechtici Baenre, zahlédlo několik stráců.

Stráe ale předstíraly, e nic nevidí, přesně jak jim asi bylo rozkázáno. Jarlaxl se téměř rozesmál nahlas. Uetřili by si tolik problémů, kdyby prostě proel branou. Vichni, a to včetně Triely, moc dobře věděli, e se objeví. Byla to prostě hra na klamy a intriky a Matrona Baenre byla hlavním hráčem.

"Z'ress!" zvolal oldák, co v drowtině znamenalo "síla" a bylo to heslo pro vstup do stalagmitu. Dotkl se kamenných dveří a ty se ihned zasunuly do stropu.

Jarlaxl pozdravil kloboukem neviditelné stráe, pravděpodobně obrovské minotaurské otroky, které si Matrona Baenre velice oblíbila, a proel krátkou vstupní chodbou s několika pehýrkami ve stěnách, v nich se bezpochyby ukrývala smrtící kopí.

Stalagmit byl uvnitř osvětlen, a Jarlaxl se proto musel zastavit a přizpůsobit oči světelnému spektru. Okolo se pohybovaly tucty temných elfek, jejich svůdné křivky obepínaly stříbřitě černé uniformy. Vechny k němu obrátily pozornost, protoe velitel Bregan D'aerthe byl v Menzoberranzanu povaován za dobrý úlovek, a obscénní způsob, jakým si ho eny prohlíely, ani by věnovaly sebemení pozornost jeho tváři, Jarlaxla pobavil. Některým temným elfům oplzlé pohledy vadily, ale Jarlaxlovi zjevný hlad en propůjčoval jetě větí moc.

oldák se vydal k velkému černému sloupu ve středu kruhové komnaty. Přejel rukou po jeho mramorovém povrchu, a nahmatal destičku, která po stisknutí část prohnuté stěny otevřela.

Uvnitř se o stěnu uvolněně opíral Dantrag Baenre, bojový mistr rodu. Jarlaxl ihned poznal, e na něj bojovník čeká. Stejně jako jeho mladí bratr byl i Dantrag pohledný, vysoký, měřil skoro est stop místo obvyklých pěti, tíhlý a svalnatý. Jeho oči byly neobvykle jantarové, ale v rozruení mu zrudly. Bílé vlasy si pevně stahoval do culíku.

Jako bojový mistr rodu Baenre byl Dantrag vybavený pro bitvu lépe ne kterýkoli jiný drow ve městě. Jeho třpytivá černá krouková koile byla tak jemná, e se mu lepila na tělo jako druhá kůe. U drahokamy posázeného opasku mu visely dva meče. Bylo vak zvlátní, e jen jeden z nich byl drowský, a byl to ten nejkrásnějí meč, jaký kdy Jarlaxl spatřil. Ten druhý prý sebral někomu na povrchu. Říkalo se, e meč je hladový a dokáe rozetnout kámen, ani by se čepel ztupila.

Namylený bojovník zvedl pai, aby oldákovi zasalutoval. Odhalil přitom jeden z magických chráničů, který tvořily pruhy černého materiálu spojené mitrilovými kruhy. Dantrag mu nikdy neprozradil, k čemu chrániče jsou. Říkalo se, e prý poskytují magickou ochranu. Jarlaxl viděl Dantraga bojovat a nemohl tvrdit, e tomu tak není, protoe podobné chrániče nebyly nijak neobvyklé. oldák vak asl spíe nad tím, e Dantrag v souboji často útočil jako první.

Jarlaxl nevěděl, zda hádá správně, protoe i bez chráničů a dalí magie byl Dantrag Baenre jedním z nejlepích bojovníků v Menzoberranzanu. Jeho hlavním rivalem byl Zaknafein Do'Urden, otec a učitel Drizzta, ale ten byl mrtvý, protoe ho za kacířské jednání obětovali Pavoučí královně. Take nebezpečnému Dantragovi zůstal u jen jediný sok, a to Uthegental, obrovský a silný bojový mistr rodu Barrison Del'Armgo, druhého městského rodu. Jarlaxl věděl, e oba bojovníci jsou velmi hrdí, a tuil, e se jednoho dne potají střetnou v souboji na ivot a na smrt, jen aby si dokázali, kdo je lepí.

Představa takového divadla Jarlaxla zaujala, i kdy tak ničivou hrdost nikdy nechápal. Ti, kdo velitele oldáků viděli bojovat, by namítli, e se oběma muům vyrovná, ale Jarlaxl odmítl takové hry hrát. Jarlaxlovi připadalo směné bojovat kvůli hrdosti, obzvlátě kdy se tak dokonalé zbraně a dovednosti daly pouít k zvětení zisku. Jako třeba ony chrániče, pomyslel si Jarlaxl. Nebo pomohou Dantragovi při okrádání Uthegentalovy mrtvoly?

S magií bylo vechno moné. Jarlaxl se usmál a nespustil z Dantraga oči. oldák miloval exotickou magii a nikde v Temných říích se nedala najít lepí sbírka kouzelných předmětů ne v sídle rodu Baenre.

Jako například válec, do kterého vstoupil. Zdál se obyčejný, pouhá kruhová komnata s dírou ve stropě po Jarlaxlově levici a s dírou v podlaze po jeho pravici.

Kývl na Dantraga, který mávl rukou doleva. Jarlaxl se postavil pod díru. Objala ho brnivá magie, pomalu ho zvedla a vynesla do druhého podlaí stalagmitu. Tato komnata vypadala stejně jako ta první a Jarlaxl přes ni ihned přeel a postavil se pod díru ve stropě, která ho vynese do třetího podlaí.

Zatímco se Jarlaxl vznáel tie do třetího podlaí, Dantrag se objevil na druhém. Bojový mistr Jarlaxla rychle dohonil a chytil ho za pai, zrovna kdy oldák sáhl po otevíracím mechanismu dveří. Dantrag kývl na dalí díru ve stropě, která vedla do čtvrtého podlaí, kde se nacházela soukromá trůnní komnata Matrony Baenre.

Čtvrté podlaí? uvaoval Jarlaxl, kdy se postavil vedle Dantraga a začal se opět pomalu vznáet vzhůru. Soukromá trůnní komnata Matrony Baenre? První Matrona matka obvykle udělovala audience ve druhém patře.

Matrona Baenre má hosta, vysvětlil Dantrag znakovou řečí, kdy se Jarlaxlova hlava vynořila nad podlahou.

Jarlaxl kývl, ustoupil od otvoru a nechal Dantraga, aby mu ukázal cestu. Ale Dantrag se nenatáhl po dveřích, nýbr sáhl do váčku a vytáhl z něj stříbrně zářící práek. Mrkl na oldáka a hodil prach na stěnu. Zatřpytil se, pohnul a vytvořil stříbřitou pavučinu, která se protáhla ve spirále ven, podobně jako brány v plotě, a odhalila otvor.

A po tobě, pronesl Dantrag zdvořile znakovou řečí.

Jarlaxl se na lstivého bojovníka zadíval a snail se odhalit, zda mu nenastrail past. Co kdy projde dveřmi, které zjevně byly mezisférickou branou, a zůstane uvězněný v nějaké stralivé úrovni bytí?

Dantrag byl chladný protivník. Jeho krásná tvář a vysoké, odhodlané lícní kosti neodhalovaly Jarlaxlovu obvykle tak účinně pátravému pohledu vůbec nic. Nakonec ale Jarlaxl otvorem proel, protoe se rozhodl, e Dantrag je příli hrdý, ne aby se sníil k takové lsti. Kdyby se ho Dantrag touil zbavit, pouil by zbraně, ne kouzelnou past.

Bojový mistr Jarlaxla následoval a spolu pak vstoupili do mimosférické kapsy, která sdílela prostor s trůnní místností Matrony Baenre. Dantrag odvedl Jarlaxla po tenké stříbrné stezce na opačnou stranu malé komnaty k otvoru, který poskytoval výhled do místnosti.

Na obrovském safírovém trůně v ní seděla seschlá Matrona Baenre s tváří zbrázděnou tisíci vrásek. Jarlaxl se dlouze zadíval na trůn, teprve potom obrátil pozornost k Matroně matce a nevědomky si olízl tenké rty. Dantrag se zasmál, protoe chápal oldákovu touhu. Do kadé područky trůnu byl zasazen obrovský diamant alespoň o třiceti karátech.

Samotný trůn byl vyřezán z nejčistího černého safíru a jeho zář vábila. V temných hlubinách se zmítaly zmučené due těch, kdo zradili Lloth, byli za trest proměněni v odporné dridery a nyní obývali inkoustově černou dimenzi uvnitř skvostného trůnu Matrony Baenre.

Pochmurná mylenka vytrhla oldáka ze snění. Moná mu nápad probleskl hlavou, ale nikdy by nebyl natolik poetilý, aby se pokusil diamanty ukrást! Pohlédl na Matronu Baenre, za ní se choulili písaři a pečlivě si dělali poznámky. První matroně matce stála po levém boku Bladen'Kerst, nejstarí dcera v sídle a třetí nejstarí dítě po Triele a Gromphovi. Jarlaxl nenáviděl Bladen'Kerst jetě víc ne Trielu, protoe byla mimořádně krutá. oldák si byl několikrát jist, e ji bude muset v sebeobraně zabít. Ocitl by se tak v obtíné situaci, i kdy tuil, e Matrona Baenre by byla v koutku due ráda, e se zvrhlé Bladen'Kerst zbavila. Dokonce ani mocná Matrona matka dceru tak úplně nezvládala.

Po pravici Matrony Baenre stál Jarlaxlův nejméně oblíbený tvor, illithid Methil El-Viddenvelp, rádce s hlavou chobotnice. Jako obvykle měl na sobě nevýrazný, tmavě karmínový háv s dlouhými rukávy, v nich mohl ukrýt vyzáblé ruce s třemi prsty. Jarlaxl litoval, e odporný tvor nenosí také masku a kápi. Jeho oteklá, nafialovělá hlava se čtyřmi chapadly namísto úst a mléčně bílýma očima bez zorniček patřila k těm nejodpornějím věcem, jaké kdy Jarlaxl spatřil. oldáka obvykle vzhled nezajímal, pokud z toho mohl vytěit nějaký zisk, ale oklivému, tajemnému a smrtícímu illithidovi se raději vyhýbal.

Větina drowů to cítila stejně, a Jarlaxla proto na okamik zarazilo, e Matrona Baenre přizvala El-Viddenvelpa k tak důleitému jednání. Ale kdy obrátil pohled k drowce, která před Matronou Baenre stála, pochopil.

Byla vyzáblá a malá, dokonce mení ne Triela, a vypadala slabá. Na sobě měla obyčejný černý háv a zdálo se, e nic víc, rozhodně nic, co by ji označovalo za Matronu matku. Ale K'yorl Odran skutečně Matronou matkou byla, hlavou rodu Oblodra, třetího rodu Menzoberranzanu.

K'yorl? zeptal se Jarlaxl znakovou řečí Dantraga a na tváři se mu usadil nevěřícný výraz. K'yorl patřila k nejopovrhovanějím menzoberranzanským vládkyním. Sama Matrona Baenre ji nenáviděla a mnohokrát dala jasně najevo své přesvědčení, e Menzoberranzan by na tom byl bez protivné Odran mnohem lépe. Jediným důvodem, proč Baenre nevymazala rod Oblodra ze světa, byla skutečnost, e eny třetího rodu vládly tajemnou mocí mysli. Pokud někdo dokázal odhalit motivaci a nejtajnějí mylenky tajemné a nebezpečné K'yorl, byl to illithid El-Viddenvelp.

"Tři sta," řekla K'yorl.

Matrona Baenre se opřela a na tváři se jí objevil kyselý výraz. "Ubohé," odpověděla.

"Půlka mých otroků," namítla K'yorl a zazubila se, co prozrazovalo, e le.

Matrona Baenre se zachechtala, znenadání vak zmlkla. Předklonila se a tíhlýma rukama sevřela nádherné diamanty, její zamračenost vak nepolevila. Rubínově rudé oči přimhouřila do pehýrek. Něco tie zamumlala a sundala jednu ruku z diamantu. Nádherný drahokam zahnul a vypustil soustředěný paprsek fialového světla, který zasáhl K'yorlina pobočníka a zahalil ho do kaskády praskajících fialových záblesků zářící energie. Mu vykřikl, zvedl ruce a snail se s vlnami síly bojovat.

Matrona Baenre zvedla druhou ruku a k prvnímu paprsku se připojil druhý. Z drowa nyní zůstala jen fialová silueta.

Jarlaxl se pozorně díval, jak K'yorl zavřela oči a nakrčila obočí. Téměř ihned je vak otevřela a nevěřícně se zadívala na El-Viddenvelpa. Zkuený oldák poznal, e během zlomku vteřiny dolo k souboji vůlí, a vůbec ho nepřekvapilo, e česač myslí očividně zvítězil.

Z neastného Oblodrana zbyl v tu chvíli u jen pouhý stín a o okamik později u ani to. Prostě přestal existovat.

K'yorl Odran se děsivě zamračila a chystala se vybuchnout, ale Matrona Baenre, která byla nejnebezpečnějí ijící drowkou, neustoupila.

K'yorl se neočekávaně znovu zazubila a zlehka prohlásila: "Byl to jen mu."

"K'yorl!" zavrčela Baenre. "Výpravu posvětila samotná Lloth a ty bude spolupracovat!"

"Vyhroujete mi?" zeptala se K'yorl.

Matrona Baenre vstala a vydala se ke K'yorl, která ji bez hnutí sledovala. Vztáhla ruku k Oblodranině tváři a K'yorl nedokázala potlačit trhnutí. Matrona Baenre na ruce nosila velký zlatý prsten ze čtyř neúplných krouků, které se pohybovaly jako osm nohou ivého pavouka. Ve středu se třpytil obrovský modročerný safír. K'yorl věděla, e prsten ukrývá ivoucí velsharess orbb, pavoučí královnu, která byla daleko nebezpečnějí ne černá vdova, její sestřenice z povrchu.

"Musí pochopit, jak je to důleité," zabroukala Matrona Baenre.

Jarlaxl uasl nejen nad skutečností, e K'yorl srazila ruku Matrony Baenre stranou, ale rovně nad tím, e Dantrag ihned sáhl po meči, jako by se chystal z mimosférické kapsy vyskočit a drzou Oblodran probodnout.

"Barrison Del'Armgo souhlasila," řekla Matrona Baenre klidně a zvedla ruku, aby zabránila nebezpečné dceři a illithidskému rádci zasáhnout.

K'yorl se zazubila. Byla to vak jen přetvářka, protoe Matrona matka třetího rodu jen nerada slyela, e první dva rody uzavřely spojenectví ve věci, které se ona sama snaila vyhnout.

"A co se týká Faen Tlabbar..." naznačila Matrona Baenre a lstivě zmínila čtvrtý městský rod a nenáviděného soka rodu Oblodra. Baenřina slova ukrývala zjevnou hrozbu, protoe ve chvíli, kdy se rod Baenre s rodem Barrison Del'Armgo postaví na jeho stranu, Faen Tlabbar rychle zakročí, rozdrtí rod Oblodra a zaujme třetí pozici v městské hierarchii.

Matrona Baenre se posadila zpět na safírový trůn, ani by z K'yorl spustila oči.

"Můj rod nemá mnoho drowů," řekla K'yorl a Jarlaxl poprvé spatřil drzou Oblodran zahanbenou.

"Ne, ale má koboldské otroky!" vytěkla Matrona Baenre. "A neopovauj se mi tvrdit, e jich má jen est set. Tunely Drápové trhliny pod sídlem rodu Oblodra jsou obrovské."

"Dám vám tři tisíce," odpověděla K'yorl, kterou asi napadlo, e vyjednáváním získá.

"Desetkrát tolik!" zavrčela Baenre.

K'yorl nic neřekla, jen se zaklonila a zadívala se na První matronu matku přes tíhlý, černý nos.

"S méně ne dvaceti tisíci se nespokojím," řekla Matrona Baenre, jako by vyjednávala za obě strany. "Trpasličí pevnost je dobře chráněná a my budeme potřebovat dost otroků na to, abychom odhalili vechny pasti."

"To jsou velké náklady," poznamenala K'yorl.

"Dvacet tisíc koboldů nestojí za jediný drowský ivot," připomněla Baenre, pak pro efekt dodala, "v očích Lloth."

K'yorl se chystala rázně odpovědět, ale Matrona Baenre ji okamitě umlčela.

"Uetři si výhrůky!" zaječela Baenre a její hubený krk vypadal jetě vyzábleji, kdy zatnula čelisti a vystrčila bradu. "V Llothiných očích tato událost převyuje půtky mezi rody a já ti slibuji, K'yorl, e neposlunost rodu Oblodra dopomůe Faen Tlabbar k vzestupu!"

Jarlaxl vytřetil překvapeně oči a pohlédl na Dantraga, ale ten také neměl ádné vysvětlení. oldák jetě nikdy neslyel, e by jeden rod takto otevřeně vyhrooval druhému. Tentokrát se K'yorl nezazubila ani neodsekla. Jarlaxl se na ni zadíval. Mlčela a zjevně se snaila ovládnout, ale on poznal, e semínko vzpoury bylo zaseto. K'yorl a rod Oblodra na výhrůku Matrony Baenre, která byla natolik arogantní, e v ostatních rodech bezpochyby vzbudí podobný odpor, nezapomenou. oldák kývl, kdy si vzpomněl na schůzku s vyděenou Trielou, která tuto nebezpečnou situaci pravděpodobně zdědí.

"Dvacet tisíc," souhlasila K'yorl tie, "pokud těch malých krys seeneme tolik dohromady."

Matrona matka rodu Oblodra byla následně proputěna. Kdy vstoupila do mramorového válce, Dantrag vylezl z mimosférické kapsy a seplhal dolů do trůnní komnaty.

Jarlaxl ho následoval a lehkým krokem přistoupil k trůnu. Hluboce se uklonil, a peřím na iráku zametl podlahu. "Úasné představení," pozdravil Matronu Baenre. "Bylo mi ctí, e jste mi dovolila stát se svědkem."

"Dr hubu," obořila se na něj Matrona Baenre jedovatě a předklonila se.

oldák se dál zubil, ale zmlkl a postavil se do pozoru.

"K'yorl je otravná a nebezpečná," řekla Matrona Baenre. "Nebudu ádat její drowy, i kdy by mi jejich podivná mentální síla pomohla zlomit odpor tvrdohlavých trpaslíků. Potřebuji od ní jenom koboldské otroky, a protoe ti se mnoí jako bahenní krysy, nebude to velká obě."

"A co po vítězství?" odváil se Jarlaxl zeptat.

"To rozhodne sama K'yorl," odpověděla Matrona Baenre ihned. Pokynula ostatním, dokonce i písařům, aby opustili komnatu, a vichni pochopili, co to znamená. Rozkáe Jarlaxlovi, aby rod Oblodra přinejmením sledoval.

Vichni a na zvrhlou Bladen'Kerst bez námitek odeli. Kněka se vak zastavila a nebezpečně se na oldáka zamračila. Bladen'Kerst nenáviděla Jarlaxla stejně, jako nenáviděla vechny mue. Povaovala je jen za figuríny, na nich můe cvičit své mučitelské umění.

oldák si přesunul klapku na druhé oko a chlípně na ni mrkl.

Bladen'Kerst pohlédla na matku, jako by ádala o svolení vytlouct z něj dui, ale Matrona Baenre jen dál mávala rukou.

"Chcete, aby Bregan D'aerthe sledovala rod Oblodra," pronesl Jarlaxl, jakmile osaměli. "Nebude to snadné..."

"Ne," přeruila ho Matrona Baenre. "Dokonce ani Bregan D'aerthe by nedokázala ten tajemný rod pehovat."

oldák byl rád, e s tímto zjitěním přila Matrona Baenre, ne on. Zamyslel se nad podivným zvratem událostí, pak se iroce zazubil, a dokonce se uctivě uklonil, kdy pochopil. Matrona Baenre chtěla, aby si ostatní, a předevím El-Viddenvelp mysleli, e nasadí Bregan D'aerthe na rod Oblodra. Přinutí tak K'yorl k ostraitosti, aby pátrala po něčem, co neexistuje.

"K'yorl mě nezajímá. Potřebuji jen její otroky," pokračovala Matrona Baenre. "Pokud rod Oblodra nesplní mé instrukce, skončí v Drápové trhlině a vichni na něj zapomenou."

Věcný tón a mimořádné sebevědomí na oldáka zapůsobily. "Kdy se teď první a druhý rod spojily, má snad K'yorl na vybranou?" zeptal se.

Matrona Baenre se zadumala, jako by jí Jarlaxl něco připomněl. Potom zavrtěla hlavou a rychle pokračovala. "Nemáme čas promluvit si o tvé schůzce s Trielou," řekla a vzbudila tak Jarlaxlův zájem, protoe byl přesvědčen, e to byl hlavní důvod jeho návtěvy. "Chci, abys začal plánovat pochod na trpasličí pevnost. Budu potřebovat mapy moných tras a podrobný popis vech přístupů k Mitrilové síni, aby Dantrag s generály mohl naplánovat nejlepí moný útok."

Jarlaxl kývl. Rozhodně se nemínil s podráděnou Matronou matkou hádat. "Mohli bychom poslat pehy hlouběji do trpasličího komplexu," začal, ale netrpělivá Baenre ho opět přeruila.

"To není potřeba," řekla prostě.

Jarlaxl se na ni zvědavě zadíval. "Při poslední výpravě jsme do Mitrilové síně nepronikli," připomněl.

Matrona Baenre zkroutila rty do zlého, nakalivého úsměvu a Jarlaxl se u těil, co mu odhalí. Matrona matka sáhla do svého nádherného hávu a vytáhla z něj řetízek, na něm visel bílý prstenec, který byl, jak se zdálo, vyřezán z velkého zubu. "Ví, co to je?" zeptala se a podrela prsten tak, aby ho viděl.

"Říká se, e je to zub trpasličího krále, v něm je uvězněná jeho zmučená due," odpověděl oldák.

"Trpasličí král," zopakovala Matrona Baenre. "A tolik trpasličích království zase neexistuje, e ne?"

Jarlaxl se zamračil, ale tvář se mu rychle rozjasnila. "Král Mitrilové síně?" zeptal se.

Matrona Baenre kývla. "Osud mi nahrál do ruky," vysvětlila. "V prstenu je uvězněna due Gandaluga Válečného kladiva, prvního krále Mitrilové síně a patrona klanu Válečné kladivo."

Jarlaxlova mysl vířila monostmi. Není divu, e Lloth přikázala Vierně, aby se vydala za odpadlým bratrem! Drizzt byl jen pouto s povrchem, pěák v mnohem větí hře.

"Gandalug se mnou mluví," vysvětlila Matrona Baenre a téměř předla spokojeností. "Pamatuje si, jak to v Mitrilové síni vypadá."

V tu chvíli vstoupila do komnaty Sos'Umptu Baenre. Zcela Jarlaxla ignorovala, prola kolem něj a zastavila se přímo před matkou. Matrona matka ji za neohláené vyruení nepokárala, jak oldák předpokládal, nýbr na ni zvědavě pohlédla a dovolila jí vysvětlit, proč přichází.

"Matrona Mez'Barris Armgo začíná být netrpělivá," řekla Sos'Umptu.

Jarlaxl si uvědomil, e Matrona matka čeká v nádherné kapli sídla Baenre, protoe právě o tu Sos'Umptu pečovala a jen zřídkakdy ji opoutěla. oldák se zarazil a zamyslel se. Mez'Barris byla Matronou matkou rodu Barrison Del'Armgo, druhého městského rodu. Ale co dělala v sídle Baenre, pokud u se, jak Matrona Baenre prohlásila, její rod k výpravě připojil? Skutečně, co asi?

"Moná jste se měla napřed postarat o Matronu Mez'Barris," nadhodil oldák lstivě. Stará Matrona matka přijala poznámku vesele. Dokazovalo to, e její oblíbený peh pouívá mozek.

"K'yorl mi dělala větí problémy," odpověděla Baenre. "Kdybych ji nechala čekat, byla by jetě protivnějí ne obvykle. Mez'Barris je klidnějí a ví, co můe získat. Bude s taením proti trpaslíkům souhlasit."

Matrona Baenre prola kolem oldáka k mramorovému válci. Sos'Umptu u čekala uvnitř. "A kromě toho," dodala První matrona matka s nestydatým úsměvem, "kdy se teď rod Oblodra připojil k alianci, má snad Mez'Barris na vybranou?"

Ta stařena je skutečně úasná, přiznal si Jarlaxl. A příli úasná. Vrhl poslední lítostivý pohled po nádherných diamantech na područkách trůnu, zhluboka si povzdychl a následoval eny ven z pevnosti rodu Baenre.

4

OHEŇ V JEJÍCH OČÍCH

Catti se zahalila do edého plátě, aby ukryla dýku a masku, které dostala od Regise. Cestou k Bruenorovým soukromým komnatám jí zmítaly protichůdné pocity. Doufala, e tam trpaslíka najde, ale nijak zvlá si to nepřála.

Jak by mohla odejít, ani by se rozloučila s Bruenorem? Se svým otcem? Trpaslík byl ale v těchto dnech jen stínem sebe sama, uvzdychaným starým trpaslíkem čekajícím na smrt. Nechtěla ho takto vidět, vzít si tento obrázek s sebou do Temných říí.

Zvedla ruku, aby zaklepala na dveře Bruenorova salónu, ale pak je místo toho pootevřela a nakoukla dovnitř. Vedle krbu s plápolajícím ohněm uviděla sice trpaslíka, ale nebyl to Bruenor. Bojechtivec Tibldorf Pwent se točil v kruzích a snail se chytit otravnou mouchu. Na sobě měl jako obvykle zbroj s naostřenými hranami, a to včetně rukavic s hřeby, bodci na kolenou a na loktech a dalími ostrými výčnělky. Jak se trpaslík točil a poskakoval, zbroj skřípala tak příerně, e protivnějí zvuk Catti jetě nikdy neslyela. Pwentova přilba bez hledí leela na idli vedle něj a bodec na jejím vrcholku dosahoval poloviny trpaslíkovy výky. Catti nyní viděla, e bojechtivec je téměř pleatý. Zbytky umatěných řídkých vlasů se mu lepily k hlavě a přecházely v obrovský, hustý, černý plnovous.

Catti otevřela dveře jetě víc a spatřila, e Bruenor sedí před krbem a bezmylenkovitě se snaí obrátit poleno v krbu, aby opět vzplálo. Při pohledu na jeho mdlé ourání sebou Catti trhla. Jetě nedávno by divoký trpaslík prostě sáhl do krbu a holou rukou by do tvrdohlavého polena pratil.

Mladá ena vrhla pohled po Pwentovi, který zrovna něco výkal - Catti doufala, e to není moucha - zkontrolovala, zda její plá ve dobře ukrývá, a vstoupila do komnaty.

"Ahojky!" zavyl Pwent mezi křupavým převykováním. Catti bylo odporné, e skutečně jí mouchu, ale také asla nad tím, e ji dokáe kousat tak dlouho!

"Měla by sis pořídit fous!" zvolal bojechtivec v obvyklém pozdravu. Od prvního setkání jí pinavý trpaslík tvrdil, e by z ní byla docela pěkná enská, jen kdyby si nechala narůst vous.

"Snaím se," odpověděla Catti a byla za lehký tón upřímně vděčná. "Má mý slovo, e sem si od tý doby, co se známe, neoholila obličej." Poplácala bojechtivce po hlavě, ale ihned toho litovala, protoe jí na ruce ulpěl mastný povlak.

"Hodný děvče," odvětil Pwent. Viml si dalího poletujícího hmyzu a vyrazil na lov.

"Kam de?" obořil se Bruenor na Catti, ne ho mohla pozdravit.

Catti si povzdychla, kdy se na ni otec zamračil. Tolik touila znovu spatřit Bruenorův úsměv! Vimla si modřiny na Bruenorově čele a zahojené oděrky. Před několika nocemi ho prý popadl takový vztek, e hlavou rozbil těké dřevěné dveře, zatímco se ho dva mladí trpaslíci zoufale snaili zadret. Modřina spolu s oklivou jizvou, která se Bruenorovi táhla od čela přes prázdný oční důlek dolů k čelisti, mu propůjčovaly skutečně nevábný vzhled!

"Kam de?" zeptal se Bruenor znovu rozzlobeně.

"Do Kamenice," zalhala mladá ena. Město Kamenice leelo na úpatí hor nedaleko východní brány Mitrilové síně a ili v něm Wulfgarovi lidé, barbaři. "Staví tam mohylu, aby uctili Wulfgarovu památku." Catti překvapilo, jak snadno le pronesla. Vdy dokázala Bruenora oklamat neúplnými pravdami a slovními hříčkami, jimi obcházela pravdu, ale jetě nikdy mu tak drze nelhala.

Znovu si připomněla důleitost své výpravy a pohlédla rudovousému trpaslíkovi zpříma do oka. "Chci tam být dřív, ne začnou. Kdy u to dělaj, postarám se o to, aby to udělali, jak se patří. Wulfgar si nic jinýho nezaslouí."

Bruenorovo zdravé oko se zamilo, take vypadalo jetě matněji. Zjizvený trpaslík se od Catti odvrátil a začal znovu ouchat do ohně, ale pokývl mdle na souhlas. Vichni v Mitrilové síni věděli, e Bruenor o Wulfgarovi nerad hovoří. Dokonce uhodil jednoho z kněí, který trval na tom, e Aegisovu tesáku nepřísluí podle tradice čestné místo v Dumathoinově síni, protoe s ním bojoval člověk, a ne trpaslík.

Catti si uvědomila, e Pwentova zbroj přestala skřípat, a otočila se k němu. Stál v otevřených dveřích a ztraceně hleděl na ni a na Bruenorova záda. Kývl na mladou enu a potichu, jak jen to v rezavé zbroji lo, opustil místnost.

Catti očividně nebyla jediná, koho pohled na trosku, která se z Bruenora Válečného kladiva stala, bolel.

"Soucítěj s tebou," poznamenala, ale zdálo se, e ji Bruenor neslyí "Vichni v Mitrilové síni mluví o svým raněným králi v dobrém."

"Dr hubu," procedil Bruenor koutkem úst a dál upřeně hleděl do ohýnku.

Catti věděla, e výhrůka je planá, jen dalí připomínka Bruenorova pádu. Kdy v minulosti Bruenor Válečné kladivo někomu řekl, aby drel hubu, dotyčný buďto poslechl, nebo mu Bruenor pomohl. Ale od rvačky s knězem a nárazu do dveří to vypadalo, e Bruenorův oheň vyhořel jako ten v krbu.

"Chce se v tom ohni ourat a do smrti?" zeptala se Catti. Chtěla Bruenora vyprovokovat útokem na jeho hrdost.

"Dy se mi bude chtít," odvětil trpaslík a příli klidně.

Catti si znovu povzdychla, okatě si odhodila plá z boku a odhalila magickou masku a Entreriho dýku. Byla sice odhodlaná vyrazit na výpravu sama a nijak netouila cokoli Bruenorovi vysvětlovat, přesto ale doufala, e v něm zůstalo dost ivota na to, aby si předmětů viml.

Uběhly dlouhé minuty a ticho jen tu a tam ruilo praskání uhlíků a syčení vlhkého dřeva.

"Vrátím se, a se vrátím!" vytěkla mladá ena a vyrazila ke dveřím. Bruenor mávl nevímavě rukou a ani se neobtěoval na ni pohlédnout.

Catti se u dveří zastavila, otevřela je a zase tie zavřela, ani by opustila komnatu. Chvíli počkala, protoe nevěřila tomu, e se Bruenor skutečně árá jen tak bezmylenkovitě v ohni, pak se proplíila komnatou do trpaslíkovy lonice.

Přistoupila k velkému dubovému stolu, který Bruenorovi darovali Wulfgarovi lidé. Dřevo bylo naletěné a ozdobené řezbami Aegisova tesáku, mocného kladiva, které Bruenor vykoval. Catti se zastavila, i kdy touila zmizet dřív, ne si Bruenor uvědomí, co má v plánu, zadívala se na obrazy a vzpomněla si na Wulfgara. Tu ztrátu nikdy nepřekoná. Chápala to, ale zároveň věděla, e období truchlení se blíí ke konci a brzy bude muset pokračovat v normálním ivotě. Obzvlátě nyní, kdy se, jak se zdálo, dalí z jejích přátel ocitl v nebezpečí.

V kamenné schráně na stole nala Catti to, co hledala: malý medailon na střibrném řetízku, který Bruenorovi darovala Alustriel, paní Stříbroluní. Vichni tehdy povaovali Bruenora za mrtvého, mysleli si, e zemřel, kdy poprvé vstoupili do Mitrilové síně. Jemu se vak podařilo ze síně uniknout, vyhnout se zlým edým trpaslíkům, kteří Mitrilové síni vládli, a s Alustrielinou pomocí nael Catti v Dlouhém Sedle, ve vesnici na jihozápad od síně. Drizzt s Wulfgarem u byli v té době na cestě na jih, aby zachránili Regise, kterého unesl zabiják Entreri.

Alustriel tehdy darovala Bruenorovi magický medailon s malinkým obrázkem Drizzta uvnitř. S jeho pomocí dokázal trpaslík drowa obvykle najít. Směr a vzdálenost od Drizzta se daly určit podle magického tepla, které medailon vyzařoval.

Kovová věcička byla nyní studená, chladnějí ne vzduch v místnosti, co naznačovalo, e Drizzt u je daleko.

Catti medailon otevřela a zadívala se na dokonalou podobiznu drahého přítele. Přemýlela, jestli ho má vzít s sebou. Jakmile objeví Drizztovu stopu, s Guenhwyvar po boku drowa jistě najde, a pořád doufala, e a se Bruenor dozví od Regise pravdu, do oka se mu vrátí oheň a vydá se rychle za nimi.

Catti se představa ohnivého Bruenora líbila, chtěla, aby jí otec přispěchal na pomoc a zachránil Drizzta, ale zároveň věděla, e je to dětinská, nereálná a v konečném důsledku nebezpečná naděje.

Zavřela medailon a schovala ho v dlani. Vyklouzla z Bruenorovy lonice, proplíila se salónem, kde rudovousý trpaslík stále zadumaně zíral do plamenů, a pospíila si ven z jeskynního komplexu, protoe věděla, e jestli se nevydá brzy na cestu, ztratí odvahu.

Venku se na medailon znovu zadívala a uvědomila si, e se jeho krádeí připravila o jakoukoli naději, e Bruenor za ní vyrazí. Zůstala sama.

Musí to tak být, rozhodla se Catti, pověsila si řetízek na krk a vydala se dolů z hory s nadějí, e do Stříbroluní dojde nedlouho po Drizztovi.

Plíil se temnými ulicemi Menzoberranzanu tak tie a nepozorovaně, jak jen mohl, a jeho na teplo citlivé oči zářily jako rudé rubíny. Chtěl se vrátit zpět k Jarlaxlovi, k drowovi, který znal jeho hodnotu.

"Waela rivvil!" ozvalo se zavřísknutí po straně.

Zastavil se a unaveně se opřel o hromadu suti poblí neobydleného stalagmitu. Tato slova slyel v minulosti u často - vdy tato dvě slova, pronesená s posměchem.

"Waela riwil!" zopakovala drowka, blíila se k němu a v ruce se jí zvrhle svíjela tři rezavá chapadla biče, jako by u se nemohla dočkat, a na něj zaútočí. Alespoň e u sebe nemá bič s hady, napadlo ho, kdy si vzpomněl na zbraň, kterou pouívalo mnoho nejvýe postavených kněek.

Nevzdoroval, kdy se před ním zastavila, nýbr uctivě sklopil oči, přesně jak ho Jarlaxl naučil. Vytuil, e drowka se ulicemi také plíí potají. Proč jinak by se ena dost mocná na to, aby pouila bič s chapadly, kradla uličkami niího Menzoberranzanu?

Melodickým hlasem ze sebe vychrlila záplavu drowských slov tak rychle, e jim nerozuměl. Zachytil slova jako quarth, co znamenalo "rozkaz", a harl'il'cik, "kleknout". Očekával to, protoe mu vdy rozkazovali padnout na kolena.

Ihned si posluně klekl, přestoe ho z tvrdé skály bolela kolena.

Drowka ho pomalu obcházela a nabízela mu dobrý výhled na dokonale tvarované nohy, a dokonce mu zaklonila hlavu, aby jí mohl pohlédnout do nádherné tváře, kdy zapředla své jméno: "Jerlys."

Naklonila se blí, jako by ho chtěla políbit, ale místo toho ho bolestivě udeřila do tváře. Ruce mu ihned zacukaly k meči a dýce, ale rychle se uklidnil a připomněl si moné důsledky.

Drowka kolem něj dál chodila a mluvila sama se sebou i s ním. "Iblith," opakovala znovu a znovu, co drowsky znamenalo "výkal". Nakonec ze sebe vypravil jediné slovo, "abban", "spojenec", jak ho Jarlaxl naučil.

"Abban del darthiir!" vykřikla a udeřila ho zezadu do hlavy tak silně, a málem spadl na tvář.

Tak docela jí nerozuměl, ale tuil, e výraz "darthiir" má něco společného s povrchovými elfy. Začínal chápat, e se tentokrát ocitl ve velkých potíích, z nich se tak snadno nedostane.

"Abban del darthiir!" zaječela znovu Jerlys a tentokrát ho chapadly biče bolestivě uhodila do pravého ramene. Chytil se za ně a klesl na skálu. Pravá pae mu ochable visela a tělem se mu přelévaly vlny bolesti.

Jerlys opět práskla bičem, ale díky jeho nečekanému pohybu ho do zad nezasáhla vechna tři chapadla.

Mysl mu horečnatě pracovala. Věděl, e musí něco rychle vymyslet. ena se mu posmívala, práskala bičem do stěn uličky a tloukla ho do krvácejících zad. V tu chvíli poznal, e ji překvapil, e zde také plnila tajný úkol a on tím pádem jejich setkání nepřeije.

Jedno z chapadel ho vihlo zezadu do hlavy a omráčilo ho. Stále necítil pravou ruku, kterou ochromila magie zásahu tří chapadel najednou.

Musel něco udělat. Přesunul levou ruku k pravému boku, k dýce, ale pak si to rozmyslel a sáhl na druhou stranu.

"Abban del darthiir!" vykřikla znovu Jerlys a natáhla se po něm.

Rychle se otočil a sekl mečem, drowským mečem, který prudce vzplál, kdy zasáhl chapadla. Zeleně se zablesklo, jedno z chapadel odpadlo, ale druhé si nalo cestu jeho obranou a udeřilo ho do tváře.

"Jivvin!" zvolala drowka pobaveně výraz pro "hru" a poděkovala mu za poetilý odpor, který jí ihned zlepil náladu.

"Zahraj si s tímhle," odsekl a vrhl se na ni.

Zahalila ho koule temnoty.

"Jiwin!" smála se Jerlys a útočila bičem. Ale on nebyl v boji s temnými elfy ádný zelenáč a drowku překvapilo, kdy ho uvnitř koule nenala.

Napadl ji ze strany. Jedna pae mu sice k ničemu nebyla, ale druhou sekal a bodal v obdivuhodné ukázce ermířského umění. Jeho protivnicí byla ale drowská ena, která byla vycvičena v boji a ozbrojena bičem s chapadly. Bránila se a útočila a se smíchem mu zasadila dalí ránu.

Neznala vak svého protivníka.

Vrhl se na ni zepředu, obrátil se doleva, jako by chtěl pokračovat v seknutí, v poslední chvíli obrátil zbraň v ruce, stočil se doprava a zvedl meč jako otěp.

Hrot zbraně se hladově zabořil překvapené eně mezi ňadra. Kolem se rozlétly jiskry, jak meč protnul jemnou drowskou zbroj.

Udělal ve vzduchu salto, vykopl oběma nohama, zasáhl chvějící se jílec meče a vrazil zbraň zákeřné eně hlouběji do hrudi.

Drowka zavrávorala, zakopla o hromadu kamení a opřela se o nerovnou stěnu stalagmitu. Vytřetila na něj rudé oči.

"koda, Jerlys," zaeptal jí do ucha, lehce ji políbil na tvář, popadl jílec meče a úmyslně stoupl na zmítající se chapadla biče. "Mohli jsme si spolu uít."

Vytrhl meč z rány a zaklebil se, kdy zváil, jaké důsledky můe smrt drowky mít. Nemohl vak popřít, e cítí uspokojení nad tím, e získal zpět alespoň trochu kontroly nad vlastním ivotem. Nezvítězil v tolika bitvách, jen aby skončil jako otrok!

O chvíli později, poté co pohřbil Jerlys i její bič pod hromadou kamení, uličku opustil a do kroku se mu opět vrátil ivot.

5

BĚHEM LET

Drizzt na sobě cítil pohledy. Věděl, e ho pozorují elfové a pravděpodobně na něj míří ípy. Hraničář el klidně dál Měsíčním lesem, zbraně nechával v pochvách a kápi plátě barvy lesní zeleně si shodil z hlavy, aby odhalil dlouhou hřívu bílých vlasů a ebenově černé rysy tváře.

Slunce se líně toulalo zeleným listím stromů, take po lesní půdě tančily světle luté skvrnky světla. Drizzt se jim nevyhýbal nejen proto, e chtěl povrchovým elfům dokázat, e není obyčejný drow, nýbr také skutečně miloval teplo slunečního svitu. Stezka byla iroká a rovná, co bylo v lese, který prý měl být divoký a hustý, neobvyklé.

Minuty plynuly a les okolo zhoustl. Drizzta napadlo, e moná projde Měsíčním lesem bez problémů. Nechtěl vyvolat ádné potíe, prostě touil pokračovat v cestě a dokončit úkol.

O nějaký čas později vstoupil na malou mýtinu. Kolem kameny vymezeného ohnitě byly do čtverce uloeny klády. Drizzt poznal, e se nejedná o obyčejné tábořitě, nýbr o místo schůzek a společný tábor vech, kdo ctí nadvládu lesa a tvorů, kteří ijí pod jeho ochranou.

Drizzt tábořitě obeel a prohlédl stromy rostoucí okolo. V mechu u paty obrovského dubu nael několik znamení. Čas sice rýhy ohladil, ale zdálo se, e se jedná o vzpínajícího se medvěda a o divočáka. Byly to značky hraničářů. Drow souhlasně kývl a prohledal kmen stromu, a odhalil dobře ukrytou dutinu. Opatrně do ní sáhl a vytáhl pytlík sueného jídla, sekyrku a měch s dobrým vínem. Drizzt vypil jen jeden pohár a litoval, e nemůe do skrýe nic přidat, protoe bude na dlouhé cestě Temnými říemi potřebovat ve, co měl u sebe.

Sekyrkou nasekal trochu suchého dřeva, pak ve vrátil zpět do dutiny, opatrně vyryl do mechu svoji značku, jednoroce, a vrátil se k nejblií kládě, aby rozdělal oheň a uvařil si jídlo.

"Nejsi obyčejný drow," ozval se za ním melodický hlas, jetě ne bylo jídlo hotové. Byl melodičtějí ne lidský, patřil elfovi a elftinou také promluvil.

Drizzt se pomalu otočil, protoe věděl, e na něj v tu chvíli míří mnoho luků. Stála před ním elfka. Byla mladá, dokonce mladí ne Drizzt, i kdy ten proil sotva desetinu svého ivota. Na sobě měla oblečení v lesních barvách, zelený plá podobný Drizztovu, hnědou tuniku a punčochy, přes rameno měla lehce přehozený luk a u boku jí visel tenký meč. Vlasy měla tak černé, a vypadaly modré, a bledá ple modrý nádech odráela. Také její lesklé, zářící oči byly modré se zlatými flíčky. Drizzt poznal, e je to stříbrná elfka, měsíční elf.

Během let na povrchu se Drizzt Do'Urden setkal jen s několika povrchovými elfy a vechno to byli zlatí elfové. Na měsíční elfy narazil jen jednou v ivotě, při drowském nájezdu, kterého se zúčastnil a během něj jeho lid zmasakroval malý elfský klan. Kdy nyní stál tváří v tvář tak krásné, křehké bytosti, stralivá vzpomínka Drizzta málem zmohla. Nájezd přeil jen jediný měsíční elf, dívenka, kterou Drizzt potají ukryl pod matčino zmasakrované tělo. Jeho zrada vak měla kruté následky. Jeho rod ztratil Llothinu přízeň a nakonec kvůli ní přiel o ivot i Zaknafein, Drizztův otec.

A nyní stál Drizzt tváří v tvář dalí měsíční elfce, asi třicetileté dívce s třpytivýma očima. Hraničář cítil, jak mu z tváře vyprchala krev. Napadli snad tehdy drowtí nájezdníci tuto oblast?

"Nejsi obyčejný drow," zopakovala ena elfsky, oči se jí nebezpečně leskly a její tón byl pochmurný.

Drizzt nechal ruce viset u boků. Uvědomil si, e by měl něco říct, ale nedokázal najít slova - nedokázal promluvit, protoe se mu stáhlo hrdlo.

Elfka přimhouřila oči. Čelist se jí zachvěla a ruka jí instinktivně sklouzla k jílci meče.

"Nejsem nepřítel," vypravil ze sebe Drizzt, protoe si uvědomil, e kdy bude dál mlčet, dojde pravděpodobně k boji. Dívka se na něj v okamení vrhla.

Drizzt netasil zbraně, jen tam stál s rukama rozpaenýma a klidným výrazem ve tváři. Elfka se kousek od něj zastavila a zvedla meč. Její výraz se vak náhle změnil, jako by si vimla něčeho v Drizztových očích.

Divoce vykřikla a ohnala se po něm, ale Drizzt byl příli rychlý. Vrhl se vpřed, jednou rukou ji chytil za pai, ve které drela zbraň, druhou ji objal a přitiskl ji k sobě tak pevně, e nemohla pokračovat v boji. Očekával, e ho pokrábe, nebo dokonce pokoue, ale mu ona k jeho překvapení ochabla v náruči. Zhroutila se, zabořila mu tvář do hrudi a rozvzlykala se.

Ne ji mohl Drizzt utěit, ucítil v týle chladný dotyk ostrého hrotu elfského meče. Ihned enu pustil a roztáhl ruce. Z lesa vyel starí, přísněji vypadající elf se stejně krásnými rysy, objal dívku a odvedl ji.

"Nejsem nepřítel," zopakoval Drizzt.

"Proč prochází Měsíčním lesem?" zeptal se elf za ním obecnou řečí.

"Jak jsi sám řekl," odvětil Drizzt stále zády k mluvčímu, protoe se soustředil na podivnou dívku, "jen procházím ze západu na východ a nikomu v Měsíčním lese neublíím."

"Jednoroec," ozval se dalí elf z blízkosti obrovského dubu. Drizzt pochopil, e nael v mechu jeho značku. Ulevilo se mu, kdy tlak meče zmizel z jeho krku.

Drizzt se odmlčel, protoe ho napadlo, e by měli promluvit elfové. Nakonec sebral odvahu a otočil se, jen aby zjistil, e měsíční elfové zmizeli v křoví.

Napadlo ho, e by je mohl vystopovat, protoe ho pronásledoval obrázek mladé elfky, ale uvědomil si, e by je neměl v jejich lesním domově ruit. Rychle dojedl, ujistil se, e tábořitě je uklizené a vyčitěné, potom sebral své věci a vydal se opět na cestu.

Asi o míli dál narazil na dalí podivnou věc. Na stezce stál klidně a nehybně černobílý kůň se sedlem a uzdou opatřenou zvonečky. Kdy zvíře uvidělo drowa přicházet, zahrabalo kopytem.

Drizzt se ke koni přiblíil, tie k němu promlouval a vydával chlácholivé zvuky. Kůň se viditelně zklidnil, a dokonce se k Drizztovi přitulil. Hraničář poznal, e je to krásné zvíře, dobře stavěné a vykartáčované, i kdy ne zrovna velké. Na kůi mělo černé a bílé skvrny, dokonce i na hlavě. Jedno oko porůstala bílá srst, druhé černá, take to vypadalo, jako by mělo nasazenou masku.

Drizzt se rozhlédl, ale nenael ádné stopy. Napadlo ho, e mu koně půjčili elfové, ale nebyl si tím jist a nerad by ho někomu ukradl.

Poplácal koně po íji a el dál. Urazil sotva několik kroků, kdy si kůň odfrkl a obrátil se. Proběhl kolem drowa a opět mu zastoupil cestu.

To vzbudilo u Drizzta zvědavost. Znovu kolem zvířete proel a kůň se opět zachoval stejně.

"Přikázali ti to?" zeptal se Drizzt prostě a pohladil zvíře po nozdrách.

"Přikázali jste mu to?" zavolal Drizzt do lesa okolo. "Ptám se elfů Měsíčního lesa, zda mi toho koně půjčili."

Odpovědělo mu jen podráděné zacvrlikání ptáků, které Drizztův výkřik polekal.

Drow pokrčil rameny. Napadlo ho, e se na koni sveze jen na okraj lesa, který u byl nedaleko. Nasedl a cvalem vyrazil. Na iroké, rovné stezce ujel rychle velkou vzdálenost.

K východnímu konci Měsíčního lesa dorazil pozdě odpoledne, kdy u vysoké stromy vrhaly dlouhé stíny. Drizzta napadlo, e mu elfové poskytli koně jen proto, aby co nejrychleji zmizel z jejich království, proto přitáhl koni uzdu jetě ve stínech lesa a chystal se sesednout.

Jeho pozornost vak upoutal pohyb na irém poli za hranicí lesa. Na velkém černém hřebci seděl těsně za lesním podrostem elf a hleděl jeho směrem. Přitiskl si ruce ke rtům, ostře hvízdl a Drizztův kůň vyskočil ze stínů a rozběhl se vysokou trávou.

Elf ihned zmizel v podrostu, ale Drizzt koně nezastavil. Pochopil, e se mu elfové snaí svým způsobem pomoci, a tak jejich dar přijal a jel dál.

Ne se Drizzt utábořil na noc, viml si, e ho elf z dálky stále sleduje. Zdálo se, e mu přece jen tak docela nevěřili.

Catti měla s městy jen velmi málo zkueností. Prola Luskanem, letěla v kouzelném kočáru nad nádhernou Hlubinou a procestovala velký Kalimport. Ale nic ji nepřipravilo na to, co spatřila v irokých, točitých ulicích Stříbroluní. U jednou toto město navtívila, ale tehdy byla zajatkyní Artemise Entreriho a ladných věí a dalích krás města si sotva vimla.

Stříbroluní bylo městem mudrců a umělců a proslulo tolerancí. Tady mohl dát architekt průchod své fantazii a postavit sto stop vysokou vě a básník mohl stát na rohu ulice, chrlit ze sebe vere a poctivě si tak vydělat na almunách kolemjdoucích.

Navzdory vánosti výpravy a skutečnosti, e u brzy moná sestoupí do temných hlubin, se Catti rozlil po tváři iroký úsměv. Teď u chápala, proč se Drizzt do Stříbroluní tak často vydával. Netuila, e svět můe být tak rozličný a nádherný.

Mladá ena podlehla nutkání, přiblíila se ke kraji ulice a vstoupila do temné, ale čisté uličky. Vyňala z váčku soku pantera a poloila ji na dládění před sebou.

"Pojď, Guenhwyvar," zavolala Catti tie. Netuila, jestli Drizzt někdy pantera do města vzal nebo jestli náhodou neporuí nějaká pravidla, ale věřila, e by Guenhwyvar měla toto místo také poznat, a věřila i tomu, e ve Stříbroluní se můe řídit svým srdcem.

Kolem figurky začala vířit mlha, která postupně získávala tvar. Před Catti se objevil velký panter, estisetlibrová, inkoustově černá kočka, která sahala Catti a nad pas. Otáčela hlavou ze strany na stranu, jak se snaila zjistit, kde je.

"Jsme ve Stříbroluní, Guen," zaeptala Catti.

Panter pohodil hlavou, jako by se teprve probudil, a hluboce, klidně zavrčel.

"Dr se u mě," přikázala Catti. "U mýho boku. Nevím, jestli tu můe být, nebo ne, ale chtěla jsem, abys to tu aspoň viděla."

Bok po boku vyly z uličky. "Bylas tu u někdy, Guen?" zeptala se Catti. "Hledám lady Alustriel. Ví, kde ji najdu?"

Panter se otřel Catti o nohu a vykročil. Očividně měl nějaký cíl, proto se Catti vydala za ním. Mnoho lidí se po podivném páru, upiněné eně a její neobvyklé společnici, zvědavě otočilo, ale jejich pohledy byly nekodné a nikdo nezačal křičet ani utíkat.

Kdy vyly zpoza rohu jedné točité uličky, Guenhwyvar málem vrazila do dvojice elfů. Instinktivně uskočili a pohlédli napřed na pantera, potom na mladou enu.

"Jak úasné!" zvolal jeden z nich zpěvavě.

"Neuvěřitelné," souhlasil druhý. Natáhl se pomalu k panterovi, aby vyzkouel jeho reakci. "Mohu?" zeptal se Catti.

Neviděla v tom nic patného, a tak kývla.

Elf se celý rozzářil a prohrábl Guenhwyvar tíhlými prsty srst na svalnaté íji. Pohlédl na zdráhavého společníka a zazubil se od ucha k uchu. "Kup ji!" souhlasil druhý nadeně.

Catti sebou trhla. Guenhwyvar přitiskla ui k hlavě a městem se rozlehl její řev.

Catti věděla, e elfové jsou velmi rychlí, ale tihle dva zmizeli dřív, ne jim mohla vysvětlit, e se mýlí. "Guenhwyvar!" zaeptala panterovi drsně do ucha.

Kočka nastraila ui, zvedla se na zadní a opřela se tlapami Catti o ramena. ukla hlavou do Cattiny tváře a otočila se, aby se mohla otřít o její hladkou líci. Catti měla co dělat, aby vůbec udrela rovnováhu, a chvíli jí trvalo, ne panterovi vysvětlila, e omluvu přijímá.

Jak li dál, lidé u na ně nejen hleděli, ale také ukazovali prsty, a mnozí přebíhali ulici, aby nechali enu s kočkou projít. Catti věděla, e přilákali příli velkou pozornost. Najednou jí připadalo poetilé, e sem Guenhwyvar vůbec vzala. Touila poslat kočku zpět do Astrální sféry, ale věděla, e by tak jen vzbudila dalí nevítaný zájem.

Proto ji nijak nepřekvapilo, kdy ji o chvíli později obklopila v bezpečné vzdálenosti jednotka vojáků ve stříbrněmodrých uniformách městské stráe. "Panter je vá?" zeptal se jeden.

"Je to Guenhwyvar," odpověděla Catti. "A já jsem Catti, dcera Bruenora Válečnýho kladiva, osmýho krále Mitrilové síně." Mu kývl a usmál se a Catti si hluboce oddychla.

"Opravdu je to drowova kočka!" vyhrkl dalí stráce. Začervenal se nad svým výbuchem, pohlédl na velitele a sklopil oči.

"Jo, Guen je přítelkyně Drizzta Do'Urdena," odvětila Catti. "Je tu někde?" Musela se zeptat, i kdy chtěla počkat a poloit otázku Alustriel, která jí mohla poskytnout přesnějí odpověď.

"O tom nic nevím," odvětil velitel stráí, "ale Stříbroluní je vaí návtěvou poctěno, princezno Mitrilové síně." Hluboce se uklonil a Catti se začervenala, protoe nebyla na takové chování zvyklá a ani jí nebylo příjemné.

Ukryla dobře zklamání nad velitelovou odpovědí a připomněla si, e nalézt Drizzta nebude snadné. I kdyby se ve Stříbroluní objevil, pravděpodobně by přiel tajně.

"Musím mluvit s lady Alustriel," vysvětlila Catti.

"Měli vás doprovodit u od brány," zabručel velitel, kterého nedostatek protokolu rozzlobil.

Catti pochopila, co mue podrádilo, a uvědomila si, e pravděpodobně nechtíc dostala vojáky u Měsíčního mostu, u neviditelné lávky přes velkou řeku Rauvin, do potíí. "Neřekla jsem jim svý jméno," dodala rychle, "nebo proč tu jsem. Myslela jsem, e bude lepí jít do města sama a rozhlídnout se trochu okolo."

"Copak se nezeptali na vaeho..." Moudře se rozhodl nepouít slovo "mazlíčka". "Pantera?" pokračoval.

"Guen se mnou nebyla," odvětila Catti bezmylenkovitě a ihned se uklíbla, protoe si uvědomila, e svojí odpovědí pravděpodobně vyvolala tisíce otázek.

Stráe se ale natěstí dál nevyptávaly. Slyely toho o ohnivé mladé eně dost, aby nepochybovaly o tom, e před nimi skutečně stojí dcera Bruenora Válečného kladiva. Doprovodily Catti a Guenhwyvar v uctivé vzdálenosti k západním hradbám a ke krásnému, kouzelnému paláci lady Alustriel.

Kdy Catti osaměla v komnatě, rozhodla si Guenhwyvar ponechat u sebe. Panterova přítomnost dodá jejímu příběhu na důvěryhodnosti, a pokud tady Drizzt byl nebo stále je, Guenhwyvar ho ucítí.

Minuty ubíhaly a neklidná Catti se začala nudit. Přistoupila k bočním dveřím, opatrně je otevřela a odhalila přepychovou toaletu s umyvadlem a malým, pozlaceným stolkem s obrovským zrcadlem. Na jeho desce leela sbírka hřebenů, kartáčů a lahviček a kufřík s balíčky barviva.

Mladá ena se zvědavě ohlédla, aby se ujistila, e je stále sama, pak vela do komůrky a posadila se. Sebrala kartáč a drsně si jím prohrábla zacuchané, husté, katanové vlasy, protoe ji napadlo, e by se měla před setkáním s paní Stříbroluní co nejlépe upravit. Zamračila se, kdy si vimla, e má pinavou tvář, rychle namočila ruku do vody a hrubě si místo umyla. Kdy skvrna zmizela, usmála se.

Vykoukla z komory, aby se ujistila, e nikdo nepřiel. Guenhwyvar, která leela pohodlně nataená na podlaze, vzhlédla a zavrčela.

"Dr tlamu," řekla Catti, vklouzla zpět na toaletu a prohlédla si lavičky. Odstranila z jedné zátku, přičichla k ní a překvapeně vykulila oči nad silnou vůní. Guenhwyvar ve vedlejí komnatě znovu zavrčela a kýchla a Catti se zasmála. "Rozumím ti," řekla kočce.

Catti lahvičky jednu po druhé probrala, nad některými nakrčila nos, nad jinými kýchla, ale nakonec nala jednu, její vůně se jí líbila. Připomínala jí luční kvítí, nebyla silná, nýbr jemně krásná jako hudba za jarního dne.

Téměř vyskočila z bot a vrazila si lahvičku do nosu, kdy ji někdo chytil za rameno.

Catti se rychle otočila a dech se jí zadrhl v hrdle. Stála před ní Alustriel, musela to být ona! Vlasy jí stříbrně zářily a visely do půlky zad a oči se jí třpytily víc ne komukoli jinému. A na nebesky modré Wulfgarovy oči. Ta vzpomínka zabolela.

Alustriel byla ladně tíhlá a o dobrou půl stopu vyí ne Catti, která měřila pět a půl stopy. Na sobě měla fialové aty z nejjemnějího hedvábí, jeho vrstvy zároveň objímaly i svůdně halily její enské křivky. Na hlavě jí seděla vysoká koruna ze zlata a drahokamů.

Guenhwyvar enu zjevně dobře znala, protoe leela tie na boku s očima spokojeně zavřenýma.

Catti to z nějakého nepochopitelného důvodu vadilo.

"Přemýlela jsem, kdy se konečně setkáme," řekla Alustriel tie.

Catti lahvičku neikovně zazátkovala a chystala se ji vrátit na stůl, ale Alustriel poloila mladé eně, která se v tu chvíli cítila neskutečně mladě a poetile, tíhlé ruce na její a zasunula jí lahvičku do váčku u opasku.

"Drizzt o tobě často a láskyplně hovořil," pokračovala Alustriel.

To Catti také vadilo. Moná v tom nebyl úmysl, ale Alustriel jí připadala a příli blahosklonná. A Catti, pinavá a rozcuchaná, se vedle tak nádherné eny skutečně necítila příjemně.

"Pojď do mých soukromých komnat," vyzvala ji. "Tam si promluvíme v pohodlí." Vyrazila a překročila spícího pantera. "Ty taky, Guen!" řekla a kočka se ihned napřímila a setřásla ze sebe lenost.

"Guen?" pronesla Catti bezhlesně. Jetě nikdy neslyela, aby pantera někdo kromě ní a občas Drizzta tak láskyplně oslovil. Ublíeně na kočku pohlédla, protoe Guenhwyvar posluně následovala Alustriel ven z komnaty.

Zpočátku se Catti zdálo, e se ocitla v kouzelném paláci, ale nyní, jak ji Alustriel vedla irokými chodbami a nádhernými komnatami, si připadala naprosto nepatřičně. Catti se neustále otáčela, protoe se bála, aby nezanechala na podlaze lápoty.

Sluhové a hosté, skutečná lechta, uvědomila si, na podivný průvod zírali a Catti nedokázala jejich pohledy opětovat. Po boku vysoké a nádherné Alustriel se cítila malá, malinká.

Ulevilo se jí, kdy konečně vstoupily do Alustrielina soukromého salonu a zavřely za sebou dveře.

Guenhwyvar zamířila k čalouněnému lehátku a vyskočila na ně. Catti vytřetila okovaně oči.

"Jede dolů!" zaeptala drsně, ale Alustriel se jen zasmála, prola kolem, poloila pohodlně nataenému panterovi ruku na hlavu a pokynula Catti, a se posadí.

Catti se na Guenhwyvar opět vztekle zadívala. Cítila se zrazená. Kolikrát u Guenhwyvar na gauči leela?

"Co přivádí dceru krále Bruenora do mého skromného města?" zeptala se Alustriel. "Lituji, e mě o tvém příchodu nezpravili předem. Připravila bych se."

"Hledám Drizzta," odsekla Catti a trhla sebou nad nečekaně ostrým tónem své odpovědi.

Alustriel se ihned zatvářila zvědavě. "Drizzta?" zopakovala. "Toho u jsem dlouho neviděla. Doufala jsem, e mi poví, e je také ve městě nebo alespoň na cestě sem."

Catti byla sice podezřívavá a napadlo ji, e by se jí Drizzt mohl pokusit vyhnout, při čem by mu Alustriel bezpochyby pomohla, uvědomila si ale, e eně věří.

"koda." Alustriel si upřímně a velmi zklamaně povzdychla. Ale ihned se napřímila. "A jak se má tvůj otec?" zeptala se zdvořile. "A pohledný Wulfgar?"

Alustrielin výraz se ihned změnil, jako by si uvědomila, e se stalo něco váného. "Tvá svatba?" zeptala se váhavě, kdy se Catti zamračila a stiskla pevně rty. "Chystala jsem se navtívit Mitrilovou síň..."

Alustriel se odmlčela a dlouze se na Catti zadívala.

Catti popotáhla a vzchopila se. "Wulfgar je mrtvý," řekla klidně, "můj otec u není, co býval. Já teď hledám Drizzta, protoe odeel z Mitrilový síně."

"Co se stalo?" zajímala se Alustriel.

Catti vstala. "Guenhwyvar!" zavolala a probudila pantera. "Na povídačky nemám čas," odsekla. "Kdy se Drizzt neobjevil v Stříbroluní, tak tu marním vá i svůj čas."

Vydala se ke dveřím, ale vimla si, e krátce modře zahnuly, roztáhly se a zapadly do veřejí. Catti k nim přesto přistoupila, vzala za kliku a zatahala, ale marně.

Zhluboka se nadechla, napočítala do deseti, potom do dvaceti a otočila se k Alustriel.

"Musím najít svýho přítele," vysvětlila nebezpečně klidně. "Raděj byste měla ty dveře otevřít." Kdy si Catti později na tento okamik vzpomněla, sotva dokázala uvěřit tomu, e vyhroovala Alustriel, vládkyni největího a nejmocnějího města na severozápadě pevniny! Vyhroovala Alustriel, o které se říkalo, e je jednou z nejmocnějích kouzelnic na celém severu!

Ale v tu chvíli myslela ohnivá mladá ena kadé ponuré slovo váně.

"Mohu ti pomoct," nabídla Alustriel ustaraně. "Ale napřed mi musí říct, co se stalo."

"Na todle nemá Drizzt čas," zavrčela Catti. kubala marně za kliku magií zamčených dveří, pak na ně zabuila pěstí a nakonec se přes rameno zamračila na Alustriel, která se k ní pomalu blíila. Guenhwyvar zůstala na gauči, ale zvedla hlavu a upřeně na ně hleděla.

"Musím ho najít," řekla Catti.

"A kde chce hledat?" odvětila Alustriel, zastavila se před mladou enou a zvedla nekodně ruce.

Prostá otázka uhasila Cattinu zlost. Opravdu, kde? uvaovala. Kde vůbec začít? Na místě, kam nepatřila, se cítila naprosto bezmocná. Bezmocná a poetilá a touila se vrátit domů k otci a přátelům, k Wulfgarovi a Drizztovi, k tomu, jaké to bývalo předtím... ne do Mitrilové síně přili temní elfové.

6

BOÍ ZNAMENÍ

Catti se následujícího rána probudila na měkkém lůku v přepychové komnatě s krajkovými záclonami, kterými dovnitř pronikaly sluneční paprsky a nevtíravě zdravily její ospalé oči. Na podobná místa nebyla zvyklá. Nebyla dokonce ani zvyklá spát nad zemí.

Předchozí noci odmítla koupel, přestoe lady Alustriel slíbila, e jí exotické oleje a mýdla osvěí. Catti vyrostla mezi trpaslíky a podobné věci tedy povaovala za nesmysly, a co hůř, za slabost. Koupávala se často, ale v ledových vodách horské bystřiny a bez vonných olejů z dalekých zemí. Drizzt jí prozradil, e temní elfové dokáí sledovat nepřítele v křivolakých tunelech Temných říí podle pachu, proto Catti připadalo poetilé koupat se ve vonných olejích, kterými by mohla nepřítele přivést na svoji stopu.

Ale kdy to ráno spatřila ve slunečním svitu, jen pronikal tenkými záclonami, vanu s kouřící, horkou vodou, znovu své rozhodnutí zváila. "Jste fakt paličatá," obvinila tie lady Alustriel. Uvědomovala si, e to Alustrielina magie pravděpodobně udruje vodu horkou.

Catti se zadívala na řadu lahviček a zváila, e ji čeká dlouhá, pinavá cesta, ze které se nemusí vrátit. Vzedmula se v ní touha alespoň jednou si uít, a ne v ní opět převládla praktická stránka, svlékla se a usadila v bublinkové lázni.

"Měla jsem pravdu." Slova vytrhla Catti z dřímoty. Napřímila se, ale ihned se opět zahanbeně ponořila do vody, protoe si vimla, e do komnaty nevstoupila jen lady Alustriel, ale také podivný trpaslík s bílými vousem i vlasy a v hedvábném atu.

"V Mitrilový síni zaklepem, ne někomu vlezem do pokoje," odsekla Catti, kdy se vzchopila.

"Já klepala," odpověděla Alustriel. "Byla jsi ztracená v teple koupele."

Catti si odhrnula z obličeje mokré vlasy, přitom se jí na tvář nalepila pěna. Chvíli bublinky hrdě ignorovala, potom je vztekle utřela.

Alustriel se jen usmála.

"Děte pryč," obořila se na důstojnou lechtičnu.

"Drizzt se skutečně vydal do Menzoberranzanu," oznámila Alustriel a Catti se dychtivě naklonila vpřed. Po tak důleité zprávě docela zapomněla na stud.

"Včera v noci jsem navtívila svět duchů," vysvětlila Alustriel. "Dá se v něm najít mnoho odpovědí. Drizzt se vydal na sever od Stříbroluní, proel Měsíčním lesem a zamířil přímo do hor v okolí Průsmyku mrtvého orka."

Catti se dál tvářila zmateně.

"V těch místech vystoupil Drizzt poprvé na povrch," pokračovala Alustriel. "Jeskyně leí na východ od slavného průsmyku. Hádám, e se chce vrátit stejnou cestou, která ho vyvedla z temnoty."

"Dostaňte mě tam," poručila mladá ena a vstala z vody. Byla příli dychtivá, ne aby se styděla.

"Poskytnu ti koně," řekla Alustriel a podala mladé eně huňatý ručník. "Kouzelní koně tě rychle odnesou na místo. Cesta ti nezabere víc ne dva dny."

"Vae magie mě tam nemůe odnýst?" zeptala se Catti. Její tón byl ostrý, jako by nevěřila, e Alustriel dělá ve, co je v jejích silách.

"Nevím, kde přesně se jeskyně nachází," vysvětlila stříbrovlasá ena.

Catti se přestala utírat, téměř upustila oblečení, které vzala do rukou, a bezmocně se na Alustriel zadívala.

"Proto jsem přivedla Freta," dodala Alustriel a zvedla ruku, aby mladou enu uklidnila.

"Fredegara Kamenodrtiče," opravil ji trpaslík zvlátně melodickým, zpěvavým hlasem, teatrálně mávl rukou a elegantně se uklonil. Catti se zdálo, jako by se dívala na elfa uvězněného v těle trpaslíka. Nakrčila obočí a poprvé si ho dobře prohlédla. ila s trpaslíky skoro celý ivot, ale s takovým se jetě nesetkala. Vous měl pečlivě zastřiený, oblečení čisté a jeho kůe postrádala obvyklou tvrdost a hrubost. Mladou enu napadlo, e za to asi mohou příli časté koupele ve vonných olejích. Znechuceně se zadívala na kouřící vanu.

"Fret se zúčastnil výpravy, která Drizzta stopovala, kdy opustil Temné říe," pokračovala Alustriel. "Poté co Drizzt oblast opustil, moje zvědavá sestra a její společníci se vrátili po jeho stopách, objevili jeskyni a vchod do podzemních tunelů.

Nevím ale, jestli ti mám cestu ukázat," řekla paní Stříbroluní po dlouhé odmlce. Dělala si velké starosti o bezpečí mladé eny.

Catti přimhouřila modré oči a rychle si natáhla kalhoty. Nedovolí, aby na ni někdo pohlíel svrchu nebo rozhodoval o jejím osudu, dokonce ani Alustriel.

"Chápu," poznamenala Alustriel a kývla. Její chápavý výraz Catti zarazil.

Alustriel pokynula Fretovi, aby vzal Cattinu branu. Upravený trpaslík se zatvářil kysele a zvedl pinavý předmět opatrně dvěma prsty. Bezmocně pohlédl na Alustriel, a kdy ta mu pohled neopětovala, obrátil se a opustil komnatu.

"Nechtěla sem od vás ádný společníky," namítla Catti drze.

"Fret tě zavede k jeskyni, nic víc," opravila ji Alustriel. "Tvá odvaha je obdivuhodná, i kdy slepá," dodala, a ne stačila mladá ena odpovědět, odela.

Catti zůstala na chvíli mlčky stát a voda z mokrých vlasů jí stékala po nahých zádech. Snaila se potlačit pocit, e je jen malou dívkou ve velkém, nebezpečném světě, ale vedle velké, mocné lady Alustriel si připadala skutečně maličká.

I nadále v ní hlodaly pochybnosti.

O dvě hodiny později, po dobrém jídle a doplnění zásob, opustili Catti s Fretem Stříbroluní východní bránou, které se říkalo Sundabarská. Po boku jim kráčela lady Alustriel, na kterou z uctivé vzdálenosti dohlíela jednotka vojáků.

Na poutníky čekali černá klisna a chlupatý edý poník.

"Musím?" zeptal se Fret asi podvacáté od chvíle, kdy opustili palác. "Nestačila by podrobná mapa?"

Alustriel se usmála, jinak vak čisounkého trpaslíka ignorovala. Fret nenáviděl cokoli, co by ho mohlo upinit a odvést od sluby Alustriel, byl toti jejím nejmilovanějím učencem. A obojí platilo pro výpravu do divočiny v okolí Průsmyku mrtvého orka.

"Koně mají očarované podkovy, take poběí s větrem o závod," vysvětlila Alustriel Catti. Stříbrovlasá ena se ohlédla po bručícím trpaslíkovi.

Catti neodpověděla, ani Alustriel nepoděkovala. Od ranního setkání na Alustriel nepromluvila a chovala se k ní velmi chladně.

"S trochou těstí dorazíte k jeskyni před Drizztem," řekla Alustriel. "Prosím, promluv s ním a přesvědčí ho, a se vrátí domů. V Temných říích u pro něj není místo."

"Drizzt se sám rozhodne, kde je jeho místo'," odsekla Catti, ale ve skutečnosti mluvila o sobě, ne o Drizztovi.

"Samozřejmě," souhlasila Alustriel a po tváři se jí znovu rozlil úsměv, který Catti, alespoň podle jejího názoru, znevaoval.

"Nebránila jsem ti v cestě," připomněla Alustriel. "Udělala jsem, co bylo v mých silách, abych ti pomohla, bez ohledu na to, zda tvé konání povauji za moudré, či ne."

Catti se uculila. "Musela ste to říct, e jo?" odpověděla.

"Nemám snad právo na vlastní názor?" zeptala se Alustriel.

"Musíte ho ale opakovat vem okolo?" opáčila Catti a Alustriel, přestoe chování mladé eny chápala, se zatvářila překvapeně.

Catti se znovu uculila a pobídla koně do kroku.

"Miluje ho," řekla Alustriel.

Catti trhla tvrdě za uzdu a obrátila koně zpátky. Nyní se tvářila překvapeně ona.

"Drowa," řekla Alustriel, spíe aby dodala váhu svému prohláení a zdůraznila ho, ne e by její slova potřebovala vysvětlení.

Catti se kousla do rtu, jako by hledala odpověď, potom drsně otočila koně a kopla ho do slabin.

"Je to dlouhá cesta," mukal Fret.

"Tak si pospě," řekla Alustriel, "a přiveď Catti i Drizzta rychle zpátky."

"Jak si přejete, má paní," odpověděl trpaslík posluně a pobídl poníka do cvalu. "Jak si přejete."

Alustriel stála ve východní bráně a hleděla za nimi jetě dlouho poté, co Catti s Fretem zmizeli. V takových chvílích paní Stříbroluní litovala, e ji tíí odpovědnost vlády. Alustriel by popravdě nejraději sebrala koně a vydala se na cestu spolu s Catti, dokonce by vstoupila i do Temných říí, jen aby nala pozoruhodného drowa, s ním se spřátelila.

Ale nemohla. Drizzt Do'Urden byl jen malou figurkou v obrovském světě, který neustále buil na brány runého dvora paní Stříbroluní.

"astnou cestu, Bruenorova dcero," zaeptala krásná, stříbrovlasá ena. "astnou cestu a hodně zdaru."

Drizzt vedl koně po kamenité stezce vzhůru do hor. Vál teplý vánek a nebe bylo čisté, ale oblast nedávno zasáhla bouřka a stezka byla stále trochu bahnitá. Nakonec Drizzt dostal strach, aby kůň neuklouzl a nezlomil si nohu, proto sesedl a opatrně ho vedl.

To ráno viděl elfa, který ho sledoval, mnohokrát, protoe stezky byly docela otevřené a při plhání a sestupování horami nebyli jezdci nikdy daleko od sebe. Proto Drizzta nijak nepřekvapilo, kdy obeel zatáčku a uviděl, e se k němu elf blíí stezkou, je běela souběně s tou jeho.

Bledý elf svého koně také vedl a pochvalně kývl, kdy uviděl, e Drizzt sesedl. Přesto se zastavil asi dvacet stop od něj, jako by netuil, jak zareagovat.

"Pokud jsi tady, abys dohlédl na koně, pak můe jet nebo jít rovnou se mnou," zavolal Drizzt. Elf opět kývl a zavedl lesklého černého hřebce k Drizztovu bíločernému koni.

Drizzt se zadíval na horskou stezku před sebou. "Po dneku u koně nebudu potřebovat," vysvětlil. "Myslím, e u na něm nepojedu."

"Ty nemá v úmyslu hory opustit?" zeptal se elf.

Drizzt si prohrábl bílou hřívu vlasů. Překvapilo ho, jak definitivně elfova slova zní.

"Hledám háj, který leí kus odsud," řekl. "Býval domovem Montolia Debruiho."

"Slepého hraničáře," dodal elf.

Drizzta překvapilo, e elf Montolia zná. Zamyslel se a upřeně se na elfa zadíval. Nic nenaznačovalo, e by měsíční elf byl sám hraničář, ale přesto o Montoliovi slyel. "Je dobře, e jméno Montolia Debruiho ije v legendách dál," prohlásil nakonec.

"A co jméno Drizzta Do'Urdena?" zeptal se měsíční elf, který byl, jak se zdálo, plný překvapení. Pousmál se Drizztovu výrazu a dodal: "Ano, vím o tobě, temný elfe."

"Pak jsi ve výhodě," poznamenal Drizzt.

"Jmenuji se Tarathiel," řekl měsíční elf. "Nae setkání v Měsíčním lese nebyla náhoda. Kdy můj malý klan zjistil, e lesem prochází, rozhodli jsme se, e by bylo dobré, aby se s tebou Ellifain setkala."

"Ta dívka?" zeptal se Drizzt.

Tarathiel kývl. Jeho rysy vypadaly ve slunečním svitu téměř průsvitné. "Nevěděli jsme, e zareaguje takovým způsobem. Omlouváme se."

Drizzt kývl. "Nepatří k tvému klanu," hádal. "Nebo k němu alespoň nepatřila jako dítě."

Tarathiel neodpověděl, ale zaujatý výraz v jeho tváři Drizztovi napověděl, e hádá správně.

"Její lid vyvradili drowové," pokračoval Drizzt. Očekával potvrzení, ale zároveň se ho bál.

"Co o tom ví?" obořil se na něj Tarathiel a jeho hlas zněl poprvé od začátku rozhovoru tvrdě.

"Zúčastnil jsem se toho nájezdu," přiznal Drizzt. Tarathiel sáhl po meči, ale Drizzt ho bleskurychle popadl za zápěstí.

"ádné elfy jsem nezabil," vysvětlil. "Touil jsem bojovat jen s těmi, které jsem doprovodil na povrch."

Tarathiel se uvolnil a nechal ruku klesnout. "Ellifain si z té tragédie pamatuje jen málo. Mluví o ní spíe ve snech a i pak jen nesrozumitelně." Odmlčel se a pohlédl Drizztovi zpříma do očí. "Zmínila se o fialových očích," řekl. "Nevěděli jsme, co si o tom myslet, a kdy jsme se jí zeptali, nedokázala odpovědět. Nae legendy říkají, e temní elfové obvykle fialové oči nemívají."

"Nemívají," potvrdil Drizzt. Jeho hlas zněl vzdáleně, protoe vzpomínal na stralivý den před mnoha lety. Byla to ona elfská dívka! Ta, pro její záchranu Drizzt Do'Urden tolik riskoval, její oči mu bez jakýchkoli pochyb ukázaly, e nemůe ít podle tradic svého lidu.

"A proto kdy jsme slyeli o Drizztu Do'Urdenovi, o drowovi s fialovýma očima a příteli trpasličího krále, který znovu dobyl Mitrilovou síň, napadlo nás, e by se Ellifain měla postavit své minulosti," vysvětlil Tarathiel.

I Drizzt hleděl spíe do minulosti ne na hory před sebou, a tak jen kývl.

Tarathiel to nechal být. Ellifain pohlédla do tváře minulosti a málem ji to zlomilo.

Měsíční elf odmítl, kdy ho Drizzt poádal, aby si vzal koně a vydal se zpátky, a později toho dne tedy spolu jeli po úzké cestě vysoko poloeným průsmykem, který si Drizzt dobře pamatoval. Vzpomínal na Montolia, na Muiho, svého učitele, na slepého hraničáře, který dokázal střílet z luku jen podle houkání své sovy. To Montolio pověděl Drizztovi o bohyni, která ztělesňovala vechny emoce, je zmítaly Drizztovým srdcem, a zásady, jimi se řídilo svědomí odpadlého drowa. Byla to Mieliki, bohyně lesa, kterou se Drizzt Do'Urden nechal od setkání s Montoliem vést.

Stezka se odklonila od rokle, začala stoupat prudce vzhůru mezi rozpukanými balvany a v Drizztovi začaly vřít emoce. Děsilo ho, co najde. Moná pozoruhodný háj starého hraničáře obsadili orkové, kteří se v této oblasti často pohybovali. A co kdy ho seehl poár a zůstala po něm jen holá jizva v krajině?

Vstoupili do hustého lesíka a plahočili se dál docela schůdnou stezkou. Drizzt jel v čele. Viděl, jak stromy před ním řídnou a za nimi se vynořuje malá louka. Zastavil koně a ohlédl se po Tarathielovi.

"Háj," vysvětlil, sklouzl ze sedla a Tarathiel udělal toté. Uvázali koně mezi stromy a bok po boku se plíili k okraji lesíka.

Muiho háj měřil asi edesát yardů na délku ze severu na jih a na ířku byl poloviční. Borovice se stále tyčily do výe, ádný poár je neseehl, a provazové mosty, které slepý hraničář postavil, se i nadále klenuly v různých výkách od jednoho stromu k druhému. Dokonce i malá kamenná zídka pořád stála, nechyběl v ní ani kámen a kolem rostla nízká tráva.

"Někdo tu ije," prohlásil Tarathiel, protoe místo očividně nezdivočelo. Kdy se ohlédl po Drizztovi, uviděl, e zachmuřený drow tasil odhodlaně scimitary, z nich jeden vydával měkký modrý svit.

Tarathiel popadl dlouhý luk. Drizzt se vyplazil z křoví, přeběhl k zídce a měsíční elf drowského společníka rychle následoval.

"Od chvíle, kdy jsme vstoupili do hor, jsem zahlédl stopy mnoha orků," zaeptal Tarathiel. Napnul tětivu a ponuře kývl. "Za Montolia?"

Drizzt mu kývnutí opětoval a vykoukl přes kamennou zídku. Očekával, e uvidí orky, které by rychle poslal na smrt.

Ztuhl vak, pae mu klesly k bokům a dech se mu zadrhl v hrdle.

Tarathiel do něj strčil, ale kdy se nedočkal vysvětlení, zvedl luk a vyhlédl přes zeď.

Napřed nic neviděl, ale pak pohlédl směrem, kterým bez mrkání zíral Drizzt. V mezeře mezi stromy se lehce pohupovala větev, jako by se o ni něco otřelo. Tarathiel ve stínech za ní zahlédl bílý záblesk. Napadlo ho, e je to kůň.

V tu chvíli vystoupilo zvíře ze stínů. Byl to statný kůň se zářivě bílou srstí. Jeho neobvyklé ohnivé oči růově svítily a z čela mu vyrůstal slonovinově bílý roh, který by elfovi dosáhl a do pasu. Jednoroec se zadíval jejich směrem, zahrabal kopytem a odfrkl si.

Tarathiel se duchapřítomně přikrčil a strhl okovaného Drizzta s sebou.

"Jednoroec!" pronesl elf eptem a drow si instinktivně sáhl pod límec cestovního plátě, pod ním ukrýval přívěsek s hlavou jednoroce, který pro něj Regis vyřezal z kosti pstruha.

Tarathiel ukázal zpátky k hustému lesíku a naznačil, e by měli odejít, ale Drizzt zavrtěl hlavou. Ovládl se a znovu vykoukl přes kamennou zídku.

Mýtina byla prázdná. Jednoroec zmizel.

"Měli bychom zmizet," řekl Tarathiel, kdy také zjistil, e se mocné zvíře u nenachází nikde poblí. "Mohu tě ujistit, e Montoliův háj je v nejlepích rukou."

Drizzt se posadil na zídku a upřeně se zadíval do propletených borovic. Jednoroec! Symbol Mieliki, nejčistí symbol přirozeného světa. Hraničáři ádné dokonalejí zvíře neznali a pro Drizzta neexistoval ádný lepí stráce háje Montolia Debruiho. Rád by jetě zůstal, rád by tajemného tvora znovu spatřil, ale věděl, e čas běí a temné tunely čekají.

Pohlédl na Tarathiela, usmál se a obrátil se k odchodu.

Jen aby zjistil, e jim mocný jednoroec zatarasil cestu přes louku.

"Jak to udělala?" zeptal se Tarathiel. U nemusel eptat, protoe jednoroec hleděl přímo na ně, kopytem hrabal neklidně do země a pohazoval velkou hlavou.

"Udělal," opravil ho Drizzt, protoe si viml bílé bradky, kterou se pynili jen samci jednoroců. Náhle Drizzta něco napadlo, zasunul scimitary do pochev a seskočil ze zídky.

"Jak to udělal!" opravil se Tarathiel. "Neslyel jsem dusot kopyt." Elfovi se náhle rozzářily oči a ohlédl se zpět po háji. "Pokud jich tady ovem není víc!"

"Je tu jen jeden," ujistil ho Drizzt. "Jednoroci očividně ovládají magii, jak nám tenhle dokázal."

"Zamiř na jih," zaeptal Tarathiel. "Já půjdu na sever. Pokud ho neohrozíme..." Měsíční elf zmlkl, protoe Drizzt vykročil přímo k jednoroci.

"Dávej pozor," varoval ho Tarathiel. "Jednoroci jsou sice krásní, ale také nebezpeční a nevypočitatelní."

Drizzt natáhl ruku za sebe, aby elfa umlčel, a dál mířil pomalu pryč od zdi. Jednoroec zarál a pohodil mocnou hlavou, a se mu divoce rozlétla hříva. Dupl a kopytem udělal do měkké země hlubokou díru.

"Drizzte Do'Urdene," varoval ho znovu Tarathiel.

Rozum Drizzta nabádal, aby se vrátil. Jednoroec ho mohl srazit, rozdupat a s kadým krokem, který drow udělal jeho směrem, bylo zvíře čím dál rozčilenějí.

Ale neuteklo ani nesklonilo velký roh a Drizzta neprobodlo. Brzy byl drow jen několik kroků od něj. Vedle velkolepého oře se cítil maličký.

Drizzt vztáhl ruku a pomalu, něně pohnul prsty, a pod nimi ucítil jednorocovu hustou, lesklou srst. Udělal jetě jeden krok vpřed a pohladil skvostné zvíře po svalnaté íji.

Drow sotva popadal dech. Litoval, e s ním není Guenhwyvar, aby tuto dokonalost přírody spatřila. Litoval, e s ním není Catti, protoe by tento pohled ocenila stejně jako on.

Ohlédl se po Tarathielovi. Elf seděl na kamenné zídce a spokojeně se usmíval. Náhle se mu vak na tváři objevil překvapený výraz, a kdy se Drizzt otočil, zjistil, e hladí jen vzduch.

Jednoroec zmizel.

ČÁST

DRUHÁ

NEVYSLYENÉ MODLITBY

Jetě nikdy od chvíle, kdy jsem opustil Menzoberranzan, jsem nemusel čelit tak těké volbě. Seděl jsem před jeskyní, hleděl na hory před sebou a za zády mi zel tunel vedoucí do Temných říí.

Věřil jsem, e v tuto chvíli začne mé dobrodruství. Kdy jsem vyrazil z Mitrilové síně, o cestě k jeskyni jsem nepřemýlel, protoe jsem předpokládal, e bude jednotvárná.

Ale pak jsem se setkal s Ellifain, s dívkou, kterou jsem zachránil před třiceti lety, kdy byla jetě malé, vyděené dítě. Touil jsem se s ní znovu setkat, promluvit s ní a pomoci jí překonat trauma stralivého drowského nájezdu. Touil jsem vyběhnout z jeskyně, dohonit Tarathiela a vrátit se s ním do Měsíčního lesa.

Ale nemohu ignorovat důvody, které mě na toto místo přivedly.

Od počátku jsem věděl, e návtěva Montoliova háje, místa tolika krásných vzpomínek, pro mě bude citovou, dokonce duchovní záleitostí. Byl mým prvním přítelem na povrchu, mým učitelem, tím, kdo mě přivedl k Mieliki. Nedokáu ani popsat, jakou jsem měl radost, kdy jsem zjistil, e Montoliův háj střeí jednoroec.

Jednoroec! Spatřil jsem jednoroce, symbol mé bohyně, dokonalost přírody! Moná jsem první temný elf, jen se dotkl jeho hřívy a svalnaté íje, první, kdo se s jednorocem setkal jako přítel. Jednorocovy stopy se dají nalézt jen velmi vzácně, a jetě vzácnějí je zahlédnout samotné zvíře. Jen málo lidí můe říct, e se ocitlo v jednorocově blízkosti, a jetě méně se ho dotklo.

Já ano.

Bylo to boí znamení? Musím věřit, e tomu tak bylo, e mi Mieliki hmatatelným, vzruujícím způsobem nabídla podporu. Ale z jakého důvodu?

Modlím se jen zřídkakdy. Raději s bohyní hovořím skutky a emocemi. Nezakrývám činy pěknými slovíčky, nepřekrucuji své konání, abych se ukázal v co nejlepím světle. Pokud je Mieliki se mnou, pak zná pravdu a ví, co jsem udělal, co cítil.

Ale tu noc v ústí jeskyně jsem se modlil. Modlil jsem se, aby mě vedla, aby mi vysvětlila jednorocovo zjevení. Jednoroec dovolil, abych se ho dotkl. Přijal mě, a to je největí pocta, jakou můe hraničář ádat. Ale co znamená?

Snaila se mi Mieliki říct, e tady na povrchu mě přijali, a neměl bych proto odejít? Nebo jednorocovo zjevení naznačovalo, e bohyně můj návrat do Menzoberranzanu schvaluje?

Anebo jednoroce poslala, aby mi tímto zvlátním způsobem dala sbohem?

Tato poslední mylenka mě pronásledovala celou noc. Poprvé od odchodu z Mitrilové síně mě napadlo, co vechno můe Drizzt Do'Urden ztratit. Myslel jsem na své přátele, na Montolia a Wulfgara, kteří odeli z tohoto světa, na ty, které u asi nikdy nespatřím.

Zavalila mě lavina otázek. Překoná Bruenor ztrátu syna? Přemůe Catti al? Vrátí se jí do očí kouzelná jiskra a láska k ivotu? Opřu si jetě někdy znavenou hlavu o Guenhwyvařin svalnatý bok?

Ze veho nejvíce jsem se touil rozběhnout domů do Mitrilové síně, stát přátelům po boku, pomoci jim překonat al, vést je, naslouchat jim a obejmout je.

Ale nemohl jsem ignorovat důvody, které mě do jeskyně zavedly. Mohl jsem se vrátit zpět do Mitrilové síně, ale stejně tak i můj lid. Nekladl jsem si za vinu Wulfgarovu smrt, protoe jsem nemohl vědět, e se temní elfové objeví. Nemohl jsem ale popřít, e chápu jejich temné způsoby a Llothin neutuchající hlad. Kdyby se drowové vrátili a navdy uhasili - milovaný! - svit v Cattiných očích, Drizzt Do'Urden by tisíckrát zemřel stralivou smrtí.

Celou noc jsem se modlil, ale boího vedení jsem se nedočkal. Nakonec jsem si jako vdy uvědomil, e se musím řídit srdcem a věřit, e to, co ono povauje za správné, odpovídá i vůli Mieliki.

V ústí jeskyně jsem nechal hořet oheň. Potřeboval jsem vidět jeho světlo a čerpat z něj sílu, dokud to půjde. Poté jsem vyrazil vstříc temnotě.

Drizzt Do'Urden

7

NEVYŘÍZENÉ ÚČTY

Berg'inyon Baenre visel ze stropu obrovské jeskyně, bezpečně připoutaný v sedle jetěra. Mladému válečníkovi nějakou dobu trvalo, ne si na tuto pozici zvykl, ale jako velitel jetěřích jezdců rodu Baenre trávil mnoho hodin tím, e takto pozoroval město.

Berg'inyonovu pozornost upoutal pohyb za shlukem stalaktitů. Ihned zbystřil a sklonil deset stop dlouhé smrtící kopí. Druhou ruku, v ní drel jetěrovy otěe, poloil na rukoje malé kue.

"Jsem syn rodu Baenre," pronesl nahlas, protoe byl přesvědčen, e u tato skutečnost obrátí jakýkoli úskok vniveč. Rozhlédl se po posilách a přesunul ruku k váčku se signálním zrcátkem z kovu, který byl na jedné straně zahřátý, take se jím dalo komunikovat i při infravidění. Okolo se pohybovaly tucty jetěřích jezdců rodu Baenre a na Berg'inyonovo zavolání by mu ihned přispěchaly na pomoc.

"Jsem syn rodu Baenre," zopakoval.

Nejmladí Baenre se uvolnil, kdy zpoza stalaktitů vyjel na jetě větím podzemním jetěrovi jeho starí bratr Dantrag. Nejstarí Baenre vypadal velmi zvlátně, protoe mu culík visel z vrcholku hlavy rovně dolů k podlaze.

"To já taky," odvětil Dantrag a zastavil oře s lepkavými chodidly vedle Berg'inyonova.

"Co tady nahoře dělá?" zeptal se Berg'inyon. "A kde jsi sebral jetěra bez mého svolení?"

Dantrag se mu vysmál. "Sebral?" odvětil. "Jsem bojový mistr rodu Baenre. K tomu, abych si jetěra vzal, nepotřebuji tvé svolení."

Mladí Baenre na něj upřel rudě zářící oči, ale víc neřekl.

"Zapomíná, kdo tě vycvičil, bratře," poznamenal Dantrag tie.

Měl pravdu. Berg'inyon nikdy nezapomene, nemohl by, e Dantrag byl jeho učitel.

"Jsi připravený postavit se znovu někomu, jako je Drizzt Do'Urden?" Neomalená otázka Berg'inyona tak rozzlobila, e málem vyskočil ze sedla.

"Ta monost tady je, jestli se vydáme do Mitrilové síně," dodal Dantrag chladně.

Berg'inyon si dlouze a hluboce povzdychl. Ovládl ho neklid. Byli s Drizztem spoluáci v Bojové Magthere, kole bojovníků v Akademii. Berg'inyon, kterého vycvičil Dantrag, předpokládal, e bude nejlepí bojovník ve třídě. Ale Drizzt Do'Urden, odpadlík a zrádce, ho kadý rok porazil. Podle vech měřítek, a na Dantragovy, Berg'inyon v Akademii uspěl.

"Jsi na něj připravený?" naléhal Dantrag a jeho hlas zněl čím dál váněji a rozzlobeněji.

"Ne!" Berg'inyon se na bratra, který visel hlavou dolů z jetěra a na tváři mu pohrával kodolibý úsměv, mračil. Věděl, e ho Dantrag přinutil odpovědět z určitého důvodu. Touil se ujistit, e Berg'inyon bude vědět, kde je jeho místo, e bude jen divák, pokud na odpadlého Do'Urdena narazí.

A Berg'inyon také věděl, e si jeho bratr činí na Drizzta výhradní nárok. Drizzt byl ákem Zaknafeina, Dantragova největího rivala a jediného bojového mistra, kterého si v Menzoberranzanu váili víc ne samotného Dantraga. Podle zvěstí byl Drizzt Zaknafeinovi přinejmením roven, a pokud by se Dantragovi podařilo Drizzta porazit, konečně by vystoupil ze Zaknafeinova temného stínu.

"Bojoval jsi s námi oběma," řekl Dantrag lstivě. "Pověz, bratře, kdo z nás je lepí?"

Na to Berg'inyon nemohl odpovědět. Nebojoval s Drizztem Do'Urdenem ani po jeho boku u víc ne třicet let. "Drizzt ti podřízne krk," řekl přesto, aby povýeného sourozence rozčílil.

Dantrag se pohnul rychleji, ne Berg'inyon stačil zaregistrovat. Bojový mistr snadno přeal hříně ostrým mečem horní popruh Berg'inyonova sedla navzdory tomu, e byl magicky zesílen. Stejně rychle popadl druhou rukou jetěrovo udidlo a vyhákl z něj uzdu. Berg'inyon vypadl ze sedla.

Mladí bratr se při pádu narovnal. Sáhl po vrozené drowské magii, která byla u lechticů obzvlátě silná. Brzy se díky levitačnímu kouzlu zastavil a začal se smrtícím kopím v ruce pomalu stoupat vzhůru ke smějícímu se bratrovi.

Matrona Baenre by tě zabila, kdyby věděla, e jsi mě zostudil před obyčejnými vojáky, prohlásil Berg'inyon znakovou řečí.

Má těstí, e jsem zaútočil jen na tvoji hrdost, a ne na hrdlo, odsekl Dantrag stejným způsobem a odvedl svého oře pryč cestou, kterou přiel.

Berg'inyon zůstal viset vedle jetěra, svázal horní popruh a nasadil oři uzdu. Prohlásil sice, e Drizzt je lepí válečník, ale s ohledem na to, co mu nyní Dantrag udělal, jak provedl dvojitý útok dřív, ne se Berg'inyon vůbec zmohl na odpověď, o svém tvrzení zapochyboval. Dospěl k názoru, e pokud se bojovníci utkají v souboji, Drizzt Do'Urden určitě prohraje.

To pomylení Berg'inyona potěilo. Od dnů v Akademii il v Drizztově stínu stejně jako Dantrag v Zaknafeinově. Pokud Dantrag Drizzta porazí, dokáe, e bratři Baenre jsou lepí bojovníci a Berg'inyonova reputace se zlepí u jen proto, e je Dantragovým ákem. Ta představa se Berg'inyonovi líbila, líbilo se mu, e můe získat, ani by se musel démonickému, fialovookému Do'Urdenovi postavit osobně.

A moná bude mít souboj jetě mnohem lepí zakončení, odváil se Berg'inyon doufat. Moná Dantrag Drizzta zabije a bude tak váně raněn, e padne snadno za obě Berg'inyonovu meči. V takovém případě by se Berg'inyonova pověst zlepila jetě víc, protoe by byl logickou volbou na vytouenou pozici bojového mistra, která by se po bratrově smrti uvolnila.

Mladý Baenre se obrátil ve vzduchu, usadil se v opraveném sedle a zlověstně se usmál. Výprava do Mitrilové síně přináela netuené monosti.

"Jerlys," zaeptal drow pochmurně.

"Jerlys Horlbar?" zeptal se Jarlaxl a opřel se o hrubou stěnu stalagmitové hroudy, aby překvapivou novinu zváil. Jerlys Horlbar byla Matrona matka, jedna ze dvou nejvyích kněek, které vládly rodu Horlbar, dvanáctému rodu Menzoberranzanu. A teď tady leela mrtvá pod hromadou suti a zničený chapadlový bič byl pohřbený vedle ní.

Dobře, e jsme ho sledovali, prohlásil voják znakovou řečí, spíe aby velitele uklidnil ne z drzosti. Samozřejmě e Jarlaxl udělal dobře, kdy nechal mue sledovat. Byl nebezpečný, velmi nebezpečný, ale při pohledu na Matronu matku, nejvyí kněku Pavoučí královny, mrtvou a rozatou ostrým mečem, musel oldák přemýlet, jestli mue nepodcenil.

Můeme to ohlásit a zbavit se zodpovědnosti, navrhl dalí z členů Bregan D'aerthe.

Jarlaxl to napřed povaoval za moudrou radu. A bude tělo Matrony matky nalezeno, rozběhne se velké vyetřování, přinejmením ze strany rodu Horlbar. Společná vina byla v Menzoberranzanu častým obviněním, obzvlátě při tak váném zločinu, a Jarlaxl nechtěl rozpoutat válku s dvanáctým rodem, kdy se kolem dělo tolik důleitých věcí.

Ale pak Jarlaxla napadla jiná monost. Byla to sice neastná událost, ale oldák by z ní přesto mohl něco vytěit. Ve hře, kterou Matrona Baenre hrála, existovala alespoň jedna divoká karta, neznámý faktor, který by mohl rozpoutat chaos a neuvěřitelně nádherných rozměrů.

Znovu ji pohřběte, rozkázal velitel, hlouběji do sutě, ale ne úplně pod ni. Chci, aby tělo nali, ale ne hned.

Velitel oldáků vyrazil z uličky. Jeho boty nevydávaly ádný zvuk, jeho perky necinkaly.

Domluvíme si schůzku? zeptal se jeden z vojáků.

Jarlaxl zavrtěl hlavou a pokračoval v chůzi. Věděl, kde hledat mue, který Jerlys Horlbar zabil, a věděl také, e můe tuto informaci pouít proti němu, zesílit jeho otrockou poslunost Bregan D'aerthe nebo ji uplatnit i jiným způsobem. Jarlaxl věděl, e si musí dát velký pozor. Hranice mezi intrikami a otevřenou válkou byla velmi tenká.

Nikdo ve městě ji vak neuměl udrovat lépe ne on.

Uthegental se jetě velmi proslaví.

Dantrag Baenre sebou trhl, kdy se mu mylenka vloudila do hlavy. Věděl, odkud pochází a co znamená. On a bojový mistr rodu Barrison Del'Armgo, který byl největím protivníkem rodu Baenre, byli povaováni za nejlepí bojovníky ve městě.

Matrona Baenre vyuije jeho schopností, varovala následující telepatická zpráva. Dantrag tasil meč, který ukradl na povrchu, a zadíval se na něj. Ostří rudě zahnulo a stejně tak se rozzářily dva rubíny zasazené do očí démona v jílci.

Dantrag sevřel jílec v ruce, která se mu zahřála, jak Khazid'hea Řezák znovu promluvil. Je silný a při nájezdu na Mitrilovou síň odvede dobrou práci. ízní po krvi mladého Do'Urdena, Zaknafeinova dědice, stejně jako ty - moná jetě víc.

Dantrag vycenil nad poslední poznámkou, kterou ho chtěl Khazid'hea jen rozzuřit, zuby. Meč povaoval Dantraga za partnera, ne za pána, a věděl, e s rozzlobeným Dantragem můe snadněji manipulovat.

Po mnoha desetiletích, během nich Khazid'heou ermoval, to věděl i Dantrag, proto se přinutil ke klidu.

"Nikdo netouí po smrti Drizzta Do'Urdena víc ne já," ujistil Dantrag pochybující meč. "A Matrona Baenre se u postará o to, abych příleitost zabít ho dostal já, a ne Uthegental. Matroně Baenre by se nelíbilo, kdyby pocty, kterými se takový válečník ověnčí, připadly druhému rodu."

Meč se znovu rudě rozzářil a jeho svit se odrazil v Dantragových jantarových očích. Zabij Uthegentala a usnadní jí práci, nadhodil Khazid'hea.

Dantrag se tomu nápadu zasmál a Khazid'hea opět zahořel. "Zabít ho?" zopakoval Dantrag. "Zabít někoho, kdo je podle Matrony Baenre důleitý pro úkol, který nás čeká? Zaiva by mě stáhla z kůe!"

Ale zabije ho?

Dantrag se opět zasmál, protoe věděl, e se mu Khazid'hea vysmívá a snaí se ho vyprovokovat k boji, po něm u velmi dlouho touil. Meč byl hrdý, alespoň stejně hrdý jako Dantrag nebo Uthegental, a zoufale chtěl připadnout nejlepímu bojovému mistrovi v Menzoberranzanu, a to bez ohledu na to, kdo jím bude.

"Raději by ses měl modlit, aby se mi to podařilo," odvětil Dantrag, aby získal nad drzým mečem navrch. "Uthegental dává přednost trojzubci před mečem. Kdyby zvítězil, mohl bys skončit v pochvě nějakého jetě horího bojovníka."

Nechal by si mě.

Dantrag zasunul meč do pochvy a ani se neobtěoval na tak absurdní tvrzení odpovědět. Marné tlachání Khazid'heu unavilo, proto zasmuile zmlkl.

Meč ale vzbudil v Dantragovi obavy. Věděl, jak důleitý nadcházející útok je. Kdyby se mu podařilo mladého Do'Urdena najít a porazit, získal by vechnu slávu, ale kdyby uspěl Uthegental, vichni by Dantraga rázem povaovali jen za druhého nejlepího, a toho označení by se nezbavil, dokud by Uthegentala nevyhledal a nezabil. A Dantrag věděl, e nic z toho by matku nepotěilo. Dokud jetě il Zaknafein Do'Urden, vedl Dantrag mizerný ivot, protoe Matrona Baenre ho neustále vybízela, aby legendárního bojového mistra nael a zavradil.

Tentokrát by mu Matrona Baenre pravděpodobně nedala ani tuto anci. Z Berg'inyona se stal výtečný bojovník a Matrona Baenre by moná byla ochotna Dantraga obětovat a předat vytouenou pozici bojového mistra mladímu synovi. A kdyby vyhlásila, e se tak rozhodla proto, e Berg'inyon je lepí bojovník, mezi obyvateli by se opět rozířily pochybnosti o tom, který rod má nejlepího bojového mistra.

Řeení bylo jednoduché: Dantrag musel zabít Drizzta.

8

NEPATŘÍM SEM

Pohyboval se temným tunelem naprosto tie, jeho oči fialově zářily a pátraly po změnách teploty v podlaze a stěnách, které by naznačovaly zatáčky nebo skryté nepřátele. Zdálo se, jako by sem patřil, jako by byl tvorem Temných říí, který se dokáe pohybovat s tichou ladností a obezřetností.

Ale Drizzt se tu necítil doma. Pronikl u do větí hloubky, ne v jaké se nacházely nejnií tunely Mitrilové síně, a nehybný vzduch na něj těce doléhal. Na povrchu strávil skoro dvě desetiletí a naučil se ít podle pravidel vnějího světa. A tato pravidla se liila od zásad ivota v Temných říí stejně, jako se lií divoké luční kvítí od jeskynních hub hluboko v podzemí. Člověk, goblin, a dokonce ani povrchový elf by si Drizzta nevimli, i kdyby kolem nich proel sotva ve vzdálenosti několika stop, ale Drizztovi přesto připadalo, e se pohybuje nemotorně a hlučně.

Drowský hraničář se při kadém kroku přikrčil, protoe se obával, e se od holých skalních stěn odráí ozvěna a nese se do dálky. Tvorové Temných říí se řídili spíe sluchem a čichem ne zrakem.

Drizzt proil v Temných říích téměř dvě třetiny svého ivota a velkou část posledních dvaceti let strávil v podzemních jeskyních klanu Válečného kladiva. U se ale nepovaoval za obyvatele Temných říí. Své srdce zanechal na svahu hory, kde pozorovalo hvězdy a měsíc, východ a západ slunce.

Nyní se vak ocitl v zemi bezhvězdných nocí - ne, ádných nocí, jen jedné jediné, nekonečné bezhvězdné noci - nehybného vzduchu a stalaktitů.

ířka tunelu se neustále měnila. Někdy byl iroký sotva jako Drizztova ramena, jindy by jím mohlo bok po boku projít tucet muů. Podlaha se mírně svaovala, take Drizzt scházel stále hlouběji, a strop ji kopíroval, take tunel zůstával přiblině dvakrát vyí ne Drizzt, který měřil asi pět a půl stopy. Drizzt dlouho nenarazil na ádné boční jeskyně ani chodby, za co byl vděčný, protoe se jetě nechtěl ocitnout v situaci, kdy by musel volit směr, a také nepřátelé na něj mohli útočit pouze zepředu.

Drizzt byl skutečně přesvědčen, e jetě není připraven na ádná překvapení. Dokonce i infravidění mu působilo bolest. Jak se snail rozeznat tepelné vzory a správně je interpretovat, v hlavě mu začalo buit. Dříve se stávalo, e pouíval infračervené vidění neustále třeba i celé desetidny, někdy i měsíce, během nich sledoval jen tepelné, a ne světelné záření. Ale jeho oči přivykly slunci a pochodním v chodbách Mitrilové síně, take mu infravidění u nebylo příjemné.

Nakonec vytáhl z pochvy Záblesk, který se rozzářil měkkým modrým světlem. Drizzt se opřel o stěnu, nechal oči přejít do světelného spektra a řídil se svitem meče. Krátce nato dorazil ke křiovatce se esti východy, na ní dva vodorovné tunely kříil svislý komín.

Drizzt zasunul Záblesk do pochvy a zadíval se vzhůru do achty. Nezahlédl ádný zdroj tepla, ale to ho neuklidnilo. Mnoho dravců v Temných říích dokázalo teplotu svého těla maskovat, stejně jako tygr na povrchu vyuíval pruhů, aby se mohl plazit trávou. Stralivé hákovce například ukrýval krunýř. Kostěné pláty maskovaly tělesné teplo tak dobře, e očím citlivým na světlo připadali tvorové stejně chladní jako kámen. A v Temných říích ilo také mnoho chladnokrevných jetěrů, které nebylo snadné zahlédnout.

Drizzt zavětřil, pak zůstal nehybně stát, zavřel oči a spolehl se jen na sluch. Neslyel nic ne tlukot vlastního srdce, proto si zkontroloval výstroj, aby se ujistil, e má ve dobře zajitěné, potom začal plhat dolů komínem a dával si pozor v místech, kde hornina byla nebezpečně uvolněná.

Téměř to dokázal a seplhal edesát stop do nií chodby naprosto nehlučně, ale přece jen uvolnil kámen, který se s rachotem zřítil do tunelu skoro ve stejnou chvíli, kdy se Drizzt nohama v měkkých botách pustil stěny.

Drizzt ztuhl a poslouchal, jak se zvuk odráí od stěn. Jako velitel drowské hlídky dokázal Drizzt kdysi ozvěnu neomylně sledovat a téměř instinktivně rozliit, od kterých stěn se zvuk odráí a ze kterého směru přichází. Nyní měl ale problém od sebe jednotlivé zvuky ozvěny vůbec odliit. Opět cítil, e sem nepatří, a pochmurná temnota na něj těce doléhala. Cítil se zranitelný, protoe mnoho obyvatel temných chodeb dokázalo ozvěnu sledovat a ta vedla přímo k Drizztovi.

Rychle proběhl bluditěm chodeb, z nich některé se ostře zatáčely a klesaly, nebo naopak v přirozených schoditích stoupaly vzhůru do nových úrovní.

Drizztovi nesmírně scházela Guenhwyvar. Panter by se v labyrintu tunelů snadno vyznal.

Znovu si na kočku vzpomněl o chvíli později, kdy obeel zatáčku a narazil na čerstvou mrinu. Jednalo se o nějakého podzemního jetěra, ale byl příli rozsápaný, ne aby Drizzt poznal, o jaký druh jde. Přiel o ocas i o spodní čelist, břicho měl rozervané a vnitřnosti serané. Drizzt nael v jeho kůi dlouhé krábance, jako by ho rozsápaly drápy, ale také tenké modřiny jakoby od biče. Za kaluí krve několik stop od zdechliny nael jediné stopy, otisky tlap, které se tvarem a velikostí velmi podobaly Guenhwyvařiným.

Ale Drizztova kočka byla mnoho mil daleko a jetěra podle jeho odhadu zabili ani ne před hodinou. Tvorové Temných říí se netoulali jako ti na povrchu, co znamenalo, e dravec je jistojistě stále někde poblí.

Bruenor Válečné kladivo se řítil chodbou a jeho al pro tuto chvíli nahradil sílící vztek. Tibldorf Pwent poskakoval králi po boku, chrlil jednu otázku za druhou a zbroj mu při kadém pohybu odporně skřípala.

Bruenor se zprudka zastavil, otočil k bojechtivci zjizvenou tvář a rozzlobeně se na něj zamračil. "Di se vykoupat!" zařval na něj.

Pwent ucouvl a zajíkl se. Povaoval takový rozkaz od trpasličího krále za stejně krutý, jako kdy lidský král přikáe rytířům, aby li a vradili děti. Existovaly jisté hranice, které by ádný vladař neměl překročit.

"Pcha!" odfrkl si Bruenor. "Dobrá. Di si aspoň namazat tu svoji zatrolenou zbroj! Jak mám při tom skřípání a vrzání přemýlet?"

Pwent pokýval nad kompromisem souhlasně hlavou a vzal nohy na ramena, protoe se bál, e král Bruenor přece jen bude trvat na koupeli.

Bruenor se chtěl bojechtivce zbavit a nezajímalo ho, jak toho docílí. Měl za sebou těké odpoledne. Seel se s Berktgarem Odváným, velvyslancem z Kamenice, a dozvěděl se, e Catti do barbarské vesnice nedorazila, přestoe Mitrilovou síň opustila u skoro před desetidnem.

Bruenor si v duchu znovu a znovu probíral poslední setkání s dcerou. Opět ji viděl před sebou, slyel kadé její slovo a snail se najít nějaký náznak, který by mu prozradil, co se děje. Ale Bruenor byl tehdy příli zahloubaný do sebe. Pokud Catti naznačila, e chce jít někam jinam ne do Kamenice, trpaslík si toho prostě neviml.

Při rozhovoru s Berktgarem se Bruenor napřed vylekal, e se Catti cestou něco stalo. U u se chystal svolat pátrací oddíl, který by oblast pročesal, ale pak ho napadlo zeptat se velvyslance na mohylu, kterou barbaři zamýleli vztyčit na Wulfgarovu památku.

"Jakou mohylu?" odvětil Berktgar.

V tu chvíli Bruenor pochopil, e ho Catti oklamala, a pokud měla nějakého komplice, Bruenor snadno uhádl, kdo jím byl.

Trpasličí král se vřítil do komnat Řimbucha Chrániče, veleváeného zbrojíře, s takovou prudkostí, a téměř vyrazil dřevěné, elezem vyztuené dveře a dokonale překvapil jak modrovousého trpaslíka, tak jeho zákazníka půlčíka. Regis stál na malém stupínku a zbrojíř mu bral míru, aby upravil brnění na jeho sílící pas.

Bruenor se přihnal k podstavci, Řimbuch byl natolik moudrý, e mu uskočil z cesty, popadl půlčíka za přední část tuniky a jednou rukou ho zvedl do vzduchu.

"Kde je mý děvče?" zařval trpaslík.

"Kame..." zalhal Regis, ale Bruenor jím zatřásl tak drsně, a zavlál jako hadrová panenka.

"Kde je mý děvče?" zeptal se trpaslík tieji, ale s výhrůným zavrčením. "A ádný hry, Kručibřichu."

Regise u unavovalo, jak ho takzvaní přátelé neustále napadají. Bystrého půlčíka ihned napadlo, e by mohl Bruenorovi navykládat, e se Catti rozběhla do Stříbroluní, aby nala Drizzta. Nebyla by to koneckonců úplná le.

Ale kdy pohlédl do Bruenorovy tváře, která sice byla zkroucená vzteky, ale také plná bolesti, nedokázal se přimět lhát.

"Postav mě na zem," řekl tie a Bruenor pochopil, e půlčík ví, jak se cítí, protoe to opatrně udělal.

Regis si uhladil tuniku, pak zamával trpasličímu králi pěstí před nosem. "Jak se opovauje?" zařval.

Bruenor se zhoupl na patách, protoe podobný výbuch od půlčíka neočekával, Regis ale neustoupil.

"Napřed za mnou přijde Drizzt a vnutí mi tajemství," vztekal se Regis. "Pak se objeví Catti a smýká se mnou, dokud jí ho neprozradím. A teď ty... To tedy mám pěkné přátele!"

Pichlavá slova prchlivého trpaslíka zklidnila, ale jen na okamik. O jakém tajemství to Regis mluví?

Do místnosti vběhl Tibldorf Pwent. Jeho zbroj skřípala stále stejně, i kdy tvář i vous měl umatěné od kolomazi. Zastavil se vedle Bruenora a zhodnotil situaci.

Promnul si ruce a přejel jimi po nabrouené zbroji. "Mám ho vobejmout?" zeptal se krále s nadějí v hlase.

Bruenor zvedl ruku, aby dychtivého bojechtivce zastavil. "Kde je mý děvče?" zeptal se trpasličí král potřetí, tie a klidně, jako by se ptal přítele.

Regis zatnul čelisti, kývl a začal vyprávět. Pověděl Bruenorovi vechno, dokonce i to, jak Catti pomohl a daroval jí zabijákovu dýku a magickou masku.

Bruenorův obličej opět začal temnět zlostí, ale Regis se napřímil a rozptýlil jeho podrádění.

"Mám snad Catti věřit méně ne ty?" zeptal se Regis prostě a připomněl tak trpaslíkovi, e jeho lidská dcera u není ádné dítě a ví, jakým nebezpečím můe na cestách čelit.

Bruenor nevěděl, co si o celé věci myslet. Jedna jeho část touila Regise ukrtit, zároveň ale věděl, e si jen touí vybít zlost a e půlčík vlastně za nic nemůe. Ale co jiného mohl dělat? Drizzt i Catti u byli dávno pryč a Bruenor netuil, jak je najít!

A zjizvený trpaslík v tu chvíli neměl dost sil ani na to, aby se o to pokusil. Sklopil zrak. Vyprchal z něj vztek a opět ho nahradil al. Bez dalího slova se otočil a odkráčel z místnosti. Musel ve dobře zváit a u kvůli drahému příteli a milované dceři by měl přemýlet rychle.

Pwent pohlédl na Regise s Řimbuchem, ale ti jen zavrtěli hlavami.

Tiché zaoupání, moná měkký krok lovící kočky, víc Drizzt nedokázal rozpoznat. Drowský hraničář zůstal stát naprosto bez hnutí a soustředil vechny smysly na okolí. Pokud to byla kočka, pak jistě zachytila jeho pach a poznala, e se něco vloudilo na její území.

Drizzt se chvíli rozhlíel. Tunel pokračoval nahodile dál, chvíli byl iroký, pak zase úzký. V této části byl celý rozlámaný a nerovný, podlahu tvořily výmoly a hrboly a stěny lemovaly přírodní výklenky a kouty. A také strop u nebyl rovný, nýbr chvíli vysoký, pak zase nízký. Drizzt viděl na vysokých stěnách okolo různé odstíny tepla a poznal, e je na mnoha místech lemují římsy.

Velká kočka by na ně mohla snadno vyskočit a z výky sledovat kořist. Byla to zneklidňující představa, ale Drizzt musel pokračovat v cestě. Aby se této oblasti vyhnul, musel by se vrátit a ke komínu, vyplhat zpátky nahoru a pokusit se najít jinou cestu dolů. A na to neměl čas. Jeho přátelé neměli tolik času.

Obrátil se zády ke zdi a v podřepu se plíil vpřed s jedním scimitarem v ruce, druhý, Záblesk, měl připravený v pochvě. Drizzt nechtěl, aby magický svit meče prozradil jeho pozici, i kdy věděl, e kočky v Temných říích světlo nepotřebují.

Lehce obeel iroký, ale mělký výklenek a přiblíil se k okraji dalího, uího a hlubího. Kdy se ujistil, e i ten je prázdný, rozhlédl se po okolí.

Z římsy na opačné stěně na něj hleděly zářící zelené oči. Kočičí oči.

Drizzt vytrhl Záblesk z pochvy. Meč se modře rozzářil a zalil okolí světlem. Drizzt rychle přeel z infračerveného vidění k normálnímu a uviděl, jak se na něj vrhla velká, temná silueta. Skočil do strany. Kočka lehce dopadla - na vech est noh! - obrátila se a vycenila bílé zuby. Oči se jí zlověstně zaleskly.

Podobala se panterovi, její srst byla tak černá, a se modře leskla, a byla skoro stejně velká jako Guenhwyvar. Drizzt nevěděl, co si má myslet. Kdyby to byl opravdový panter, pokusil by se ho uklidnit, ukázat mu, e není nepřítel a e jen potřebuje projít kolem jeho pelechu. Ale tahle kočka, tento netvor, měla est nohou! A z ramen jí vyrůstala dlouhá, bičům podobná chapadla. Byla zakončená kostěnými ostny a výhruně sebou mrskala.

Netvor přitiskl ui k hlavě, zavrčel, odhalil obrovské tesáky a pohnul se. Drizzt se přikrčil, scimitary drel před sebou a váhu měl dokonale rozloenou na rozkročených nohou, aby mohl lehce uskočit do strany.

Zvíře se zastavilo a Drizzt obezřetně sledoval, jak zahrabalo středními a zadními běhy.

Bleskurychle se na něj vrhlo. Drizzt zamířil doleva, ale netvor se zastavil, Drizzt proto zůstal také stát, skočil vpřed a bodl. Mířil panterovi scimitarem přímo mezi oči.

Ale nezasáhl nic ne vzduch. Zavrávoral vpřed, instinktivně padl na zem a odvalil se stranou, zrovna kdy mu chapadlo vihlo nad hlavou a druhé ho udeřilo do boku. Kočka po něm sekala a chňapala drápy, ale on se zběsile oháněl scimitary a udroval si pracky od těla. Rychle vyskočil na nohy a poodběhl, aby se od nebezpečné kočky dostal co nejdál.

Opět podřepl v obraně, ale u si sebou nebyl tak jist. Netvor byl chytrý - Drizzt by od zvířete klamný útok nikdy neočekával. A co bylo horí, drow nechápal, jak mohl minout. Byl si jist, e zasáhl cíl. Dokonce ani mrtná kočka nemohla uskočit včas.

Zprava na něj zaútočilo chapadlo a Drizzt po něm al. Doufal, e ho nejen zastaví, ale také usekne.

Minul, a přestoe se rychle vzchopil a otočil doleva, utril dalí úder do boku, tentokrát bolestivý.

Zvíře skočilo a máchlo prackou, aby mrtného drowa zachytilo. Drizzt zvedl Záblesk, aby úder zablokoval, ale tlapa ho zasáhla dobře stopu pod scimitarem.

Drizzta opět zachránila jeho duchapřítomnost. Nevzepřel se drápům, které by ho určitě rozsápaly, nýbr se jim poddal, padl k zemi a probojoval si cestu kolem panterových cvakajících čelistí. Cítil se jako my pobíhající pod tělem domácí kočky. Musel se jetě protáhnout pod dvěma páry běhů!

Drizzt buil, kopal a bodal, a zasadil přesný zásah. Netvor se začal zmítat tak zběsile, e Drizzt nic neviděl, a teprve a ve chvíli, kdy zpod pantera unikl, zjistil, e ho právě slepota zachránila. Vrhl se do kotoulu a jen tak tak unikl vihajícím chapadlům.

Neviděl, a přesto zasadil zatím jedinou účinnou ránu.

Panter se otočil, vztekle vrčel a cenil zuby a jeho zelené oči se zabodávaly do drowa.

Drizzt mu plivl do očí, ale přestoe mířil přesně, netvor neucukl a plivanec zasáhl jen kamennou podlahu. Kočka nebyla tam, kde se zdálo.

Drizzt si pokusil vzpomenout na výcvik v menzoberranzanské Akademii. Slyel tam o podobných tvorech, ale protoe byli velmi vzácní, nevěnovali se jim studenti podrobněji.

Kočka zaútočila. Drizzt skočil vpřed a ocitl se v dosahu bolestivých chapadel. Rozhodl se zaútočit několik stop doprava od místa, kde kočku viděl.

Kočka ale stála vlevo, scimitary nekodně protnuly vzduch a Drizzt věděl, e je v úzkých. Vyskočil přímo nahoru a cítil, jak ho drápy krábly do nohy - do stejné nohy, kterou si zranil v souboji s Artemisem Entrerim na římse u Mitrilové síně. Sekl dolů Zábleskem, čepel ala kočku do přední tlapy a přinutila ji ustoupit. Drizzt dopadl na zem zaklesnutý do zvířete. Na předloktí cítil jeho horký dech a kapající sliny, proto udeřil a zkroutil zápěstí, aby chráničem zbraně zabránil zvířeti utrhnout mu ruku.

Zavřel oči, protoe ho jen mátly, a pratil netvora jílcem Záblesku do hlavy. Pak vytrhl kočce ruku z tlamy a dal se na ústup. Vylétl za ním kostěný osten chapadla, zasáhl ho a Drizzt se vrhl po hlavě na zem, aby úder vstřebal.

Znovu vyskočil na nohy a dal se na útěk. Dostal se k irokému, mělkému výklenku a skočil dovnitř, protoe netvora měl v patách.

Drizzt sáhl hluboko do sebe a vrozenými magickými schopnostmi vykouzlil kouli neproniknutelné temnoty. Zábleskův svit zmizel a spolu s ním také netvorovy zářící oči.

Drizzt udělal dva kroky stranou a zaútočil, protoe nechtěl, aby netvor ze zatemněné oblasti unikl. Kolem prosvitělo chapadlo a téměř ho zasáhlo, pak zaútočilo z opačné strany. Spokojeně se usmál, sekl scimitarem a přeal ho.

Nechal se vést netvorovým bolestivým zařváním. Nemohl se nechat zahnat do kouta, to věděl, a se scimitary měl výhodu dlouhého dosahu. Zábleskem odráel útoky zbývajícího chapadla a druhým mečem opakovaně bodal a několikrát zvíře lehce zasáhl.

Rozzuřená kočka po něm skočila, ale Drizzt pohyb vycítil, padl k zemi, převrátil se na záda a bodl oběma scimitary vzhůru. Zasadil netvorovi dvě hluboké rány do břicha.

Kočka těce dopadla, sklouzla ke stěně, a ne se stačila vzchopit, Drizzt u byl u ní. Ohnal se jílcem zbraně a zasadil jí tvrdou ránu do hlavy. Stvoření se otočilo, skočilo, napřáhlo drápy a otevřelo tlamu.

Záblesk u čekal. Hrot scimitaru zasáhl zvíře do čelisti a zabořil se mu do hrdla. Kočka udeřila do čepele tlapou a málem ji drowovi vytrhla z ruky, ale Drizzt věděl, e nesmí meč za ádnou cenu pustit. Kočka kolem sebe tloukla prackami, drow vak rychle ustoupil a drel si ji od těla.

Netvor vytlačil Drizzta ze tmy. Drow zavřel oči. Vycítil, e se ho kočka chystá napadnout zbývajícím chapadlem, proto změnil směr a vekerou vahou se opřel do Záblesku. Chapadlo se mu obtočilo kolem zad. Stačil zvednout loket právě včas, aby ho kostěný osten neudeřil do obličeje.

Záblesk vězel napůl zabořený v netvorovi. Kočka sípala a chrčela, ale dál na Drizzta těce doráela, trhala mu plá a krábala po jemné mitrilové zbroji. Pokusila se otočit probodnutý krk a kousnout Drizzta do pae.

Drizzt se ohnal volnou rukou a znovu a znovu buil kočce scimitarem do hlavy.

Cítil, jak ho sevřely drápy a čelisti mu cvakají jen palec od břicha. Jeden dráp si nael cestu mitrilovou zbrojí a zabodl se mu lehce do boku. Scimitar znovu a znovu sekal.

Padli na zem. Drizzt leel na boku a hleděl do zlověstných očí v přesvědčení, e kadým okamikem zemře. Snail se odplazit stranou, ale koččino sevření náhle ochablo a Drizzt si uvědomil, e zvíře je mrtvé. Kdy se osvobodil, na zabitého tvora pohlédl. Jeho zelené oči svítily i po smrti.

"Nechoď tam," řekl jeden ze stráců přede dveřmi Bruenorovy trůnní komnaty, kdy se k nim Regis odváně vydal. Půlčík se na něj pozorně zadíval. Jetě nikdy neviděl tak bledého trpaslíka!

Dveře se s bouchnutím otevřely a ven se vyvalil celý pluk plně výzbrojených trpaslíků, kteří doslova zakopávali jeden o druhého, jak prchali pryč chodbou. Pronásledovala je záplava slov a nadávek jejich krále.

Jeden ze stráců se chystal dveře opět zavřít, ale Regis přiskočil a protlačil se dovnitř.

Bruenor pochodoval okolo trůnu, a kdykoli se k němu přiblíil, uhodil do něj pěstí. Generál Dagna, velitel vojska Mitrilové síně, seděl pochmurně v křesle a Tibldorf Pwent rozjařeně poskakoval v Bruenorově stínu a opatrně couval pokadé, kdy se Bruenor otočil.

"Pitomí kněí!" vrčel Bruenor.

"Valoun je mrtvý a my nemáme ádnýho dost silnýho..." snail se Dagna vysvětlit, ale Bruenor ho neposlouchal.

"Pitomí kněí!" prohlásil král důrazněji.

"Jo!" souhlasil Pwent pohotově.

"Králi, poslal ste dvě hlídky do Stříbroluní a jednu etě dál na sever," namítl Dagna. "A půlka mých vojáků hlídkuje dole v tunelech."

"A pokaď mi neukáou cestu, polu tam dolů i tu druhou půlku!" zařval Bruenor.

Regis, který zůstal stát u dveří, začínal pomalu chápat a to, co viděl, ho docela potěilo. Bruenor - zdálo se, e je to opět jejich starý Bruenor! - se snail pohnout nebem i zemí, aby Drizzta s Catti nael. Starý trpaslík opět rozdmýchal oheň ve svých výhních!

"Ale tam dole je víc ne tisícovka tunelů," namítl Dagna. "A někerýma muem jít třeba celý desetiden, ne dorazíme na konec."

"Tak tam poli třeba tisíc trpaslíků!" zavrčel Bruenor. Znovu proel kolem křesla, zastavil se tak zprudka, a se mu Pwent odrazil od zad, a zadíval se na půlčíka.

"Na co zírá?" obořil se na něj Bruenor, kdy si viml Regisových vykulených očí.

Regis by rád řekl "na svého nejstarího přítele", ale raději jen pokrčil rameny. Na okamik se mu zdálo, e vidí v trpaslíkově modroedém oku vzteklý záblesk, e se k němu Bruenor naklání, a moná dokonce bojuje s nutkáním vrhnout se na něj a vlastnoručně ho ukrtit. Ale trpaslík se uklidnil a posadil se na trůn.

Regis se opatrně blíil, pozorně hleděl na Bruenora a nevímal si tvrzení pragmatického Dagny, e neexistuje způsob, jak ztracené přátele najít. Regis slyel dost na to, aby pochopil, e si Dagna o Drizzta s Catti nijak zvlá velké starosti nedělá, co ho nijak nepřekvapilo, protoe popudlivý trpaslík neměl rád nikoho, kdo nebyl trpaslík.

"Kdybychom měli tu zatracenou kočku," začal Bruenor a opět vztekle pohlédl na půlčíka. Regis sloil ruce za zády a sklopil hlavu.

"Nebo můj zatracený medailon!" zařval Bruenor. "Kam jsem ho, u Devíti pekel, jenom dal?"

Regis sebou při kadém zařvání trhl, ale nezměnilo to nic na jeho přesvědčení, e udělal správně, kdy Catti pomohl a poslal s ní i Guenhwyvar.

A přestoe hrozilo, e mu Bruenor kadým okamikem jednu vrazí, byl půlčík rád, e vidí přítele opět tak plného ivota.

9

PŘÍLI POZDĚ

Plahočili se po kamenité stezce, po ní koně častěji vedli, ne na nich jeli. Kadý krok představoval pro Catti muka. Předchozí noc zahlédla v dálce zář ohně a hluboko v srdci věděla, e ho zaehl Drizzt. Vydala se rovnou ke koni a měla v plánu osedlat ho, vyrazit na cestu a nechat se vést světlem táboráku, ale Fret ji zastavil a vysvětlil, e koně jsou sice okovaní magickými podkovami, ale ty je nechrání před vyčerpáním. A také jí připomněl, jaká nebezpečí číhají v noci v horách.

A tak se Catti vrátila k ohýnku a cítila se mizerně. Napadlo ji, e by mohla zavolat Guenhwyvar a poslat ji za Drizztem, ale rozmyslela si to. Táborák byl pouhou zářící tečkou kdesi vysoko v horách a přece jen nemohla vědět, jestli je to skutečně Drizzt.

Ale nyní, kdy li po horských stezkách a mířili a bolestivě pomalu přesně tím směrem, přepadl Catti strach, e udělala obrovskou chybu. Pozorovala, jak se Fret krábe v bílém vousu a rozhlíí se po nevýrazné krajině a litovala, e je nemůe vést táborový oheň.

"Dostaneme se tam!" opakoval čisounký trpaslík pokadé, kdy zahlédl její znechucený výraz.

Dopoledne se přehouplo v odpoledne a stíny se prodlouily.

"Musíme rozbít tábor," oznámil Fret, kdy se zeeřilo.

"Jdem dál," trvala na svém Catti. "Jestli to byl opravdu Drizzt, tak u má celej den náskok, i kdy maj vae koně kouzelný podkovy!"

"Ve tmě nemám anci jeskyni najít!" odsekl trpaslík. "Mohli bychom narazit na obra, trola nebo vlky, ale na jeskyni?" Kdy Fret uviděl, jak se Catti čím dál víc mračí, napadlo ho, jestli byla utěpačnost na místě.

"Tak dobrá!" vykřikl trpaslík. "Budeme pátrat, dokud se úplně nesetmí."

li dál, a Catti sotva viděla na svého koně a Fretův poník zakopl a málem se zřítil do rokle. Nakonec musela i tvrdohlavá Catti ustoupit a souhlasit s tím, e se utáboří na noc.

Kdy rozbili tábor, nala si strom, vysokou borovici, vyplhala skoro a na vrcholek a dál drela hlídku. Pokud tentokrát zahlédne oheň, vyrazí na cestu nebo alespoň pole pantera.

Tu noc vak ádný táborák nespatřila.

Sotva se rozednilo, vydali se opět na cestu. Ani ne za hodinu Fret nadeně zatleskal, protoe se mu zdálo, e objevil stezku, která mu připadala povědomá. "U nejsme daleko," slíbil.

Stezka vedla nahoru a dolů, do skalnatých, zalesněných údolí a vzhůru po holé, větrem olehané skále. Fret přivázal poníka k větvi, začal plhat do prudkého svahu a neustále Catti opakoval, e nael to správné místo, jen aby po dvou hodinách lezení zjistil, e jsou na patné hoře.

V půlce odpoledne zjistili, e Fretův odhad, e "nejsou daleko", byl skutečně přesný. Kdy tato slova pronesl, leela jeskyně jen asi půl míle od nich. Ale najít v horách jednu konkrétní jeskyni není nic snadného ani pro trpaslíka a Fret ji navtívil jen jednou, a to před dvaceti lety.

Nael ji ve chvíli, kdy se stíny opět začaly prodluovat. Catti zavrtěla hlavou, kdy prozkoumala vchod a zbytky po táboráku, který zahlédli před dvěma nocemi. Uhlíky byly pečlivě nakupeny na hromádku, přesně jak by to udělal hraničář.

"Byl tu," řekla mladá ena trpaslíkovi, "před dvěma dny." Catti vstala, odhrnula si z tváře husté katanové lokny a vrhla po trpaslíkovi obviňující pohled. Vyhlédla ven z jeskyně a přes hory do míst, odkud oheň pozorovali.

"Tu noc bychom se sem stejně nedostali," namítl trpaslík. "I kdybys běela nebo jela..."

"Oheň by mě ved," přeruila ho Catti.

"Jak dlouho?" obořil se na ni trpaslík. "Viděli jsme ho z jednoho jediného místa mezerou mezi horskými títy. Jakmile bychom vstoupili do rokle nebo se přiblíili ke svahu hory, zmizel by nám z očí. A co bychom dělali pak, tvrdohlavá Bruenorova dcero?"

Cattino zamračení trpaslíka umlčelo. Těce si povzdychl a rozhodil rukama.

Catti věděla, e Fret má pravdu. Během posledních dvou dnů pronikli sotva několik mil do hor, ale stezky tu byly zrádné, stoupaly, klesaly a vinuly se jako had kolem horských títů. Urazili s trpaslíkem mnoho mil, ne se sem dostali, a i kdyby zavolala Guenhwyvar, panter by neměl anci Drizzta dohonit.

Ale logické námitky nedokázaly potlačit pocit marnosti, který v Catti neustále sílil. Přísahala, e Drizzta najde a přivede ho zpět domů, ale nyní stála na okraji jeskyně uprostřed divočiny a zel před ní vchod do Temných říí.

"Vrátíme se zpět k lady Alustriel," navrhl Fret. "Moná nám pomohou její spojenci - má jich tolik! - a nějak drowa najdeme."

"Cos to řek?" zeptala se Catti.

"Byl to odváný pokus," odpověděl Fret. "Tvůj otec na tebe bude hrdý."

Catti se přihnala k trpaslíkovi, odstrčila ho stranou a vyrazila do zadní části jeskyně, kde se nacházel temný vchod do podzemí. Nakopla si palec o kámen, ale odmítla vykřiknout nebo třeba jen zasténat, protoe nechtěla, aby ji Fret povaoval za směnou. Ale kdy zápasila s branou, aby z ní vytáhla křesadlo, lucernu a olej, věděla, e se tak chová.

"Ví, e tě má ráda?" zeptal se Fret věcně.

Otázka mladou enu zastavila. Ohlédla se po trpaslíkovi, viděla vak jen jeho malou, tmavou siluetu na pozadí světlejí edi noci venku. "Mluvím o Alustriel," vysvětlil Fret.

Catti netuila, jak odpovědět. Ve společnosti nádherné paní Stříbroluní se necítila příjemně, právě naopak. A u to byl Alustrielin úmysl, nebo ne, Catti si vedle ní připadala malá a nepodstatná.

"Opravdu má," naléhal Fret. "Má tě ráda a obdivuje tě."

"A já jsem ork," zafuněla Catti, protoe byla přesvědčená, e si z ní utahuje.

"Připomíná jí sestru," pokračoval Fret bez přeruení, "ráznou Holubici Sokolnici."

Tentokrát Catti neodpověděla. O Alustrielině sestře, legendární hraničářce, toho hodně slyela a vdy si myslela, e se jí docela podobá. Náhleji trpaslíkovo tvrzení nepřipadalo tak poetilé.

"Chudák Alustriel," poznamenal Fret. "Přála by si být víc jako ty."

"A já jsem ork!" vyhrkla Catti, protoe si nedokázala pomoct. Připadalo jí naprosto absurdní, aby Alustriel, proslulá paní Stříbroluní, árlila na někoho, jako je ona.

"Je to pravda!" odpověděl Fret. "Co to s lidmi je, e se nedokáí docenit? Kadý člověk si o sobě myslí víc, ne by měl, nebo míň, ne je rozumné! Já říkám, e tě má Alustriel ráda a obdivuje tě. Kdyby tomu tak nebylo, kdyby povaovala tebe i tvé plány za směné, proč by se tak namáhala, aby ti pomohla? Proč by s tebou poslala mě, váeného učence? A proč, dcero Bruenora Válečného kladiva, by ti dala tohle?"

V napřaené ruce drel něco tak jemného, e to nedokázala rozeznat. Zamyslela se nad tím, co řekl, pak se k němu vydala.

Trpaslík drel v ruce jemný stříbrný řetízek, čelenku s drahokamem.

"Je krásný," přiznala Catti a zadívala se na světle zelený drahokam s černou ílou uprostřed.

"Víc ne krásný," řekl Fret a vybídl Catti, aby si ho nasadila.

Zapnula si ho tak, e jí drahokam visel uprostřed čela, a zavrávorala, protoe svět kolem ní se náhle rozmazal a splynul. Viděla před sebou trpaslíka, ale nejen jeho siluetu, nýbr i rysy tváře! Nevěřícně se rozhlédla, potom se upřeně zadívala do zadní části jeskyně. Vypadalo to, jako by ji ozářil svit hvězd. Nebyla osvětlená úplně jasně, ale dost na to, aby Catti rozeznala skalní výstupky a výklenky.

Catti samozřejmě neviděla, jak se tenká černá ilka v drahokamu roztáhla jako zornička.

"Vejít do Temných říí se zapálenou pochodní není nejrozumnějí," poznamenal Fret. "I jediná svíčka by na tebe upozornila a stala by ses zranitelnou. A kolik oleje unese? Lucerna by ti u po prvním dnu k ničemu nebyla. Díky Kočičímu oku ji ale nebude potřebovat."

"Kočičí oko?"

"Achát Kočičí oko," vysvětlil Fret a ukázal na drahokam. "Alustriel ho sama očarovala. Kouzelný drahokam obvykle ukazuje jen odstíny edi, ale má paní dává přednost svitu hvězd. Jen málokdo v Říích kdy obdrel takový dar."

Catti kývla a nevěděla, co říct. Cítila se nyní za své pocity vůči paní Stříbroluní provinile a připadalo jí směné, e o ní kdy pochybovala a dovolila, aby jí árlivost zatemnila rozum.

"Dostal jsem příkazem, abych se ti pokusil nebezpečnou cestu rozmluvit," pokračoval trpaslík, "ale Alustriel věděla, e selu. Jsi úplně stejná jako Holubice. Paličatá a tvrdohlavá a cítí se nezranitelná. Věděla, e se vydá i do Temných říí," řekl Fret. "A přestoe se o tebe Alustriel bojí, ví, e tě nic nezastaví."

Trpaslíkův tón nebyl ani utěpačný, ani posměný a dokonale Catti zaskočil, protoe nebyla na podobná slova připravená.

"Přespí dnes v noci v jeskyni?" zeptal se Fret. "Mohl bych rozdělat oheň." Catti zavrtěla hlavou. Drizzt u byl daleko před ní. "Samozřejmě," zamumlal tie trpaslík.

Catti ho neslyela. U se toti vydala do zadní části jeskyně, k tunelu. Zastavila se, aby povolala Guenhwyvar, protoe si uvědomovala, e bude potřebovat panterovu pomoc. Kdy se kočka zhmotnila, Catti se ohlédla zpět k východu z jeskyně, protoe chtěla trpaslíka poádat, aby za ni poděkoval Alustriel, ale Fret u byl pryč.

"Pojď, Guen," řekla mladá ena a napjatě se usmála. "Musíme najít Drizzta." Panter si prohlédl vchod do tunelu a vydal se dolů, protoe očividně zachytil stopu.

Catti na okamik zaváhala, vyhlédla ven z jeskyně a upřela pohled na hvězdami poseté nebe. Přemýlela, jestli jetě někdy spatří hvězdy.

10

STAŘÍ PŘÁTELÉ

Procházel úzkými tunely a jeskyněmi, které se po obou stranách táhly do dálky. Bez sebemeního zvuku běel po bahnité zemi i po holém kameni. A s kadým krokem hlouběji do tunelů Temných říí se v Drizztu Do'Urdenovi probouzely dalí a dalí vzpomínky na doby, kdy přeíval v divočině, kdy se stal lovcem.

Musel v sobě lovce znovu najít, toho primitivního divocha, který se řídil jen instinkty. V divočině Temných říí nebylo pro úvahy místo, bylo potřeba jen jednat.

Drizzt nenáviděl představu, e by se měl odevzdat své divoké podstatě, nenáviděl celou tuto výpravu, ale věděl, e musí jít dál, protoe pokud sele, pokud ho zabijí dřív, ne se do Menzoberranzanu vůbec dostane, ohrozí tím své přátele. Zemře, ale temní elfové se o tom nedozví a znovu napadnou Mitrilovou síň. Kvůli Bruenorovi, Regisovi a drahé Catti musel jít dál a opět se proměnit v primitivního lovce.

Kdy se konečně rozhodl odpočinout si, vyplhal k vysokému stropu chodby a lehce si zdříml. Visel přitom hlavou dolů, nohy měl zasunuté a po kolena v úzké puklině a prsty zaháknuté za opasek vedle scimitarů.

U po hodině ho vak z dřímoty vytrhla ozvěna v tunelu. Jednalo se o tichý zvuk, pouhé lápnutí do bahna, ale Drizzt se ani nepohnul, protoe cítil pohyb vzduchu, slyel drobné dozvuky ozvěny a určil podle nich směr.

Vytáhl nohy z pukliny, obrátil se a seskočil patnáct stop na zem. Podlahy se dotkl pičkami bot, které změkčily jeho pád, take přistál bez jediného zaustění. Dal se na útěk a drel se od ozvěny co nejdále, protoe nechtěl vyvolat ádný konflikt, ne se dostane do drowského města.

S kadým krokem se pohyboval sebejistěji. Spolu se vzpomínkami na dobu, kterou strávil v divočině Temných říí, se mu vracely také instinkty. Dorazil k dalí bahnité oblasti, kde vzduch byl teplý a vude okolo syčela a bublala horká voda. Mokré, lesklé stalagmity a stalaktity v drowových citlivých očích teple zářily a měnily tunel doslova v bluditě.

Drizzt to místo znal, pamatoval si ho z cesty na povrch. Ulevilo se mu, ale zároveň znervózněl. Byl rád, e jde správným směrem, ale zároveň se bál. Nechal se vést zvuky vody, protoe věděl, e správný tunel najde přímo za horkými prameny.

Vzduch se stále zahříval, a u byl nepříjemně horký, ale Drizzt si přesto ponechal plá na sobě a pevně si ho přitáhl k tělu, aby se mu nepletl do cesty.

Drow věděl, e je to skutečně nebezpečná oblast. Za pahrbky se mohli ukrývat různorodí netvoři a Drizzt měl co dělat, aby se hustým bahnem dál pohyboval naprosto tie. Musel jít velmi rychle, protoe kdy zůstal stát na jednom místě déle, bahno mu obteklo nohu a stáhlo ji dolů, take kdy ji zvedl, nevyhnul se hlasitému mlasknutí. Drizzt se zastavil, pomalu zvedl nohu a zaposlouchal se do ozvěny. Během okamiku zjistil, e zvuky, které slyí, nevydává jen on sám.

Drizzt se rychle rozhlédl a zváil teplotu vzduchu a jas, který vydávaly okolní stalagmity. Kroky se blíily a Drizzt si uvědomil, e jeho směrem míří celá skupina osob. Prohlédl boční tunely a dospěl k závěru, e s sebou nenesou ádný zdroj světla.

Vplíil se proto pod jeden tenký stalaktit, jeho hrot visel sotva čtyři stopy nad podlahou. Skrčil nohy, klekl si, roztáhl kolem sebe plá a dal si pozor, aby mu zpod něj nic netrčelo. Pak vzhlédl ke stalaktitu nad sebou a studoval jeho tvar. Zvedl ruce, ohmatal hrot, přejel po stalaktitu prsty a přitiskl k němu ruce tak, aby hrot i nadále představoval nejuí místo.

Zavřel oči a vtlačil hlavu mezi zvednuté pae. Několikrát se zakymácel, aby vyzkouel stabilitu, a vyrovnal kontury své postavy.

Z Drizzta se stal stalagnát.

Brzy vude kolem slyel mlaskání, vrzání a chraplavé hlasy, které, jak poznal, patřily skřetům. Jen na okamik otevřel oči, aby se ujistil, e s sebou nenesou světlo. Kdyby měli pochodeň, ve by bylo ztraceno!

Ale schovávat se v Temných říích bylo něco úplně jiného ne schovávat se třeba za bezměsíčné noci v lese. Tady bylo nejdůleitějí rozmazat výrazné linie tělesného tepla a Drizzt si byl jistý, e vzduch okolo a stalagmity jsou přinejmením stejně teplé jako jeho plá.

Skřeti kolem něj procházeli ve vzdálenosti sotva několika stop. Bylo jich mnoho, Drizzt byl přesvědčen, e alespoň dvacet, a byli vude okolo. Uvaoval, jak by se v případě potřeby nejrychleji dostal ke scimitarům. Stačilo, aby se o něj jeden ze skřetů otřel, a byl by prozrazen. V tu chvíli by zaútočil, prosekal se jejich řadami a snail by se uniknout dřív, ne by si uvědomili, co se děje.

Ale natěstí to nebylo potřeba. Skřetí výprava dál procházela stalaktity, stalagmity a kolem drowa, který se vydával za kus skály.

Drizzt otevřel levandulové oči, které hořely vnitřním plamenem lovce. Jetě chvíli zůstal naprosto nehybně klečet, aby se ujistil, e se neobjeví ádní opozdilci, potom se naprosto tie rozběhl pryč.

Catti ihned poznala, e estinohého tvora s chapadly, který se vzdáleně podobal panterovi, zabil Drizzt. Poklekla nad mrinou a prostudovala přesná seknutí. Pochybovala, e by někdo jiný dokázal odvést tak dokonalou práci.

"Byl to Drizzt," poeptala panterovi a Guenhwyvar tie zavrčela. "Je mrtvý teprve dva dny."

Mrina jí připomněla, jak je zranitelná. Pokud byl Drizzt, drow vycvičený v Temných říích, přinucen k souboji, jak by mohla ona doufat, e bez obtíí projde?

Catti se opřela o panterův svalnatý bok, protoe potřebovala načerpat sílu. Věděla, e bude muset Guenhwyvar brzy propustit. Magická kočka byla stvořením Astrální sféry, do které se musela často vracet, aby si odpočinula. Catti plánovala, e první hodinu půjde tunelem sama, e jeskyni opustí bez panterova doprovodu, ale po prvních krocích ztratila odvahu. Na tomto cizím místě potřebovala cítit podporu kočičího spojence. Jak cesta ubíhala, začala si Catti na okolí zvykat a zamýlela Guenhwyvar propustit, jen co se stezka před nimi stane zřetelnějí, jen co se dostanou do míst, kde nebude tolik bočních tunelů. Zdálo se, e přesně do takové oblasti dorazili, nali ale také mrinu.

Catti rychle vyrazila a přikázala Guenhwyvar, a se drí těsně u ní. Věděla, e by měla pantera nechat jít a neplýtvat zbytečně Guenhwyvařinou energií, protoe by mohla kočku později potřebovat, ale ospravedlnila své zdráhání tím, e se poblí mohou nacházet mrchorouti nebo dalí estinozí netvoři.

O dvacet minut později byly tunely kolem stále temné a tiché a mladá ena se zastavila, aby nasbírala sílu. Proputění Guenhwyvar bylo jednou z nejodvánějích věcí, jaké kdy udělala, a kdy se mlha rozplynula a Catti schovala soku zpět do váčku, byla skutečně vděčná za Alustrielin dar.

Zůstala sama v Temných říích, sama hluboko v tunelech, které obývali smrtící nepřátelé. Alespoň e viděla a hvězdný svit, krásný i v edé skále, jí dodával odvahu.

Catti se zhluboka nadechla a vzchopila se. Vzpomněla si na Wulfgara a znovu si zopakovala slib, e u neztratí ádného dalího přítele. Drizzt ji potřebuje a ona nedovolí, aby ji přemohl strach.

Sevřela pevně medailon ve tvaru srdce a nechala se vést jeho magickým árem. Znovu se vydala na cestu, kladla jednu nohu před druhou a s kadým krokem se vzdalovala slunci.

Za horkým zřídlem přidal Drizzt do kroku, protoe u si vzpomínal nejen na to, kudy jít, ale také na nepřátele, kteří v okolí ili a kterým by se rád vyhnul.

Dny jednotvárně míjely, a uběhl desetiden, poté dva. Drizztovi trvalo víc ne měsíc ne z Třpytivého Skalitě, z gnómského města leícího asi čtyřicet nebo padesát mil na západ od Menzoberranzanu, dorazil na povrch, nyní vak byl přesvědčen o tom, e Mitrilové síni hrozí velké nebezpečí, proto byl odhodlán cestu zkrátit.

Dorazil do úzkých, křivolakých tunelů a nael místo, kde se chodba rozvětvovala a mířila na sever a na západ. Drizzt tuil, e severní chodbou by se do drowského města dostal rychleji, přesto se vak vydal na západ, protoe věřil, e na této známé cestě získá víc informací, a potají doufal, e narazí na staré známé.

O několik dní později jetě stále běel, ale častěji se nyní zastavoval, tiskl ucho ke skále a snail se zachytit rytmické ukání. Třpytivé Skalitě u bylo nedaleko a horníci z řad hlubinných gnómů mohli dolovat někde poblí. Chodby vak zůstávaly tiché a Drizzt si začínal uvědomovat, e u nemá moc času. Napadlo ho, e by se mohl vydat přímo do gnómského města, ale nakonec se rozhodl jinak. Byl u na cestě příli dlouho. Musel konečně zamířit do Menzoberranzanu.

O hodinu později vstoupil Drizzt opatrně do zatáčky v nízké chodbě porostlé světélkujícím liejníkem, kdy jeho bystré ui zachytily v dálce zvuk. Drow se usmál, protoe ho napadlo, e konečně nael horníky, ale jak poslouchal, zaslechl řinčení kovu o kov, a dokonce i výkřik, a jeho výraz se změnil.

Nedaleko zuřila bitva.

Drizzt se rozběhl a nechal se vést sílící ozvěnou. Vběhl do slepé chodby a musel se vrátit, ale brzy opět utíkal s tasenými scimitary správným směrem. Dorazil k místu, kde se chodba větvila. Oba tunely se táhly přiblině stejným směrem, jeden vak prudce stoupal, a z obou doléhal lomoz bitvy.

Drizzt se rozhodl zamířit vzhůru a v podřepu běel dál. Za zatáčkou zahlédl otvor a poznal, e dorazil k bojiti. Vyplíil se z tunelu na římsu asi dvacet stop nad rozlámanou a kamením posetou podlahou iroké jeskyně. Pod ním spolu bojovali svirfnebli a drowové.

Svirfnebli a drowové! Drizzt se přitiskl ke stěně a sklonil zbraně. Věděl, e hlubinní gnómové nejsou zlí a e boj jistě vyprovokovali drowové, kteří na gnómské horníky pravděpodobně nastraili past. Srdce na něj křičelo, aby skočil dolů a gnómům, na které nepřátelé těce doléhali, pomohl, ale nedokázal v sobě najít sílu. Bojoval s drowy a zabíjel je, ale nikdy s čistým svědomím. Byl to jeho národ, jeho krev. Co kdy tam dole je někdo jako Zaknafein? Někdo jako Drizzt Do'Urden?

Jeden z temných elfů pronásledoval zraněného gnóma vzhůru po kamenitém svahu, jen aby zjistil, e skála oila. Byl to zemský ivel, spojenec gnómů, který si nijak nevímal zbraní, je se marně pokouely proniknout jeho kamennou zbrojí. Temného elfa sevřely obrovské kamenné pae a rozdrtily ho.

Drizzt sebou nad stralivou scénou trhl, ale poněkud se mu ulevilo, kdy zjistil, e se gnómové drí. ivel se pomalu otočil, srazil stranou stalagmit, který mu stál v cestě, a vytrhl obrovské nohy z podlahy.

Gnómové se shlukli za obrovitým spojencem a snaili se navzdory zmatku seskupit. Dařilo se jim to a mnozí probíhali skalnatým bluditěm a přidávali se k hlavnímu voji, protoe temní elfové před nebezpečným obrem nevyhnutelně ustupovali. Jeden ze statných gnómů, Drizzt hádal, e je to tolmistr, vydal rozkaz k přímému pochodu přes jeskyni.

Drizzt si dřepl. Z římsy viděl, jak se zkuení drowtí válečníci rozprostřeli po jeskyni, obeli gnómy ze stran a ukryli se za skalnatými výstupky. Dalí skupina se přesunula k východu z jeskyně, který byl cílem gnómů, a zaujala strategické postavení. Ale pokud ivel vydrí, gnómové si pravděpodobně proklestí cestu ven, a jakmile se ocitnou v chodbě, budou moct tunel ivlem zablokovat a uprchnout do Třpytivého Skalitě.

Obrovi se postavily tři drowské eny. Drizzt si povzdychl, protoe si viml, e jsou oblečené do pavouky ozdobených hábitů Llothiných uctívaček. Poznal, e jsou to kněky, moná dokonce nejvyí kněky, a pochopil, e gnómové neuniknou.

Drowky začaly jedna po druhé zpívat zaklínadla. Zvedly ruce a vyslaly před sebe sprku jemné mlhy. Sotva vlhkost ivel zasáhla, začal se obr rozpoutět a jeho kámen se měnil v bahno.

Kněky pokračovaly ve zpěvu i v útoku. Skalnatý obr se vrhl vpřed, řval vzteky a rysy se mu rozplývaly v bahně.

Obr utril přímý zásah mlhou, take se mu začala roztékat hruď, ale kněka, která výboj vypustila, byla příli zaujatá kouzlem, ne aby stačila uskočit. Skalnatá pae ji zasáhla tak tvrdě, a jí zlámala kosti a odmrtila ji na nedaleký stalagmit.

Zbývající dvě drowky zaměřily útok na ivlový nohy a obr se bezmocně zřítil na zem. Ihned si začal utvářet nové údy, ale kněky ho dál kropily smrtícím detěm. Gnómský vůdce si uvědomil, e jejich spojenec je ztracen, proto vydal rozkaz k přímému útoku. Svirfnebli se podařilo přemoci jednu z kněek, ale pak se na ně vrhli ze stran temní elfové a smrtící čelisti sklaply. Znovu se rozpoutal boj a tentokrát přímo pod Drizztem Do'Urdenem.

Zalapal po dechu nad bitvou, které se stal svědkem, a díval se, jak tři drowové znovu a znovu sekají do gnóma, který s výkřikem padl k zemi a zemřel.

Drizztovi doly výmluvy. Věděl, co je správné a co patné, co příchod Llothiných kněek znamená. Levandulové oči mu zahořely, pozvedl scimitary a Záblesk zahnul modrým ohněm.

Poslední kněku uviděl nalevo pod sebou. Stála vedle vysokého, tenkého pahorku a rukou se dotýkala jednoho svirfnebli. Gnóm se nijak nebránil, jen tam stál, sténal a chvěl se pod kněčiným magickým útokem. Kolem pae drowské eny praskala černá energie, kterou doslova vysávala z neastné oběti ivot.

Drizzt si strčil Záblesk pod pai, skočil, zachytil se rukou za vrchol úzkého pahorku a bleskurychle se otočil. Přistál přímo vedle kněky a tasil zbraň.

Překvapená drowka vytěkla několik ostrých příkazů, protoe zjevně povaovala Drizzta za spojence. Záblesk se jí zabodl přímo do srdce.

Napůl vysátý gnóm na Drizzta zvědavě pohlédl, potom omdlel. Drizzt se rozběhl a volal na gnómy v jejich jazyce, aby je varoval, e se temní elfové rozmístili okolo východu. Hraničář se ale stále drel stranou, protoe si uvědomoval, e gnómové by na něj zaútočili a drowové by ho mohli poznat.

Snail se nemyslet na to, co právě udělal, snail se nemyslet na kněčiny oči, které se tolik podobaly Vierniným.

Přitiskl se zády ke skále. Vude okolo zuřila bitva. Zpoza nedalekého stalagmitu vyběhl gnóm a nebezpečně se oháněl kladivem. Ne mu Drizzt mohl vysvětlit, e není nepřítel, z druhé strany k němu přiskočil drow a postavil se vedle něj.

Gnóm zaváhal, rozhlédl se, kudy by mohl uniknout, ale drow se na něj vrhl.

Drizzt instinktivně sekl drowovi po ruce a zanechal na ní hluboký rám. Elf s ebenovou kůí upustil meč a v hrůze se k drowovi, který nebyl jeho spojencem, pootočil. Překvapeně zavrávoral, obrátil se a utril zásah do tváře gnómským kladivem.

Gnóm samozřejmě nechápal, co se děje. Kdy temný elf padl k zemi, svirfnebli se rozehnal a připravil se k útoku na druhého nepřítele. Ale Drizzt u byl pryč.

Jakmile byly kněky zabity, přispěchal k padlému ivlovi gnómský aman. Na hromadu sutě poloil kámen, rozdrtil ho krumpáčem a pustil se do zaklínání. ivel se opět zhmotnil a jako lavina se začal plahočit vpřed a pátrat po nepřátelích. aman se díval, jak si jeho výtvor razí cestu, ale raději měl věnovat pozornost dění kolem. Připlíil se k němu toti zezadu dalí temný elf, aby mu zasadil smrtící ránu palcátem.

aman vycítil nebezpečí a ve chvíli, kdy palcát začal padat... a zastavil ho scimitar.

Drizzt odstrčil amana stranou a postavil se okovanému drowovi. Přítel? zeptal se drow rychle znakovou řečí.

Drizzt zavrtěl hlavou, sekl Zábleskem po drowově palcátu a srazil ho stranou. Druhý scimitar rychle následoval, hlasitě zařinčel o kov palcátu a odklonil ho daleko doleva.

Okamik překvapení vak nebyl tak velký, jak Drizzt doufal, protoe drow ihned sáhl levou rukou po tenké dýce za opaskem. Zbraň vylétla ze záhybů drowova piwafwi a zamířila Drizztovi přímo na srdce. Zlý drow se vítězoslavně zaklebil.

Drizzt se otočil doprava a ucouvl. Sekl scimitarem napříč a dolů, zahákl ho za jílec dýky a trhl drowovi rukou. Dokončil otočku, omotal drowovu napřaenou ruku kolem sebe a přitiskl se protivníkovi k hrudi. Drow se pokusil udeřit Drizzta palcátem, ale Drizzt byl v lepím postavení a rychlejí. Udělal krok vpřed, pak zpátky a ohnal se loktem po nepřítelově tváři. Třikrát ho v rychlém sledu udeřil do obličeje.

Drizzt odstrčil stranou drowovu ruku s dýkou, moudře se otočil zpět a zvedl Záblesk právě včas, aby zachytil letící palcát.

Zlý drow se snail udret rovnováhu, ale byl zjevně omámený. Drizzt rychle zatočil a trhl Zábleskem, palcát vylétl do vzduchu, Drizzt udeřil levou rukou a zasáhl drowa jílcem Záblesku do čelisti. Protivník klesl na zem.

Drizzt se ohlédl po gnómském amanovi, který na něj zíral s otevřenými ústy a v rukou nervózně svíral kladivo. Okolo se zatím rozpoutal zmatek, protoe se vítězství díky ivlovi přiklonilo na stranu svirfnebli.

K amanovi se přidali dalí dva gnómové a hleděli na Drizzta s podezřením a strachem. Drizzt zavzpomínal na gnómský jazyk, který pouíval melodické ohýbání podobné řeči povrchových elfů spolu s tvrdými souhláskami typickými pro trpasličtinu.

"Nejsem nepřítel," řekl a na důkaz odhodil scimitary na zem.

Drow na zemi zasténal. Jeden z gnómů k němu přiskočil a zacílil mu krumpáčem na hlavu.

"Ne!" vykřikl Drizzt na protest, skočil vpřed a sehnul se, aby úder zastavil.

Náhle se vak napřímil, protoe mu páteří projela ostrá bolest. Viděl, jak gnóm omámeného drowa zabil, ale nedokázal se na brutální čin vůbec soustředit, protoe na zádech ucítil řadu drobných výbuchů. Po obratlích mu přejel zvlátní plochý kyj, jako kdy deska zarachotí o plaňkový plot.

V okamení bylo po vem a Drizzt zůstal na nekonečně dlouhý okamik bez hnutí stát. V nohách ucítil mravenčení, pak ztratil od pasu dolů vekerý cit. Snail se udret rovnováhu, ale zapotácel se a spadl. krábal po kamenné podlaze a snail se popadnout dech.

Věděl, e ho brzy obestře tma bezvědomí nebo moná jetě hlubí temnota, protoe si vůbec nedokázal vzpomenout, kde je nebo co tu dělá.

Uslyel promluvit amana, ale jeho slova zbytky Drizztova vědomí nijak neutěila.

"Zabijte ho."

11

MARNOST

"Tu?" zeptal se bojechtivec a musel křičet, aby jeho drsný hlas bylo přes svitění větru vůbec slyet. Opustil Mitrilovou síň s Regisem a Bruenorem, popravdě půlčíka přinutil, aby ho vyvedl ven, a vydal se spolu s nimi hledat tělo Artemise Entreriho. "Stopy se daj najít na divných místech," dodal typicky tajemným způsobem.

Regis si stáhl do čela kápi příli velkého plátě, aby se ochránil před rezavým větrem. Kráčeli úzkým údolím, strmou roklinou, v ní ostře fičel vítr. "Tady někde," řekl Regis a pokrčil rameny na znamení, e si není jist. Kdy se vydal potlučeného Entreriho hledat, nezamířil tak hluboko, nýbr vyuil stezek a říms na útesech. Byl si jist, e jsou blízko, ale z této perspektivy vypadalo vechno jinak.

"Najdem ho, králi," ujistil Tibldorf Bruenora.

"I kdy nám to moná k ničemu nebude," zabručel Bruenor sklíčeně.

Regis sebou nad trpaslíkovou zasmuilostí trhl. Vycítil, e Bruenor začíná propadat depresi. Trpaslíci nenali ádnou cestu bluditěm tunelů pod Mitrilovou síní, i kdy jich tam dole pátrala skoro tisícovka, a zprávy z východu také nezněly slibně - pokud se Catti s Drizztem skutečně vydali do Stříbroluní, byli u dávno pryč. Bruenor začínal chápat, jak marné je jejich počínání. Uběhly u celé desetidny a jemu se stále nepodařilo najít cestu, která by ho k přátelům přiblíila. Trpaslík ztrácel naději.

"Ale králi!" zařval Pwent. "Von přece zná cestu."

"Je mrtvý," připomněl Bruenor bojechtivci.

"ádný starosti!" křičel Pwent. "Kněí uměj mluvit i s mrtvýma - a von nám určitě nakreslí mapu. Najdem cestu do drowskýho města a já tam kvůli svýmu králi pudu! Zabiju kadýho smradlavýho drowa, a na toho hraničáře," dodal a mrkl na Regise, "a přivedu nae děvče domů!"

Bruenor si jen povzdychl a pokynul Pwentovi, a pokračuje v pátrání. Navzdory svým stínostem vak trpasličí král v koutku due doufal, e mu pohled na Entreriho zlomené tělo přinese pocit zadostiučinění.

Chvíli kráčeli dál a Regis neustále vyhlíel zpod kápě a snail se zorientovat. Nakonec spatřil vysoký převis, který se podobal kamenné větvi vyrůstající z útesu.

"Tam," řekl a ukázal. "To musí být ono."

Pwent vzhlédl a zamířil přímo pod převis. Plazil se po kolenou a větřil, jako by se snail zachytit pach mrtvoly.

Regis ho pobaveně sledoval, pak se otočil k Bruenorovi, který stál u stěny rokle, rukou se opíral o skálu a vrtěl hlavou.

"Co je?" zeptal se Regis a přistoupil k němu. Pwent otázku zaslechl, a kdy si viml králova výrazu, pospíil si k nim.

Jak se Regis blíil, viml si na skále něčeho edého a zalého. Bruenor kus hmoty odtrhl a půlčík se naklonil blí.

"Co je to?" zeptal se Regis a opatrně se hmoty dotkl. Nalepila se mu na prst a půlčíkovi chvíli trvalo, ne lepkavou látku setřásl.

Bruenor několikrát tvrdě polkl. Pwent stěnu očichal, přeběhl rokli a prohlédl skálu na opačné straně.

"Zbytek pavučiny," odpověděl trpaslík pochmurně.

Bruenor s Regisem vzhlédli k převisu a zvaovali, jaké důsledky mohla mít sí nataená pod padajícím zabijákem.

Drow pohyboval prsty příli rychle, ne aby zabiják rozkazy pochopil. Zprudka zavrtěl hlavou. Rozčilený drow sepnul ebenově černé ruce, zaeptal "Iblith" a odeel.

Iblith, zopakoval si Artemis Entreri tie v mysli drowský výraz pro výkal. Od chvíle, kdy ho Jarlaxl vzal na toto prokleté místo, ho slýchával často. Co drowský voják očekával? Teprve se učil sloitou drowskou znakovou řeč, která vyuívala tak přesných a detailních pohybů prstů, e i jeden člověk z dvaceti by měl problém se ji naučit. A také se zoufale snail pochytit mluvenou drowtinu. Znal několik slov a chápal základy drowské větné stavby, take dokázal formulovat jednoduché mylenky.

A slovo iblith znal a příli dobře.

Zabiják se opřel o zadní stěnu malé jeskyně, kterou Bregan D'aerthe tento týden pouívala jako základnu. Jetě nikdy se necítil tak ubohý a nedůleitý. Kdy ho Jarlaxl v jeskyni v rokli nedaleko Mitrilové síně oivil, povaoval jeho nabídku - nebo spíe rozkaz, jak si nyní uvědomoval - e ho vezme do Menzoberranzanu, za úasný nápad a velké dobrodruství.

Ale neproíval ádné dobrodruství, ocitl se toti v pekle. Entreri byl colnbluth, "ne-drow", a il mezi dvaceti tisíci členy netolerantního národa. Ne e by drowové lidi nenáviděli, tedy alespoň o nic víc ne ostatní národy, ale protoe byl colnbluth, ocitl se kdysi tak mocný zabiják rázem na nejnií příčce hierarchie Bregan D'aerthe. Nezáleelo na tom, kdo je nebo koho zabije, v Menzoberranzanu nikdy nezíská ádné postavení.

A pavouci! Entreri pavouky nenáviděl a v drowském městě byli naprosto vude. Vylechtili tu větí, jedovatějí druhy a chovali je jako mazlíčky. A zabít pavouka znamenalo podstoupit trest jivvin quui'elghinn, "umučení k smrti". Ve východní části velké jeskyně, kde se nacházelo mechové pole, houbový háj a jezero Donihrada a Entreri tam často dohlíel na gobliny, lozili pavouci po tisících. plhali kolem něj a po něm a viseli na pavučinách několik palců od jeho tváře.

Zabiják tasil zeleně zářící meč a podrel si jeho smrtící ostří před očima. Alespoň e teď bylo ve městě víc světla. Entreri netuil proč, ale v Menzoberranzanu se nyní ířila magická světla a plápolající pochodně.

"Nebylo by moudré poskvrnit tak nádhernou zbraň drowskou krví," promluvil ode dveří známý hlas obecnou řečí. Do komnaty vstoupil Jarlaxl, ale Entreri neodtrhl oči od čepele.

"Předpokládá, e mám dost sil na to, abych zranil mocného drowa," odpověděl zabiják. "Jak bych mohl, kdy jsem pouhý iblith..."

Jarlaxl zareagoval na jeho sebelítost posměným smíchem. Entreri na oldáka pohlédl a viděl, e drí irák v ruce a pohrává si s perem diatrymy.

"Nikdy jsem nepodceňoval tvé dovednosti, zabijáku," řekl Jarlaxl. "Přeil jsi několik soubojů s Drizztem Do'Urden a to o sobě můe v Menzoberranzanu tvrdit jen málokdo."

"Byl jsem mu roven," procedil Entreri skrz zatnuté zuby. Ta slova bolela. S Drizztem se střetl několikrát, ale jen dvakrát dovedli souboj a do konce.

A Entreri pokadé prohrál. Zoufale touil skóre vyrovnat a dokázat, e je lepí bojovník. Ale přesto musel alespoň sám sobě přiznat, e po dalím souboji s Drizztem netouí. Poté co ho Drizzt poprvé porazil v rozbahněných stokách a ulicích Kalimportu, il Entreri jen pro pomstu a podřídil celý ivot jedné jediné věci: novému souboji s Drizztem. Ale po druhé prohře, po ní zůstal viset zlomený a zoufalý na převisu ve větrem olehané rokli...

Ale co? uvaoval Entreri. Proč u se netouil s odpadlým drowem znovu střetnout? Měl snad konečně důkaz, kdo je lepí? Padlo snad rozhodnutí? Nebo se prostě příli bál? Takové pocity Artemise Entreriho zneklidňovaly, byly nemístné stejně jako jeho postavení v drowském městě.

"Byl jsem mu roven," zopakoval eptem s takovým přesvědčením, jakého jen byl schopen.

"Kdybych byl tebou, moc bych se tím nevychloubal," odpověděl oldák. "Dantrag Baenre a Uthegental Armgo by se navzájem vyzvali na souboj jen proto, aby rozhodli, kdo tě bude moct zabít."

Entreri ani nemrkl, ale jeho meč se rozzářil, jako by odráel jeho hrdost a doutnající vztek.

Jarlaxl se znovu zasmál. "Aby rozhodli, kdo s tebou bude moct bojovat," opravil se oldák a vysekl mu hlubokou omluvnou poklonu.

Ale zabiják stále nezamrkal. Získal by zpět hrdost, kdyby jednoho z legendárních drowských válečníků zabil? Nebo by opět prohrál a místo aby ho zabili, přinutili by ho s tímto vědomím ít?

Entreri mávl mečem a zasunul ho do pochvy. Nikdy dřív neváhal, nebyl tak nejistý. Dokonce i jako chlapec, kdy přeíval v nelítostných ulicích kalimanských přelidněných měst, překypoval sebejistotou a vyuíval ji ke svému prospěchu. Ale tady, na tomto místě ne.

"Tví vojáci se mi posmívají," vytěkl náhle a přenesl své podrádění na oldáka.

Jarlaxl se zasmál a posadil si klobouk na holou hlavu. "Tak jich pár zabij," nadhodil a Entreri netuil, jestli chladný, vypočítavý drow ertuje, nebo ne. "A ostatní tě pak nechají být."

Entreri si odplivl. Nechají ho být? Počkali by si, a by usnul, rozsekali by ho na kousky a nakrmili jimi pavouky v Donihradě. Ta představa zabijáka rozptýlila. Trhl sebou. Zabil enu, co bylo v Menzoberranzanu povaováno za horí zločin ne zabití mue, a některé rody u moná nechávají své pavouky hladovět v očekávání lidské oběti.

"Ach, jak jsi nevychovaný," řekl oldák, jako by ho litoval. Entreri si povzdychl, odvrátil se a utřel si usliněné rty. Co se z něj stalo? V Kalimportu, mezi cechmistry, pai a dalími lidmi, kteří se povaovali za jeho pány, měl vdy ve pod kontrolou. Byl vrah, kterého si najímali ti nejzrádnějí, nejpodlejí zloději v celých Říích, a přesto se nikdo nikdy nepokusil zkříit Artemisi Entrerimu cestu. Tolik touil znovu spatřit bledé kalimportské nebe!

"Neboj, můj abbile," řekl Jarlaxl a pouil drowské slovo pro "důvěrného přítele". "Znovu spatří východ slunce." oldák se zazubil nad Entreriho výrazem, protoe pochopil, e mu četl mylenky. "Budeme ho spolu pozorovat z prahu Mitrilové síně."

Entreri si uvědomil, e půjdou znovu po Drizztovi. A podle mnoství světel v Menzoberranzanu poznal, e tentokrát při tom rozdrtí celý klan Válečného kladiva!

"Tedy," pokračoval Jarlaxl kádlivě, "pokud rod Horlbar mezitím nezjistí, e jsi zabil jednu z jeho Matron matek."

Jarlaxl srazil podpatky, dotkl se okraje iráku a opustil komnatu.

Jarlaxl zná pravdu! A ena byla Matrona matka! Entreri se zoufale opřel o stěnu. Jak mohl vědět, e ta mrcha v uličce byla zatracená Matrona matka?

Zdálo se mu, e ho stěny svírají a dusí. Na obvykle tak chladném čele mu vyrazil pot a náhle nemohl popadnout dech. Dokázal myslet jen na útěk, ale jeho mylenky jako vdy narazily na nezdolné kamenné zdi. V pasti ho nedrely jen drowské čepele, ale samotná poloha města.

Jednou se pokusil z Menzoberranzanu uprchnout východním tunelem za Donihradou. Ale kam mohl jít? Temné říe byly bluditěm nebezpečných tunelů a hlubokých děr, v nich ily příery, se kterými Entreri neuměl bojovat. Byl obyvatel povrchového světa, který se od toho podzemního velice liil. Nerozuměl divokým Temným říím a dlouho by v nich nepřeil. Rozhodně by nenael cestu na povrch. Byl uvězněný v kleci, zbavený hrdosti a důstojnosti a dřív nebo později určitě zemře stralivou smrtí.

12

VYUÍT PŘÍLEITOSTI

"Můem strhnout celou tudle voblast," poznamenal generál Dagna a zapíchl silný prst do mapy na stole.

"Strhnout?" zařval bojechtivec. "Dy to tu strhnem, jak potom ty smradlavý drowy zabijem?"

Regis, který schůzku svolal, se nevěřícně zadíval na Dagna a tři velitele schoulené kolem stolu. Pak obrátil pohled k Pwentovi. "Zabije je strop," vysvětlil.

"U pískovce!" zafuněl bojechtivec. "Copak je to ňáká sranda? Chci si namazat zbroj drowskou krví, ale s tím vaím pitomým plánem se budu k ňákýmu drowskýmu tělu muset napřed prokopat."

"No tak povede útok tudma," nabídl Dagna a ukázal na dalí otevřenou chodbu na mapě. "My vostatní ti dáme sto stop náskok."

Regis se na generála kysele zadíval a přesunul pohled od jednoho trpaslíka k druhému. Vichni souhlasně kývali hlavami. Regis věděl, e Dagna neertuje. Málokdo v klanu Válečného kladiva by prolil slzu, kdyby odporný Tibldorf Pwent v boji s temnými elf padl.

"Strhnout tunel," zopakoval Regis, aby je přivedl zpět k tématu. "Tady a tady budeme potřebovat silnou obranu," dodal a ukázal na dvě otevřené oblasti v jinak úzkých spodních tunelech. "Jetě dneska se sejdu s Berktgarem z Kamenice."

"Chce do toho zatáhnout smradlavý lidi?" zeptal se Pwent.

Dokonce i trpaslíci, kteří upřednostňovali pach sazemi umazaných, zpocených těl, se nad jeho poznámkou zaklebili. V Mitrilové síni se říkalo, e ze zápachu Pwentova podpaí na padesát yardů usychají květiny.

"To jetě nevím," odpověděl Regis. "Jetě jsem jim ani neřekl o svém podezření, e drowové plánují nájezd. Ale pokud se k nám připojí, a já nevidím důvod, proč by to neudělali, bylo by nejrozumnějí neposílat je do tunelů, i kdy je plánujeme osvětlit."

Dagna kývl na souhlas. "Moudrý rozhodnutí," řekl. "Vysokým chlapům se bude líp bojovat na svazích hor. Já bych řek, e drowové přijdou i venkem, nejenom skrz horu."

"A tam na ně budou čekat mui z Kamenice," dodal dalí trpaslík.

Ze stínů pootevřených dveří přihlíel schůzce zvědavě Bruenor Válečné kladivo. asl nad tím, jak rychle se Regis ujal velení, obzvlátě kdy u sebe neměl rubín. Půlčík Bruenorovi vynadal, e nejedná rychleji a rozhodněji, e se poté, co ztratili Cattinu a Drizztovu stopu, znovu propadl do bahna sebelítosti, a pak se s Pwentem v patách vydal rovnou za generálem Dagnem a jeho veliteli.

Bruenora nepřekvapilo to, e se trpaslíci ochotně vrhli do příprav na válku, nýbr e jim očividně velí Regis. Půlčík se samozřejmě ujal své role díky li. Vyuil Bruenorova opětovného nezájmu a předstíral, e se s trpasličím králem radí, potom se vracel k Dagnovi a k ostatním s tím, e přináí rozkazy přímo od Bruenora.

Kdy Bruenor lest odhalil, chystal se půlčíka ukrtit, ale Regis se mu postavil a upřímně nabídl, e odstoupí, pokud se velení ujme Bruenor.

Bruenor si to přál, zoufale v sobě touil najít sílu, ale jakákoli mylenka na válku v něm nevyhnutelně probouzela bolestivé vzpomínky na minulé bitvy, které vybojoval po boku Drizzta, Catti a Wulfgara. Ty Bruenora naprosto ochromily, proto Regise propustil a dovolil mu ve lhaní pokračovat.

Dagna byl dobrý stratég, ale chyběly mu zkuenosti. Bojoval zatím převáně jen s trpaslíky nebo s hloupými gobliny. Regis patřil k Drizztovým nejlepím přátelům a často s ním sedával a naslouchal vyprávění o jeho domovině a lidu. A půlčík býval také jedním z nejlepích přátel Wulfgara, proto rozuměl i barbarům, které budou trpaslíci potřebovat, pokud skutečně dojde k válce.

Dagna ale neměl nikdy zvlá rád nikoho, kdo nebyl trpaslík, proto Bruenora nesmírně překvapilo, e přijímá radu půlčíka, který jetě k tomu nijak neproslul odvahou!

A také to krále bolelo. Bruenor toho věděl o temných elfech a barbarech alespoň tolik co Regis a trpasličím taktikám rozuměl lépe ne kdokoli jiný. To on by měl sedět u stolu a číst v mapě. Měl by se s Regisem po boku vydat na schůzku s Berktgarem Odváným.

Bruenor sklopil zrak, promnul si čelo a přejel prsty po stralivé jizvě. Prázdný oční důlek ho bolel. A prázdné bylo také jeho srdce, ze kterého mu vytrhli Wulfgara a které pukalo, kdykoli pomyslel na to, e se Drizzt a jeho drahá Catti vydali do nebezpečí.

Události kolem něj se vymkly jeho odpovědnosti jako krále Mitrilové síně. Bruenor byl předevím oddán svým dětem, přičem jedno ztratil a druhé zmizelo, a přátelům. Jejich osudy u nemohl nijak ovlivnit. Mohl jen doufat, e zvítězí, přeijí a vrátí se, protoe nevěděl, kde Catti s Drizztem hledat.

A Wulfgara u nikdy nespatří.

Trpasličí král si povzdychl, odvrátil se a pomalu se vydal zpět do své prázdné komnaty. Ani si neviml, e schůzka skončila.

Regis Bruenora ze dveří mlčky sledoval a litoval, e u sebe nemá rubínový přívěsek. S jeho pomocí by se mohl alespoň pokusit znovu zaehnout v dui zlomeného trpaslíka oheň.

Catti hleděla podezřívavě do iroké chodby před sebou a snaila se rozeznat obrysy mezi pahrbky stalagmitů. Ocitla se v oblasti, kde se bahno mísilo s kamením a jasně v něm vyvstávaly otisky nohou - nedávno tudy proli goblini.

Bylo to dokonalé místo pro léčku. Z toulce u boku vytáhla Catti íp a připravila magický Taulmaril Hledač srdcí k výstřelu. Pod paí nesla soku pantera, aby ji mohla bez zdrování upustit na zem. Zvaovala, jestli má Guenhwyvar přivolat z Astrální sféry hned, nebo počkat. Neměla ádný důkaz, e goblini jsou jetě stále poblí, vechny pahorky v tunelu vypadaly přirozeně a nekodně, ale přesto jí mrazilo v týle.

Nakonec se rozhodla kočku nepovolat, protoe logika zvítězila nad instinkty. Ucouvla ke stěně vlevo, pomalu vykročila a trhla sebou pokadé, kdy jí kolem nohou zaplouchalo bahno.

Prola kolem tuctu stalagmitů a stále se drela blízko u stěny. Zastavila se a znovu se zaposlouchala. Vechno se zdálo být v pořádku, ale nedokázala se zbavit pocitu, e někdo sleduje kadý její krok, e se poblí ukrývá netvor připravený vrhnout se na ni a zakrtit ji. Bude taková celá cesta Temnými říemi? Doenou ji vymylené nestvůry k ílenství? Anebo jetě hůř - popletou ji falená varování instinktů natolik, e ve chvíli, kdy bude čelit skutečnému nebezpečí, sele?

Catti potřásla hlavou, aby si pročistila mylenky, a zamourala do magické záře hvězd, která osvětlovala okolí. Dárek lady Alustriel měl jetě jednu výhodu, a to fakt, e Cattiny oči nezářily rudým infraviděním. Ale mladá ena, která neměla s podobnými věcmi zkuenosti, to nevěděla. Věděla jen to, e siluety před ní vypadají straidelně. Podlaha a stěny tu nebyly pevné jako v jiných tunelech. Na některých místech volně tekly voda a bahno. Vypadalo to, jako by stalagmity měly údy, a moná to byly gobliní pae drící zbraně.

Catti opět potlačila nevítané mylenky, vykročila, ale ihned ztuhla. Zachytila nějaký zvuk, tiché zakrabání, jako kdy hrot zbraně zavadí o skálu. Dlouhou dobu poslouchala, ale nic dalího u nezaslechla, proto si znovu řekla, e se nechává unést představivostí.

Ale představovala si i gobliní lépěje? zeptala se sama sebe, kdy udělala dalí krok.

Catti upustila soku, bleskurychle se obrátila a zvedla luk. Zpoza nejbliího stalagmitu vyrazil goblin a jeho oklivá, plochá tvář vypadala kvůli irokému úsměvu jetě irí. Vysoko nad hlavou drel rezavějící, zubatý meč.

Vystřelila. Stříbrný íp sotva opustil luk a netvorova hlava u vybuchla ve sprce barevných jisker. íp prolétl goblinem a znovu zajiskřil, jak odtípl kus stalagmitu.

"Guenhwyvar!" zvolala Catti a znovu si připravila luk. Věděla, e se musí pohnout, protoe sprka jisker jasně odhalila její pozici. Střelila pohledem po edé mlze, která začala vířit kolem figurky, popadla soku a vyrazila pryč od zdi. Přeskočila goblinovo mrtvé tělo, vrhla se za nejblií stalagmit a protáhla se kolem dvou dalích. Koutkem oka zahlédla přikrčenou, čtyři stopy vysokou postavu. Vypustila dalí íp, jeho stříbřitý svit zapudil temnotu, a zasáhla cíl. Neusmála se vak, protoe záblesk odhalil dalí tucet oklivých tvorů, kteří se plíili kolem pahorků.

Křičeli a výskali a vrhli se do útoku.

U stěny se edá mlha zhmotnila v mocného pantera. Guenhwyvar vycítila naléhavost volání a ihned zbystřila. Přitiskla ui k hlavě a rozhlédla se zářícíma zelenýma očima okolo, aby zjistila, co se děje. Tieji ne samotná noc se pak dala do pohybu.

Catti zamířila jetě dál ode zdi a obela blíící se tlupu z boku. Pokadé, kdy vyla zpoza stalagmitu, vystřelila a stejně často zasáhla skálu jako goblina. Věděla, e zmatek je jejím spojencem. Nesměla dovolit, aby se tvorové přeskupili, jinak by ji obklíčili.

Vypálila dalí íp a v jeho svitu zahlédla nejblií terč, goblina, jen se krčil za pahrbkem, k němu se blíila. Zastavila se za stalagmitem, vrátila se zpět stejnou cestou a zoufale se snaila vloil co nejrychleji íp do luku.

Goblin pahorek oběhl a s rozmáchnutým mečem po ní skočil. Catti jen tak tak srazila zbraň stranou lukem. Uslyela za sebou zamlaskání bahna a sykot a instinktivně padla na kolena.

Těsně nad ní v tu chvíli prolétl goblin a srazil překvapeného společníka k zemi. Oba ale rychle vyskočili na nohy, stejně rychle jako Catti. Oháněla se před sebou lukem, aby si je udrela od těla, a přitom se snaila vytrhnout drahokamy posázenou dýku zpoza opasku.

Goblini vycítili příleitost a zaútočili - a odlétli stranou, jak na ně z výky skočil estisetlibrový panter.

"Guen," pronesla Catti bezhlesně s povděkem, otočila se a vytáhla íp z toulce. Goblini se k ní rychle blíili zezadu, přesně jak očekávala.

Taulmaril třikrát zadrnčel a řady goblinů prořídly. Catti vyuila smrtících výbuchů a oslnivých záblesků a rozběhla se, ale ne pryč, jak goblini očekávali, nýbr zpátky po vlastních lépějích.

Oklamala je. Přikrčila se za irokým pahorkem a téměř se zasmála, kdy těsně za ní vyskočil z úkrytu goblin, promnul si oslepené oči a zahleděl se opačným směrem.

Sotva pět stop za hloupým stvořením vypustila Catti íp, který se goblinovi propálil zády, zlámal mu páteř a vymrtil ho do vzduchu.

Catti se otočila a oběhla iroký pahrbek. Zaslechla Guenhwyvařin řev a vřískot goblinů. Před ní vyskočila na nohy dalí skrčená postava a rozběhla se pryč. Catti zvedla luk a chystala se vystřelit.

Náhle do ní něco strčilo. íp vylétl, ale minul cíl a vypálil díru do stěny.

Catti překvapeně a bolestivě zavrávorala. Narazila si holeň o trčící kámen, zapotácela se a padla na koleno. Sáhla pro dalí íp a ucítila, jak jí z boku prýtí krev. Teprve v tu chvíli ucítila okovaná Catti havé vlny agónie.

Neztratila vak hlavu, vloila íp do luku a obrátila se.

Goblin stál přímo nad ní a přes pičaté, zaloutlé zuby mu z úst unikal horký, páchnoucí dech. Meč drel zvednutý vysoko nad hlavou.

Catti vystřelila. Goblin vylétl do vzduchu, ale dopadl opět na nohy. Společníka za ním vak zasáhla střela pod bradu s takovou silou, a mu vybuchlo temeno.

Catti byla přesvědčena, e je konec. Jak mohla minout? Prolétl snad íp goblinovi pod paí, kdy vyskočil do vzduchu? Nedávalo to smysl, ale nemohla si dovolit o tom dlouze přemýlet. Byla si jista, e v následující chvíli zemře, protoe nedokázala zvednout luk dost rychle na to, aby odrazila goblinův útok. Nemohla by zastavit padající meč.

Ale meč nedopadl. Goblin se prostě zastavil a na nekonečně dlouhou dobu zůstal naprosto nehybně stát. Poté jeho meč zarachotil o kámen. V plicích mu zahvízdalo a z rány ve středu hrudníku se vyvalila krev. Netvor se zřítil mrtvý.

V tu chvíli si Catti uvědomila, e ho trefila, íp prostě prolétl prvním goblinem a zasáhl i druhého.

Catti se přinutila vstát. Pokusila se rozběhnout, ale zalévaly ji vlny horka, a ne si stačila uvědomit, co se děje, znovu klesla na koleno. Z boku jí do těla prosakoval ledový chlad, aludek jí svírala sílící nevolnost a k její hrůze se k ní hnal dalí z odporných goblinů a oháněl se hřeby pobitým kyjem.

Catti sebrala zbytky sil, počkala do poslední chvíle a ohnala se přímo lukem. Goblin zavřískl a uskočil, vyhnul se ráně, ale poskytl Catti dost času na to, aby tasila krátký meč a drahokamy posázenou dýku.

Vstala a potlačila bolest a nevolnost.

Goblin zamumlal něco protivným, pitivým hlasem, asi nějakou výhrůku, Catti vak jeho slova připadala jako typické goblini fňukání. Odporné stvoření se na ni znenadání vrhlo, mávlo kyjem a Catti uskočila.

Bokem jí vystřelila příerná bolest, která ji málem připravila o rovnováhu. Goblin se v podřepu blíil, protoe cítil, e vítězství je jeho.

Dál na ni promlouval a posmíval se jí, i kdy jeho jazyku nerozuměla. Zasmál se a ukázal na její zraněnou nohu.

Catti si byla jistá, e goblina porazí, ale obávala se, e jí to k ničemu nebude. I kdyby s Guenhwyvar zvítězily, zabily vechny gobliny nebo je zahnaly, co pak? Noha ji sotva unesla, jistojistě by nemohla jít dál a pochybovala, e by dokázala ránu správně vyčistit a oetřit. Goblini ji moná nezabijí, ale zastavili ji a přes ni se dál přelévaly vlny bolesti.

Catti obrátila oči v sloup. Zavrávorala.

Zamrkala a obrnila se, protoe jí goblin sedl na vějičku a zaútočil. Kdy si uvědomil, e ho vlákala do léčky, pokusil se zastavit, ale nohy mu sklouzly po bahně.

Goblin se zběsile ohnal kyjem, ale Catti zastavila úder mečem a zahákla ho zajeden z hřebů. Věděla, e nemá dost sil na to, aby srazila kyj stranou, proto naopak zatlačila, přitáhla si ruku s mečem k tělu a otočila se, čím si goblinovu pai obtočila kolem sebe.

Po celou dobu přitom mířila protivníkovi dýkou na břicho. Goblin zvedl volnou ruku, aby ji zastavil, a hrot čepele dýky mu pronikl jen kůí.

Catti nevěděla, jak dlouho goblina udrí. Ztrácela sílu. Touila se stočit do klubíčka a omdlít.

Pak k jejímu překvapení vyrazil goblin bolestivý výkřik. Trhal hlavou ze strany na stranu a celý se divoce třásl, jak se snail uniknout. Catti si sotva drela nebezpečný kyj od těla, take se musela pohybovat s ním.

Dýkou prolétl záchvěv energie a vnikl jí do pae.

Mladá ena nevěděla, co si o tom má myslet, co se děje. Goblin se začal křečovitě zmítat a kadá divoká křeč jí do těla vyslala dalí výboj energie.

Netvor padl na skálu, pae, kterou dýku zadrel, mu ochable klesla k boku, a Catti, ji strhla setrvačnost, na něm přistála a vrazila mu nů do těla a po jílec. Dalí záchvěv energie Catti málem porazil. Vytřetila oči hrůzou, kdy si uvědomila, e dýka Artemise Entreriho doslova poírá ivotní sílu goblina a přenáí ji do ní!

Goblin leel nataený na stalagmitu, jeho oči zíraly bez mrkání vpřed a tělo sebou cukalo ve smrtelné křeči.

Catti uskočila a vytrhla dýku z těla. Namáhavě lapala po dechu a hleděla na nů s nevírou a čirým odporem.

Guenhwyvařino zařvání jí připomnělo, e bitva jetě neskončila. Zasunula dýku zpět za opasek a otočila se, protoe ji napadlo, e musí najít luk. Uběhla dva kroky, ne si uvědomila, e ji noha snadno nese.

Odněkud ze stínů vylétl goblini otěp, odrazil se od skály těsně za ní a vytrhl ji ze zamylení. Catti se sehnula, a jak klouzala po bahně kolem svého luku, sebrala ho. Pohlédla do toulce a zjistila, e jeho mocná magie u vrátila vypotřebované ípy zpět.

A také si vimla, e u jí z rány neprýtí krev. Opatrně po ní přejela prsty a ucítila jen strup. Nevěřícně zavrtěla hlavou, zvedla luk a začala střílet.

U jen jeden goblin se dostal Catti na dosah. Připlíil se kolem irokého pahrbku. Mladá ena se chystala odhodit luk a tasit zbraň, ale zastavila se, protoe goblina do hlavy udeřil obrovskou tlapou panter a zaryl mu drápy do skoseného čela.

Guenhwyvar trhla goblinem dozadu tak prudce, e jedna z netvorových bot zůstala trčet v bahně. Kočka otevřela mocnou tlamu, zahryzla se okovanému goblinovi do hrdla a skousla. Catti se odvrátila a zadívala se za ně.

ádné dalí nepřátele neviděla, ale přesto vystřelila íp, aby osvětlila konec chodby. Půl tuctu goblinů vzalo nohy na ramena a Catti je zasypala ípy, které je jednoho po druhém kosily.

Uběhla minuta a Catti stále střílela, protoe její kouzelný toulec se nikdy nevyprázdní, přiběhla k ní vak Guenhwyvar, ouchla do ní a doadovala se pohlazení. Catti si zhluboka oddychla, poloila ruku na koččin svalnatý bok a pohled jí padl na drahokamy posázenou dýku, která jí netečně vězela za opaskem.

Viděla, jak se dýkou oháněl Entreri, a jednou ji Catti dokonce přitiskl k hrdlu. Mladá ena se zachvěla, kdy si na straný okamik vzpomněla. Nyní, kdy věděla, jak krutá zbraň skutečně je, se záitek zdál jetě děsivějí.

Guenhwyvar zavrčela, strčila do ní a nutila ji k pohybu. Catti panterovo naléhání chápala. Podle Drizztova vyprávění se goblini jen zřídkakdy toulali Temnými říemi v malých skupinkách. Léčku jich přichystalo sotva dvacet, ale dalích dvě stě se pravděpodobně ukrývalo poblí.

Catti se zadívala do tunelu za sebou. Byla to chodba, kterou přila a jí nyní utekli goblini. Napadlo ji, e by se jí mohla také dát, probojovat se uprchlíky a vrátit se zpět na povrch, kam patří.

Byla to vak jen prchavá mylenka, chvilková slabost, která se dala omluvit. Věděla, e musí jít dál, ale jak? Catti znovu pohlédla dolů na opasek a usmála se, kdy jí zrak padl na kouzelnou masku. Zvedla si ji před tvář, nevěděla vak, jak funguje.

Pokrčila rameny a nasadila si ji.

Nic se nestalo.

Podrela ji pevněji, pomyslela na Drizzta a představila si samu sebe s ebenovou pletí a jemnými rysy drowky.

Po kůi jí přeběhla magie a zatípala ji v kadém póru. Po chvíli nechala ruku klesnout, maska ale zůstala na místě. Catti zamrkala, protoe její ruka zářila v magickém světle hvězd Kočičího oka dokonalou černí a prsty měla tíhlejí a jemnějí ne dřív.

Bylo to tak snadné!

Catti litovala, e u sebe nemá zrcadlo a nemůe převlek zkontrolovat, hluboko v srdci vak cítila, e je dokonalý. Vzpomněla si, jak dokonale Entreri napodobil Regise, kdy se vrátil do Mitrilové síně, a to včetně půlčíkovy výstroje. Mladá ena se zadívala na svůj ountělý oděv. Zavzpomínala na Drizztovo vyprávění o domově a o nádherných, zlých Llothiných kněkách.

Cattin obnoený cestovní plá se proměnil v přepychový třpytivý háv fialovočerné barvy. Boty jí zčernaly a pičky se jemně zahnuly. Zbraně se vak nezměnily a Catti se náhle zdálo, e v tomto převleku je Entreriho dýka jedinou vhodnou zbraní.

Mylenky mladé eny se opět obrátily ke zvrácené čepeli. Jedna její část touila odhodit dýku do bahna a pohřbít ji, aby u ji nikdy nikdo nenael. Dokonce sevřela jílec v ruce.

Ihned ho ale pustila, posílila své odhodlání a uhladila si drowské aty. Čepel jí pomohla. Bez ní by byla ochromená a ztracená, moná dokonce mrtvá. Byla to zbraň jako její luk, a přestoe se Catti její kruté vlastnosti protivily, pro tuto chvíli je akceptovala. Dny přely v desetiden, potom ve dva a dýka se jí nesla stále snadněji.

V Temných říích přeili jen ti nejdrsnějí.

ČÁST

TŘETÍ

STÍNY

V Temných říích nejsou ádné stíny. Teprve po letech strávených na povrchu jsem pochopil, jak je taková drobnost důleitá, jak významný je tento rozdíl mezi světlem a tmou. V Temných říích nejsou ádné stíny, ádné tajemné oblasti, do nich se můete vydat jen ve fantazii.

Jak úasný je takový stín! Slunce stálo vysoko na obloze a já viděl, jak pode mnou kráčí má vlastní silueta. Viděl jsem, jak svi narostl do velikosti medvěda, protoe slunce klesalo k obzoru a vrhalo na zem jeho dlouhý stín. Procházel jsem se za soumraku lesem, nahlíel do skvrnek světla, v nich se soustředily poslední sluneční paprsky dne a propůjčovaly zelenému listí edivý odstín, a do tmavnoucích míst, do kterých jsem viděl jen okem své mysli. Krčí se snad ve stínech netvor? Ork či goblin? Ukrývá ero nádherný kouzelný meč, nebo naopak prostou ličí noru?

Kdy kráčím za soumraku lesem, společnost mi dělá představivost, která zbystřuje smysly a otevírá mysl monostem. Ale v Temných říích stíny neexistují a není zde ani místo pro snění. Ve ovládá pochmurné, nekonečné, dravé ticho a velmi skutečné a naléhavé nebezpečí.

Představovat si číhajícího nepřítele nebo skrytý poklad je zábavné, bystří to smysly a dodává chu do ivota. Ale kdy je nepřítel skutečný, kadý skalní výstupek a výklenek můe ukrývat nebezpečí a skutečnost se stává zdrojem napětí, pak přestává být hra zábavná.

V chodbách Temných říí nemůete fantazírovat. Kdy si za kamenem představíte nepřítele, nemusíte si vimnout toho skutečného o kus dál. Snění zbavuje pohotovosti, která je v Temných říích nutná k přeití.

To pro mě bylo při návratu do tmavých chodeb beze světla nejobtínějí. Musel jsem se opět stát primitivním lovcem, spoléhat se na instinkty a neklidnou energii, která mě neustále udrovala v napětí a připraveného vyrazit. Záleelo jen na přítomnosti a na vyhlíení úkrytů potenciálních nepřátel. Nemohl jsem si dovolit snít. Musel jsem čekat na nepřátele, vyhlíet je a reagovat na jejich pohyb.

V Temných říích nejsou ádné stíny. Není v nich místo pro fantazii. Neustálá bdělost vak nedodává chu do ivota, neposkytuje prostor pro naděje a sny.

Drizzt Do'Urden

13

HLADOVÁ BOHYNĚ

Rádce Firbl ze Třpytivého Skalitě si obvykle výpravy za hranice města hlubinných gnómů uíval, tentokrát ale ne. Gnóm stál v malé jeskyni, která vak jemu připadala obrovská, a cítil se v ní zranitelný. Kopal do kamenů na jinak hladké podlaze, točil tupými prsty za zády a čas od času si přejel rukou po téměř pleaté hlavě a utřel si z ní pot.

Do komnaty vedlo tucet tunelů, ale Firbl se utěoval vědomím, e má po ruce čtyřicet svirfneblijských válečníků, kteří mu kdykoli přispěchají na pomoc, a to včetně několika amanů s kouzelnými kameny, jimi mohli kdykoli snadno vyvolat ze zemské sféry obrovitého ivla. Ale Firbl lépe ne kdokoli jiný z jeho národa znal drowy, kteří ili v Menzoberranzanu asi čtyřicet pět mil na východ od Třpytivého Skalitě, proto se ani navzdory ozbrojenému doprovodu nedokázal uvolnit. Gnómský rádce věděl, e pokud mu temní elfové nastraili léčku, nepomohou mu ani vichni gnómové a magie Třpytivého Skalitě.

Z tunelu na opačné straně malé komnaty se ozval povědomý klapot bot a o chvíli později vstoupil do jeskyně Jarlaxl, podivuhodný drowský oldák se irákem ozdobeným obrovským perem diatrymy a vestou tak krátkou, e odhalovala jeho svalnaté břicho. Zamířil rovnou ke gnómovi, rozhlédl se několikrát okolo, potom se hluboce uklonil, a irákem zametl podlahu.

"Zdravím!" řekl Jarlaxl srdečně, kdy se narovnal, a pokrčil pai tak, e mu irák spočinul v ohbí lokte. Potom paí trhl, klobouk vylétl do vzduchu, otočil se a dosedl nafoukanému oldákovi na vyholenou hlavu.

"Má dnes dobrou náladu," poznamenal Firbl.

"A proč by ne?" zeptal se drow. "Dalí krásný den v Temných říích! Je třeba si ho uít."

Nijak Firbla nepřesvědčil, ale gnóm jako vdy asl nad tím, jak dokonale lstivý drow ovládá svirfneblijský jazyk. Jarlaxl jím mluvil stejně snadno a plynule jako hlubinní gnómové v Třpytivém Skaliti, i kdy pouíval větnou stavbu běnějí v drowském jazyce, kdeto gnómové dávali přednost obrácenému pořádku slov.

"Mnoho svirfneblijských výprav čelilo v poslední době útokům," pronesl Firbl a jeho tón hraničil s obviněním. "Byli to horníci, kteří dolovali na západ od Třpytivého Skalitě."

Jarlaxl se upejpavě usmál a rozhodil rukama. "Ched Nasad?" nadhodil nevinně s odkazem na nejblií drowské město.

"Menzoberranzan!" opravil ho Firbl. Ched Nasad leel mnoho desetidnů cesty od Třpytivého Skalitě. "Jeden z temných elfů měl na sobě znak menzoberranzanského rodu."

"Odpadlíci," opáčil Jarlaxl. "Nebo mladí bojovníci, kteří se prostě touí pobavit."

Firbl se zamračil a stiskl pevně rty. Oba s Jarlaxlem věděli, e nájezdníky nebyli mladíci hledající zábavu. Útok byl koordinovaný a dokonale provedený a mnoho svirfnebli při něm zemřelo.

"Co mám říct?" zeptal se Jarlaxl nevinně. "Jsem jen pěák ve velké hře."

Firbl si odfrkl.

"Děkuji ti za důvěru v mé postavení," řekl oldák bez zaváhání. "Ale, drahý Firble, tohle jsme u přece probírali. Tentokrát nemám na to, co se děje, ádný vliv."

"A co se děje?" obořil se na něj Firbl. Během posledních dvou měsíců se seel s Jarlaxlem u dvakrát, aby si s ním o této věci promluvil, protoe drowové se stále častěji objevovali v blízkosti svirfneblijského města. Při kadé schůzce Jarlaxl lstivě naznačoval, e se děje něco velkého, ale nikdy Firblovi neřekl, o co vlastně jde.

"Vracíme se zase ke stejné věci?" zeptal se oldák unaveně. "No tak, drahý Firble, u mě nebaví..."

"Zajali jsme drowa," přeruil ho Firbl a zaloil si statné pae na hrudi, jako by tato novina byla skutečně důleitá.

Jarlaxl se zatvářil nevěřícně a znovu rozhodil rukama, jako by chtěl říct: "No a?"

"Věříme, e pochází z Menzoberranzanu," pokračoval Firbl.

"enu?" zeptal se Jarlaxl, protoe ho napadlo, e pokud gnóm povauje informaci za důleitou, musí mluvit o nejvyí kněce. Ale oldák neslyel o tom, e by nějaká zmizela - tedy a na Jerlys Horlbar, a ta přece jen nebyla nezvěstná.

"Mue," odvětil Firbl a oldák se opět zatvářil nedůvěřivě.

"Tak ho popravte," poradil Jarlaxl pragmaticky.

Firbl napjal zkříené pae a začal netrpělivě podupávat nohou.

"Firble, opravdu si myslí, e drowský zajatec muského pohlaví posílí postavení tvého města při vyjednávání?" zeptal se oldák. "Očekává snad, e se rozběhnu zpátky do Menzoberranzanu a začnu ebrat o ivot jednoho mue? Myslí si, e jeho Matrona matka bude poadovat, aby vekerá aktivita v této oblasti ustala?"

"Take přiznává, e sem nájezdníky někdo poslal!" odsekl svirfnebli a ukázal silným prstem na Jarlaxla, protoe byl přesvědčen, e nachytal oldáka při li.

"Mluvím hypoteticky," opravil ho Jarlaxl. "Připustil jsem, e bys mohl mít pravdu, abych se pokusil pochopit tvé záměry."

"O mých záměrech nic neví, Jarlaxle," ujistil ho Firbl. Ale Jarlaxlovi začínalo být jasné, e gnóma jeho chladné chování rozčiluje. S Jarlaxlem to bylo vdy takové. Firbl se s drowem scházel jen ve chvílích, kdy se Třpytivé Skalitě ocitlo v zoufalé situaci, a obvykle za to gnóm draze zaplatil drahokamy nebo jinými poklady.

"Řekni si cenu," pokračoval gnóm.

"Cenu?"

"Moje město je v nebezpečí," řekl Firbl ostře. "A ty moná ví proč."

oldák neodpověděl, jen se usmál a ucouvl od gnóma.

"A zná také jméno drowa, kterého jsme zajali," pokračoval Firbl ve snaze být stejně lstivý. oldák poprvé projevil mírný zájem.

Firbl nechtěl zajít tak daleko. Nechtěl odhalit "vězňovu" totonost. Drizzt Do'Urden byl koneckonců přítelem Belwara Svárlivce, nejctihodnějího tolmistra. Drizzt nikdy nebyl nepřítelem Třpytivého Skalitě, a dokonce svirfnebli pomohl, kdy před dvaceti lety městem procházel. A podle zpráv pomohl gnómům i tentokrát, kdy je v tunelech napadli drowové.

Ale Firblova věrnost patřila předevím jeho lidu a městu, a pokud jim při současných potíích pomůe, kdy odhalí Drizztovo jméno Jarlaxlovi, pokud se díky tomu dozví, co se děje, pak to za to, podle Firblova názoru, stálo.

Jarlaxl se na dlouhou dobu odmlčel a přemýlel, jakým směrem náhle významný rozhovor vést. Napadlo ho, e se jedná o nějakého odpadlého drowa, snad bývalého člena Bregan D'aerthe, kterého u povaovali za ztraceného ve vnějích tunelech. Anebo se gnómům moná podařilo zajmout lechtice z některého významnějího rodu, co by byla skutečná výhra. Jarlaxlovi se při pomylení na moný zisk, který by takový lechtic mohl Bregan D'aerthe přinést, zaleskly oči.

"Jak se jmenuje?" zeptal se oldák.

"Známe ho oba dva," odpověděl Firbl povýeně - jen zřídkakdy byl při schůzkách se oldákem v nadřazené pozici.

Ale jeho tajuplná odpověď poskytla Jarlaxlovi víc informací, ne zamýlel. Gnómové ze Třpytivého Skalitě znali podle jména jen velmi málo drowů a Jarlaxl si mohl snadno zjistit, kde se větina z nich nachází. oldák na okamik vytřetil oči, rychle se vak ovládl a jeho mysl se vydala cestou nových moností.

"Pověz mi, co se děje," poadoval Firbl. "Co dělá Menzoberranzan tak blízko u Třpytivého Skalitě? Pověz mi to a já ti řeknu jeho jméno!"

"Pokud chce, klidně mi ho řekni," posmíval se Jarlaxl. "A co e se děje? U jsem ti řekl, e viníky jsou Ched Nasad nebo hraví mladíci, moná studenti Akademie."

Firbl sevřel ruce v pěst a začal poskakovat ze strany na stranu, jako by se nevypočitatelného oldáka chystal uhodit. Během jediného mrknutí oka ho drow připravil o vechnu převahu.

"Drahý Firble," chlácholil ho Jarlaxl. "Opravdu bychom se neměli scházet, pokud nejde o něco důleitého. A ty a tvůj doprovod byste se v těchto temných časech neměli vydávat tak daleko od svého města."

Malý svirfnebli nedokázal potlačit podráděné zasténání. oldák neustále naznačoval, e se děje něco nebezpečného, e drowské nájezdy jsou součástí nějakého větího plánu.

Ale Jarlaxl tam jen netečně stál, jednu pai měl poloenou přes břicho, druhou si podpíral bradu a tvářil se pobaveně. Firbl si uvědomil, e u se nic podstatného nedozví, proto se úsečně uklonil, obrátil se a odpochodoval z komnaty. Po celou dobu přitom z cesty odkopával kamení.

oldák se tvářil uvolněně jetě nějaký čas poté, co gnóm odeel, potom ledabyle mávl do tunelu za sebou. Vyel z něj člověk, jeho oči vak rudě zářily infraviděním, které bylo běné jen u národů Temných říí. To jeho bylo darem nejvyí kněky.

"Nebylo to zábavné?" zeptal se Jarlaxl jazykem povrchu.

"A poučné," odvětil Entreri. "A se vrátíme do města, nemělo by být těké zjistit, kdo zajatý drow je."

Jarlaxl na zabijáka zvědavě pohlédl. "Copak to u netuí?" zeptal se.

"O ádných nezvěstných lechticích nevím," odvětil Entreri a opatrně se na oldáka zadíval. Uniklo mu snad něco? "Musí to být lechtic, kdy ho zná nejen ty, ale i gnómové. lechtic nebo drowský obchodník."

"A kdy ti řeknu, e drow v Třpytivém Skaliti není zajatec," naznačil Jarlaxl a po ebenové tváři se mu rozlil pokřivený úsměv.

Entreri na něj nechápavě zíral, protoe netuil, o čem to oldák mluví.

"Samozřejmě," řekl Jarlaxl po chvíli. "Ty neví, co se tu kdysi stalo, take si nemůe dát informace dohromady. Jeden z drowů kdysi opustil Menzoberranzan a il nějaký čas s gnómy, ale nikdy jsem nepředpokládal, e se vrátí."

"Přece nemyslí..." řekl Entreri. Vyrazilo mu to dech.

"Přesně tak," odpověděl Jarlaxl a obrátil pohled k tunelu, kterým Firbl odeel. "Vypadá to, e moucha přila za pavouky."

Entreri nevěděl, co si myslet. Drizzt Do'Urden se vrátil do Temných říí! Jak to ovlivní plány nájezdu na Mitrilovou síň? Upustí od nich? Přijde Entreri o poslední anci spatřit svět na povrchu?

"Co uděláme?" zeptal se oldáka zoufale.

"Uděláme?" zopakoval Jarlaxl. Zaklonil se a srdečně se rozesmál.

"Uděláme?" zeptal se drow znovu, jako by otázka byla naprosto absurdní. "Budeme samozřejmě dret jazyk za zuby a dobře se bavit!"

Nebyla to tak docela nečekaná odpověď, kdy se nad tím zabiják zamyslel. Jarlaxl miloval ironii, proto v chaotickém světě drowů doslova vzkvétal, a tento neočekávaný zvrat představoval obrovskou ironii. Jarlaxl povaoval ivot za hru, kterou se bavil bez ohledu na důsledky nebo morálku.

Kdysi dávno by s ním Entreri souhlasil, a občas se dokonce i stejně choval, ale ty doby u dávno minuly. Artemis Entreri, ubohý zabiják, mohl příli mnoho ztratit. Drizztova přítomnost v blízkosti Menzoberranzanu mohla váným způsobem ovlivnit zabijákovu budoucnost, která v tuto chvíli vypadala skutečně pochmurně.

Jarlaxl se znovu dlouze a drsně zasmál. Entreri hleděl zasmuile do tunelu, který vedl ke gnómskému městu, a v duchu zíral do tváře a fialových očí svého největího nepřítele.

Drizzta známé prostředí potěilo. Měl pocit, jako by snil, protoe malý kamenný příbytek vypadal přesně tak, jak si ho pamatoval, a to včetně hamaku, ve kterém nyní leel.

Věděl ale, e to není sen, protoe od pasu dolů nic necítil, a to ani provazy závěsné sítě, ani mravenčení v bosých nohách.

"Jsi vzhůru?" ozvalo se z druhé, mení komnaty příbytku. Slova Drizzta hluboce zasáhla, protoe byla pronesena svirfneblijským jazykem, podivnou směsicí elfských melodií a praskajících trpasličích souhlásek. Drizztovu mysl zaplavila svirfneblijská slova, i kdy ten jazyk neslyel ani jím nemluvil u víc ne dvacet let. Drizzt s námahou otočil hlavu ke tolmistrovi.

Jeho srdce při pohledu na gnóma poskočilo.

Belwar trochu zestárl, ale pořád byl statný. Kdy gnóm poznal, e jeho dávný přítel je skutečně vzhůru, zabuil o sebe "rukama".

Drizzta potěilo, kdy mistrovské kovářské dílo na koncích gnómových paí spatřil. Ruce gnómovi ual Drizztův bratr při jejich prvním setkání. Dolo tehdy k bitvě mezi hlubinnými gnómy a drowskými nájezdníky a zpočátku byl Drizzt Belwarovým zajatcem. Ale Dinin přispěchal Drizztovi na pomoc a situace se obrátila.

Dinin by Belwara zabil, kdyby Drizzt nezakročil. Ale Drizzt si nebyl jist, jestli jeho pokus zachránit svirfnebli ivot za to vůbec stál, protoe Dinin rozkázal, aby Belwara zmrzačili. V brutálních Temných říí chromí tvorové obvykle dlouho nepřeijí.

Kdy se setkali znovu, Drizzt tehdy byl uprchlíkem z Menzoberranzanu a vyhledal útočitě v Třpytivém Skaliti, zjistil, e svirfnebli na rozdíl od jeho vlastního národa přispěchali zraněnému příteli na pomoc a opatřili mu pahýly rukou násadami. Pravou ruku nahradilo nejctihodnějímu tolmistrovi, jak hlubinní gnómové Belwara nazývali, mitrilové kladivo, do něho byly vyryty úasné runy a obrazy mocných tvorů, a to včetně zemského ivla. Krumpáč na Belwarově levé ruce nebyl o nic méně obdivuhodný. Byly to mocné zbraně k dolování i k boji, obzvlátě kdy je očarovali svirfneblijtí amani. Drizzt viděl, jak se Belwar prokopává pevnou skálou stejně rychle jako krtek měkkou hlínou.

Drizzt rád viděl, e se Belwarovi, jeho prvnímu příteli, který nepocházel z národa drowů, jeho prvnímu skutečnému příteli po Zaknafeinovi, vede dobře.

"Magga cammara, elfe," zachechtal se svirfnebli, kdy procházel kolem hamaku. "Myslel jsem, e u se neprobudí!"

Magga cammara, zopakoval Drizzt v mysli, "u kamenů". Podivná kletba, kterou Drizzt neslyel u dvacet let, drowa uklidnila, ačkoli jeho mylenky dál vířily vzpomínkami na mírumilovnou dobu, kterou strávil jako Belwarův host v Třpytivém Skaliti.

Probral se ze zamylení a viml si, e svirfnebli stojí vedle něj a pozoruje ho.

"Jak se cítí?" zeptal se Belwar.

"Necítím nohy," odpověděl Drizzt.

Gnóm pokýval pleatou hlavou a podrbal se krumpáčem na velkém nose. "Dostal jsi tloukem," poznamenal.

Drizzt neodpověděl, protoe nerozuměl.

"Tloukem," zopakoval Belwar a přistoupil ke skříni připevněné na stěně. Otevřel ji krumpáčem, potom oběma rukama opatrně uchopil předmět uvnitř a ukázal ho Drizztovi. "Nová zbraň," vysvětlil Belwar. "Vymysleli jsme ji teprve před pár lety."

Drizztovi připomínala bobří ocas. Na úzkém konci měla krátké dradlo a iroký konec byl ohnutý v ostrém úhlu. Povrch zbraně byl hladký, jen jedna hrana byla vroubkovaná.

"Tlouk," řekl Belwar a zvedl zbraň výe. Vyklouzla mu vak z neikovného sevření a zarachotila o podlahu.

Belwar pokrčil rameny a zabuil o sebe mitrilovýma rukama. "Dobře e mám vlastní zbraně!" řekl a znovu o sebe udeřil kladivem a krumpáčem.

"Má těstí, Drizzte Do'Urdene," pokračoval, "e v tobě svirfnebli poznali přítele."

Drizzt si odfrkl. V tu chvíli se zrovna astný necítil.

"Mohli tě pratit ostrým koncem," namítl Belwar. "To by ti přesekli páteř!"

"Mám pocit, jako by to udělali," poznamenal Drizzt.

"Ne, ne," řekl Belwar a přiblíil se k nohám hamaku, "jenom tě pratili tloukem." Gnóm tvrdě dloubl Drizzta krumpáčem do chodidla a drow sebou trhl a zavrtěl se. "Vidí, u se ti vrací cit," prohlásil, potměile se usmál a znovu Drizzta píchl.

"Jen počkej, a zase budu chodit, tolmistře," řekl drow, kterému se nesmírně ulevilo, výhrůným tónem, aby pokračoval ve hře.

Belwar do něj znovu ouchl. "Bude to chvíli trvat!" zasmál se. "Ale brzy u ucítí i zalechtání!"

Drizztovi připadalo ve jako za starých časů. Zdálo se mu, jako by na chvíli odloil břímě naléhavých problémů. Tak rád zase viděl starého přítele, který se s ním z věrnosti vydal do divočiny Temných říí, byl spolu s ním zajat stralivými česači myslí a bojoval po Drizztově boku.

"Byla to shoda náhod, e jsem byl poblí. Já i tví přátelé v tunelech jsme měli velké těstí," řekl Drizzt.

"Nebyla to zas a taková náhoda," odvětil Belwar a jeho veselý výraz nahradilo zachmuřené zamračení. "V poslední době dochází k nájezdům často. Alespoň jednou za desetiden. Mnoho svirfnebli u zemřelo."

Drizzt zavřel levandulové oči a zváil nevítané zprávy.

"Říká se, e Lloth je hladová," pokračoval Belwar, "proto znepříjemňuje gnómům v Třpytivém Skaliti ivot. Pořád ale nevíme proč."

Drizzt přijal ve s klidem. V tu chvíli si byl jistějí ne dřív, e udělal dobře, e se vrátil. lo tady o víc ne jen o pokus zajmout odpadlého drowa. Belwarův popis, tvrzení, e Lloth je hladová, tomu odpovídal.

Drizzt ucítil dalí tvrdé dloubnutí a otevřel oči. tolmistr se nad ním skláněl, usmíval se a zdálo se, e jeho smutek nad nedávnými událostmi ustoupil. "Ale dost o temnotě!" prohlásil Belwar. "Musíme dohnat dvacet let!" Zvedl z podlahy Drizztovu botu a očichal podráku. "Nael jsi cestu na povrch?" zeptal se s upřímnou nadějí.

Přátelé si po zbytek dne vyměňovali příběhy, přičem povětinou mluvil Drizzt, který se vydal do úplně jiného světa. Belwar mnohokrát zalapal po dechu nebo se rozesmál. A dokonce prolil i slzy, protoe upřímně litoval Wulfgarovy smrti.

Drizzt v tu chvíli poznal, e znovu objevil jednoho ze svých nejdraích přátel. Belwar pozorně a ustaraně naslouchal, sdílel s přítelem nejosobnějí záitky posledních dvaceti let a nabízel mlčenlivou podporu.

Po večeři udělal Drizzt první opatrné kroky a Belwar, který znal ochromující efekt dobře mířené rány tloukem, ho ujistil, e za den či dva bude opět pobíhat okolo.

Drizzt přijal zprávu se smíenými pocity. Samozřejmě byl rád, e se uzdraví, ale jedna jeho část si přála, aby zotavení trvalo déle a on tak mohl návtěvu u Belwara prodlouit. Protoe Drizzt věděl, e jakmile se jeho tělo uzdraví, nastane čas vydat se opět na cestu, vrátit se do Menzoberranzanu a ukončit hrozbu.

14

PŘEVLEK

"Počkej tady, Guen," poeptala Catti kočce. Obě hleděly do větí komnaty téměř bez stalagmitů, která se otvírala před nimi. Z jeskyně k nim doléhaly gobliní hlasy. Catti hádala, e je to hlavní část výpravy, která je čím dál neklidnějí, protoe se hlídka nevrací. A mladá ena věděla, e těch pár goblinů, co přeilo, se rychle blíí. Spolu s Guen odvedly dobrou práci a zahnaly je daleko opačným směrem, ale goblini se u pravděpodobně vydali zpět. A k boji dolo ani ne hodinu cesty odtud.

Zdálo se, e se jeskyně nedá obejít, a Catti věděla, ani by musela gobliny vidět, e je jich příli mnoho, ne aby s nimi mohla bojovat nebo je zahnat. Naposledy pohlédla na své ebenově černé ruce, načerpala útěchu z jejich dokonalého drowského vzhledu, upravila si vlasy, které byly nyní čistě bílé, a ne jako obvykle katanové, uhladila si přepychový háv a hrdě vykročila vpřed.

Nejblií gobliní hlídky v hrůze ustoupily, kdy do jejich pelechu klidně vela drowská kněka. Jen díky velké přesile nevzaly nohy na ramena. Goblinů tu bylo, přesně jak Catti hádala, přes stovku. Mířilo na ni tucet otěpů, ale Catti kráčela bez zaváhání dál do středu jeskyně.

Goblini se shlukli kolem mladé eny a zatarasili jí únikovou cestu. Dalí se přikrčili a obrátili se k tunelu, ze kterého vyla, protoe si nebyli jisti, zda se neobjeví dalí drowové. Ale dav se před nečekanou návtěvnicí dál rozestupoval. Její falená odvaha a převlek je očividně zmátly.

Dosáhla středu komnaty, ve stěně naproti spatřila dalí tunel, ale moře těl ji sevřelo, ustupovalo před ní mnohem pomaleji a nutilo ji zvolnit krok.

Pak ji zastavily otěpy, které na ni mířily ze vech stran. Goblini si mezi sebou začali eptat. "Gund ha, moga moga," rozkázala. Její znalosti goblintiny byly velmi ubohé, take si nebyla jistá, jestli řekla "uhněte a nechte mě projít", nebo "hoďte moji matku do příkopu".

Doufala, e to první.

"Moga gund, geek-ik moon'ga'woon'ga!" zachraptěl goblin skoro stejně vysoký jako člověk, proklestil si cestu davem a zůstal stát přímo před Catti. Mladá ena se přinutila ke klidu, i kdy z velké části touila zakřičet na Guenhwyvar a dát se na útěk a její malá část cítila nutkání vybuchnout smíchy. Stál před ní očividně gobliní náčelník nebo přinejmením kmenový aman.

Ale potřeboval trochu poradit s módou. Na nohách měl vysoké černé boty, které obvykle nosili lechtici, po straně vak byly rozříznuté, aby se do nich vela jeho iroká, téměř kachní chodidla. Místo kalhot si oblékl enské podvlíkačky ozdobené irokou krajkou, take byl navzdory svému očividně muského pohlaví oděn do enského spodního prádla, a to včetně korzetu s koíčky pro obrovská ňadra. Jeho vyzáblý krk zdobilo několik stříbrných a zlatých náhrdelníků a ňůra perel a na vech zahnutých prstech měl navléknuté nevkusné prsteny. Jeho pokrývka hlavy patřila knězi nějaké sekty, ale Catti nedokázala rozeznat jaké. Podobala se slunci ověnčenému dlouhými zlatými stuhami, ale Catti si byla docela jistá, e si ji goblin nasadil obráceně, protoe se mu nakláněla přes skosené čelo a jedna male se mu neustále houpala před nosem.

Goblin se bezpochyby povaoval za velkého znalce zlodějské módy, protoe byl zjevně oblečen do oděvu neastných obětí svého kmene. Dál tlachal pronikavě vysokým hlasem, mluvil vak příli rychle, take Catti jen tu a tam zachytila nějaké slovo. Pak náhle zmlkl a zabuil si pěstí do hrudi.

"Mluví povrchovou řečí?" zeptala se Catti, protoe hledala způsob, jak se domluvit. Zoufale se snaila zachovat chladné vzezření, ale kadým okamikem očekávala, e v zádech ucítí kopí.

Gobliní náčelník se na ni zvědavě zadíval, protoe očividně nerozuměl ani slovu. Prohlédl si mladou enu od hlavy k patě a rudě zářící oči mu spočinuly na medailonku, který visel Catti na krku. "Nying so, wucka," prohlásil, ukázal na medailon, na Catti a pak na východ.

Kdyby byl medailon obyčejný perk, Catti by ho za volný průchod s radostí vyměnila, ale potřebovala jeho magii, aby nala Drizzta. Goblin poadavek zopakoval, tentokrát ovem naléhavěji, a mladá ena věděla, e musí rychle něco vymyslet.

Náhle ji něco napadlo, usmála se a vztyčila prst. "Nying," řekla, protoe ji napadlo, e jde o gobliní výraz pro "dar". Dvakrát tleskla, a ani by se ohlédla přes rameno, zavolala: "Guenhwyvar!"

Překvapený výkřik goblinů v zadní části komnaty jí oznámil, e se panter blíí.

"Pomalu, Guen," zavolala Catti. "Poď ke mně, ale bez boje."

Panter se blíil volným, klidným krokem, hlavu měl svěenou a ui přitisknuté k hlavě. Občas tie zavrčel, aby si udrel nejblií gobliny od těla. Dav se rozestoupil a uvolnil velkolepé kočce cestu k drowské kněce.

Guenhwyvar se přitulila Catti k boku.

"Nying," zopakovala Catti, ukázala na pantera, potom na goblina. "Vemte si kočku a nechte mě jít," dodala a pohnula rukama, aby to vysvětlila. Oklivý gobliní král se podrbal na hlavě a posunul si čepici do strany.

"No, jdi k němu a buď hodná," zaeptala Catti Guenhwyvar. Strčila do kočky nohou. Panter k ní podráděně vzhlédl, ale vydal se ke goblinímu vůdci a posadil se mu k nohám - a netvorovi vyprchala krev z tváří!

"Nying," řekla Catti znovu a pokynula goblinovi, aby kočku pohladil. Nevěřícně se na ni zadíval, ale pak se nechal přesvědčit, sebral odvahu a dotkl se koččiny husté srsti.

Goblin vycenil pičaté zuby v úsměvu a odváil se kočky dotknout znovu, tentokrát jistěji. Hladil ji znovu a znovu po hřbetu a kadé pohlazení bylo pevnějí. Guenhwyvar po celou dobu praila Catti pohledem.

"Zůstane tu s tím milým goblinem," přikázala Catti kočce a dala si pozor, aby tón jejího hlasu neprozradil, co plánuje. Poplácala váček s panterovou sokou a dodala: "Zavolám tě, o tom nepochybuj."

Potom se Catti napřímila a pohlédla goblinímu náčelníkovi zpříma do tváře. Plácla se do hrudi, trhla rukou a zamračeně ukázala na východ. "Jdu!" prohlásila a vykročila.

Napřed se zdálo, e se ji náčelník pokusí zastavit, ale pak střelil pohledem po mocné kočce u svých nohou a změnil názor. Catti sehrála roli dokonale. Dovolila pynému goblinímu náčelníkovi zachovat si tvář, sama se představila jako potenciálně nebezpečný nepřítel a k nohám náčelníka strategicky posadila estisetlibrového spojence.

"Nying so, wucka," zopakoval goblin, ukázal na Guenhwyvar, potom na východ a opatrně ustoupil do strany, aby drowka mohla jít.

Catti prola komnatou a cestou uhodila do tváře goblina, který neuhnul dost rychle. Netvor se na ni vrhl s taseným mečem, ale Catti sebou ani nepohnula a výkřik velitele, kterému se Guenhwyvar obtočila kolem kotníků, útočícího goblina zastavil.

Catti se mu vysmála do oklivé tváře, odsunula stranou přepychový plá a ukázala mu vlastní zbraň, nádhernou dýku posázenou drahokamy.

Dostala se k úzkému tunelu, vela do něj a pomalu se jím vzdalovala. Po chvíli se zastavila, ohlédla se a vytáhla figurku pantera.

V komnatě se gobliní náčelník vychloubal před ostatními a vyprávěl, jak přechytračil "hloupou drowskou enskou" a přivlastnil si kočku. Nezáleelo na tom, e ostatní goblini byli u toho. V gobliní kultuře byly dějiny přepisovány kadý den.

Náčelníkův nadutý úsměv vak povadl, kdy kočku obklopila edá mlha a její tělo se začalo rozplývat.

Goblin zavyl na protest, zaklel, padl na kolena a snail se rychle mizící kočku zadret.

Náhle z mlhy vystřelila obrovská tlapa, chňapla po náčelníkově hlavě a strhla ho s sebou. Oba je zahalila mlha a překvapený a nepříli inteligentní goblin se vydal s panterem na cestu do Astrální sféry.

Ostatní goblini ječeli, pobíhali okolo, sráeli se a padali jeden přes druhého. Některé napadlo, e by se mohli za drowkou vydat, ale ne se stačili seskupit, Catti u byla dávno ta tam. Rozběhla se toti co nejrychleji pryč chodbou a byla na svůj chytrý plán nadmíru pyná.

Tunely mu připadaly povědomé - a příli povědomé. Kolikrát tudy mladý Drizzt Do'Urden proel, častokrát v čele drowské hlídky? Tehdy měl s sebou Guenhwyvar. Tentokrát byl sám.

Pomalu kulhal vpřed, jedno koleno měl toti po úderu svirfneblijským tloukem stále slabé.

Ale nemohl ho pouít jako výmluvu k tomu, aby se zdrel ve Třpytivém Skaliti. Věděl, e ho čeká naléhavý úkol, a přestoe rozloučení s Belwarem bylo bolestivé, tolmistr se ho nepokusil zastavit, co jen napovídalo, e si ostatní svirfnebli přejí, aby u byl pryč.

Od té chvíle uběhly u dva dny a on urazil křivolakými chodbami skoro padesát mil. Cestou zkříil cestu alespoň třem drowským hlídkám. Hranice Menzoberranzanu překročilo skutečně velmi mnoho drowských válečníků, co jen dodávalo váhu Belwarovu tvrzení, e se děje něco nebezpečného a Pavoučí královna je hladová. Drizzt mohl hlídky dohonit a zkusit se k nim připojit. Napadlo ho, e by se mohl vydávat za vyslance obchodníka z Ched Nasadu. Ale pokadé ztratil odvahu, pokračoval v cestě k Menzoberranzanu a odloil osudový okamik, kdy bude muset nevyhnutelně navázat kontakt.

Nyní tunely okolo jednoznačně poznával a okamik pravdy se blíil.

Pečlivě odměřoval kadý krok a naprosto tie vstoupil do irí chodby. Uslyel před sebou tiché oupání mnoha nohou. Věděl, e to nejsou drowové, protoe ti se pohybovali zcela nehlučně.

Hraničář rychle vyplhal po nerovné stěně na římsu a pohyboval se asi půl tuctu stop nad podlahou. Občas visel za pičky prstů a nohy se mu kývaly ve vzduchu, ale to mu nezabránilo lézt naprosto tie.

Ztuhl, kdy před sebou uslyel dalí ramot. Římsa před ním se natěstí rozířila, take si uvolnil ruce, opatrně vytáhl scimitary z pochev a soustředil se na to, aby Záblesk nevzplál.

Mlaskavý zvuk ho zavedl za zatáčku, kde před sebou spatřil skupinku malých, schoulených humanoidních tvorů v otrhaných plátích s kápěmi staenými hluboko do obličejů. Nemluvili, jen se bezcílně motali kolem a pouze jejich velké nohy prozrazovaly, e se jedná o gobliny.

Podle jejich pohybů a sehnutých postav poznal, e to jsou otroci, protoe z nich sálala zlomená odevzdanost.

Drizzt je chvíli tie pozoroval a snail se objevit drowského dozorce. V jeskyni bylo skoro osmdesát goblinů, pohybovali se po břehu malého jezírka, kterému drowové říkali Heldaeynova tůň, a chlemtali tak zběsile, jako by u celé dny nepili.

A asi tomu tak skutečně bylo. Drizzt nedaleko zahlédl několik rothé, co byl malý dobytek Temných říí, a uvědomil si, e tato skupina asi za hranicemi města pátrala po zaběhnutých zvířatech. Na takových výpravách nedostávali otroci skoro nic k jídlu, i kdy nesli velké mnoství zásob. Drowské stráe, které je doprovázely, se vak bohatě nacpávaly a obvykle přímo před očima hladovějících otroků.

Prásknutí biče přinutilo otroky vyskočit na nohy a ucouvnout od tůně. Drizzt zahlédl, e se blíí dva drowové, mu a ena. Věcně spolu hovořili a ena občas mrskla bičem.

Na opačné straně jeskyně vydal dalí drow rozkaz a goblini zapadli do nerovného zástupu, který se podobal spíe dlouhému chumlu ne organizované formaci.

Drizzt věděl, e lepí příleitost nedostane. Otrokáři byli nejméně organizovanou z mimoměstských skupin v Menzoberranzanu. Otrokářská výprava obvykle sestávala z temných elfů několika rodů a ty doplňovali mladí studenti ze vech tří kol Akademie.

Drizzt tie sklouzl z římsy, obeel výstupek ve skále a oslovil drowy v jeskyni obvyklým pozdravem ve znakové řeči, i kdy mu prsty při sloitých pohybech připadaly neikovné.

ena postrčila svého společníka vpřed a ustoupila za něj. Mu ihned zvedl příruční ku, její ipka měla hrot jistě smočený v silném uspávacím prostředku.

Kdo jsi? zeptala se ena přes muovo rameno.

"Jediný, kdo přeil z hlídky, která se vydala k Třpytivému Skaliti," odpověděl Drizzt.

"Pak bys měl pouít chodbu u Tier Breche," odvětila ena nahlas. Kdy Drizzt uslyel její hlas, tak typický pro drowky, hlas, který mohl znít neuvěřitelně melodicky, ale také příerně pronikavě, mylenky mu zalétly zpět do hluboké minulosti. V tu chvíli si poprvé plně uvědomil, e se nachází jen několik set yardů od Menzoberranzanu.

"Raději tamtudy nepůjdu," přiznal Drizzt. "Alespoň ne neohláen." Věděl, e jeho prohláení je zcela logické. Pokud byl skutečně jediný, kdo ze ztracené hlídky přeil, byl by dlouze vyslýchán v drowské Akademii, moná dokonce mučen, dokud by se mistři neujistili, e hlídku nezradil a nezapříčinil tak její pád, nebo dokud by nezemřel, záleelo by na tom, co by nastalo dřív.

"Který rod je první?" zeptala se ena a zahleděla se Drizztovi do levandulově zářících očí.

"Baenre," odvětil Drizzt ihned, protoe otázku očekával. Občas se stávalo, e do Menzoberranzanu pronikli zvědové z jiných drowských měst.

"A jak se jmenuje jeho nejmladí syn?" zeptala se ena lstivě. Ohrnula rty v lascivním, hladovém úsměvu a Drizzt si uvědomil, e mu dál upřeně hledí do neobvykle zbarvených očí.

Díky astné shodě okolností studoval Drizzt na Akademii ve stejné třídě jako nejmladí syn rodu Baenre, tedy pokud prastará Matrona Baenre neporadila během Drizztovy třicetileté nepřítomnosti dalí dítě.

"Berg'inyon," odpověděl sebejistě a nadutě si zkříil ruce na opasku - a přesunul je tak do blízkosti scimitarů.

"Kdo jsi?" zeptala se ena znovu a olízla si rty. Očividněji zaujal.

"Nikdo důleitý," odpověděl Drizzt a opětoval jí úsměv i pohled.

Drowka poplácala stráce po rameni a prsty mu pokynula, e můe jít.

Take mě zbavujete této odporné povinnosti? zeptal se rukama a na tváři se mu usadil výraz plný naděje.

"Pro dneek zaujme tvé místo tento bol," zapředla ena a označila Drizzta drowským pojmem pro něco tajemného nebo úchvatného.

Mui se po tváři rozlil iroký úsměv. Chystal se schovat ku, viml si vak, e je nataená a připravená k výstřelu. Pohlédl na nedaleké stádo goblinů, zazubil se a připravil zbraň k výstřelu.

Drizzt nijak nezareagoval, i kdy ho bolelo, e se s gobliny zachází tak odporně.

"Ne," řekla ena a poloila mui ruku na zápěstí. Natáhla se, vyňala mu ipku z kue a nahradila ji jinou. "Ta tvá by tu havě jen uspala," vysvětlila a rozchechtala se.

Mu na ni chvíli hleděl, pak zjevně pochopil. Zamířil na goblina, který se potuloval po břehu tůně, a vystřelil. Goblin sebou trhl, kdy se mu ipka zabodla do zad. Začal se otáčet, ale zavrávoral a zřítil se do tůně.

Drizzt se hryzal do rtu, protoe podle goblinova marného zmítání poznal, e enina ipka byla namočena v paralyzujícím lektvaru, take ubohý tvor zůstával zcela při vědomí. Goblin ztratil nadvládu nad svými údy. Určitě se utopí, a co bylo jetě horí, bude si svého krutého osudu vědom. Goblinovi se podařilo prohnout v zádech natolik, e zvedl tvář nad hladinu, ale Drizzt věděl, e se unaví dřív, ne účinek zvráceného jedu vyprchá.

Mu se srdečně rozesmál, vrátil ku do pouzdra, které měl pověené napříč přes hruď, a odkráčel tunelem po Drizztově levici. Jetě neudělal ani tucet kroků a ena u začala práskat bičem a volat na drowské stráe, aby přinutily karavanu k pohybu a zahnaly ji do tunelu vpravo.

Po chvíli obrátila ledový pohled k Drizztovi. "Co tu tak stojí?"

Drizzt ukázal na goblina v tůni, který sebou divoce házel a sotva drel ústa nad hladinou. Podařilo se mu vyloudit zasmání, jako by si příerné divadlo uíval, ale ve skutečnosti bojoval s nutkáním vrhnout se na enu a podříznout jí hrdlo.

Po celou cestu ven z jeskyně hledal Drizzt nějakou příleitost, jak se ke goblinovi dostat a vytáhnout ho z vody, aby měl anci uniknout. Ale drowka z něj ani na okamik nespustila oči a Drizzt pochopil, e ho neplánuje pouze zařadit do své otrocké karavany. e chce nečekaného příchodu nového otrokáře vyuít i jinak.

Zmítání umírajícího goblina Drizzta jetě dlouho pronásledovalo. Odpadlý drow s námahou polkl a bojoval s odporem. Bez ohledu na to, kolikrát se stane svědkem brutality svého lidu, nikdy si na ni nezvykne.

A za to byl Drizzt vděčný.

15

MASKY

Catti jetě nikdy podobné tvory neviděla. Podobali se gnómům, tedy alespoň postavou, protoe byli asi tři stopy vysocí, ale na neforemných hlavách neměli ádné vlasy a jejich pokoka vypadala v hvězdném svitu magické čelenky edivě. Byli podsadití a téměř stejně svalnatí jako trpaslíci a podle mistrných nástrojů a kovové zbroje byli podobně zdatní v dolování a kovotepectví.

Drizzt jí o svirfnebli, o hlubinných gnómech, vyprávěl a Catti předpokládala, e přesně na ně nyní hledí. Ale nemohla si být jistá a obávala se, e se můe jednat o nějakou odno zlých duergarů, edých trpaslíků.

Dřepěla mezi vysokými, tenkými stalagmity u křiovatky mnoha chodeb. Hlubinní gnómové, pokud to tedy byli oni, přili z opačné strany a procházeli se nyní irokou a rovnou částí tunelu, povídali si spolu a shluku stalagmitů vzdálených asi dvacet stop nevěnovali ádnou pozornost.

Catti netuila, co má dělat. Pokud to skutečně byli svirfnebli, a byla si téměř jistá, e ano, mohli by být mocnými spojenci, ale jak je oslovit? Rozhodně nehovořili stejným jazykem a o lidech toho věděli asi tolik, co ona o hlubinných gnómech.

Nakonec se rozhodla, e bude lepí se prostě schovat a nechat je projít. Ale Catti neměla ani zdání o tom, jak funguje infravidění, a neuvědomovala si tedy, e kdy se krčí mezi chladnými stalagmity a její tělo je o dobrých třicet stupňů teplejí, v očích svirfnebli doslova září.

A zatímco se tedy mladá ena schovávala a čekala, hlubinní gnómové se rozprostřeli v tunelech okolo a snaili se zjistit, jestli je drowka - Catti měla na tváři stále magickou masku - sama, nebo je součástí větí skupiny nájezdníků. Uběhlo několik minut. Catti pohlédla dolů, protoe se jí zdálo, e v kameni něco cítí, moná jemné vibrace, a zvědavě se zadívala na svoji brnící ruku. Netuila, e spolu hlubinní gnómové komunikují prostřednictvím telepatie a psychokineze, e vysílají své mylenky kamenem a e citlivá ruka tedy dokáe vibrace vycítit.

Nevěděla, e gnómské hlídky drobným chvěním potvrzují, e drowka krčící se mezi stalagmity je skutečně sama.

Jeden ze svirfnebli se náhle rychle pohnul, pronesl několik slov, kterým Catti nerozuměla, a hodil jejím směrem kámen. Ucouvla hlouběji mezi balvany a snaila se rozhodnout, zda se má vzdát, nebo vytáhnout luk a pokusit se tvory zahnat.

Kámen se nekodně roztřítil o zem a jeho odtěpky se rozlétly po malém prostoru před stalagmity. Ty vak znenadání začaly kouřit a prskat a podlaha se otřásla.

Ne Catti stačila zjistit, co se děje, skála před ní se vzepjala jako obrovská bublina a vzala na sebe tvar patnáctistopého, humanoidního obra, který svojí statnou postavou doslova zaplnil chodbu. Netvor měl obrovské skalnaté pae, je mohly rozdrtit celé budovy. Dva přední stalagmity byly streny proměnou a nyní trčely netvorovi z hrudi jako nebezpečné ostny.

Hlubinní gnómové v chodbách vyrazili bojový pokřik, který se rozlehl okolo vyděené eny.

Catti uskočila a odplazila se vzad, jak se obr rozmáchl a urazil hrot nejbliího stalagmitu. Upustila onyxovou soku, vystraeně zavolala Guenhwyvar a po celou dobu se snaila vloit do luku íp.

Zemský ivel se pohnul vpřed a jeho statné nohy se při chůzi slévaly a pronikaly kamennými stalagmity, které mu stály v cestě. Znovu se pokusil enu chytit, ale do tváře se mu zabořil stříbrný íp a rozsekl mu hlavu mezi očima v půli.

ivel se napřímil, zavrávoral a srazil si rukama hlavu zpět do jednoho celku. Kdy se znovu obrátil ke shluku stalagmitů, neviděl enu, nýbr obrovskou kočku, která podupávala zadními běhy.

Catti vyrazila zpoza stalagmitů a chystala se utéct, ale zjistila, e hlubinní gnómové obsadili vechny boční průchody. Utíkala hlavní chodbou od jednoho pahorku k druhému a neodvaovala se ohlédnout po Guenhwyvar a ivlovi. Náhle ji vak něco tvrdě udeřilo do holeně a podtrhlo jí to nohy. Přistála na zemi. Obrátila se a uviděla, e zpoza pahrbku vystoupil svirfnebli, který jí zjevně podrazil nohy krumpáčem.

Catti popadla luk a posadila se, ale někdo jí vyrazil zbraň z ruky. Instinktivně se překulila do strany, ale slyela, jak za ní oupají nohama tři gnómové, udrují s ní krok a palice mají zvednuté, aby ji rozdrtili.

Guenhwyvar zavrčela a vyskočila do vzduchu. Chtěla kolem obra prolétnout a otočit ho. Ale ivel byl rychlejí, ne kočka předpokládala. Ohnal se kamennou rukou, popadl ji v letu a přitáhl si ji k masivní hrudi. Guenhwyvar zavřískla, jak se jí hrot stalagmitu zabodl do ramene, a hlubinní gnómové, kteří kolem ivla pobíhali, nadeně zavýskli, protoe byli přesvědčeni, e drowka a její nečekaný spojenec budou brzy poraeni.

Jedna z palic zamířila Catti na hlavu. Tasila krátký meč, zachytila palici za topůrko těsně pod hlavicí a strhla ji na stranu, a hlasitě zaduněla o zem. Mladá ena se plazila dozadu, odráela útoky a snaila se dostat od gnómů dostatečně daleko, aby mohla vyskočit na nohy, ale oni ji dál pronásledovali, zastupovali jí cestu, napadali ji krátkými údery palicemi, aby temná elfka, která rychle podléhala vyčerpání, nedostala příleitost zaútočit.

Při pohledu na nádherného pantera, kterému kadým okamikem hrozilo probodnutí a rozdrcení, hrstka svirfnebli vítězoslavně zajásala, dva z nich se vak tvářili zmateně. Jmenovali se Seldig a Pumkato a jako děti si s podobným panterem hrávali. A protoe Drizzt Do'Urden, drowský odpadlík, kterého znali u skoro třicet let, právě proel Třpytivým Skalitěm, napadlo je, e panterovo objevení nemůe být náhoda.

"Guenhwyvar!" zavolal Seldig a panter zařval v odpověď.

Zřetelně pronesené jméno Catti viditelně zasáhlo a také tři hlubinní gnómové zaváhali.

Pumkato, který ivla vyvolal, netvora zastavil a Seldig po obrovi za pomocí krumpáče rychle vyplhal. "Guenhwyvar?" zeptal se, kdy se ocitl jen několik stop od pantera. Kočka nastraila ui a gnóm, který jí připadal povědomý, se zatvářil neastně.

"Kdo je to?" zeptal se Pumkato a ukázal na Catti.

Catti sice slovům svirfnebli nerozuměla, ale pochopila, e lepí příleitost nedostane. Odhodila meč, zvedla ruku a sundala si magickou masku. Ihned se proměnila v mladou lidskou enu. Hlubinní gnómové vykřikli, uskočili a zahleděli se na ni s kyselými výrazy plnými odporu, jako by byla podle jejich měřítek skutečně oklivá.

Pumkato sebral odvahu, odoural se k ní a zůstal stát přímo nad ní.

Catti si uvědomila, e znal koččino jméno, a tak ji napadlo, e by mohl znát i drowovo. Ukázala na sebe, rozpřáhla pae a přitáhla si je k hrudi, jako by někoho objímala. "Drizzt Do'Urden?" zeptala se.

Pumkato vykulil oči, ale kývl, jako by ho to nijak nepřekvapilo. Potlačil odpor, který cítil, kdy na enu pohlédl, natáhl ruku a pomohl Catti vstát.

Catti se velmi pomalu pohnula, vytáhla soku a propustila Guenhwyvar. Pumkato stejně tak nechal zmizet ivla.

"Kolsen'shea orbb," zaeptal Jarlaxl kouzelnou frázi, která se v Menzoberranzanu pouívala jen zřídkakdy a v hrubém překladu znamenala "zatahej pavouka za nohu".

Na pohled obyčejná zeď na oldákovo heslo ihned zareagovala. Proměnila se v pavučinu, zkroutila se ven a vytvořila otvor, kterým mohli oldák a jeho lidský společník projít.

Dokonce i Jarlaxla, který byl obvykle o krok před ostatními drowy, poněkud překvapilo, příjemně překvapilo, kdy zjistil, e u na něj v malém pokojíku, v soukromých komnatách Grompha Baenre v Čarodějci, ve kole magie v Akademii, čeká Triela Baenre. Jarlaxl doufal, e se svědkem návratu stane Gromph, ale Triela byla jetě lepí.

Entreri následoval oldáka dovnitř, ale při pohledu na výbunou Trielu se moudře drel zpátky. Rozhlédl se po pozoruhodné komnatě, která se neustále koupala v měkce modrém svitu jako větina pokojů ve věi kouzelníků. Vude okolo, na stole, na třech idlích, a dokonce i na podlaze, leely pergameny. Stěny lemovaly police s tucty velkých, zazátkovaných lahví a s nádobami ve tvaru přesýpacích hodin bez víčka, vedle nich leely pečlivě zabalené balíčky. A ve vem tom zmatku se povalovaly stovky dalích podivných předmětů, jejich účel by obyvatel povrchu nikdy neuhádl.

"Přivedl jsi colnblutha do Čarodějce?" poznamenala Triela a překvapeně pozvedla tenké obočí.

Entreri dbal na to, aby upíral zrak na podlahu, i kdy se mu podařilo na dceru rodu Baenre několikrát pohlédnout. Jetě nikdy neviděl Trielu v silném světle a nyní ho napadlo, e podle drowských měřítek krásou zrovna neoplývá. Byla příli malá a statná v ramenou a rysy tváře měla příli hranaté. Zabijákovi připadalo zvlátní, e si Triela vydobyla mezi drowy, kteří si tolik cenili fyzické krásy, tak vysoké postavení. Nakonec dospěl k názoru, e to jen dokazuje, jak je mocná.

Entreri sice drowtině zrovna dobře nerozuměl, ale dolo mu, e ho Triela právě urazila. Obvykle by na uráku odpověděl zbraněmi, na místě, které naprosto nechápal, a tváří v tvář této eně ale ne. Jarlaxl Entreriho před Trielou alespoň stokrát varoval. Hledala důvod, aby ho mohla zabít - zvrácená Baenre vdy hledala důvod, proč zabít vechny colnbluthy a také nemálo drowů.

"Beru ho s sebou na spoustu míst," odpověděl Jarlaxl. "Myslel jsem, e vá bratr bude pryč a nebude mu to tedy vadit."

Triela se rozhlédla po komnatě a zrak jí ulpěl na nádherném stole z naletěných trpasličích kostí, vedle něho stálo polstrované křeslo. Nebyly tu ádné dalí komnaty, ádné úkryty a tedy ani Gromph.

"Ale musí tady být," namítl Jarlaxl. "Co by tu jinak dělala Matrona mistra Arach-Tinilithu? To by bylo váné poruení pravidel, pokud si dobře pamatuji, alespoň stejně váné jako vstup někoho, kdo není drow, do Čarodějce."

"Dávej si pozor na to, co o Triele Baenre říká," varovala ho malá kněka.

"Asanque," odvětil Jarlaxl a hluboce se uklonil. Bylo to poněkud dvojznačné slovo, které znamenalo "jak si přejete", ale také "nápodobně".

"Co tady dělá?" osopila se na něj Triela.

"Věděla jste, e přijdu," prohlásil Jarlaxl.

"Samozřejmě," řekla Triela lstivě. "Vím mnoho věcí, ale ráda bych slyela tvé vysvětlení. Proč jsi vstoupil do Čarodějce soukromými dveřmi nejvyích mistrů a do soukromých komnat městského arcimága."

Jarlaxl sáhl do záhybů svého černého plátě a vytáhl podivuhodnou pavoučí masku, magický předmět, díky němu překonal kouzelný plot sídla rodu Baenre. Triela vytřetila rubínové oči.

"Dostal jsem od vaí matky rozkazem vrátit tohle Gromphovi," řekl oldák poněkud kysele.

"Tady?" vytěkla Triela. "Maska patří rodu Baenre."

Jarlaxl nedokázal tak docela potlačit úsměv. Střelil pohledem po Entrerim a potají doufal, e zabiják rozumí alespoň něčemu z jejich rozhovoru.

"Gromph si ji vyzvedne," odpověděl Jarlaxl. Přistoupil ke stolu z trpasličích kostí, zamumlal heslo a rychle vsunul masku do zásuvky, přestoe Triela začala protestovat. Přichvátala ke stolu a podezřívavě se na zavřenou zásuvku zadívala. Gromph ji očividně opatřil pastí a uzamkl tajným heslem.

"Otevři ji," přikázala Jarlaxlovi. "Nechám si masku u sebe a předám ji Gromphovi osobně."

"Nemůu," lhal Jarlaxl. "Heslo se při kadém pouití změní. Já dostal jen jedno." Jarlaxl věděl, e hraje nebezpečnou hru, ale Triela s Gromphem spolu mluvili jen zřídkakdy a Gromph v těchto dnech, kdy ho zaměstnávaly přípravy v sídle rodu Baenre, pracovnu v Čarodějci navtěvoval málokdy. Jarlaxl se potřeboval masky zbavit - otevřeně, aby ji s ním nikdo nemohl spojovat. Pavoučí maska představovala jediný způsob, a to včetně kouzel, jak překonat magický plot sídla Baenre, a pokud události naberou směr, který Jarlaxl očekával, maska můe být brzy důleitým majetkem - a důkazem.

Triela začala tie odříkávat zaklínadlo a upřeně hleděla na zásuvku. Rozpoznala sloité vzory magické energie, glyfy a ochrany, ale byly tak pevně spletené, e je nedokázala rozplést. Trielina magie patřila k nejsilnějím v Menzoberranzanu, ale obávala se ji vyzkouet na bratrově kouzelnickém umění. Výhruně na lstivého oldáka pohlédla, pak přela pokoj a zastavila se poblí Entreriho.

"Podívej se na mě," rozkázala jazykem povrchu, co zabijáka překvapilo, protoe jen málo drowů v Menzoberranzanu mluvilo obecnou řečí.

Entreri zvedl zrak a pohlédl do Trieliných rozčilených očí. Snail se předstírat, e je klidný, pokořený, zlomený na duchu, ale Triela byla na takové přetvářky příli vnímavá. Viděla v zabijákovi sílu a usmála se, jako by to schvalovala.

"Co o tom ví?" zeptala se.

"Vím jen to, co mi Jarlaxl poví," odpověděl Entreri, upustil od přetvářky a tvrdě se na Trielu zadíval. Pokud touila po souboji vůlí, zabiják jí vyhoví. Přeil a uspěl v nejnebezpečnějích ulicích měst na povrchu a necouvne ani nyní.

Triela mu upřený pohled dlouho opětovala, ale nakonec dospěla k přesvědčení, e z tohoto zkueného protivníka nic nedostane. "Zmizte," rozkázala Jarlaxlovi stále jazykem povrchu.

Jarlaxl se rychle protáhl kolem Baenre a cestou popadl Entreriho. "Rychle," poeptal oldák. "Měli bychom být od Čarodějce co nejdál, a se Triela pokusí zásuvku otevřít!" Vyli ven pavučinovými dveřmi, které se za nimi ihned zavřely, proměnily se opět v obyčejnou stěnu a umlčely tak Trielino klení.

Ale dcera rodu Baenre nebyla rozzlobená, spíe zvědavá. Poznala, e se na tomto místě protnuly tři plány: její, matčin a očividně Jarlaxlův. oldák měl něco za lubem, tím si byla jista, a do celé věci byl zjevně nějak zapleten i Artemis Entreri.

Kdy se ocitli v bezpečné vzdálenosti od Tier Breche a Akademie, přetlumočil Jarlaxl ve, co se seběhlo, i Entrerimu.

"Neřekl jsi jí o tom, e se tu brzy objeví Drizzt," poznamenal zabiják. Myslel si, e tato důleitá informace bude podstatnou součástí Jarlaxlova krátkého rozhovoru s Trielou, ale oldák o ní pomlčel.

"Triela má vlastní způsoby, jak získat informace," odvětil Jarlaxl. "Nemíním jí usnadňovat práci - rozhodně ne bez předem dohodnuté odměny!"

Entreri se usmál, potom se kousl do rtu a zamyslel se nad oldákovými slovy. V tomto ďábelském městě se toho neustále tolik dělo. U se nedivil, e si to tady Jarlaxl tak uívá! Entreri téměř litoval, e není drow a nemůe si vybudovat postavení jako Jarlaxl, neustále hrát na ostří noe. Téměř.

"Kdy ti Matrona Baenre přikázala, abys masku vrátil?" zeptal se zabiják. Pobývali s Jarlaxlem nějaký čas mimo Menzoberranzan, protoe se vydali do vnějích jeskyní na schůzku se svirfneblijským informátorem. Do města se vrátili teprve krátce před výletem do Čarodějce, a pokud Entreri věděl, Jarlaxl se k sídlu rodu Baenre ani nepřiblíil.

"Před časem," odpověděl Jarlaxl.

"A měl jsi ji přinést do Akademie?" nevzdával se Entreri. Něco tady nesedělo. A proč ho Jarlaxl vzal s sebou? Nikdy dřív to neudělal, a kdy ho Entreri jednou poádal, zda by ho mohl doprovodit do Bojové Magthere, koly bojovníků, Jarlaxl odmítl. oldák Entrerimu vysvětlil, e by bylo příli riskantní vzít s sebou colnblutha, někoho, kdo nepatří k národu drowů, ale z nějakého důvodů mu nevadilo vzít s sebou Entreriho do Čarodějce, který byl mnohem nebezpečnějí kolou.

"Neřekla, kam přesně mám masku vrátit," přiznal Jarlaxl.

Entreri neodpověděl, ale poznal, e oldák má pravdu. Pavoučí maska byla vzácným majetkem klanu Baenre a potenciální slabinou v jeho obraně. Patřila do rukou člena rodu a nikam jinam.

"Hloupá Triela," prohodil Jarlaxl věcně. "Stejné slovo, asanque, by jí zásuvku otevřelo. Měla by vědět, jak je její bratr arogantní. Je tak přesvědčený o tom, e by se ho nikdo neodváil okrást, e by neplýtval čas hrátkami s hesly."

oldák se zasmál a Entreri také, Jarlaxlova slova v něm vak vzbudila spíe zvědavost ne pobavení. Jarlaxl jen zřídkakdy dělal nebo říkal něco bezdůvodně, take měl jistě nějaký důvod, proč mu tohle vechno vykládá.

Ale jaký?

16

MENZOBERRANZAN

Loď plula pomalu po Donihradě, malém, temném jezeře ve východní části velké jeskyně, v ní se rozkládal Menzoberranzan. Drizzt seděl na přídi a hleděl na západ. Jeskyně, která se před ním otvírala, vypadala v infravidění zvlátně rozmazaně. Drizzt to zpočátku připisoval na vrub teplému vzduchu stoupajícímu z jezera a dál u tomu nevěnoval pozornost. Přemýlel toti o budoucnosti i o minulosti a jeho mysl ovládaly pohnuté vzpomínky.

Rytmické sténání orckých veslařů mu pomohlo uklidnit se a nechat vzpomínky proudit.

Drowský hraničář zavřel oči a přiměl je přejít od infravidění citlivého na teplo do normálního světelného spektra. Vzpomněl si toti, jak krásně vypadaly menzoberranzanské stalagmity a stalaktity a jejich přepychové zdobení ve fialovém, modrém a rudém kouzelném ohni.

Na to, co nael, kdy oči znovu otevřel, vak nebyl připraven. Město zalévalo světlo! Nejen kouzelný oheň, ale luté a bílé tečky, svit pochodní a světelných zaklínadel. Drizzt si na okamik dovolil uvěřit tomu, e přítomnost světla znamená, e drowové změnili své temné způsoby. Vdy spojoval věčnou tmu Temných říí se zvráceným jednáním drowů, nebo alespoň povaoval temnotu za odpovídající důsledek chování svého národa.

Proč světla? Drizzt nebyl natolik arogantní, aby si myslel, e jejich přítomnost má něco společného s pokračujícím lovem na něj. Nepovaoval se za tak důleitého, ale jinak se mohl řídit jen podezřením hlubinných gnómů, e se děje něco zlého. Netuil, e drowové spřádají plány na povrchový nájezd. Touil se zeptat některého z drowů, obzvlátě eny, která asi bude mít nejlepí informace, ale jak to udělat, ani by prozradil, e sem nepatří?

V tu chvíli se ena objevila vedle něj a posadila se a nepříjemně blízko.

"Na ostrově Rothé jsou dny velmi dlouhé," nadhodila upejpavě a její rudě zářící oči prozrazovaly, e ho povauje za přitalivého.

"Nikdy si nezvyknu na světlo," odpověděl Drizzt, aby změnil téma, a zadíval se na město. Dál udroval oči v normálním spektru a doufal, e jeho prohláení přiměje enu pokračovat v rozhovoru na toto téma. "Pálí mě z něj oči."

"Samozřejmě," zapředla ena, přisedla si jetě blí, a dokonce poloila ruku na Drizztův loket. "Ale včas si na ně zvykne."

Včas? Včas na co? Drizzt se touil dál vyptávat, protoe z jejího tónu vyvodil, e mluví o určité události. Netuil ale, jak se zeptat, a kdy se ena přiblíila jetě víc, zjistil, e má naléhavějí problémy.

V drowské společnosti byli mui podřízení a odmítnout zájem eny mohlo drowovi způsobit velké potíe. "Jsem Khareesa," poeptala mu do ucha. "Pověz mi, e chce být mým otrokem."

Drizzt náhle vyskočil a tasil scimitary. Odvrátil se od Khareesy a soustředil se na jezero, aby pochopila, e nemíní zaútočit na ni.

"Co se děje?" obořila se na něj překvapená ena.

"Pohyb ve vodě," lhal Drizzt. "Hladina se zavlnila, jako by nás minulo něco velkého." Khareesa se zamračila, ale vstala a zahleděla se do tmavých vod. Vichni v Menzoberranzanu věděli, e v obvykle klidné Donihradě ijí temná stvoření. Otrokáři se bavili tím, e nechávali gobliny a orky plavat z ostrova na pevninu a čekali, jestli je něco stáhne pod hladinu, kde by zemřeli stralivou smrtí.

Uběhlo několik tichých okamiků, kdy jediným zvukem bylo neutuchající sténání orků u vesel.

K Drizztovi s Khareesou se připojil třetí drow a zadíval se na Drizztův modře zářící scimitar. Odhaluje nai pozici vem nepřátelům v okolí, pronesl znakovou řečí.

Drizzt zasunul scimitary zpět do pochev a přeel do infravidění. Pokud jsou nai nepřátelé pod hladinou, pak nás upozorní spí pohyb člunu ne světlo, odvětil rukama.

"ádní nepřátelé tu nejsou," dodala Khareesa a pokynula třetímu drowovi, a se vrátí zpět na své místo. Kdy odeel, upřela na Drizzta lascivní pohled. "Válečník?" zeptala se a opatrně se na fialovookého mue zadívala. "Moná velitel hlídky?"

Drizzt kývl. Nebyla to le, protoe skutečně býval velitelem hlídky.

"Dobře," poznamenala Khareesa. "Mám ráda mue, kteří stojí za námahu." Vzhlédla a vimla si, e se rychle blíí k ostrovu Rothé. "Moná si promluvíme později." Obrátila se, zamířila pryč a uhladila si aty tak, aby odhalily její krásně tvarované nohy.

Drizzt sebou trhl, jako by ho uhodila. Khareesa si rozhodně nechtěla jen promluvit. Nemohl popřít, e je krásná. Měla jemné rysy, hustou, upravenou hřívu vlasů a vypracované tělo. Ale za léta ivota mezi drowy se Drizzt Do'Urden naučil pohlíet za masku vnějí krásy a tělesné přitalivosti. Drizzt neodděloval fyzickou stránku od citové. Byl tak výtečný válečník, protoe bojoval srdcem a nikdy by se nevrhl do bitvy jen kvůli boji, stejně jako by nikdy neulehl se enou jen kvůli fyzickému uspokojení.

"Později," zopakovala Khareesa a ohlédla se přes jemné, dokonalé rameno.

"A ti červi oerou kosti," zaeptal Drizzt, ale zářivě se na ni usmál. Z nějakého důvodu si v tu chvíli vzpomněl na Catti a teplo vzpomínky potlačilo chlad hladové drowky.

Třpytivé Skalitě Catti ihned okouzlilo, a to navzdory jejím nesnázím a skutečnosti, e se k ní svirfnebli nechovali zrovna jako k dávno ztracené přítelkyni. Sebrali jí zbraně, zbroj, perky, a dokonce i boty, a do města ji odvedli jen v nejnutnějím oblečení. Gnómský doprovod jí neublioval, ale ani se k ní nechoval jemně. Chytili ji pevně za lokty a táhli ji úzkými, skalnatými chodbami do obranyschopných předsíní města.

Kdy Catti sebrali z hlavy čelenku, snadno pochopili její účel, a sotva minuli předsíně města, vrátili ji Catti zpět. Drizzt jí o tomto místě vyprávěl, pověděl jí o hlubinných gnómech a o jejich schopnosti přizpůsobit se okolí, ale nikdy si nemyslela, e drowův popis je tak dokonalý. Trpaslíci byli nejlepí horníci na světě, ale hlubinní gnómové zali mnohem dále. Zdálo se, e jsou součástí kamene. Za domovy jim slouily náhodně zřícené balvany, které byly pozůstatky dávného sopečného výbuchu, a chodby tvořily vyschlá koryta podzemních řek.

Průvod městem sledovaly stovky očí. Uvědomovala si, e je asi první člověk, s ním se kdy svirfnebli setkali, a pozornost jí nevadila, protoe ona sama nebyla hlubinnými gnómy o nic méně uchvácená. Rysy jejich tváře, které v divokých tunelech vypadaly tak edé a zarputilé, se nyní zdály měkčí, jemnějí. Napadlo ji, jak by asi vypadal svirfneblijský úsměv, a touila ho spatřit. Připomínala si, e to jsou Drizztovi přátelé, a čerpala útěchu z hraničářova úsudku.

Odvedli ji do malé, okrouhlé komnaty. Stráce jí pokynul, a se posadí na jednu ze tří kamenných idlí. Catti zdráhavě poslechla, protoe si vzpomněla na Drizztův záitek se svirfneblijským křeslem, které ho znenadání magicky spoutalo.

Ji vak nic podobného nepotkalo a o chvíli později vstoupil do komnaty velmi zvlátní hlubinný gnóm. Měl u sebe magický medailon s Drizztovým obrázkem, který se mu houpal na mitrilovém krumpáči, který mu nahradil ruku.

"Belwar," řekla Catti, protoe nemohli existovat dva gnómové, kteří by tak dokonale odpovídali Drizztovu popisu drahého svirfneblijského přítele.

Nejctihodnějí tolmistr ztuhl a podezřívavě se na enu zadíval. Zarazilo ho, e ho poznala.

"Drizzt... Belwar," pronesla Catti a znovu si přitiskla pae k hrudi, jako by někoho objímala. Ukázala na sebe. "Catti... Drizzt," řekla a zopakovala objetí.

Ani jeden z nich nerozuměl jazyku toho druhého, ale během krátké chvíle si Catti díky řeči těla a rukou tolmistra získala, a dokonce mu vysvětlila, e hledá Drizzta.

Nelíbilo se jí, jak ponuře se Belwar zatvářil, kdy ji pochopil, a také ji nijak neuklidnilo, kdy pronesl jméno drowského města, které oba znali. Drizzt se vydal do Menzoberranzanu.

Pohostili ji vařenými houbami a dalími rostlinami, které nepoznávala, potom jí vrátili její věci, a to včetně medailonu a onyxového pantera, magickou masku vak ne.

Potom ji nechali o samotě. Zdálo se jí, e sedí v hvězdným svitem ozářené tmě celé hodiny, a tie přitom děkovala Alustriel za vzácný dar, uvědomovala si toti, jak nepříjemná by její cesta bez Kočičího oka byla. Neviděla by Belwara a nepoznala by ho!

Stále přemýlela o Belwarovi, kdy se konečně vrátil v doprovodu dvou gnómů v dlouhých, měkkých róbách, které se v ničem nepodobaly hrubému oděvu z kůe a kovu, který byl pro svirfnebli tak typický. Catti uhodla, e dvojice musí mít velmi důleité postavení, moná to byli dokonce rádci.

"Firbl," vysvětlil Belwar a ukázal na svirfnebli, který nevypadal zrovna nadeně.

O chvíli později Catti dolo proč. Belwar toti ukázal na ni, potom na Firbla a na dveře a pronesl dlouhou větu, z ní Catti pochytila pouze "Menzoberranzan".

Firbl jí pokynul, aby ho následovala, protoe u se zjevně nemohl dočkat, a vyrazí na cestu, a přestoe by Catti ve Třpytivém Skaliti ráda zůstala a dozvěděla se o úchvatných svirfnebli víc, naprosto s ním souhlasila. Drizzt měl u příli velký náskok. Vstala ze idle a vykročila, ale Belwar ji chytil krumpáčem za pai a otočil ji k sobě.

Vytáhl zpoza opasku masku a Catti ji podal. "Drizzt," řekl a ukázal si kladivem na tvář. "Drizzt."

Catti kývla. Pochopila, e tolmistr je přesvědčen, e by bylo moudré, aby se znovu převlékla za drowku. Obrátila se k odchodu, ale potom se impulzivně otočila a políbila Belwara rychle na tvář. S vděčným úsměvem pak vyla z domu a následovala Firbla ven ze Třpytivého Skalitě.

"Jak jsi Firbla přesvědčil, aby ji odvedl do drowského města?" zeptal se gnómský rádce, kdy se tolmistrem osaměl.

"Bivrip!" zařval Belwar a zabuil o sebe mitrilovýma rukama, které ihned zajiskřily a začaly se přes ně přelévat záblesky energie. Pokřiveně se na rádce usmál a ten se po svirfneblijském způsobu pitivě rozesmál. Chudák Firbl.

Drizzt rád odvezl skupinu orků z ostrova na pevninu, protoe se díky tomu vyhnul dychtivé Khareese. Sledovala ho ze břehu, pulila trucovitě rty, ale zároveň se tvářila dychtivě, jako by chtěla říct, e Drizzt sice unikl, ale jen prozatím.

Sotva Drizzt opustil ostrov, docela na Khareesu zapomněl. Jeho úkol a nebezpečí leely před ním, ve městě, a on netuil, kde začít hledat odpovědi. Obával se, e se nakonec bude muset vzdát, obětovat se, aby zachránil přátele, které opustil.

Myslel na Zaknafeina, otce a přítele, který se obětoval zlé Pavoučí královně místo něj. Myslel na Wulfgara, na ztraceného přítele, a vzpomínky na mladého barbara posílily Drizztovo odhodlání.

Překvapeným otrokářům, kteří čekali na břehu, nic nevysvětloval. Jeho výraz jim radil, aby se na nic neptali, kdy proel táborem a zamířil pryč od Donihrady.

Brzy se lehce a obezřetně pohyboval křivolakými uličkami Menzoberranzanu. Minul několik temných elfů a tucty zvědavých vojáků, kteří stáli na strái na římsách, je lemovaly stěny dutých stalaktitů sídel. Drizzt se neustále poetile obával, e ho poznají, a musel si znovu a znovu opakovat, e od chvíle, kdy odeel z Menzoberranzanu, uběhlo u víc ne třicet let a Drizzt Do'Urden, a dokonce i rod Do'Urden, u jsou jen součástí městské historie.

Ale pokud tomu tak bylo, co tedy dělal na místě, kde nechtěl být?

Drizzt litoval, e nemá piwafwi, černý plá, který drowové obvykle nosili ven. Jeho zelený plá byl silný a teplý a hodil se spíe na povrch, se kterým by si ho mohli přihlíející drowové také spojit. Stáhl si kápi hlouběji do tváře a el dál. Věřil, e je to první výprava z mnoha, potřeboval se toti znovu seznámit s klikatými ulicemi a temnými průchody.

Záblesk světla za zatáčkou ho překvapil a na teplo citlivé oči ho začaly pálit. Přitiskl se ke stěně stalagmitu, ruku vsunul pod plá a sevřel jílec Záblesku.

Zatáčkou prola skupina čtyř drowů. Lehce spolu hovořili a Drizztovi nevěnovali ádnou pozornost. Drizzt přesunul zrak do normálního spektra a viml si, e se mui pyní znakem rodu Baenre a jeden z nich nese pochodeň!

Drizzt zail v ivotě u mnoho podivných věcí, ale jen máloco ho tak překvapilo. Proč? ptal se sám sebe znovu a znovu a cítil, e to má něco společného s ním. Připravovali snad drowové útok na nějaké sídlo na povrchu?

Ta mylenka Drizztem do hloubi due otřásla. Vojáci rodu Baenre si svítili na cestu pochodněmi, aby jejich oči přivykly světlu. Drizzt netuil, co si o tom má myslet. Rozhodl se, e se vrátí zpět na ostrov Rothé, protoe to zapadlé místo bude ve městě nejbezpečnějí základnou. Moná Khareesu přesvědčí, aby mu prozradila, co světla ve městě znamenají, aby jeho dalí výprava byla úspěnějí.

Vydal se zpátky, kápi měl staenou hluboko do tváře a soustředil se na vlastní mylenky, proto si neuvědomil, e má v patách stín. Jen málokdo v Menzoberranzanu si viml, kdy se Bregan D'aerthe dala do pohybu.

Catti jetě nikdy neviděla nic tak tajemného a krásného, jako byly zář stalagmitových věí a nádherné stalaktity v hvězdném svitu Kočičího oka. Menzoberranzanské kouzelné ohně zvýrazňovaly desetitisíce překrásných soch a řezeb, z nich některé měly výrazné tvary, povětinou představovaly pavouky, jiné byly volnějí, surrealistické a úasné. Catti se rozhodla, e by se sem ráda vrátila za jiných okolností. Ráda by byla cestovatelem, který by odhalil Menzoberranzan oputěný a mohl tak studovat a prohlíet si obdivuhodná drowská díla a výtvory v bezpečí.

Navzdory skutečnosti, e drowské město udělalo na Catti velký dojem, ji zároveň ovládla hrůza. Ocitla se nadosah dvaceti tisíc drowů, dvaceti tisíc nepřátel.

Ve snaze potlačit strach sevřela mladá ena v ruce pevně Alustrielin magický medailon a soustředila se na obrázek Drizzta Do'Urden uvnitř. Věřila, e tady někde je, a její tuení se potvrdilo, kdy se medailon náhle prudce zahřál.

Ihned vak zchladl. Catti se metodicky otáčela, a stála čelem k severu, k tajným tunelům, kterými ji Firbl na toto místo přivedl. Medailon zůstával studený. Otočila se doprava k západu, k propasti, které se říkalo Drápová trhlina, a k obrovskému vinutému schoditi do vyího patra. Potom se obrátila k jihu, k nejvyí a nejmajestátnějí části města, jak naznačovala přepychová, zářící výzdoba. Medailon byl stále chladný, ale pomalu se začínal zahřívat, jak se mladá ena otáčela k pahrbkům nejbliích stalagmitů a k relativně holému území na východě.

Drizzt byl někde na východě. Catti se jednou dvakrát zhluboka nadechla, aby zklidnila rozjitřené nervy, sebrala odvahu a opustila chráněný tunel. Pohlédla na své ruce a dlouhý háv a čerpala ze zjevně dokonalého drowského převleku útěchu. Litovala, e u sebe nemá Guenhwyvar, vzpomněla si toti, jak jí panter běel po boku ulicemi Stříbroluní, ale nebyla si jistá, jak by kočku přijali v Menzoberranzanu. Poslední věc, kterou potřebovala, bylo přitáhnout nevítanou pozornost.

Pohybovala se rychle a tie a kápi plátě si stáhla hluboko do tváře. Nahrbila při chůzi ramena a v ruce stále svírala medailon, aby ji vedl a dodával jí sílu. Ze vech sil se vyhýbala pohledům stráí sídel a významně odvracela zrak pokadé, kdy se k ní uličkou z opačné strany blíil drow.

U stalagmity téměř minula, viděla před sebou mechové pole, houbový háj, a dokonce i jezero za ním, kdy ze stínů náhle vystoupili dva drowové a zastoupili jí cestu, zbraně ale nechali schované.

Jeden jí poloil otázku, které ona samozřejmě nerozuměla. V duchu sebou trhla a vimla si, e jí hledí na oči. Její oči! Samozřejmě, nezářily infraviděním, jak ji hlubinní gnómové informovali. Mu znovu poloil stejnou otázku, tentokrát důrazněji, potom se ohlédl přes rameno k mýtině a jezeru.

Catti hádala, e patří k nějaké hlídce a chtějí vědět, co pohledává v této části města. Vimla si také, e ji oslovují s úctou, a vzpomněla si na to, co ji Drizzt naučil o drowské kultuře.

Ona byla ena, oni jen mui.

Znovu jí poloili nerozlutitelnou otázku a Catti tentokrát odpověděla ostrým zavrčením. Jeden z muů ihned poloil ruce na jílce mečů, ale Catti na ně ukázala a znovu vztekle zavrčela.

Mui si vyměnili zmatené pohledy. Dospěli k názoru, e ena je buďto slepá, anebo nepouívá infravidění. Jene světla ve městě nezářila zas tak jasně. Neměla jejich pohyb vidět tak zřetelně, ale její napřaený prst prozrazoval, e viděla.

Catti znovu zavrčela a mávnutím je poslala pryč a k jejímu překvapení a čiré úlevě ucouvli. Sice ji dál podezřívavě sledovali, ale nepokusili se ji zastavit.

Chystala se znovu nahrbit a ukrýt se pod kápí, ale změnila názor. Vstoupila do Menzoberranzanu plného bezohledných temných elfů a intrik, na místo, kde vám skutečnost, e víte, nebo alespoň předstíráte, e víte, něco, co vá protivník ne, můe zachránit ivot.

Catti si shodila z hlavy kápi, napřímila se a potřásla hlavou, aby ze záhybů plátě osvobodila vlasy. Zlomyslně se na mue zadívala a rozesmála se.

Vzali nohy na ramena.

Mladé eně se téměř podlomila kolena úlevou. Znovu se zhluboka nadechla, sevřela medailon pevně v pěsti a vydala se k jezeru.

17

NEJVĚTÍ NEPŘÁTELÉ

"Víte, kdo to je?" zeptal se drowský voják naléhavě znakovou řečí.

Khareesa se zhoupla na patách, protoe tak docela nechápala, o co jde. Na ostrov Rothé dorazil oddíl dobře vyzbrojených vojáků, doadoval se odpovědí a vyslýchal orcké i gobliní otroky a několik drowských otrokářů, kteří na ostrově zůstali. Nezdobil je ádný znak a z toho, co Khareesa viděla, to byli vechno mui.

Ale to jim nezabránilo jednat s ní hrubě a bez přísluných ohledů, které její pohlaví vyadovalo.

"Víte to?" zeptal se drow nahlas. Při nečekaném zvuku k němu přispěchali dalí dva mui.

"Odeel do města," vysvětlil mu, aby své společníky uklidnil.

Ale je na cestě zpátky, odvětil čtvrtý drow znakovou řečí, kdy se k ostatním připojil. Právě jsme obdreli světelnou zprávu z pobřeí.

Nic z toho nedávalo smysl a zvědavá Khareesa u to nedokázala dál snáet. "Jsem Khareesa H'kar," prohlásila a představila se tak jako lechtična, sice z niího rodu, ale přesto lechtična. "O kom to mluvíte? A proč je tak důleitý?"

Mui se podívali jeden na druhého a poslední z nich upřel na Khareesu zlý pohled.

"Slyela jste o Daermon N'a'shezbaernon?" zeptal se tie.

Khareesa kývla. Samozřejmě o tom mocném rodu, který si běně říkal Do'Urden, slyela. Byl osmým rodem ve městě, ale potkal ho stralivý osud.

"A o jejich druhém synovi?" pokračoval mu.

Khareesa napulila nejistě rty. Snaila si vzpomenout na tragický příběh rodu Do'Urden, který zavinil nějaký odpadlík. Jeden z muů jí napověděl.

"O Drizztu Do'Urdenovi?" řekl.

Khareesa se chystala kývnout, protoe jeho jméno skutečně zaslechla, ale pak vytřetila oči, protoe si uvědomila, kdo pohledný fialovooký drow, který opustil ostrov Rothé, je.

Je svědek, nadhodil jeden z drowů.

Nebyla jím, namítl druhý, dokud jsme jí neprozradili odpadlíkovo jméno.

"Ale teď jí je," řekl první a vichni se otočili k eně.

Khareese rychle dolo, o čem mluví. Popadla meč a bič a začala od nich pomalu ustupovat. Zastavila se, kdy ucítila, jak ji přes tenkou zbroj dloubl do zad meč. Rozpřáhla doiroka ruce.

"Rod H'kar..." začala, ale rázem zmlkla, protoe jí drow vrazil nádherný meč přes zbroj do ledvin. Khareesa sebou trhla, kdy jí vykubl zbraň z těla. Klesla na kolena, ale snaila se dál soustředit, snaila se bojovat s agónií a udret v rukou zbraně.

Vojáci se na ni vrhli. Nesměli zanechat ádné svědky.

Drizzt upíral oči na podivně ozářené město, zatímco loď pomalu klouzala po temných donihradských vodách.

Pochodně? Nemohl na to přestat myslet, protoe u si byl zcela jist, e drowové chystají obrovský nájezd na povrch. Proč by jinak dovolili, aby jejich citlivé oči tolik trpěly?

Loď vplula do zarostlé zátoky a Drizzt si viml, e u ostrova Rothé nekotví ádné dalí plavidlo. Nevěnoval tomu vak pozornost a seskočil z přídě na mechovitou plá. Orci sotva zvedli vesla z vody, kdy se kolem Drizzta prohnal nějaký drow, skočil do lodě a rozkázal otrokům, aby zamířili zpět na pevninu.

Orčtí pasáci se shromádili na břehu, dřepěli v mechovitém bahně a choulili se v plátích. Nebylo na tom nic zvlátního, protoe tady neměli moc práce. Ostrov nebyl velký, ale byl hustě zarostlý nízkou vegetací, převáně liejníky a houbami. Krajina byla plná údolíček a prudkých kopců a hlavním úkolem orků, tedy kromě převozu rothé z ostrova na pevninu a lovení zaběhlých zvířat, bylo zajistit, aby se stádo nezřítilo do roklí.

A tak otroci seděli zachmuřeně a mlčky na břehu. Připadali mu trochu neklidní, ale Drizzta zaměstnávaly obavy nad tím, co se dělo ve městě, take jim nevěnoval pozornost. Rozhlédl se ale po otrokářích a uklidnilo ho, e vichni jsou očividně na místě a jen tie a mlčky postávají okolo. Na ostrově Rothé se toho moc nedělo.

Drizzt zamířil do vnitrozemí, pryč od malé zátoky a k nejvyímu místu ostrova. Tady stála jediná budova na ostrově, malý domek o dvou komnatách postavený z obrovských noh hub. Během chůze zvaoval, co udělá, jak dostane z Khareesy potřebné informace, ani by vyvolal otevřené střetnutí. Ale události u byly v pohybu, proto se rozhodl, e pokud ji bude muset "přesvědčit" scimitary, udělá to.

Byl sotva deset kroků od budovy, kdy se zastavil, protoe dveře se pomalu otevřely dovnitř. Na prahu se objevil drowský voják a hodil Drizztovi k nohám Khareesinu useknutou hlavu.

"Z ostrova nevede ádná cesta, Drizzte Do'Urdene," poznamenal drow.

Drizzt neotočil hlavu, ale pohnul očima a rozhlédl se okolo. Nepozorovaně zapíchl pičku boty do měkkého mechu a zabořil do něj nohu a po kotník.

"Přijmu tvoji kapitulaci," pokračoval drow. "Nemůe..."

Drow náhle zmlkl, protoe jeho směrem vylétla hrouda mechu. Tasil meč a instinktivně zvedl ruku v obraně.

Drizzt se vrhl rovnou za mechem. Přiskočil k nepříteli, který stál deset stop od něj, klesl na koleno a otočil se na něm. Setrvačností pak sekl Zábleskem rychle a nízko nad zemí a zasáhl překvapeného drowa ze strany do kolena. Ostré seknutí vymrtilo drowa do vzduchu, kde udělal salto, se uchnutím přistál na zemi, vykřikl bolestí a chytil se za zraněnou nohu.

Drizzt vycítil, e se v domě ukrývají dalí temní elfové, proto budovu rychle oběhl, aby se dostal z dohledu dveří, a vrhl se dolů z prudkého svahu za domkem. Sklouzl a překulil se, aby získal na rychlosti, mysl mu zmateně vířila a jeho zoufalství sílilo.

Na mechových svazích se páslo několik rothé, které začaly bučet a řvát, kdy mezi ně Drizzt vrazil. Drizzt za sebou uslyel několik cvaknutí a ipka z malé kue zasáhla jednu rothé. Zvíře zavrávoralo a usnulo dřív, ne padlo k zemi.

Drizzt se přikrčil, běel v podřepu a přemýlel, kam utéct. Byl na ostrově jen krátce a v době mládí ho nikdy nenavtívil, take zdejí krajinu neznal. Věděl vak, e svah padá do prudké rokle, a povaoval to za svoji nejlepí anci.

Z kuí vylétly dalí ipky, k nim se připojil i otěp. Vzduchem létaly bahno a drny, jak běící temní elfové a jejich střely vyděsily rothé, zvířata se splaila a začala kolem sebe kopat. Nebyla to velká zvířata, v kohoutku měla jen asi tři stopy, ale byla statná. Drizzt věděl, e jestli ho stádo srazí k zemi, rozdupe ho.

Jeho problémy se vak zvětovaly, protoe jak se blíil k zadní části stáda, spatřil mezi nohama jednoho zvířete boty. Drizzt nepřemýlel. Vystrčil rameno, vrazil z boku do rothé a shodil ji dolů ze svahu přímo na nepřítele. Jeden scimitar vylétl vzhůru a zazvonil, jak zachytil padající meč. Dalí scimitar bodl dolů pod břicho rothé, ale nepřátelský drow uskočil z dosahu.

Drizzt pokrčil nohy pod sebe, odrazil se a vyuil prudký svah ve svůj prospěch. Rothé vyskočila, sklouzla do strany a vrazila přímo do drowa. Ten vak byl natolik mrtný, e se mu podařilo malé zvíře přeskočit a osvobodit se od něj. Otočil se, aby se Drizztovi postavil čelem. Ale Drizzt mezitím zmizel.

Zabečení ze strany bylo jediným varováním, které drow dostal, kdy se na něj hraničář vrhl a scimitary se zableskly. Překvapený drow v obrátce rychle zvedl ruce a jen tak tak scimitary zastavil. Jedna noha mu uklouzla, ale rychle se vzpamatoval, oči mu zahořely a meče divoce bodly, jak si udroval Drizzta od těla.

Drizzt rychle uskočil doprava a dostal se opět nad protivníka, i kdy věděl, e tím vystavuje záda střelcům na kopci. Sekal scimitary a oči upíral vpřed, ale ui měl nastraené a poslouchal, co se děje za ním.

Meč sekl dolů, Záblesk ho zastavil a zadrel. Druhé bodnutí následovalo rovnoběně s prvním, ale o trochu vý a Drizztův druhý scimitar odpověděl. Protivník sekl nečekaně napříč a sklonil meč tak, e mířil Drizztovi rovnou na pai.

Drizzt za sebou uslyel tiché hvízdnutí.

Nepřítel se zle zazubil, protoe si myslel, e zasáhne cíl, ale Drizzt v tu chvíli pohnul stejně rychle Zábleskem a strhl drowovu pai do strany. Máchl scimitary vzhůru a vyuil jejich zahnutých čepelí, aby je udrel v jedné linii. Opsal kruh, zatočil čepelemi vysoko nad hlavou a ustoupil do strany.

Důvěra v neviditelného střelce byla na místě. Jeho protivník trhl tělem zběsile na stranu, aby se vyhnul letícímu otěpu, ale ten ho přesto zasáhl. Drow se zaklebil bolestí.

Drizzt do drowa strčil a ten sklouzl dolů po svahu. Drow získal zpět rovnováhu, ale hraničář se na něj divoce vrhl.

Scimitar buil znovu a znovu a znovu do meče. Drizztova druhá čepel útočila přímějím a lstivějím směrem a bodala a sekala drowovi po břie.

Zraněný drow se skutečně obdivuhodně bránil, ale jedna noha mu zchromla bolestí, ustupoval a nevyhnutelně ho strhávala setrvačnost. Podařilo se mu ohlédnout a viml si skalnatého výběku, který se zvedal nad dvacet stop hlubokým útesem. Napadlo ho, e by mohl výstupek pouít a opřít se o něj zády. Jeho spojenci běeli dolů ze svahu a během několika vteřin budou u něj. Ale jemu nezůstaly ani vteřiny.

Scimitary sekaly a buily do ocelových čepelí drowových mečů a tlačily ho dolů ze svahu. Těsně u útesu pak zaútočil Drizzt oběma zbraněmi najednou, sekal napříč a strhával stranou hroty nepřítelových mečů. Potom skočil vpřed, zasáhl drowa do hrudi a přirazil ho ke skalnatému výčnělku. Omámený drow měl pocit, e mu vybuchla hlava. Zhroutil se na mech a věděl, e odpadlík, Drizzt Do'Urden, v okamení zaútočí.

Drizzt vak neměl čas ani chu zabíjet. Jetě ne drow dopadl na zem, seskočil Drizzt z římsy a doufal, e dole najde mech, a ne skálu.

Čekalo ho vak bahno, do kterého se plouchnutím zapadl. Vyvrtl si kotník a udělal salto, ale nakonec se z bláta vyplazil a co nejrychleji a klikatě proběhl kolem stalagmitových sloupů. Drel se nízko při zemi, protoe očekával, e se lučitníci brzy objeví nahoře na římse.

Nepřátelé byli vude okolo a velmi blízko, uvědomil si, kdy uviděl, jak souběně s ním běí řadou stalagmitů napravo postava. Drizzt skočil za pahorek, a místo aby vyběhl na opačné straně, obrátil se a zamířil rovnou k nepříteli. Padl na kolena a sekl nízko za pahrbek, do míst, kde očekával nepřítele.

Tentokrát Záblesk zazvonil o meč. Drizzt nezískal na svoji stranu moment překvapení, alespoň ne tímto manévrem, ale rozhodně vyvedl drowa z míry. Nepřítel toti drel druhý meč hodně vysoko a Drizzt bodl přímo vzhůru rychleji, ne očekával. Hrot propíchl drowovi bránici, a i kdy Drizzt nemohl ve skluzu zásah dokončit, zhroutil se drow na stalagmit a nedokázal dál bojovat.

Ale hned za sebou měl spojence, který se na klečícího Drizzta nemilosrdně vrhl a zběsile po něm sekal.

Jen instinkty pomohly Drizztovi udret si meče od těla. Zvedl scimitary nad hlavu a spíe nepřítele cítil, ne viděl. Drizzt pochopil, e se ocitl v nevýhodě, vyuil proto vrozené magie a obklopil sebe i nepřítele koulí temnoty.

Ocel dál řinčela, zbraně se střetávaly a krábaly o sebe a oba protivníci utrili lehká zranění. Drizzt zavrčel a bránil se jetě prudčeji, odráel rány a útočil a dál sekal nad hlavou. Zkuenému hraničáři se nakonec podařilo přesunout váhu a zvednout se na jednu nohu.

Nepřítel nečekaně zaútočil dvojitým seknutím a málem přistál na zemi, protoe nenarazil na nic ne na prázdný vzduch. Ihned se otočil a sekl napříč a málem přiel o oba meče, protoe jejich čepel zazvonily o skálu stalagmitu.

V áru bitvy zapomněl na své okolí, zapomněl, e se nedaleko tyčí pahorek. Drow znal pověst Drizzta Do'Urdena a pochopil, jak obrovskou chybu udělal.

Drizzt, jen seděl na zaobleném výstupku na stalagmitu, sebou trhl, kdy uslyel, jak meče narazily do kamene pod ním. Jeho čin mu přinesl jen malé uspokojení. Modrá zář Záblesku zmizela, jak jím sekl dolů do černé koule.

Chvíli utíkal, ani by měl v patách pronásledovatele. Kotník sice bolel, ale udrel ho. Vyběhl z rokliny a vyplhal na římsu naproti vysokému kopci. Vedla do východní části ostrova. Drizzt věřil, e tím směrem leí laguna, a pokud se k ní dostane, vrhne se do ní po hlavě. Do pekel s legendami o netvorech ve vodě. Nepřátelé okolo byli a příli skuteční!

Z ostrova doléhal ke Catti hluk boje. Zvuky se jasně nesly přes tiché, temné vody Donihrady. Za nohou jedné z hub zavolala Guenhwyvar a rozběhla se, sotva mlha začala nabývat tvar.

U jezera se mladá ena, která si stále nebyla jistá svým drowským převlekem, vyhnula několika temným elfům a mávla raději na nedalekého orka. Potom ukázala na loď a snaila se vysvětlit, e ji má odvézt na ostrov. Ork se tvářil nervózně, nebo alespoň nechápavě. Obrátil se a vydal se pryč.

Catti ho udeřila zezadu do hlavy.

Ork se vyděeně přikrčil a obrátil se k ní a Catti ho postrčila k loďce. Tentokrát pochopil a popadl veslo.

Ale ne se mohla Catti k orkovi připojit, zastoupil jí cestu drow a chytil ji pevně za loket.

Nebezpečně se na něj zadívala, zavrčela a znovu se pokusila blufovat, ale tento temný elf byl příli odhodlaný a neustoupil. V ruce drel dýku, kterou Catti přiloil pod loktem k ebrům.

"Vypadněte!" řekl. "Bregan D'aerthe vám přikazuje, abyste odsud vypadla!"

Catti nerozuměla ani slovo, ale zmatek jejího nepřítele se téměř vyrovnal jejímu, kdy kolem prolétla estisetlibrová černá koule a srazila překvapeného mue do vody několik stop od lodě.

Catti se zprudka otočila k orkovi, který předstíral, e nic neviděl, a začal zběsile veslovat. Ohlédla se zpět k pobřeí, protoe se obávala, e Guenhwyvar zůstane na břehu.

Obrovské plouchnutí, které málem převrátilo loď, Catti prozradilo, e tomu tak není. Panter byl nyní přímo před nimi.

Pro vyděeného orka to byla poslední kapka. Ubohý tvor zavřískl, vrhl se do vody a zoufale začal plavat ke břehu. Catti popadla veslo a ani se neohlédla.

Římsa byla zpočátku otevřená z obou stran a Drizzt slyel svitění ipek, které mu létaly nad hlavou a těsně za zády. Nahrávalo mu vak, e střelci stáli na opačné straně rokle, přímo u paty vysokého kopce, a příruční kue nebyly na velké vzdálenosti přesné.

Drizzta nijak nepřekvapilo, kdy jeho tělo zahalila fialová záře. Na paích a nohách se mu vzňaly malinké kouzelné ohně, které sice nepálily, ale odhalovaly jeho pozici nepřátelům.

Ucítil píchnutí v levém rameni, rychle sáhl dozadu a ipku vytrhl. Rána byla jen povrchová, protoe íp zastavila mitrilová krouková koile, kterou měl Drizzt na sobě. Utíkal dál a jen doufal, e se mu do krve nedostalo tolik jedu, aby ho zpomalil.

Římsa zahnula doprava, take Drizzt odhalil nepřátelům záda. V tu chvíli se cítil jetě zranitelnějí, ale potom si uvědomil, e mu zatáčka moná pomůe, protoe ho zavedla dál od nebezpečných kuí. Brzy poté, kdy u ípy jen nekodně rachotily o skálu za ním, se římsa opět stočila doleva a běela podél paty dalího kopečku.

Nyní měl Drizzt asi dvanáct stop pod sebou po své pravici plouchající vody Donihrady. Napadlo ho, e by mohl schovat scimitary do pochev a skočit, ale z vody trčelo příli mnoho ostrých útesů, ne aby k tomu nael odvahu.

Římsa zůstávala po pravici povětinou otevřená, jen tu a tam ji zakrylo několik stalagmitů. Nalevo se nyní do výky tyčil kopec a chránil ho tak před střelci v dálce... ale ne před nepříteli poblí, uvědomil si, kdy vběhl do zatáčky. Teprve v poslední chvíli si viml, e za ní leí dutina a v ní čeká nepřítel.

Voják skočil Drizztovi do cesty a mával mečem a dýkou.

Drizzt odklonil meč scimitarem do strany a bodl přímo vpřed, protoe věděl, e jeho druhou čepel zastaví dýka. Zbraň se objevila přesně tam, kde předpokládal, a Drizzt tak vyuil setrvačnosti, odstrčil dýku daleko do boku, zvedl koleno a vrazil ho drowovi do břicha.

Poté srazil své doiroka rozhozené ruce a udeřil nepřítele jílci zbraní do tváře. Ihned se připravil k dalímu boji, protoe se obával útoku mečem nebo dýkou, ale protivník u nedokázal zareagovat. Zlý drow padl v bezvědomí k zemi, Drizzt ho přeskočil a běel dál.

Hraničář nabral tempo. Ovládly ho divoké instinkty a byl přesvědčen, e ádný drow ho nezastaví. Rychle se vracel zpět k lovci, ke ztělesnění primitivní, vánivé zuřivosti.

Zpoza stalagmitu vyskočil dalí temný elf. Drizzt sklouzl na koleno a zprudka se otočil. Podobný manévr pouil u na drowa u dveří houbového domu.

Ale tentokrát měl nepřítel čas se připravit a sekl mečem dolů, aby Drizzta zastavil.

Přesně jak lovec předpokládal.

Drizzt se zastavil, opřel se o nohu vpředu, obrátil se a vykopl. Zasáhl překvapeného protivníka do brady a ten se zřítil přes okraj římsy. Omámený drow se zachytil o několik stop ní a byl si jist, e ho fialovooký nepřítel zabije.

Ale lovec u byl pryč, utíkal, utíkal za svobodou.

Drizzt před sebou uviděl dalího drowa. Měl před sebou nataenou pai a pravděpodobně na Drizzta mířil kuí.

Ale lovec byl rychlejí. Instinkty mu to neustále opakovaly, a kdy se scimitar zableskl a srazil íp stranou, ukázalo se, e to byla pravda.

Drizzt se vrhl na drowa a jeho společníka, který vystoupil zpoza nejbliího pahorku. Nepřátelé zběsile sekali a bodali, protoe byli přesvědčení, e díky početní převaze zvítězí.

Nerozuměli lovci - ale Artemis Entreri, který ve sledoval rudě zářícíma očima z nedalekého výklenku, ano.

ČÁST

ČTVRTÁ

V PAVUČINĚ

Jedna z faerúnských sekt tvrdí, e existuje sedm smrtelných hříchů a mezi nejhorí patří pýcha. Vdy jsem si myslel, e hovoří o aroganci králů, kteří se prohlásili za bohy nebo alespoň přesvědčili poddané o tom, e hovoří s nadpřirozenými bytostmi, e jejich moc je darem od boha.

Ale to je jen jeden z výkladů tohoto smrtelného hříchu. Nejen králové platí za falenou pýchu. Montolio Debrui, můj hraničářský učitel, mě před pýchou varoval, ale hovořil o její osobní stránce. "Hraničář často putuje sám, ale přátele má vdy nadosah," vysvětlil moudrý mu. "Hraničář zná své okolí a ví, kde najít spojence."

Montolio tvrdil, e pýcha zaslepuje poznání a moudrost a zrazuje důvěru. Pyný mu kráčí sám a o spojence se nezajímá.

Kdy jsem zjistil, e se kolem mě stahuje menzoberranzanská sí, pochopil jsem, e jsem udělal chybu, e jsem podlehl aroganci. Začal jsem se povaovat za tak dokonalého, e jsem zapomněl na spojence, díky nim jsem do této chvíle přeil. Wulfgarova smrt mě tak rozzuřila a tolik jsem se bál o Catti, Bruenora a Regise, a jsem zapomněl, e se moji přátelé o sebe umějí postarat. Dospěl jsem k názoru, e jsem zavinil nae problémy, a proto je mojí povinností ve napravit, i kdy to byl pro jednu osobu naprosto nesplnitelný úkol.

Rozhodl jsem se vydat do Menzoberranzanu, odhalit pravdu a ukončit konflikt, i kdybych měl obětovat vlastní ivot.

Byl jsem takový hlupák.

Pýcha mě přesvědčila o tom, e jsem zavinil Wulfgarovu smrt a e jen já dokáu ve napravit. Čirá arogance mi zabránila promluvit s přítelem, s trpasličím králem, který by dokázal sebrat dost vojáků na to, aby nadcházející drowské útoky odrazil.

Na ostrově Rothé jsem si uvědomil, e za svoji aroganci zaplatím. A později jsem se dozvěděl, e moná zaplatí i moji drazí.

Je skutečnou porákou ducha dozvědět se, e arogance dokáe způsobit takovou ztrátu a bolest. Pýcha vás umí vynést k osobnímu triumfu, v takových výinách vak duje silný vítr a vy můete rychle ztratit půdu pod nohama. Pýcha předchází pád.

Drizzt Do'Urden

18

STATEČNÁ PROHRA

V přístaviti na ostrově uviděla stát temného elfa. Mával rukama a kynul jí, aby se vrátila zpátky. Zdálo se, e je sám.

Catti zvedla Taulmaril a vystřelila. íp protnul temnotu jako blesk, zasáhl překvapeného drowa do hrudi a odmrtil ho tucet stop dozadu. O minutu později vystoupily Catti a Guenhwyvar na plá. Mladá ena sevřela v ruce medailon a chystala se Guenhwyvar říct, a se vydá doprava, ale panter u vycítil blízkost svého pána a rozběhl se přes zvlněnou krajinu pryč od pláe.

ena se snaila běet, seč jí síly stačily, ale téměř ihned ztratila kočku z dohledu, protoe Guenhwyvar oběhla patu nejbliího pahorku a zahnula tak prudce, a drápy vykopla do vzduchu hroudy vlhké hlíny.

Catti uslyela překvapený výkřik, a kdy pahorek oběhla, spatřila před sebou drowského vojáka. Byl k ní otočený zády a sledoval pádícího pantera. Jednu ruku měl zvednutou a drel v ní malou ku.

Catti vystřelila v běhu, take íp vylétl vysoko a vypálil díru do svahu několik palců nad drowovou hlavou. Ihned se obrátil a výstřel opětoval, ale ipka se zabodla do hlíny kus od Catti, která se vrhla na zem a odkulila se stranou. Bleskurychle vloila do luku dalí íp, vypustila ho a rozervala vojákovi piwafwi, které za ním vlálo, jak uskočil do strany. Sklouzl na koleno, nabil ku a opět zvedl pai.

Catti také vystřelila. íp si propálil cestu kuí a drowovou rukou, prořízl se jeho zápěstím a zabodl se mu hluboko do hrudi.

Zvítězila, ale přila o drahocenný čas. Ztratila orientaci, proto znovu sáhla po medailonu a nechala se jím vést.

Jeho zkuení protivníci postupně přeli od prudkých k promyleným úderům, nebo Drizzt je snadno odráel, a často se mu dokonce podařilo přejít do protiútoku. Jeden z drowů u bojoval jen jednou zbraní, protoe ruku s dýkou si tiskl k boku, aby zastavil krvácení po seknutí scimitarem.

Drizztova sebejistota sílila. Kolik nepřátel na ostrově bylo? přemýlel a odváil se doufat, e by přece jen mohl zvítězit.

Krev mu ztuhla v ilách, kdy za sebou uslyel zařvání. Napadlo ho toti, e nepřátelům přispěchal na pomoc nějaký netvor. Zraněný drow vytřetil oči hrůzou a začal couvat, ale to Drizzta nijak neuklidnilo. Větina spojenců pomáhala drowům jen nerada a převáně se jednalo o chaotické tvory s neuvěřitelnou a nevypočitatelnou silou. Pokud se k němu zezadu skutečně plíil magií vyvolaný netvor, nějaký démonský spojenec, pak byl Drizzt jistojistě jeho hlavním cílem.

Couvající drow vzal nohy na ramena a prchal pryč po římse a Drizzt toho vyuil a otočil se, aby se podíval, čemu bude muset čelit nyní.

Kolem prolétla černá kočka a pustila se do pronásledování prchajícího nepřítele. Na okamik ho napadlo, e nějaký drow musí mít soku podobnou té jeho, e přivolal kočku podobnou Guenhwyvar. Ale ona to byla Guenhwyvar! Drizzt to instinktivně poznal. Byla to jeho Guenhwyvar!

Vzruení se rychle proměnilo ve zmatek. Napadlo ho, e Regis povolal pantera v Mitrilové síni a kočka se pak vydala za ním. Ale nedávalo to smysl, protoe nemohla zůstat v Materiální sféře dost dlouho na to, aby urazila celou dlouhou cestu a z trpasličí pevnosti. Někdo musel soku do Menzoberranzanu přinést.

ikovné bodnutí mečem proniklo znenadání Drizztovou obranou. Hrot zbraně krábl o kroukovou koili a Drizzta zabolelo na hrudi. Útok vytrhl drowského hraničáře ze zamylení a připomněl mu, e se musí nejdřív vypořádat s nepřítelem, tedy s jedním problémem po druhém.

Oslepující rychlostí se vrhl na temného elfa, scimitary sekaly a bodaly a napadaly protivníka z mnoha různých úhlů. Drowský voják se mu vak odváně postavil, odráel smrtící čepele meči, a dokonce zasáhl ze strany Drizztovu botu, kdy se mu hraničář pokusil podkopnout koleno.

"Trpělivost," připomněl si Drizzt, ale s Guenhwyvariným příchodem a tolika nezodpovězenými otázkami bylo velmi těké zůstat trpělivý.

Prchající drow vběhl do zatáčky. Pantera vak měl v patách, proto nezraněnou ruku zahákl za tenký stalagmit, zhoupnul se doprava, seskočil z římsy a se plouchnutím přistál v bahně. Vykrábal se na nohy a zrovna se shýbal pro meč, kdy na něj seshora skočila Guenhwyvar a srazila ho do vody.

Obrátil se a rychle vykopl, ale kdy arvátka skončila, panter chňapl drowovi po hrdle a stiskl. Temný elf měl tvář nad hladinou, ale nedokázal popadnout dech. U nikdy se nenadechne.

Guenhwyvar mrtvého drowa pustila, obrátila se a připravila se vyskočit zpět na římsu, která se tyčila asi tucet stop nad ní, náhle se vak přikrčila, otočila se a podezřívavě zavrčela. Snáela se k ní toti duhová bublina. Ne stačila Guenhwyvar zareagovat, podivná bublina praskla a zasypala ji flíčky třpytivé hmoty.

Guenhwyvar skočila, ale zdálo se jí, jako by se římsa vzdalovala a vzdalovala. Panter znovu zařval, tentokrát na protest, protoe poznal, e ho zrníčka hmoty posílají zpět do jeho sféry bytí.

Řev brzy utichl a nahradilo ho něné plouchání zčeřené vody a zvonění oceli na římse.

Jarlaxl se opřel o skálu, aby zváil neočekávaný zvrat událostí. Schoval vzácnou kovovou píalu, kterou se nebezpečného pantera zbavil, a zvedl botu, aby si z ní utřel bláto. Potom domýlivý oldák lhostejně obrátil pozornost k bitvě, protoe si byl jist, e Drizzta Do'Urdena brzy zajmou.

Catti zůstala uvězněná v roklině. Přímo před ní se za pahorky ukrývali dva temní elfové a od paty kopce po její levici střílel z kue třetí. Přikrčila se za stalagmitem, jak nejlépe mohla, ale přesto se cítila zranitelná, jak o skálu kolem ní rachotily ipky. Tu a tam se jí podařilo vystřelit, ale nepřátelé byli dobře schovaní a stříbrné ípy se ve sprkách jisker jen nekodně odráely od balvanů.

Jedna ze ipek krábla mladou enu do kolena, druhá ji přiměla ucouvnout hlouběji do výklenku a natočit se tak, e u nemohla pouít luk. Catti se začala bát, protoe si byla jistá, e tentokrát prohraje. V souboji se třemi dobře vycvičenými a vyzbrojenými drowskými vojáky nemohla zvítězit.

ipka se jí zabodla do podpatku boty, ale ke kůi nepronikla. Mladá ena se dlouze a zhluboka nadechla. Tvrdohlavě si poručila, e musí přejít do protiútoku, protoe kdy tady zůstane dřepět, zemře jistojistě nejen ona, nýbr i Drizzt.

To pomylení jí dodalo odvahu. Opatrně se obrátila, vystřelila a zaklela nahlas, protoe nepřátelé se opět dobře ukryli.

Ale bylo tomu skutečně tak? Catti se bleskurychle odplazila za shluk stalagmitů, aby byla co nejlépe chráněná před drowem pod kopcem. Odhalila se tak sice dvěma vojákům přímo před sebou, ale snadným cílem bude jen tehdy, kdy jim dovolí vystřelit.

Taulmaril neustále drnčel, jak vypoutěla jeden íp za druhým. Neviděla sice ádné temné elfy, po nich by mohla střílet, ale zaměřila se na jejich úkryt, začala po něm pálit kouzelnými ípy a odtěpovala kusy kamenů ze stalagmitů, za nimi se schovávali. Okolí zasypávaly sprky jisker. Vzduchem létaly syčící odtěpky.

Drowové nemohli vyhlédnout z úkrytu na dost dlouho, aby vystřelili, proto ztratili odvahu a dali se na útěk. Catti zasáhla jednoho do zad, potom zacílila na druhého.

Znenadání vak ucítila píchnutí v boku. Otočila se a spatřila asi deset stop od sebe dalího nepřítele. Sebevědomě se usmíval a v nataené ruce drel ku.

Catti se zprudka otočila a vypálila. Drow vyděeně zavřískl. íp ho zasáhl přímo do obličeje a vymrtil ho do vzduchu.

Mladá ena pohlédla na svůj krvácející bok. Zaklebila se, vytrhla si pálící ipku z rány, vstala a rozhlédla se okolo. Nemohla si být jistá, zda drow, který se ukrýval pod kopcem, byl poslední nepřítel, cítila ale, jak se jí údy íří zrádný jed, a věděla, e nemůe dál čekat, a se k ní připlíí dalí. Odhodlaně vyplhala po hrubé stěně rokle, vyhoupla se na římsu, rozběhla se po ní a snaila se přitom udret rovnováhu a soustředit se.

Drizzt zahákl Záblesk za drowův meč a trhl. Zbraně vysekávaly v prostoru mezi soupeři velké kruhy. Protivníkovi se podařilo proniknout vířícími čepelemi, ale Drizztův druhý scimitar byl na místě a srazil meč nekodně stranou.

Drizzt udroval tempo, a jetě naopak zesílil tlak a rychlost krouivých pohybů. Zbraně sekaly v kruzích, vysoko a nízko, a nyní to byl Drizzt, kdo doráel volnou čepelí, lstivými útoky nutil nepřítele uskakovat a nedovolil mu nabýt zpět rovnováhu. Drizzt byl mrtnějí, zcela své čepele ovládal a oba bojovníci věděli, e hraničář získává navrch.

Nepřátelský drow napjal svaly a pokusil se zatlačit na Záblesk - a přesně na to mazaný Drizzt čekal. Ve chvíli, kdy zesílil tlak na čepeli a meč i scimitar se mu objevily před očima, změnil směr útoku, sekl Zábleskem v krátké kličce a udeřil do drowova meče z opačné strany. Uvolnil tak nečekaně protitlak, drow se převáil, zavrávoral a u pohyb nedokázal zastavit.

Meč slétl dolů do strany a napříč přes jeho tělo a stočil ho do strany. Drow se pokusil zvednout druhý meč v obraně, ale Drizztův scimitar byl příli rychlý a zabodl se mu z boku do břicha.

Drow ucukl, zapotácel se a upustil jeden z mečů.

Drizzt uslyel zavolání. Někdo ho tvrdě nabral ramenem a smýkl s ním o skálu. Odrazil se, obrátil a zvedl scimitary.

Entreri! Drizztovi poklesla čelist takovým okem, e se zcela zapomněl bránit.

Catti zahlédla Drizzta na římse a uviděla, jak druhý drow padl k zemi s ránou v boku. Náhle se vak objevila dalí tmavá postava, vyskočila z výklenku a vrazila do Drizzta. Catti vykřikla a zvedla luk, ale uvědomila si, e pokud nepřítelovo tělo íp nezastaví, zasáhne Drizzta. A kromě toho ji jímala závra, protoe uspávací jed v jejích ilách začal konečně působit.

Taulmaril měla napnutý a potácela se dál, ale padesát stop, které ji od Drizzta dělily, jí připadalo jako sto mil.

Entreriho meč zeleně vzplál a ozářil zabijákovu tvář. Ale jak je to moné? divil se Drizzt. Porazil Entreriho a nechal ho napospas smrti ve větrem olehané rokli u Mitrilové síně.

Někdo ho ale očividně zachránil.

Meč zaútočil v divokém dvojitém úderu, kdy bodl dolů do Drizztova boku, potom sekl vysoko a málem zasáhl hraničáře do očí.

Drizzt se snail získat zpět rovnováhu a vzchopit se, ale Entreri na něj neustále doráel, divoce sekal a po celou dobu vrčel. Ostré kopnutí zasáhlo Drizzta do kolena a musel uskočit od stěny, protoe zeleně svítící meč al dolů a kolem se rozlétly jiskry.

Vrčící zabiják se otočil spolu s Drizztem a zeiroka se po něm ohnal dýkou. Drizzt zastavil kratí zbraň scimitarem, ale Entreri pokračoval a zatnul ruku v pěst, protoe se ocitl za obranným úhlem Drizztovy zbraně.

Zlomek okamiku předtím, ne ho zabiják udeřil pěstí do nosu, si Drizzt uvědomil, e Entreri byl o krok před ním, e tento obranný manévr očekával, a dokonce po něm touil.

Hraničář zavrávoral omámeně vzad. Jen díky tenkému stalagmitu se nezřítil z římsy. Entreri se na něj ihned vrhl. Zabiják sekl mečem tak brutálně, a se kolem rozlétly zelené a modré jiskry, a vyrazil Drizztovi Záblesk z ruky.

Zbývající čepelí zastavil Drizzt zpětný úder, ale ne se mohl sklonit a vzít si ztracenou zbraň, Entreri podřepí a skopl Záblesk přes okraj římsy.

Drizzt jetě stále nenabyl zpátky rovnováhu, proto bylo jeho seknutí dolů snadno odraeno, zabiják přeel do protiútoku a zasadil Drizztovi tvrdou ránu pěstí do břicha.

Entreriho meč al vzhůru, opsal velký kruh, zachytil Drizztův scimitar a trhl. Kdyby hráli achy, Entreri by měl bílé figury, měl by výhodu útoku, které se odmítal vzdát. Meč a scimitar odlétly do strany. Rozzuřený zabiják se na hraničáře vrhl, udeřil ho předloktím do tváře a srazil Drizztovi hlavu dozadu, take hraničář se brutálně uhodil do skály. Entreri znovu sekl mečem po scimitaru, srazil ho do strany, potom vzhůru a Drizzt, který zůstal stát s paí zvednutou, upřel oči na Entreriho. Zabiják byl připraven k útoku a Drizzt poznal, e je konec. Odkulil se proto doprava, meč sekl napříč, rozetnul mu krásný plá, tvrdě zasáhl trpaslíky vykovanou zbroj, krábl ho v podpaí a dodal sílu jeho setrvačnosti.

Drizzt přepadl přes okraj římsy a zřítil se po hlavě do bahna.

Entreri instinktivně uskočil a odvalil se stranou, protoe koutkem oka zahlédl záblesk. Stříbrný íp ho vak jen krábl a letěl dál. Entreri zůstal leet na kameni. Podařilo se mu vytáhnout zpod těla ruku a přesunout ji k dýce, která mu při pádu vyklouzla z ruky.

"Drizzte!" vykřikla Catti a její malátnost při pohledu na padajícího přítele dočasně ustoupila. Umdlévající ena tasila meč a přidala do kroku, ale nebyla si jistá, jestli se má napřed zbavit zabijáka, nebo najít drowa.

Nakonec se vydala ke stalagmitu, ale bylo to zbytečné, protoe zabiják vyskočil na nohy, očividně nezraněn. íp ho minul a jen mu vypálil díru do plátě.

Catti bojovala se slzami, zatnula zuby, srazila stranou Entreriho bodnutí a sáhla po drahokamy posázené dýce za opaskem. Ale pohybovala se příli malátně, protoe zrádný jed rychle přemáhal nával adrenalinu. Sevřela sice prsty dýku, zabiják ji ale lehce připravil o meč a hrot noe jí zapíchl do hřbetu ruky, kterou měla poloenou na jílci dýky.

Entreri zvedl meč nebezpečně vysoko a Catti se neměla jak bránit.

Věděla, e se blíí konec, a svět okolo potemněl. Cítila jen, jak se jí chladná ocel Entreriho meče zařízla dojemné kůe na hrdle.

19

FALENÁ PÝCHA

ije, řekl voják Jarlaxlovi, kdy padlého hraničáře prohlédl.

Velitel oldáků pokynul vojákovi, a otočí Drizzta na záda, aby neleel tváří ve vodě. Jarlaxl se rozhlédl po jezeře, protoe věděl, e se lomoz bitvy jasně nesl po hladině. oldák viděl, jak se přes vodu blíí modře zářící, létající silové disky, které obvykle nosily městem Matrony matky. Jarlaxl věděl, e na nich letí vojáci rodu Baenre.

Nech ho tady, přikázal velitel oldáků vojákovi, i jeho výstroj. Najednou vak Jarlaxla něco napadlo, vytáhl znovu píalu, přiloil si ji ke rtům, upřel oči na Drizzta a hvízdl. Kouzelná píalka odhalila, e hraničář má na sobě magickou zbroj přinejmením stejné kvality, jakou nosili drowové, a Jarlaxl si povzdychl, kdy spatřil, jak mocným kouzlem vzplál Záblesk. Rád by zbraň přidal do své sbírky, ale v Menzoberranzanu bylo dobře známo, e Drizzt Do'Urden bojuje dvěma scimitary, a kdyby se jeden nenael, oldák by mohl mít problémy s Matronou Baenre.

Jinak u sebe Drizzt mnoho kouzelných věcí neměl, jen jeden předmět upoutal oldákovu pozornost. Jeho magie byla mocná a zářila odstínem typickým pro amulety, které lstivý Jarlaxl pouíval nejraději.

Voják převrátil Drizzta na záda, aby měl tvář nad hladinou pinavé vody, a vydal se k Jarlaxlovi, ale velitel ho zastavil. Přívěsek, řekl Jarlaxl prsty.

Voják se otočil a zdálo se, e si teprve nyní viml blíících se disků. "Baenre?" zeptal se tie, kdy se obrátil zpět k veliteli.

Najdou svoji kořist, odpověděl Jarlaxl sebejistě. A Matrona Baenre bude vědět, kdo jí Drizzta Do'Urdena předhodil.

Entreri se nemínil ptát, kterou drowku zabije tentokrát. Slouil Bregan D'aerthe a tato ena, stejně jako ta v houbovém domě, mu zkříila cestu a stala se svědkyní.

Natěstí si vak viml, e jí u opasku visí známá dýka posázená drahokamy.

Entreri si enu prohlédl pečlivěji. Meč jí dál tiskl ke krku, a z ranky vytrysklo několik kapek krve. Obratně pohnul zbraní a odhalil drobnou rýhu na enině hladké kůi.

"Co tady dělá?" zeptal se Entreri a zatajil dech. Byl upřímně překvapen. Věděl, e tato osoba nepřila do Menzoberranzanu spolu s Drizztem - rádce Firbl by se o ní určitě zmínil. Jarlaxl by o ní určitě věděl!

Ale přesto tu byla a projevila překvapivou duchapřítomnost.

Entreri odklonil meč od jejího hrdla, opatrně vsunul hrot do rýhy pod její bradou a odstranil jí z tváře magickou masku.

Catti se ze vech sil snaila potlačit sílící děs. Příli jí to připomínalo její první zajetí Artemisem Entrerim. Zabiják v ní vzbuzoval a absurdní hrůzu, větí strach ne jakýkoli netvor, drak či příera Tartaru.

A zase byl tady, il, i kdy to bylo neuvěřitelné, a ohrooval její zranitelné hrdlo mečem.

"Nečekaný bonus," nadhodil Entreri. Oklivě se rozesmál, jako by se snail přijít na to, jak zajatkyni nejlépe vyuít.

Catti napadlo, e by se mohla vrhnout dolů z římsy - kdyby byli na tisíc stop vysokém útesu, zváila by to! Mrazilo ji v zátylku a čelo se jí orosilo potem.

"Ne," vykoktala a Entreriho tvář se zmateně stáhla.

"Ne?" zopakoval, protoe nechápal, e mluví sama se sebou.

Catti na něj upřela tvrdý pohled. "Takes přeil," poznamenala věcně. "A teď ije mezi těma, kterým se nejvíc podobá."

Viděla, jak se Entreri uklíbl. Zjevně se mu přirovnání nelíbilo. A potvrdil její tuení tím, e ji uhodil jílcem meče do obličeje. Na tváři se jí objevila podlitina a z nosu jí vytryskla krev.

Catti zavrávorala, ale ihned se opět narovnala a bez mrkání na zabijáka hleděla. Tentokrát nedá najevo strach, neposkytne Entrerimu takové zadostiučinění.

"Měl bych tě zabít," zaeptal Entreri. "Pomalu."

Catti se mu vysmála. "Tak to udělej," odvětila. "U se tě nebojím, protoe sem na vlastní oči viděla, e Drizzt je lepí."

Entreri se tak rozzuřil, e ji málem probodl. "Byl," opravil ji a zlomyslně pohlédl k okraji římsy.

"Oba ste víc ne jednou odněkad spadli," namítla Catti a vloila do svých slov tolik přesvědčení, kolik jen v této temné chvíli mohla. "ádnýho z vás nebudu povaovat za mrtvýho, dokaď neuvidím vae mrtvý těla!"

"Drizzt ije," ozvalo se za nimi eptem dokonalou obecnou řečí. K zabijákovi se připojil Jarlaxl a dva vojáci Bregan D'aerthe. Jeden se zastavil a dorazil svíjejícího se drowa s ranou v boku.

Entreriho ovládl vztek a instinktivně se po Catti ohnal, ale mladá ena zvedla ztuhlou pai, obrátila zápěstí a lehce úder svedla stranou.

Pak mezi ně skočil Jarlaxl a se zájmem se na Catti zahleděl. "U Llothina pavouka," zabručel vůdce oldáků, zvedl ruku a pohladil Catti po zhmoděné tváři.

"Baenre se blíí," připomněl voják drowsky.

"Má pravdu," odvětil Jarlaxl nepřítomně jazykem povrchu. Exotická ena před ním ho zjevně zcela uchvátila. "Musíme jít."

Catti se napřímila, jako by očekávala, e jí zasadí smrtící ránu. Jarlaxl se místo toho natáhl, sebral jí z hlavy čelenku a doslova ji tak oslepil. Nebránila se, kdy jí vzali Taulmaril a toulec se ípy, a poznala, e to Entreri jí hrubě sebral drahokamy ozdobenou dýku z pochvy u opasku.

Silná, ale překvapivě něná ruka ji vzala za nadloktí a vedla ji pryč - pryč od Drizzta.

Znovu zajat, pomyslel si Drizzt a věděl, e tentokrát ho nepřivítají tak mile jako v Třpytivém Skaliti. Vkráčel rovnou do sítě a dopravil pavoukovi chutnou večeři přímo na stůl.

Připoutali ho okovy ke stěně a musel stát na pičkách, aby nevisel za bolavá zápěstí. Nepamatoval si, jak se sem dostal, jak dlouho u v temné, pinavé kobce visí, ale obě zápěstí ho bolela a v infravidění havě zářila, jako by měl kůi sedřenou a do ivého masa. Také ho bolelo levé rameno a cítil nepříjemné napětí v horní části hrudníku a v podpaí, kam ho zasáhl Entreriho meč.

Uvědomil si vak, e jedna z kněek musela rám vyčistit a vyléčit, protoe kdy se zřítil z římsy, byl zraněný mnohem váněji. To vak Drizzta nijak nepovzbudilo, protoe drowské oběti se obvykle těily dobrému zdraví, kdy byly předkládány Pavoučí královně.

Ale navzdory bolesti a bezmoci se hraničář snail najít útěchu. Hluboko v srdci po celou dobu věděl, e to tak skončí, e se nechá zajmout a zabít, aby jeho přátelé v Mitrilové síni mohli ít v míru. Drizzt dávno přijal smrt, smířil se s touto moností, u kdy Mitrilovou síň opoutěl. Ale proč se tedy cítil tak mizerně?

Ocitl se v naprosto obyčejné kobce s okovy zatlučenými do tří kamenných zdí a s klecí visící ze stropu. Drizztovu prohlídku vak přeruilo zaskřípání elezem vyztuených dveří. Dovnitř si pospíily dvě drowky v uniformách a postavily se do pozoru vedle veřejí.

Drizzt sevřel pevně čelisti a zadíval se upřeně na dveře, protoe byl odhodlaný postavit se smrti důstojně.

Do kobky vstoupil illithid.

Drizztovi poklesla čelist, ale rychle se ovládl. Česač myslí? Zarazilo ho to, ale potom si uvědomil, e musí být v kobce sídla rodu Baenre. To nebyla dobrá zpráva ani pro něj, ani pro jeho přátele.

Za illithidem vely do místnosti dvě drowské kněky. Jedna byla malá s krutým výrazem v hranaté tváři a s ústy staenými do tenké linky, druhá byla vyí, důstojnějí, ale o nic méně působivá. Potom se objevila legendární, prastará Matrona matka. Pohodlně seděla na létajícím disku a doprovázela ji dalí ena, mladí a krásnějí verze Matrony Baenre. Průvod uzavírali dva mui, podle výstroje a zbraní bojovníci.

Zář disku dovolila Drizztovi přesunout zrak zpět do světelného spektra - a viml si, e pod párem okovů leí u stěny hromádka kostí.

Drizzt přesunul pohled zpět k průvodu, ke dvěma muům, a dlouze upřel zrak na mladího z nich. Tuil, e je to Berg'inyon, jeho spoluák z drowské Akademie a druhý nejlepí bojovník v Drizztově třídě - druhý hned po Drizztovi.

Tři mladí eny se postavily do řady za létajícím diskem Matrony Baenre. Mui zůstali stát u dveří. Drizzt uasl a zneklidněl, kdy illithid začal pochodovat sem a tam kolem něj, mával Drizztovi chapadly před tváří, dotýkal se ho a kádlil ho. Drizzt viděl, jak taková chapadla vysála z temného elfa mozek, a měl co dělat, aby před odporným tvorem neucukl.

"Drizzt Do'Urden," pronesla Matrona Baenre.

Znala jeho jméno. Drizzt si uvědomil, e je to zlé znamení. Opět se v něm vzedmul nepříjemný pocit a on začínal chápat proč.

"Vzneený blázne!" vybuchla náhle Matrona Baenre. "Přiel jsi do Menzoberranzanu, i kdy jsi věděl, e je na tvoji hlavu vypsána odměna!" Znenadání přilétla na disku blí a uhodila ho do tváře. "Vzneený, arogantní blázne! Věřil jsi snad, e zvítězí? Myslel sis, e takový uboák zničí to, co jsme pět tisíc let budovali?"

Výbuch Drizzta překvapil, ale dál se tvářil bezvýrazně a hleděl přímo před sebe.

Matrona Baenre se přestala mračit a místo toho se křivě usmála. Drizzt tento povahový rys tak typický pro svůj lid vdy nenáviděl. Temní elfové byli výbuní a nevypočitatelní, take udrovali nepřátele i přátele na jehlách a nikdy nedali vězni ani hostovi vědět, co si mají myslet.

"Ukoj svoji pýchu, Drizzte Do'Urdene," zachechtala se Matrona Baenre. "Představuji ti svoji dceru Bladen'Kerst Baenre, po Triele druhou nejstarí." Ukázala na enu uprostřed. "A Vendesu Baenre," pokračovala a ukázala na nejmení enu. "A Quenthel. Za nimi stojí moji synové Dantrag a Berg'inyon, kterého jistě zná."

"Zdravím," zavolal Drizzt vesele na Berg'inyona. Podařilo se mu usmát, čím si vyslouil dalí políček od Matrony matky.

"Přilo se na tebe podívat est členů rodu Baenre, Drizzte Do'Urdene," pokračovala Matrona a Drizzt si přál, aby přestala opakovat jeho jméno na konci kadé věty! "Měl by ses cítit poctěn, Drizzte Do'Urdene."

"Podal bych vám ruku," odpověděl, "ale..." Bezmocně pohlédl vzhůru na svá spoutaná zápěstí a sotva sebou trhl, kdy ucítil na tváři dalí políček, přesně jak předpokládal.

"Ví, e tě obětujeme Lloth," řekla Baenre.

Drizzt jí pohlédl zpříma do očí. "Mé tělo, ale nikdy moji dui."

"Dobře," zapředla Matrona matka. "Slibuji, e nezemře rychle. Představuje toti bohatý zdroj informací, Drizzte Do'Urdene."

Drizzt se poprvé od počátku rozhovoru zachmuřil.

"Přenechej ho mně, matko," nabídla Vendesa dychtivě.

"Duk-tak!" pokárala dceru Matrona Baenre a obrátila se zprudka k ní.

"Duk-tak," zopakoval Drizzt bezhlesně, pak jméno poznal. V drowtině znamenalo duk-tak doslova nesvatý kat. A byla to také přezdívka jedné z dcer Baenre, očividně této, která s radostí proměňovala temné elfy v ebenové sochy, které pak často vystavovala v Akademii.

"Úasné," zabručel Drizzt.

"Slyel jsi o mé báječné dceři?" zeptala se Matrona Baenre a otočila se zpět k zajatci. "Slibuji, e si s tebou uije, Drizzte Do'Urdene, ale napřed nám poskytne cenné informace."

Drizzt střelil po seschlé drowce nedůvěřivým pohledem.

"Dokáe vzdorovat jakémukoli mučení," poznamenala Matrona matka. "O tom nepochybuji, vzneený blázne." Zvedla vrásčitou ruku a pohladila illithida, který se postavil vedle ní. "Ale dokáe vzdorovat také česači myslí?"

Drizztovi vyprchala z tváře barva. Kdysi byl vězněm krutých illithidů, bezmocným, neastným, jeho mysl málem zlomila jejich vemocná vůle. Dokáe něčemu takovému vzdorovat?

"Myslel sis, e vechno skončí, vzneený blázne?" zavřískla Matrona Baenre. "Teď máme přesně to, co jsme chtěli, ty hloupý, arogantní, vzneený blázne!"

Nepříjemný pocit v Drizztově nitru se zdesetinásobil. Nedokázal potlačit trhnutí. Matrona matka pokračovala a sledovala nevyhnutelnou logiku, která rvala srdce Drizzta Do'Urdena na kusy.

"Ty jsi jen jedna z cen," řekla. "A pomůe nám získat tu druhou. Nyní, kdy je nejsilnějí spojenec krále Bruenora Válečného kladiva v naich rukou, dobudeme Mitrilovou síň jetě snadněji. Odhalí nám toti slabiny trpaslíků.

Methile!" rozkázala a illithid se postavil přímo před Drizzta. Hraničář zavřel oči, ale přesto cítil, jak se mu čtyři chapadla svíjí před tváří, jako by hledala určitá místa.

Drizzt vykřikl hrůzou, trhl divoce hlavou a podařilo se mu do jednoho z chapadel zakousnout. Illithid ucukl.

"Duk-tak!" zvolala Matrona Baenre a nedočkavá Vendesa se vrhla vpřed a uhodila Drizzta mosazí pokrytou pěstí do tváře. Tloukla ho znovu a znovu, dostala se do rytmu a radovala se z mučení.

"Musí být při vědomí?" zeptala se prosebně.

"Dost!" odpověděla Matrona Baenre, ale Drizztovi se zdálo, e její hlas přichází z velké dálky. Vendesa ho znovu udeřila, potom na tváři opět ucítil chapadla. Snail se protestovat, odvrátit hlavu, ale neměl dost sil.

Chapadla ho sevřela a Drizzt cítil, jak mu obličejem prochází drobné silové výboje.

Následujících deset minut Drizzt jen křičel. Byly to čistě instinktivní, primitivní výkřiky, protoe česač myslí se probíral jeho mylenkami, vysílal mu do hlavy stralivé obrázky a poíral vechny mentální zábrany, kterými se Drizzt snail bránit. Cítil se nahý, zranitelný, okradený o vechny emoce.

Avak ani by to Drizzt věděl, statečně vzdoroval, a kdy od něj Methil ustoupil a obrátil se k Matroně Baenre, pokrčil rameny.

"Co jsi zjistil?" obořila se na něj Matrona matka.

Je silný, odvětil Methil telepaticky. Bude to chtít víc ne jednu sondu.

"Pokračuj!" vytěkla Baenre.

"Zemře," zabublal Methil vodovým hlasem. "Zítra."

Matrona Baenre se zamyslela, potom kývla na souhlas. Pohlédla na Vendesu, svoji zvrácenou Duk-tak, a luskla prsty. Divoká drowka se opět vrhla vpřed.

Drizztův svět se ponořil do temnoty.

20

OSOBNÍ ZÁJEM

"Ta ena?" zeptala se Triela netrpělivě a pochodovala sem a tam po Jarlaxlově soukromé komnatě v tajné jeskyni ve stěně Drápové trhliny, velké propasti v severovýchodní části Menzoberranzanu.

"Popravena," odvětil oldák lehce. Věděl, e Triela pouívá nějaké kouzlo pravdy, ale byl si jist, e ho dokáe obelstít. "Byla to nejmladí dcera niího rodu, nezajímavá lechtična."

Triela se zastavila a zamračeně se na úskočného oldáka zahleděla. Jarlaxl věděl, e se vzteklá drowka neptá na Khareesu H'kar. Khareesa byla spolu s ostatními otrokáři na ostrově Rothé podle rozkazu zabita, ale zprávy, které se k Triele donesly, hovořily jetě o dalí eně a také o tajemné velké kočce.

Jarlaxl dokázal hrát hru na to, kdo uhne dřív pohledem, lépe ne kdokoli jiný. Seděl pohodlně, a dokonce uvolněně v křesle za svým velkým stolem. Opřel se a poloil si nohy na jeho desku.

Triela se rozběhla přes komnatu a srazila mu nohy dolů. Naklonila se přes stůl a přiblíila zamračenou tvář k drzému oldákovi. Kněka uslyela tiché zaoupání po straně a dalí v podlaze a vytuila, e Jarlaxl má po ruce mnoho spojenců, kteří se ukrývají za tajnými dveřmi a jsou připraveni kdykoli vyskočit a přispěchat vůdci Bregan D'aerthe na pomoc.

"O té nemluvím," vydechla a snaila se ovládnout. Triela byla mistrou nejvyí koly drowské Akademie, nejstarí dcerou prvního rodu Menzoberranzanu a mocnou nejvyí kněkou, která se těila - tedy alespoň pokud věděla - největí přízni Pavoučí královny. Nebála se Jarlaxla ani jeho spojenců, ale obávala se matčina vzteku, kdyby musela uitečného oldáka zabít, kdyby uspíila tajnou válku nebo třeba jen naznačila nezájem o dalí spolupráci rodu Baenre s Bregan D'aerthe.

A věděla, e Jarlaxl si je její bezmoci dobře vědom, e ji chápe lépe ne kdokoli jiný a v kadém ohledu jí vyuije.

oldák významně upustil od úsměvu, nasadil váný výraz, sundal si křiklavý irák a přejel si rukou pomalu po holé hlavě. "Drahá Trielo," odpověděl klidně. "Mohu vám odpřísáhnout, e se na ostrově Rothé ani v jeho blízkosti ádná dalí drowka nenacházela, pokud ovem nepatřila k rodu Baenre."

Triela ucouvla od stolu, kousla se do rtu a přemýlela, co dál. Cítila, e oldák nele, take buďto nael způsob, jak oklamat její magii, nebo říkal pravdu.

"Kdybych na nějakou narazil, určitě bych vám to oznámil," dodal Jarlaxl a očividná le faleně zadrnčela Trielinou myslí.

Jarlaxl dobře skryl úsměv. Zalhal, aby Triele dokázal, e její kouzlo stále funguje. Podle jejího nevěřícného výrazu poznal, e tentokrát vyhrál.

"Slyela jsem o velkém panterovi," nadhodila Triela.

"Úasná kočka," souhlasil Jarlaxl. "Příběhy o Drizztu Do'Urdenovi tvrdí, e patří jemu. Jmenuje se Guenhwyvar a Drizzt ji sebral Masoji Hun'ettovi poté, co ho zabil v souboji."

"Slyela jsem, e panter, tahle Guenhwyvar, byla na ostrově Rothé," objasnila Triela netrpělivě.

"To byla," souhlasil oldák. Z plátě vytáhl kovovou píalu a zvedl si ji k očím. "Byla na ostrově a potom se rozplynula v mlhu."

"A předmět, kterým se dá přivolat?"

"Máte přece Drizzta, drahá Trielo," odpověděl Jarlaxl klidně. "Já ani nikdo z mé bandy se k němu kromě samotné bitvy ani nepřiblíil. A pokud jste nikdy neviděla Drizzta Do'Urdena bojovat, pak vás mohu ujistit, e moji vojáci měli na práci důleitějí věci ne mu prohledávat kapsy!"

Triela se tvářila podezřívavě.

"Ach, jeden z vojáků se k odpadlíkovi přiblíil, kdy upadl do bezvědomí," dodal Jarlaxl, jako by na tento drobný detail zapomněl. "Ale nesebral Drizztovi soku ani ádný jiný vyvolávací artefakt, o tom vás mohu ujistit."

"A ty ani tví vojáci jste onyxovou figurku nenali?"

"Ne."

Prohnaný oldák opět řekl pravdu, protoe Artemis Entreri nebyl formálně vzato vojákem Bregan D'aerthe.

Trielino kouzlo jí prozradilo, e Jarlaxl opět říká pravdu, ale vechny zprávy tvrdily, e panter byl na ostrově, a vojáci rodu Baenre nedokázali vzácnou soku najít. Někteří si mysleli, e ji Drizzt musel ztratit, kdy spadl z římsy, e figurka skončila ve pinavé vodě. Pátrací kouzla soku neodhalila, ale to se dalo přičíst na vrub povaze Donihrady. Navzdory klidné hladině proslulo jezero silnými spodními proudy a temnými tvory, kteří číhali v hlubinách.

Ale dcera Baenre si přesto nebyla jistá tím, e Jarlaxl o eně ani o panterovi nic neví. Pochopila, e na ni tentokrát vyzrál, ale věřila svým zprávám stejně, jako nevěřila oldákovi.

Její výraz, trucovité napulení rtů, které bylo pro hrdou Baenre tak netypické, Jarlaxla přesto překvapil.

"Ve jde podle plánu," řekla Triela náhle. "Matrona Baenre svolala velký obřad, ceremonii, a její moc jetě posílí nejcennějí obě."

Jarlaxl zváil Trielina slova i způsob, jakým je pronesla. Drizzt, hlavní pouto s Mitrilovou síní, byl zajat, ale Matrona Baenre přesto pokračovala ve svých plánech a mínila dobýt Mitrilovou síň co nejrychleji. Co si o tom myslí Lloth? uvaoval oldák.

"Vae Matrona jistě zváí vechny monosti," odvětil Jarlaxl klidně.

"Její smrt se blíí," vybuchla Triela. "Hladoví po Mitrilové síni a nedovolí si zemřít, dokud ji nedobude."

Jarlaxl téměř vybuchl smíchy nad slovy "nedovolí si zemřít", ale potom se nad seschlou Matronou matkou zadumal. Baenre měla zemřít u před staletími, ale přesto ila dál. Moná má Triela pravdu. Moná Matrona Baenre pochopila, e ji věk konečně dohání, a bude proto tlačit na výpravu bez ohledu na důsledky. Jarlaxl miloval chaos, miloval válku, ale tuto záleitost musel dobře zváit. oldák si ivot v Menzoberranzanu uíval. Mohla ho snad Matrona Baenre svým konáním ohrozit?

"Povauje Drizztovo zajetí za dobrou věc," pokračovala Triela, "a ona to je dobrá věc! Odpadlík u měl být dávno obětován Pavoučí královně."

"Ale..." pobídl ji Jarlaxl.

"Ale jak chce udret alianci pohromadě, a se ostatní Matrony matky dozví, e Drizzt byl zajat?" poukázala Triela. "Aliance je velmi křehká a stane se jetě křehčí, a některé Matrony napadne, e výprava u nemá posvěcení Lloth, e hlavní cíl nájezdu byl dosaen."

Jarlaxl sepjal prsty a dlouze se zamyslel. Dcera Baenre byla moudrá a zběhlejí ve způsobech drowů ne kdokoli jiný ve městě - tedy a na vlastní matku a moná Jarlaxla. Ale mohla toho hodně ztratit a nyní odhalila oldákovi něco, co ho samotného nenapadlo, a to potenciálně váný problém.

Triela u nedokázala skrýt podrádění. Odvrátila se od stolu, přela místnost, bez zaváhání vstoupila do neobvyklých dveří z mezisférické hmoty, které ji přiměly projít dlouhou, vodnatou chodbou, přestoe byly sotva několik palců silné, a opustila ji mezi dvěma culícími se vojáky Bregan D'aerthe, kteří stáli v tunelu na strái.

O chvíli později uviděl Jarlaxl na téměř průsvitných dveřích havý obrys drowské ruky, znamení, e Triela opustila základnu. Páčkou pod deskou stolu pak oldák otevřel sedm tajných dveří v podlaze a ve stěně, z nich vystoupilo nebo vylezlo několik temných elfů a jeden člověk, Artemis Entreri.

"Triela se doslechla o eně na ostrově," řekl Jarlaxl drowským vojákům, které povaoval za své nejdůvěryhodnějí rádce. "Zjistěte, jestli nás někdo z naich nezradil dceři Baenre."

"A máme ho zabít?" zeptal se dychtivě jeden temný elf, zvrácený drow, jeho schopnosti se Jarlaxlovi hodily obzvlátě při výsleích.

Velitel oldáků upřel na zbrklého drowa povýený pohled a ostatní vojáci Bregan D'aerthe následovali jeho příkladu. Tajná organizace zvědy nepopravovala, nýbr je vyuívala. Jarlaxl mnohokrát dokázal, e můe docílit stejných výsledků předáním patných informací nepřátelskému zvědovi jako díky vlastním pehům, a pro disciplinovanou Bregan D'aerthe by Trielin mu v jejích řadách byl jen výhodou.

Víc u Jarlaxl dobře vycvičeným a zkueným rádcům říkat nemusel, proto je mávnutím propustil.

"Tohle dobrodruství je kadou hodinou zábavnějí," poznamenal oldák, kdy s Entrerim osaměl. Pohlédl zabijákovi zpříma do očí. "Navzdory vem zklamáním."

Poznámka Entreriho zarazila. Snail se pochopit, o čem to Jarlaxl mluví.

"Věděl jsi, e Drizzt je v Temných říích, e je blízko Menzoberranzanu a brzy dorazí," začal oldák, jeho slova vak Entrerimu nic neobjasnila.

"Past byla dokonale nastraená a dokonale sklapla," namítl zabiják. To Jarlaxl nemohl popřít, i kdy bylo několik vojáků zraněno a čtyři zemřeli. S takovými ztrátami bylo při střetnutí s někým tak dobrým, jako byl Drizzt, nutno počítat. "To já dostal Drizzta a zajal Catti," připomněl Entreri významně.

"A to jsi udělal chybu," řekl Jarlaxl a výsměně se zachechtal.

Entreri na něj zmateně pohlédl.

"Lidská ena jménem Catti sledovala Drizzta jen pomocí Guenhwyvar a tohohle," řekl a zvedl kouzelný medailon ve tvaru srdce. "Slepě ho následovala křivolakými chodbami a bluditěm tunelů. Neměla anci najít cestu zpátky."

"Myslím, e neodejde," dodal Entreri sue.

"Dalí chyba," upozornil Jarlaxl. iroce se usmíval a Entreri začínal chápat.

"Jen Drizzt Do'Urden by tě dokázal vyvést z hlubin Temných říí," řekl Jarlaxl prostě. oldák hodil medailon Entrerimu. "Je teplý," vysvětlil, "jako válečnická krev, která koluje ilami Drizzta Do'Urdena. A zchladne, bude vědět, e Drizzt u není, e tvá jediná naděje spatřit znovu sluneční světlo zmizela.

No, moná ho přece jen občas zahlédne, a dobudeme Mitrilovou síň," dodal Jarlaxl a lstivě mrkl.

Entreri odolal nutkání přeskočit stůl a oldáka ukrtit - předevím proto, e tuil, e pod deskou stolu ukrývá dalí páčku, po jejím stisknutí se otevře dalích sedm tajných dveří, z nich vyrazí Jarlaxlovi úplně nejblií důvěrníci a vrhnou se na něj. Kdy se ale zabiják ovládl, pocítil spíe zvědavost ne vztek, a to nejen nad Jarlaxlovým nečekaným prohláením, e u nikdy nespatří svět na povrchu, ale také nad mylenkou, e ho Drizzt Do'Urden mohl vyvést z Temných říí. S medailonem v ruce zamyleně vykročil ke dveřím.

"Zmínil jsem se o tom, e rod Horlbar začal pátrat po Jerlysině vrahovi?" zavolal za ním Jarlaxl a zastavil tak zabijáka uprostřed kroku. "Dokonce se obrátil i na Bregan D'aerthe. Je ochoten za informace pěkně zaplatit. Jaká ironie, nemyslí?"

Entreri se neotočil. Prostě se vydal ke dveřím a opustil místnost. Měl o čem přemýlet.

Jarlaxl také uvaoval. Napadlo ho toti, e celá věc bude nakonec jetě zábavnějí, ne předpokládal. Triela ho upozornila na několik problémů, kterých si Matrona Baenre, zaslepená touhou po moci, nevimla. A také si uvědomil, e mu Pavoučí královna, která milovala chaos, dala moc obrátit svět Menzoberranzanu vzhůru nohama.

Matrona Baenre měla své plány a Triela jistojistě také, a Jarlaxl nyní rovně, kdy u ze ádného jiného důvodu, pak alespoň proto, e tím způsobí obrovský chaos. A lstivý oldák uměl ze zmatku vdy těit.

Drizzt byl sotva při vědomí, take netuil, jak dlouho mučení pokračovalo. Vendesa byla mistrem svého krutého řemesla a znala na těle bezmocného vězně vechna citlivá místa, do nich mohla buit, bodat nebo je drásat ostrými nástroji. Udrovala vak Drizzta při vědomí a nikdy mu nedovolila omdlít, nutila ho proívat příernou bolest.

Kdy nakonec odela, zůstal Drizzt viset v okovech, ani by chápal, jakou kodu mohou kruhy s ostrými hranami napáchat na jeho zápěstích. Hraničář prostě touil upadnout do bezvědomí, vzdálit se od světa i od rozbolavělého těla. Nemohl myslet na povrch, na své přátele. Pamatoval si, e se Guenhwyvar objevila na ostrově, ale nedokázal se soustředit natolik, aby si uvědomil, co to znamená.

Byl poraen. Poprvé v ivotě ho napadlo, jestli by nebylo lepí zemřít.

Cítil, jak ho někdo hrubě popadl za vlasy a zkroutil mu hlavu dozadu. Snail se otevřít oteklé oči, protoe se bál, e se vrátila zvrácená Vendesa. Ale hlasy, které uslyel, patřily muům.

Někdo mu přitiskl ke rtům láhev a trhl mu hlavou do strany, aby mu tekutina natekla do krku. Drizzta napadlo, e je to nějaký jed nebo lektvar, který ho připraví o svobodnou vůli, proto instinktivně vzdoroval. Vyplivl tekutinu, ale uhodili mu za to hlavou tvrdě o stěnu a znovu mu nalili kyselý odvar do hrdla.

Drizzta začalo pálit celé tělo, jako by mu vzplály vnitřnosti. Věřil, e umírá, proto se naposledy zběsile vzepřel nepoddajným řetězům, potom zůstal ochable, vyčerpaně viset a čekal na smrt.

Pálení přelo ve sladké mravenčení. Drizzt se náhle cítil silnějí, vrátil se mu zrak a otoky kolem očí klesly.

Stáli před ním bratři Baenre.

"Drizzte Do'Urdene," řekl Dantrag klidně. "Dlouhé roky jsem čekal, a se setkáme."

Drizzt mlčel.

"Zná mě? Slyel jsi o mně?" zeptal se Dantrag.

Drizzt opět nepromluvil a tentokrát si mlčením vyslouil políček.

"Slyel jsi o mně?" zeptal se Dantrag důrazněji.

Drizzt si ze vech sil snail vzpomenout na jméno, které Matrona Baenre synovi dala. Berg'inyona znal ze studií na Akademii a z hlídek, ale tohoto mue neznal. Nemohl si vzpomenout na jeho jméno. Pochopil vak, e drow je velmi domýlivý a e by měl raději uspokojit jeho pýchu. Dobře si prohlédl jeho oděv a doufal, e dospěl ke správném závěru.

"Bojový mistr rodu Baenre," vypravil ze sebe a s kadým slovem mu z potlučených úst prýtila krev. Zjistil ale, e ho rány u tolik nebolí, jako by se rychle uzdravovaly. Začal chápat, co ho to přinutili vypít.

"Take ti Zaknafein o Dantragovi pověděl," prohlásil mu a nadmul hruď jako kohout.

"Jistě," lhal Drizzt.

"Pak ví, proč jsem tady."

"Ne," odpověděl Drizzt upřímně, protoe to skutečně netuil.

Dantrag se ohlédl přes rameno a Drizzt se zadíval stejným směrem. Ve vzdáleném koutě leela pečlivě uloená Drizztova výstroj.

"Dlouhá léta jsem touil po souboji se Zaknafeinem," vysvětlil Dantrag, "chtěl jsem dokázat, kdo z nás je lepí. Ale bál se mě a odmítl vylézt ze své nory."

Drizzt potlačil nutkání otevřeně se mu vysmát. Zaknafein se nebál nikoho.

"A teď mám tebe," pokračoval Dantrag.

"Abys dokázal, jak jsi dobrý?" zeptal se Drizzt.

Dantrag zvedl ruku, jako by se ho chystal znovu uhodit, ale ovládl se.

"Co řekne Matrona Baenre, kdy mě v souboji zabije?" zeptal se Drizzt, který moc dobře chápal Dantragovo dilema. Zajali ho z důleitějích důvodů, ne aby uspokojili pýchu pyného potomka Baenre. Náhle mu to vechno připadalo jako hra - hra, kterou hrál u dřív. Kdy jeho sestra přila do Mitrilové síně a zajala ho, součástí její dohody s Artemisem Entrerim bylo, e zabiják bude moct svést s Drizztem souboj jen proto, aby se ukázalo, kdo je lepí.

"Slavně zvítězím a ona si nedovolí mě potrestat," prohlásil Dantrag nedbale, jako by tomu doopravdy věřil. "A moná tě nezabiju. Moná tě jen ochromím a znovu tě vsadím do okovů, aby si Vendesa mohla dál hrát. Proto jsme ti dali napít lektvaru. Uzdraví tě, přivedou na pokraj smrti a znovu tě uzdraví. Pokud si to Matrona Baenre bude přát, můe to tak pokračovat celá staletí."

Drizzt znal způsoby svého temného lidu a ani na okamik o drowově tvrzení nepochyboval. Slyel o lechticích, kteří byli uvězněni během rodových válek a které si pak vítězný rod drel jako otroky a celá staletí je pro zábavu mučil.

"Nepochybuj o tom, e k naemu souboji dojde, Drizzte Do'Urdene," řekl Dantrag a přiblíil tvář k Drizztově. "A se uzdraví a dokáe se bránit." Dantrag se ohnal a rychleji, ne si Drizzt stačil vimnout, ho uhodil do obou tváří. Drizzt takovou rychlost jetě nikdy dřív nespatřil a dobře si ji zapamatoval, protoe tuil, e jednoho dne stane drowovi tváří v tvář za mnohem nebezpečnějích okolností.

Dantrag se obrátil na podpatku a proel kolem Berg'inyona ke dveřím. Mladí Baenre se vězni v okovech jen vysmál, plivl mu do tváře a následoval bratra.

"Tak krásná," poznamenal holohlavý oldák a prohrábl tíhlými prsty Cattinu hustou katanovou hřívu.

Catti ani nemrkla, jen na tlumeně osvětleného a nepopiratelně pohledného mue zírala. Vnímavá mladá ena si uvědomila, e tento drow je jiný.

Nemyslela si, e se ji pokusí znásilnit. Hluboko uvnitř Jarlaxla byl za maskou chvastouna ukryt zvlátní, ale nesporný smysl pro čest. V tom se podobal Artemisi Entrerimu. Ten kdysi drel Catti mnoho dní v zajetí, ale ani jednou na ni nesáhl s jiným úmyslem, ne aby ji postrčil ádoucím směrem.

A Catti věřila, doufala, e stejné to bude i s Jarlaxlem. Pokud ji oldák skutečně povaoval za přitalivou, pokusí se jí dvořit, získat si její pozornost, tedy alespoň na čas.

"Tvá odvaha je nezpochybnitelná," pokračoval Jarlaxl nepříjemně dokonalým jazykem povrchu. "Přila jsi koneckonců sama do Menzoberranzanu!" oldák potřásl nevěřícně hlavou a pohlédl na Entreriho, který byl jedinou dalí osobou v malé čtvercové komnatě. "Dokonce i Artemise Entreriho jsem musel napřed přesvědčit, aby mě doprovodil, a nepochybuji o tom, e by ihned odeel, kdyby věděl jak.

Tohle není místo pro lidi z povrchu," poznamenal Jarlaxl. Aby zdůraznil svá slova, trhl znenadání rukou a sebral Catti opět z čela Kočičí oko. Obklopila ji tma černějí ne noc v nejhlubím Bruenorově dole a Catti zachvátila panika.

Jarlaxl byl přímo před ní. Cítila ho před sebou, cítila jeho dech, ale viděla jen jeho rudě zářící oči, které ji pozorovaly v infračerveném spektru. Entreriho oči na opačné straně komnaty rovně zářily a Catti nechápala, jak mohl člověk získat infravidění.

Velmi si přála, aby ho také měla. Tma ji zmáhala, polykala. Její pokoka zcitlivěla a vechny smysly se zbystřily.

Touila se rozkřičet, ale odmítla věznitelům poskytnout takové zadostiučinění.

Jarlaxl pronesl slovo, kterému Catti nerozuměla, a místnost ihned zalil měkký modrý svit.

"Tady bude vidět," řekl jí Jarlaxl. "Ale tam venku, za dveřmi, tě čeká jen tma." kádlivě zakýval Kočičím okem před Cattinýma dychtivýma očima, potom ho schoval do kapsy u kalhot.

"Odpus," řekl tie a dokonale Catti překvapil. "Nechci tě mučit, ale musím dbát na bezpečnost. Matrona Baenre po tobě velmi touí. Drí toti Drizzta v zajetí a ví, e bys byla dobrým prostředkem, jak nahlodat jeho mocnou vůli."

Catti neskrývala nadení, prchavou naději, která ji ovládla, kdy uslyela, e Drizzt ije.

"Samozřejmě ho nezabili," pokračoval oldák a Entreri si uvědomil, e mluví stejně tak s ním jako s Catti. "Je cenným zajatcem, bohatým zřídlem informací, jak se říká na povrchu."

"Zabijí ho," poznamenal Entreri - jeho hlas zněl rozzlobeně, jak si Catti uvědomila.

"Nakonec ano," odpověděl Jarlaxl a zasmál se. "Ale vy dva mezitím dávno zestárnete a umřete, stejně jako vae děti. Tedy pokud to nebudou drowí míenci," dodal lstivě a mrkl na Catti.

Odolala nutkání vrazit mu jednu přímo do oka.

"koda, e události nabraly takový směr," pokračoval Jarlaxl. "Tolik jsem si přál s legendárním Drizztem Do'Urdenem promluvit, ne ho Baenre zajme. Kdybych měl u sebe jetě pořád pavoučí masku, vplíil bych se dnes v noci, a se kněky odeberou na velký obřad, do sídla Baenre a prohodil s ním pár slov. Ale pospíil bych a udělal to hned na začátku obřadu pro případ, e se ho Matrona Baenre rozhodne dnes v noci obětovat. No, koda." Povzdychl si, pokrčil rameny, naposledy prohrábl Catti něně vlasy a otočil se ke dveřím.

"Ale stejně bych nemohl jít," řekl Entrerimu. "Musím se sejít s Matronou Ker Horlbar, abychom se dohodli na ceně za vyetřování."

Entreri se nad kousavě krutou poznámkou jen pousmál. Kdy ho oldák míjel, vstal a připojil se k němu, náhle se ale zastavil a ohlédl se po Catti.

"Myslím, e zůstanu a popovídám si s ní," řekl zabiják.

"Jak si přeje," odpověděl oldák. "Ale neubli jí. Nebo aspoň nezanechej jizvy na její krásné tváři," opravil se se zachechtáním.

Jarlaxl opustil komnatu, zavřel za sebou dveře a nechal své magické boty při chůzi kamennou chodbou hlasitě klapat, aby si Entreri byl jistý, e odeel. Sáhl si přitom do kapsy a zazubil se, kdy zjistil, e Kočičí oko zmizelo. Nijak ho to nepřekvapilo.

Jarlaxl zasel semínka chaosu. Teď se stačilo jen pohodlně usadit a dívat se, co z nich vyklíčí.

21

ODKRÝT VRSTVY

Catti a Entreri jeden na druhého dlouho hleděli. Poprvé od chvíle, kdy ji zajali, spolu zůstali v malé komnatě v tajné základně Bregan D'aerthe sami. Podle výrazu Entreriho tváře Catti poznala, e má něco za lubem.

Zvedl ruku, pohnul prsty a z pěsti mu na stříbrném řetízku vypadlo Kočičí oko.

Catti se na přívěsek zvědavě zadívala, protoe si nebyla jistá zabijákovými úmysly. Samozřejmě ho ukradl Jarlaxlovi z kapsy, ale proč by tolik riskoval a okradl tak nebezpečného temného elfa?

"Se stejný vězeň jako já," prohlásila Catti nakonec. "Drí tě tu a musí dělat, co ti řekne."

"To slovo, vězeň, se mi nelíbí," odvětil Entreri. "Naznačuje bezmocnost a mohu tě ujistit, e já bezmocný nejsem."

Catti věděla, e se přetvařuje a jeho masku tvoří z větí části falená odvaha, z mení pak naděje, ale nechala si své mylenky pro sebe.

"A co udělá, a Jarlaxl zjistí, e čelenka zmizela?" zeptala se.

"To u budu tančit na povrchu," odvětil zabiják chladně.

Catti se na něj bedlivě zadívala. Promluvil jasně, na rovinu a bez úkladů. Ale k čemu potřeboval čelenku? zauvaovala a náhle dostala strach. Entreri se moná rozhodl, e svit hvězd je lepí ne infravidění nebo ho dobře doplňuje. Ale nikdy by jí neřekl, e se chystá odejít, kdyby ji tady chtěl nechat - ivou.

"Nepotřebuje ji," namítla Catti a snaila se udret klidný hlas. "Získals infravidění a vidí s ním docela dobře."

"Ale ty ji potřebuje," řekl Entreri a hodil čelenku mladé eně. Chytila ji, podrela v ruce a zamyslela se nad důsledky toho, kdy si ji nasadí.

"Nemůu tě odvést na povrch," řekla, protoe ji napadlo, e se zabiják přepočítal. "Dostala jsem se a sem jenom díky tomu, e mě panter a medailon vedli za Drizztem."

Zabiják ani nemrkl.

"Řekla sem, e tě odsaď nedostanu," zopakovala Catti.

"Ale Drizzt ano," řekl Entreri. "Nabízím ti obchod, který ve svém postavení nemůe odmítnout. Dostanu vás s Drizztem z Menzoberranzanu, a vy dva mi za to ukáete cestu na povrch. Tam se nae cesty rozejdou a doufám, e u se nikdy nezkříí."

Catti překvapivou nabídku dlouze zváila. "Myslí, e ti uvěřím?" zeptala se, ale Entreri neodpověděl. Nemusel. Catti byla uvězněná v cele obklíčené nebezpečnými drowskými nepřáteli a Drizztova situace byla pravděpodobně jetě horí. A u by jí zlý Entreri nabídl cokoli, nemohlo to být horí, ne co je čeká.

"A co Guenhwyvar?" zeptala se Catti. "A můj luk?"

"Mám luk i toulec," odpověděl Entreri. "Pantera má Jarlaxl."

"Bez Guenhwyvar nikam nejdu," řekla Catti.

Entreri na ni upřel nevěřícný pohled, jako by byl přesvědčen, e blufuje.

Catti mu hodila čelenku k nohám. Posadila se na okraj malého stolu a vzdorovitě si zaloila pae na hrudi.

Entreri pohlédl na čelenku, potom na Catti. "Mohl bych tě přinutit," pohrozil.

"Pokud si to fakt myslí, pak se eredně plete," odpověděla Catti. "Myslím, e bez mýho přičinění mě odsaď nedostane, a já ti slibuju, e ti bez kočky nepomůu. Ani kvůli sobě, ani kvůli Drizztovi.

A Drizzt udělá to samý," pokračovala Catti, aby svá slova zdůraznila. "Guenhwyvar je nae přítelkyně a my svý přátele neopoutíme!"

Entreri zvedl čelenku pičkou boty a ledabyleji hodil Catti. Ta ji znovu chytila a tentokrát si ji nasadila na hlavu. Zabiják jí bez dalího slova pokynul, a zůstane na místě, a odeel.

Jediný stráce u dveří do Jarlaxlových soukromých komnat se o blíícího se člověka téměř nezajímal. Entreri do něj musel doslova ouchnout, aby upoutal jeho pozornost. Potom ukázal na podivné, jakoby tekuté dveře a zeptal se: "Jarlaxl?"

Voják zavrtěl hlavou.

Entreri znovu ukázal na vodové dveře a náhle překvapeně vykulil oči. Kdy se voják naklonil, aby se podíval, co se děje, zabiják ho popadl za ramena a vrhl se spolu s ním do vodnaté chodby. Entreri s překvapeným drowem zápasil, oba se vak pohybovali velice, velice pomalu. Byl větí ne drow, a přitom stejně mrtný, a postupně tlačil stráce k východu na opačné straně.

Nakonec ze dveří doslova vylétli a vřítili se do Jarlaxlovy komnaty. Drow sáhl po meči, ale Entreri ho zasáhl levým hákem a temný elf zavrávoral. Zabiják zaútočil rychlým sledem úderů, a kdy drow padl na koleno, Entreri ho nakopl tvrdě do obličeje.

Entreri odtáhl drowa přes místnost a smýknul s ním o stěnu. Potom ho jetě několikrát udeřil, aby se ujistil, e protivník u nebude dál vzdorovat. Během okamiku srazil bezmocného temného elfa, který byl sotva při vědomí, na kolena, svázal mu ruce za zády a zacpal mu ústa. Přitiskl ho ke zdi a nahmatal otvírací mechanismus. Kdy se mu podařilo otevřít dveře do tajného výklenku, vtlačil ho dovnitř.

Přemýlel, jestli má drowa zabít, nebo ne. Kdyby to udělal, nezůstali by ádní svědci a Jarlaxl by vyplýtval čas na to, aby zjistil, kdo zločin spáchal. Ale něco Entreriho zadrelo. Nějaký instinkt mu radil, aby postupoval opatrně a nepřivodil Bregan D'aerthe ádné ztráty.

Bylo to příli snadné, uvědomil si Entreri, kdy zjistil, e na něj nejen soka Guenhwyvar, ale také Cattina magická maska doslova čekají - ano, čekají! - na Jarlaxlově stole. Entreri je opatrně zvedl, protoe očekával nějakou ďábelskou past, a dobře je prohlédl, aby zjistil, zda jsou pravé.

Dělo se tu něco podivného.

Entreri zauvaoval nad Jarlaxlovými ne zrovna jemnými narákami, nad skutečností, e ho oldák vzal s sebou do Čarodějce a příhodně mu ukázal, kde najít pavoučí masku. Sáhl do kapsy a vytáhl Alustrielin magický medailon, který mu Jarlaxl ledabyle hodil. oldák mu dokonce prozradil i vhodný čas, začátek velkého obřadu, který se tu noc pořádal v sídle Baenre.

O co tu jde? divil se Entreri. Jarlaxl měl zjevně vlastní zájmy, které se neslučovaly s plány rodu Baenre na dobytí Mitrilové síně. Jak tak stál v oldákově pracovně, uvědomil si, e z něj Jarlaxl udělal pěáka ve vlastní hře.

Entreri sevřel medailon pevně v hrsti a vrazil ho zpět do kapsy. Tak dobře, řekl si. Bude skutečně dobrým pěákem.

O dvacet minut později u se Entreri, který díky magické masce vypadal jako drowský voják, a Catti pohybovali rychle a tie klikatými ulicemi Menzoberranzanu a mířili podél stalagmitových pahorků na severovýchod k Tier Breche a drowské Akademii.

Opět viděl jednotlivá podlaí velkého trpasličího Podzemního města, srdce Mitrilové síně. Představil si cestu, která vedla od západní brány Strácovým údolím, a znovu spatřil velkou propast známou jako Garumnova rokle.

Drizzt se zoufale snail obrazy překroutit, zkreslit pravdu o Mitrilové síni, ale viděl ve tak jasně! Připadalo mu, jako by tam byl a svobodně kráčel po boku Bruenora a ostatních přátel. Hypnóza česače myslí Drizzta zcela ovládla. U mazlíčkovi Matrony Baenre nestavěl do cesty ádné zábrany, u mu nezbyly síly, aby s netvorem bojoval.

Jak obrázky letěly Drizztovi hlavou, zákeřný illithid mu je kradl, doslova je vykrabával z mysli jako rádlo. Kadý zásah bolestivě pálil, jak hraničáři mozkem vystřelovaly elektrické výboje.

Konečně Drizzt cítil, jak tvor stáhl odporná chapadla, uvolnil jejich pevné sevření, a Drizzt se zhroutil. Jeho mysl naplnily zmatené obrazy a hlava mu tepala agónií.

"Dnes jsme získali nějaké informace," dolehl k němu vzdálený, vodnatý hlas.

Získali nějaké informace...

Slova se hrozivě rozléhala Drizztovou myslí. Illithid a Matrona Baenre spolu stále hovořili, ale on je neposlouchal. Soustředil se na tato tři slova, protoe si uvědomoval jejich význam.

Pootevřel fialové oči, ale hlavu nechal skloněnou a pokradmu se na Methila zadíval. Netvor byl k němu otočený zády a stál jen několik stop od něj.

Illithid nyní věděl, jak vypadá část Mitrilové síně, a pokud bude dál pronikat do Drizztovy mysli, brzy odhalí rozloení celého komplexu.

To Drizzt nesměl dovolit. Pomalu sevřel rukama okovy.

Vykopl bosou nohou a patou zasáhl netvora do houbovité hlavy. Ne mohl Methil ustoupit, hraničář mu omotal nohy kolem krku a začal se zmítat ze strany na stranu, aby mu zlámal vaz.

Drizzt cítil, jak se mu chapadla plazí po kůi, jak se mu boří do nohou, ale potlačil odpor a dál sebou divoce házel. Viděl, jak se k němu ze strany blíí krutá Vendesa, věděl, co přijde, ale soustředil se dál na úkol. Kvůli přátelům musel Methila zabít!

Illithid se celou vahou vrhl dozadu, aby Drizzta zmátl a osvobodil se, ale zkuený drowský hraničář se obrátil spolu s ním. Methil spadl na zem, napůl se opíral o stěnu, napůl visel v Drizztově sevření. Drizzt ho zvedl a smýknul s ním, pak uvolnil bezúspěné sevření. Illithidé nebyli fyzicky zdatní a Methil bezmocně zvedl tříprsté ruce, aby se bránil náhlému útoku kopajících nohou.

Něco Drizzta tvrdě udeřilo do eber a vyrazilo mu dech. Dál vak tvrdohlavě kopal nohama, ale následoval dalí úder a třetí a čtvrtý.

Hraničář zůstal ochable viset v okovech a snail se stočit do klubíčka, aby si chránil část těla, do které ho Vendesa bez ustání mlátila. Drizzt si byl jistý, e je mrtvý, protoe zuřivé oči zvrácené Duk-tak byly plné jedu, nenávisti a nadení z toho, e můe dát průchod věčnému vzteku.

Zastavila bití dřív, ne se Drizzt odváil doufat, a klidně odela. Drizzt visel v řetězech, snail se schoulit, ale nedostávalo se mu sil.

Methil se připojil k Matroně Baenre, která seděla pohodlně na létajícím disku, a zadíval se na Drizzta mléčně bílýma očima bez zorniček.

Drizzt věděl, e a mu Methil zase pronikne do mysli, způsobí mu tolik bolesti, kolik jen bude moci.

"Nedostane ádný lektvar," rozkázala Matrona Baenre Dantragovi, který stál netečně u dveří. Dantrag se stejně jako matka zadíval na řadu lahviček u stěny po Drizztově levici a kývl.

"Dobluth," řekla Drizztovi a pouila hanlivé drowské slovo pro "odpadlíka". "Lépe si velký obřad uijeme, kdy budeme vědět, e trpí." Kývla na Vendesu, která se zprudka otočila a hodila ipkou.

Zasáhla Drizzta do břicha. Ucítil malé píchnutí, potom se mu břichem rozlila havá agónie, jako by mu vzplály vnitřnosti. Zalkl se a pokusil se vykřiknout. Nesnesitelná bolest mu dodala sílu schoulit se. Změna polohy nepomohla. Z magické ipky do něj dál prýtily kapky jedu a pálily mu vnitřnosti.

Uslzenýma očima Drizzt sledoval, jak létající disk opustil celu a Vendesa s Methilem Matronu Baenre posluně následovali. Dantrag se jetě chvíli bezvýrazně opíral o veřeje, potom přistoupil blí.

Drizzt se přinutil přestat křičet, zatnul zuby a jen sténal a chrčel, kdy se bojový mistr zastavil přímo před ním.

"Jsi blázen," řekl Dantrag. "Pokud matku přinutí, aby tě zabila dřív, ne dostanu anci se ti postavit, pak ti slibuji, e osobně najdu a zabiji kadého tvora, který se povauje za přítele Drizzta Do'Urdena!"

Dantrag uhodil Drizzta bleskurychle do tváře. Hraničář chvíli ochable visel, potom se opět stočil do klubíčka, protoe mu břicho zalil ohnivý jed z magické ipky.

V úkrytu za rohem u paty irokého schoditě vedoucího do Tier Breche si Artemis Entreri ze vech sil snail vzpomenout na to, jak vypadá Gromph Baenre, arcimág města. Zahlédl Grompha jen několikrát, obvykle kdy pehoval pro Jarlaxla. Jarlaxl byl přesvědčen, e arcimág zkracuje menzoberranzanské noci tím, e zaehává ár časového sloupu Narbondelu dřív, ne by měl. A protoe ho zajímalo, co má nebezpečný kouzelník za lubem, nasadil na něj Entreriho.

Zabijákův plá se proměnil v dlouhý kouzelnický hábit, vlasy se mu prodlouily a zhoustly v bílou hřívu a kolem očí mu vyvstaly jemné vějířky vrásek.

"Nemůu uvěřit tomu, e se o todle pokusí," řekla Catti, kdy vystoupili ze stínů.

"Pavoučí maska je v Gromphově stole," odpověděl zabiják chladně, protoe se mu ta představa také nelíbila. "Do sídla Baenre ádná jiná cesta nevede."

"A co kdy sedí Gromph u svýho stolu?"

"Pak nás oba budou sekrabávat ze stěn," odpověděl Entreri drsně, protáhl se kolem mladé eny, popadl ji za ruku a táhl ji vzhůru po irokém schoditi.

Entreri se spoléhal nejen na své dovednosti, nýbr i na těstí. Věděl, e Čarodějec, kola kouzelníků, je plná samotářských mistrů, kteří si obvykle jdou z cesty, a mohl jen doufat, e Grompha, přestoe byl pouze mu, pozvali na velký obřad do sídla Baenre. Stěny uzavřené budovy byly chráněny proti teleportaci i dalím magickým přenosům a Entreri věřil, e pokud jeho převlek nenarazí na ádné magické bariéry, měl by se dostat do Gromphovy pracovny i ven bez větích problémů. Městský arcimág byl znám svojí nerudností a výbunou povahou, proto se mu nikdo nepletl pod nohy.

Vystoupali po schoditi do Tier Breche a spatřili před sebou tři budovy drowské Akademie. Po jejich pravici stála prostá, pyramidová budova Bojové Magthere, koly bojovníků. Přímo před nimi se tyčila nejpůsobivějí stavba, Arach-Tinilith, budova ve tvaru pavouka, v ní se nacházela kola Lloth. Entreri byl rád, e se nechystá proniknout do ádné z nich. Bojová Magthere se jen hemila stráci, kteří měli budovu pevně pod kontrolou, a Arach-Tinilith zase chránily nejvyí Llothiny kněky, které pracovaly pro dobro Pavoučí královny. Jen elegantní budova s věemi po jejich levici, Čarodějec, měla dostatečné mezery v obraně, aby se do ní dalo proniknout.

Catti se zabijákovi vytrhla a málem se dala v hrůze na útěk. Neměla ádný převlek, a cítila se proto zranitelná. Ale mladá ena přece jen sebrala odvahu, a kdy ji Entreri znovu hrubě popadl za pai a rychle ji táhl za sebou, nevzdorovala.

Vstoupili do Čarodějce hlavními dveřmi, kde jim cestu ihned zatarasila dvojice stráí. Jeden ze stráců se chystal poloit Entrerimu otázku, ale ten udeřil drowa prudce do tváře a protlačil se kolem něj v naději, e jim Gromphova krutá pověst otevře cestu.

Trik fungoval a stráci se vrátil zpět na místo. Neodváili se ani zabručet, dokud se arcimág dostatečně nevzdálil.

Entreri si přesně pamatoval cestu točitými chodbami a brzy u stáli před holou stěnou, za ní se ukrývaly Gromphovy soukromé komnaty. Zhluboka se nadechl, pohlédl na společnici a v duchu si připomněl, e pokud je Gromph v pracovně, jsou oba mrtví.

"Kolsen'shea orbb," zaeptal zabiják. K jeho úlevě se stěna začala protahovat a kroutit, a se proměnila v pavoučí sí. Jednotlivá vlákna se stočila a uprostřed pavučiny se objevila velká díra, která odhalila měkkou modrou záři v komnatě. Entreri si rychle, ne mohl ztratit sebeovládání, pospíil dovnitř a Catti vtáhl za sebou.

Gromph uvnitř nebyl.

Entreri přispěchal ke stolu z trpasličích kostí, promnul si ruce a foukl do nich, pak se natáhl po správné zásuvce. Catti mezitím zaujaly magické předměty okolo. Procházela se komnatou, prohlíela si pergameny, samozřejmě z dálky, a dokonce se odváila odzátkovat jednu z keramických lahví.

Entrerimu vylétlo srdce a do krku, kdy se komnatou rozlehl arcimágův hlas, ale uvolnil se, kdy si uvědomil, e k němu doléhá z láhve.

Catti pohlédla zvědavě na láhev, potom na zátku a opět ji zastrčila na místo, čím hlas umlčela. "Co to bylo?" zeptala se, protoe nerozuměla ani slovu.

"Nevím," odpověděl Entreri drsně. "Ničeho se nedotýkej!"

Catti jen pokrčila rameny a zabiják se vrátil zpět k práci na zásuvce. Dal si dobrý pozor, aby pronesl heslo, které zásuvku otvíralo, přesně. Vzpomněl si na rozhovor, během něj mu Jarlaxl heslo prozradil. Říkal Jarlaxl pravdu, nebo to vechno bylo jen součástí nějaké sloité hry? Vylákal ho Jarlaxl na toto místo, jen aby pronesl patné slovo, otevřel zásuvku a zničil sebe i půlku Čarodějce? Napadlo ho, e Jarlaxl mohl vrátit do zásuvky falenou kopii pavoučí masky a přimět Entreriho, aby sem přiel, zaktivoval Gromphovy mocné amulety a zničil důkaz.

Entreri setřásl zneklidňující mylenky. Neexistovala cesta zpátky. Přesvědčil sám sebe, e jeho pokus o osvobození Drizzta nějak zapadá do Jarlaxlova velkého plánu, a u je jakýkoli, a nemohl proto podlehnout strachu. Zamumlal frázi a otevřel zásuvku.

Pavoučí maska tam na něj čekala.

Entreri ji vzal do ruky a obrátil se ke Catti, která naplnila horní část malých přesýpacích hodin jemným bílým pískem a nyní se dívala, jak pomalinku propadá hrdlem. Entreri odskočil od stolu z trpasličích kostí, vrhl se přes místnost a převrhl předmět do strany.

Catti na něj zvědavě pohlédla.

"Dávala sem pozor na čas," řekla klidně.

"Tohle nejsou hodiny!" vysvětlil zabiják hrubě. Převrátil hodiny vzhůru nohama, vysypal z nich opatrně písek, vrátil ho do balíčku a pečlivě ho zalepil. "Je to výbunina. Kdy se písek přesype, vechno v okolí vzplane. Ničeho se nedotýkej!" pokáral ji drsně. "Pokud vechno zůstane na svém místě, Gromph ani nezjistí, e jsme tady byli." Entreri se rozhlédl po neuklizené pracovně. "No, tedy pokud aspoň neuděláme větí nepořádek, ne jaký u tu je. Kdy Jarlaxl masku vracel, Gromph tady nebyl."

Catti kývla a nasadila zahanbený výraz, ale byla to jen přetvářka. Mladá ena tuila, k čemu přesýpací hodiny slouí, a nenechala by vechen písek přesypat. Udělala to, jen aby získala od světaznalého Entreriho nějaké informace.

Rychle opustili kouzelníkovu komnatu i Čarodějec. Catti pomlčela o tom, e si několik nebezpečných přesýpacích hodin a balíčků s výbuným pískem vzala a schovala do váčku u opasku.

22

VLOUPÁNÍ

Na Qu'ellarz'orlu, ploině, kterou obývaly nejmocnějí lechtické rody, panoval podivný klid. Entreri, jen na sebe vzal opět podobu obyčejného drowského vojáka, a Catti se tie a nenápadně vydali podél velkého houbového háje k dvacet stop vysokému pavučinovému plotu kolem pozemků rodu Baenre.

Sílila v nich panika, ale ani jeden z nich nic neřekl a oba se raději soustředili na to, co je můe potkat: dokonalé vítězství, nebo dokonalá poráka.

Krčili se ve stínu stalagmitu a sledovali, jak velké procesí vedené několika kněkami na modře zářících discích míří přes otevřené prostranství k velkým dveřím obrovské centrální kaple. Entreri poznal Matronu Baenre a věděl, e některé eny v její blízkosti jsou pravděpodobně její dcery. Počet disků v něm vzbudil zvědavost a brzy pochopil, e se k procesí připojily i Matrony matky jiných rodů.

Jarlaxl říkal, e se koná velký obřad, a Entreri se uculil, jak dokonale prohnaný oldák ve zařídil.

"Co je?" zeptala se Catti, která soukromému ertu nerozuměla.

Entreri zavrtěl hlavou a zamračil se na otravnou mladou enu, aby naznačil, e má dret pusu. Catti se kousla do rtu, aby nevyhrkla jedovaté poznámky, které se jí draly na jazyk. Potřebovala Entreriho, a on zase ji. Jejich vzájemná nenávist bude muset počkat.

A stejně tak museli čekat i Catti a Entreri. Dřepěli za pahorkem nekonečné minuty, ne dlouhé procesí zmizelo v kapli. Entreri odhadl, e do kaple vstoupilo přes tisíc drowů, moná i dva tisíce, a z úkrytu nyní viděl několik vojáků a jetěřích jezdců.

Ukázalo se, e jejich načasování má jetě dalí výhodu. Ze dveří kaple se toti začaly linout písně opěvující Lloth a rozléhaly se po okolí sídla. "Kočka?" zaeptal Entreri.

Catti nahmatala soku ve váčku, zamyslela se a nedůvěřivě se zadívala na pavučinový plot sídla. "A na opačný straně," vysvětlila, i kdy netuila, jak chce Entreri zdánlivě nepřekonatelnou bariéru přelézt. Tyče plotu byly silné skoro jako Cattino zápěstí.

Entreri kývl na souhlas, vytáhl černou sametovou pavoučí masku a nasadil si ji. Catti nedokázala při pohledu na zabijáka potlačit zachvění. Jeho hlava se nyní podobala groteskní karikatuře obrovského pavouka.

"Varuji tě jen jednou," zaeptal zabiják. "Má a poetile měkké srdce, ale v drowské říi není pro soucit místo. A tě ani nenapadne protivníka jen zranit nebo omráčit. Zabij ho."

Catti se neobtěovala odpovědět, a kdyby Entreri mohl nahlédnout do ohně, který plál mladé eně v dui, nemarnil by podobnými poznámkami čas.

Pokynul jí, a ho následuje, potom se stíny připlíil k plotu.

Entreri se opatrně dotkl mříí a dal si pozor, aby se mu případně nepřilepily prsty. Kdy se nic nestalo, pevně se plotu chytil a přikázal Catti, aby mu vyplhala na záda.

"Dávej pozor, a se nedotkne plotu!" varoval. "Jinak ti budu muset to, čím se k němu přilepí, useknout."

Catti se mue opatrně chytila a pae mu obtočila kolem hrudi tak, e mu jednu provlékla podpaím a druhou se mu zavěsila za rameno. Ze vech sil sevřela ruce a pevně se chytila.

Entreri nebyl velký mu, mohl být jen o čtyřicet liber těí ne Catti, ale byl silný a svaly měl vypracované, proto začal snadno plhat vzhůru a tělo drel od nebezpečného plotu co nejdále, aby se mladá ena nedotkla rukama mříoví. Nejnebezpečnějí okamik nastal ve chvíli, kdy dorazili na vrchol plotu, obzvlátě kdy si Entreri viml, e se k nim blíí několik jezdců na jetěrech.

"Ani nedýchej," varoval Catti a opatrně se přesunul do stínu stalagmitového sloupu.

Kdyby sídlo Baenre nebylo osvětlené, jistě by je chytili, protoe jejich teplé postavy by na pozadí studeného kamene výrazně zářily. Ale světla zářila, a to včetně mnoha pochodní, a vojáci Baenre proto na hlídce nepouívali infravidění. Minuli plot ve vzdálenosti ani ne dvanácti stop od vetřelců, ale Artemis Entreri se uměl tak dobře schovávat ve stínech, e si podivného výčnělku v dříve hladkém stalagmitu ani nevimli.

Kdy zmizeli, Entreri se vytáhl nahoru na plot, postavil se a otočil se do strany, aby se Catti mohla opřít o stalagmit. Chtěl si jen na okamik odpočinout, ale mladá ena zoufale touila, aby u celá věc skončila, proto se znenadání přesunula z jeho zad na pahorek, napůl sklouzla, napůl seplhala dolů a překulila se na zem za plotem.

Entreri se k ní rychle připojil, strhl si masku a zamračil se na ni, protoe povaoval její čin za zbrklý a hloupý.

Catti před jeho pohledem neucouvla. Upřela na nenáviděného zabijáka nebezpečný pohled a bezhlesně se zeptala: "Kam?"

Entreri vsunul ruku do kapsy, nahmatal magický medailon a pomalu se otáčel, a se předmět lehce zahřál. Uhádl, kde Drizzta drí, jetě dřív, ne mu medailon domněnku potvrdil: byl v největím a nejvíce střeeném stalagmitu sídla.

Mohli jen doufat, e se nejlepí vojáci Baenre účastní velkého obřadu.

Nebylo těké k přepychově zdobené budově přeběhnout, protoe stráců tu bylo jen málo, stínů mnoho a zpěv vycházející z kaple maskoval vechny zvuky. ádný rod neočekával útok a ani by se neodváil zaútočit během velkého obřadu, nebo by tím jen podrádil Pavoučí královnu. A protoe rodu Baenre mohl hrozit útok jen od jiného drowského rodu, hlídky nebyly právě nejpozornějí.

"Tam uvnitř," zaeptal Entreri, kdy se s Catti přitiskli zády ke stěně vedle vchodu do obrovského, dutého stalagmitu. Entreri se opatrně dotkl kamenných dveří, aby zjistil, jestli nejsou zabezpečeny nějakou pastí - dolo mu vak, e past by byla nejspíe magické povahy a viml by si jí a ve chvíli, kdy by mu vybuchla do obličeje. K jeho překvapení se dveře náhle pohnuly vzhůru, zmizely ve spáře ve veřejích a odhalily úzkou, tlumeně osvětlenou chodbu.

Vyměnili si s Catti nedůvěřivé pohledy a po dlouhém, mlčenlivém váhání vstoupili dovnitř - a oběma se úlevou téměř podlomila kolena, kdy si uvědomili, e stále ijí.

Jejich úleva neměla dlouhého trvání. Zničehonic se toti ozvalo hrdelní zavolání, moná nějaká otázka. Ne mohla dvojice slova rozlutit, objevila se na konci chodby obrovská svalnatá postava. Tvor se podobal člověku, byl vak víc ne sedm stop vysoký, zcela zaplňoval pět stop irokou chodbu a téměř zastínil zář, která ji osvětlovala. Netvorova velikost a býčí hlava prozradily, kdo je.

Catti téměř vyskočila z bot, kdy se za ní dveře zavřely.

Minotaurus znovu zabručel drowsky otázku.

"Myslím, e se ptá na heslo," zaeptal Entreri.

"Tak mu ho řekni."

Ale to nebylo tak snadné, protoe Jarlaxl se před Entrerim o ádném hesle potřebném ke vstupu do sídla Baenre nezmínil. Entreri se rozhodl, e za to mu oldák zaplatí - pokud k tomu dostane jetě příleitost.

Obrovitý minotaurus udělal výhruně krok vpřed a zamával adamantinovým kyjem s hroty.

"Jako by minotauři nebyli dost nebezpeční i bez drowských zbraní," zaeptal Entreri.

Minotaurus udělal dalí krok. Byl u od nich vzdálen jen deset stop.

"Usstan belbol... usstan belbau ulu... dos," vykoktal Entreri a zacinkal váčkem u opasku. "Dosst?"

Minotaurus se zastavil a nakrčil býčí rysy.

"Cos mu to řek?" zaeptala Catti.

"Nemám zdání," přiznal Entreri, i kdy měl dojem, e mu asi nabídl dar.

Z tlamy stále netrpělivějího minotaura se začalo linout tiché vrčení.

"Dosst?" zeptala se Catti odváně, zvedla luk a snaila se tvářit vesele. Zazubila se a hloupě pokývala hlavou, jako by mu luk nabízela, celou dobu vak mátrala rukou pod plátěm po toulci u boku.

"Dosst?" zeptala se znovu a minotaurus se bodl velkým, tupým prstem do hrudi.

"Jo, ty!" zavrčela Catti, vytrhla íp z toulce, vloila ho do luku a vystřelila dřív, ne se hloupý minotaurus stačil vzpamatovat. íp zasáhl netvora do hrudi takovou silou, a zavrávoral.

"Zacpi si tu díru prstem!" zařvala Catti a znovu zamířila. "Kolik jich vlastně má?"

Střelila pohledem po Entrerim, který na ni ohromeně zíral. Catti se zasmála a zasáhla netvora do hrudi dalím ípem. Minotaurus zavrávoral několik kroků vzad a padl k zemi v komnatě na konci chodby. Jeho místo vak zaujal dalí půltucet minotaurů.

"Jsi ílená!" zakřičel Entreri na enu.

Catti se neobtěovala odpovědět a střelila nejbliího minotaura do břicha. Předklonil se bolestí a jeho spolubojovníci ho při útoku srazili k zemi.

Entreri tasil čepele a rozběhl se vpřed, protoe si uvědomil, e musí dret obry Catti od těla, aby mohla pouít luk. S prvním minotaurem se střetl dva kroky od konce chodby. Zvedl meč, aby odrazil ránu kyjem, a celý bok ho obrovskou tíhou úderu zabrněl.

Zabiják vak byl mnohem rychlejí ne nemotorný obr a bodl netvora hbitě dýkou třikrát do trupu. Minotaurus opět udeřil kyjem, a přestoe Entreri ránu mečem zastavil, musel se otočit dokola, aby ji vstřebal a dostal se do bezpečí.

Vrhl se opět do útoku, zeleně zářícím mečem rozsekl minotaurovi čelist, prořízl kost a ual mu kravský jazyk.

Netvorovi vytryskla z tlamy krev, ale přesto se znovu rozmáchl a přiměl Entreriho ustoupit.

Oba bojovníky oslepil stříbrný záblesk, jak Cattin íp prolétl nad minotaurovou paí a zasáhl do hlavy dalího tvora v zástupu.

Entreri mohl jen doufat, e minotaurus také nic nevidí, zoufale skočil vpřed, bodl tvrdě dýkou a mečem sekl brutálně dolů. Bleskurychle omámeného, zraněného tvora bodal a sekal a ve chvíli, kdy zabiják opět prohlédl, zřítil se mu minotaurus k nohám.

Entreri nezaváhal. Vyskočil na záda jedné mrtvole, pak druhé a vyuil jejich statných těl, aby se dostal na úroveň dalího netvora v řadě. Zaútočil rychleji ne minotaurus a bodl protivníka do ramene. Entreri byl přesvědčený, e se protivníka zbavil, protoe mu pae se zbraní klesla ochable k boku, jetě nikdy ale nebojoval s minotaury, proto ho nesmírně překvapilo, kdy netvor trhl hlavou a zasáhl Entreriho do hrudi.

Minotaurus se obrátil do strany a rozběhl se přes místnost se zabijákem mezi rohy.

"Zatraceně," zamumlala Catti, kdy se prostor mezi ní a zbývajícími netvory náhle vyprázdnil. Klesla na koleno, vytrhla ípy zběsile z toulce a začala je vypoutět do chodby.

Sprka ípů skolila jednoho, potom druhého minotaura, ale třetí v řadě popadl padajícího spolubojovníka, zvedl ho a pouil ho jako tít. Catti se podařilo krábnout ho ípem do hlavy, ale nezpůsobila mu ádné vánějí zranění, a minotaurus se proto rychle blíil.

Mladá ena vystřelila poslední íp spíe v naději, e netvora oslepí, ne e by věřila, e se jí ho podaří zastavit, potom se vrhla na zem a sklouzla mu odváně mezi dupající nohy.

Minotaurus tvrdě vrazil do vstupních dveří. Protoe před sebou drel tělo mrtvého kamaráda, netuil, e mu Catti vyklouzla. Nadhodil si těkou mrtvolu a znovu a znovu s ní buil o stěnu.

Catti se plazila mezi třemi páry obrovských nohou. Minotauři řvali, co jí pomáhalo, protoe si mysleli, e kamarád vpředu mrňavou enu rozdrtil.

Téměř jim unikla.

Poslední minotaurus v řadě vak ucítil, jak mu něco zavadilo o nohu, a pohlédl dolů. Zabučel a oběma rukama popadl kyj.

Catti se překulila na záda a zvedla luk. Nějak se jí podařilo vystřelit a srazit protivníka na okamik zpátky. Instinktivně si přehodila nohy přes hlavu a udělala kotoul vzad.

Oslněný minotaurus udeřil kyjem do podlahy a kus z ní odtípl jen palec za Cattinými schoulenými zády.

Catti vyskočila na nohy a postavila se netvorovi tváří v tvář. Zvedla luk před sebe, obrátila se a vypotácela se z chodby.

Při nárazu si zabiják vyrazil dech. Minotaurus popadl Entreriho zdravou paí kolem pasu, uskočil a očividně plánoval, e ho znovu přirazí ke zdi. Ze vzdálenosti několika stop povzbuzoval vítězícího kamaráda dalí minotaurus výskotem.

Entreri divoce bodal dýkou, ale marně se snail prorazit netvorovu tvrdou lebku.

Kdy narazili do zdi, zabijákovi se zdálo, jako by mu praskla páteř. Přinutil se potlačit bolest a strach a zváil svoji situaci. Věděl, e si musí zachovat chladnou hlavu. Rychle změnil taktiku. Místo aby tloukl dýkou do pevné kosti, zapřel hrot čepele netvorovi mezi rohy, táhl nů minotaurovi dolů po obličeji a snail se objevit měkké místo.

Znovu narazili do stěny.

Entreri dál tlačil na dýku, protoe si byl jist, e ho nezklame. Čepel napřed rovnoměrně klouzala a nedokázala kostí proniknout, pak ale narazila na masité místo. Entreri ihned změnil úhel a vrazil dýku dovnitř.

Přímo minotaurovi do oka.

Zabiják cítil, jak hladová dýka uchvacuje protivníkův ivot, jak tepe a paí mu vysílá vlny síly.

Minotaurus se opíral o stěnu a jen se třásl. Jeho kamarád dál výskal, protoe si myslel, e drtí člověka na kai.

Kdy se minotaurus zřítil mrtvý k zemi, přistál Entreri lehce na nohou, rozběhl se k dalímu nepříteli a vrhl se na něj dřív, ne ten stačil zareagovat. Během okamení zaútočil trojitou kombinací úderů, meč, dýka, meč.

Překvapený minotaurus uskočil, ale Entreri ho následoval, dýku drel pevně zabodnutou v ráně a ivil se protivníkovou energií. Umírající netvor se chabě ohnal kyjem, ale Entreri úder snadno srazil mečem stranou.

A dýka hodovala.

Vběhla do malé komnaty, otočila se a padla na koleno. Nemusela ani mířit, protoe minotauři, které měla v patách, zaplňovali statnými těly celou chodbu.

Ten nejblií se natěstí neřítil vpřed zrovna rychle, protoe mu ve stehně vězel íp. Byl ale tvrdohlavý, dostával jeden brutální zásah za druhým, a přesto běel dál.

Minotaurus za ním zběsile zakřičel na třetího, který mlátil mrtvolou o stěnu, aby to vzal z druhé strany. Minotauři vak inteligencí zrovna neprosluli, a proto poslední trval na tom, e človíčka dostal a rozmáznul ho o zeď.

Poslední íp zasáhl cíl z těsné blízkosti. Kdy toti vylétl z Taulmarilu, čumák útočícího netvora byl od něj vzdálen ani ne půl stopy. Rozerval tvrdoíjnému minotaurovi nozdry i lebku a málem mu rozpůlil hlavu. Netvor byl na místě mrtvý, ale setrvačnost ho hnala dál a přímo na Catti.

Nebyla váně zraněná, ale věděla, e se nedokáe vyplazit zpod mrtvoly a vyprostit zpod ní i svůj luk dost rychle na to, aby zastavila druhého minotaura, který právě vybíhal z chodby.

Netvorovi sklouzla do cesty postava, sekala a bodala, a kdy se konečně zastavila, minotaurus dřepěl a drel se za zraněná kolena. Obrátil se do strany, aby nového nepřítele pronásledoval, ale Entreri vyskočil na nohy, otočil se a lehce odtančil z dosahu.

Rozběhl se do středu komnaty, skočil za černý mramorový sloup a minotaurus ho v předklonu následoval. Entreri sloup oběhl a minotaurus rychle zareagoval, tedy alespoň na minotaura. Vrávoravě přidal do kroku, zahákl pai za sloup a vyuil setrvačnosti k tomu, aby se otočil.

Entreri vak byl rychlejí. Jakmile zmizel netvorovi z očí, zastavil se a o několik kroků ucouvl. Minotaurus se proto dostal přímo mezi zabijáka a sloup a nastavil Entrerimu bok a záda.

Artemis Entreri nikdy nepotřeboval ke skolení protivníka mnoho ran.

Minotaurus si nadhodil v paích mrtvého druha, uskočil o tři kroky vzad a s řevem opět přirazil mrtvolu ke kamenným vchodovým dveřím.

Do zad se mu se zasyčením zabodl kouzelný íp.

"He?" ozval se a pokusil se otočit.

Druhý íp mu rozerval bok a plíci.

"He?" zeptal se znovu hloupě. Nemohl popadnout dech. Konečně se otočil natolik, aby spatřil Catti, která stála s ponurým výrazem na konci chodby a před sebou drela stralivý luk.

Třetí íp zasáhl minotaura z boku do obličeje. Netvor udělal krok vpřed, ale čtvrtý íp se mu zabodl do hrudi a odhodil ho na mrtvého kamaráda.

"He?"

Utril jetě pět zásahů - ádný z nich necítil - ne Entreri přistoupil ke Catti a řekl jí, e je po boji.

"Máme těstí, e tady nebyli ádní drowové," vysvětlil zabiják a nervózně se zadíval na dvanáct dveří a výklenků, které lemovaly okrouhlou místnost. Nahmatal ve váčku medailon a otočil se ke sloupu ve středu komnaty.

Bez jediného slova se k němu rozběhl. Citlivými prsty přejel po hladkém povrchu.

"Co to dělá?" zeptala se Catti, kdy se Entreriho ruce zastavily a zabiják se otočil a usmál se na ni. Otázala se znovu a Entreri v odpověď zatlačil na kámen. Část mramoru sklouzla do strany a odhalila, e sloup je dutý. Entreri vstoupil dovnitř, Catti vtáhl za sebou a dveře se za nimi samy od sebe zavřely.

"Co je to?" obořila se na něj Catti, protoe ji napadlo, e prostě vlezli do skříně. Pohlédla na otvor ve stropě po levici a díru v podlaze napravo.

Entreri neodpověděl. Následoval tah medailonu, přiblíil se k díře v podlaze, klesl na koleno a nahlédl dovnitř.

Catti si klekla vedle něj a zvědavě na něj pohlédla, protoe v otvoru nespatřila ádný ebřík. Rozhlédla se po prosté mramorové místnosti a snaila se najít místo, kde by mohli uvázat lano.

"Moná je ebřík zabudovaný do stěny," poznamenal Entreri a sklouzl opatrně dolů do achty. Na tváři se mu ale objevil nevěřícný výraz, protoe ucítil, e mu tělo zůstalo beztíně viset ve vzduchu.

"Co?" zeptala se Catti netrpělivě, kdy uviděla jeho uaslý pohled.

Entreri zvedl ruce z podlahy, rozpřáhl je a samolibě se usmál, kdy začal pomalu klesat dolů. Catti skočila do otvoru za ním, volně se vznáela a opatrně sestupovala do tmy. Vimla si, e si Entreri dole pod ní znovu nasadil magickou masku a soustředil se.

"Jsi moje zajatkyně," prohlásil zabiják chladně a Catti na okamik nechápala. Dokonce ji napadlo, e ji Entreri zradil. Kdy ale přistála a zabiják ukázal na Taulmaril, pochopila, co má v plánu.

"Luk," řekl Entreri netrpělivě.

Catti tvrdohlavě zavrtěla hlavou a zabiják věděl, e nemá cenu se s ní dál přít. Přistoupil k nejblií stěně, opatrně ji prohmatal a brzy se před nimi otevřely dveře. Čekali na ně dva drowové s kuemi připravenými k výstřelu a Catti napadlo, jestli udělala dobře, kdy se odmítla luku vzdát.

Stráci ale rychle kue sklonili a poklesly jim čelisti, kdy před sebou uviděli stát Trielu Baenre.

Entreri Catti hrubě popadl a táhl ji za sebou.

"Drizzt Do'Urden!" vykřikl Trieliným hlasem.

Stráe nemínily zkříit nejstarí dceři Baenre cestu. Nedostaly sice rozkazem doprovodit k drahocennému Drizztovi Trielu ani kohokoli jiného kromě Matrony Baenre, ale nikdo se jim také nezmínil o lidské zajatkyni. Jeden z drowů si pospíil vpřed, druhý přiskočil ke Catti.

Mladá ena se zhroutila, upustila luk a přinutila Entreriho a jednoho temného elfa, aby ji podepřeli, druhý drow se sehnul pro Taulmaril. Catti si nedokázala pomoct a lehce sebou trhla, kdy spatřila nádherný luk v rukou tak zlého tvora.

Kráčeli temnou chodbou kolem několika elezem vyztuených dveří. Drow vpředu se před jedněmi zastavil a vytáhl malou hůlku. Otřel ji o kovový plát vedle kliky a dvakrát do něj ukl. Dveře se otevřely.

Temný elf se začal s úsměvem otáčet, jako by byl rád, e mohl být Triele nápomocný. Entreri ho udeřil přes ústa, a okovaný drow trhl hlavou do strany, a vrazil mu dýku do hrdla.

Cattin útok nebyl tak zručný, zato vak brutálnějí. Otočila se na jedné noze, druhou nakopla zbývajícího drowa do břicha a přirazila ho ke stěně. Uskočila o půl kroku dozadu, udeřila elfa hlavou do obličeje a rozdrtila mu jemný nos.

Začala do protivníka buit, vrazila mu koleno znovu do břicha, popadla ho a smýkla s ním do komnaty. Vřítila se za ním dovnitř, zvedla ho z podlahy, protáhla mu ruce zezadu pod paemi a pevně do sebe zaklesla prsty na jeho temeni.

Drow se divoce zmítal, ale nedokázal se ze sevření vymanit. Entreri vstoupil dovnitř a odhodil mrtvolu na zem.

"ádný slitování!" zavrčela Catti přes zatnuté zuby.

Entreri se klidně přiblíil. Drow vykopl, ale Entreri kopnutí zastavil předloktím.

"Trielo!" vykřikl voják zmateně.

Entreri ustoupil, usmál se a sundal si masku. Po tváři bezmocného drowa se rozlila hrůza. Entreri mu vrazil dýku do srdce.

Catti cítila, jak sebou temný elf trhl, potom ochabl. Zachvátila ji nevolnost, která vak rychle pominula, kdy pohlédla do strany a uviděla Drizzta, potlučeného a spoutaného okovy. Visel na stěně, sténal a marně se snail schoulit do klubíčka. Catti upustila mrtvého drowa na zem a rozběhla se k drahému příteli. Ihned si vimla malé, ale zjevně jedovaté ipky, která mu trčela z břicha.

"Musím ji vytáhnout!" řekla Drizztovi a doufala, e bude souhlasit. Ale byl skoro v bezvědomí, pravděpodobně si ani neuvědomoval, e je Catti v místnosti.

Entreri k ní přistoupil. ipce věnoval jen letmý pohled a soustředil se spíe na Drizztova pouta.

Catti se rychlým nádechem uklidnila, popadla odpornou ipku a vytrhla ji z rány.

Drizzt se zkroutil, vykřikl bolestí a upadl do bezvědomí. "Nevidím ádné zámky!" zavrčel Entreri, kdy spatřil, e okovy tvoří pevné kruhy.

"Uhni," přikázala mu Catti a odběhla od stěny. Entreri se k ní otočil. Viml si, e zvedla smrtící luk, proto bleskurychle uskočil do strany.

Dva ípy se postaraly o řetězy. Drizzt začal padat, ale Entreri ho zachytil. Zraněnému hraničáři se podařilo otevřít jedno oteklé oko. Sotva chápal, co se děje, nevěděl, jestli je ve společnosti přátel, či nepřátel.

"Lahvičky," adonil.

Catti se rozhlédla a spatřila řady lahví, které stály na zemi u stěny. Pospíila si k nim, nala jednu plnou a přinesla ji Drizztovi.

"Měl by být mrtvý," namítl Entreri, kdy k nim s odporně páchnoucí tekutinou přistoupila. "Má příli mnoho jizev. Něco ho udrovalo naivu."

Catti se nedůvěřivě zadívala na láhev.

Zabiják se na ni také podíval a kývl. "Udělej to!" poručil, protoe věděl, e v takovém stavu by Drizzta ze sídla Baenre nikdy nedostali.

Catti přitiskla láhev Drizztovi ke rtům, zaklonila mu hlavu a přiměla ho vypít velký hlt. Zalkl se a začal se dusit a mladá ena dostala strach, e nejdraího přítele otrávila nebo utopila.

"Co tady děláte?" zeptal se Drizzt a otevřel oči dokořán, protoe mu tělem začala protékat síla. Stále se vak nedokázal podepřít a jeho dech byl nebezpečně mělký.

Catti se rozběhla zpět ke stěně a vrátila se s dalími lahvemi. Ke kadé napřed přičichla, aby se ujistila, e obsah má stejnou vůni, potom je nalila Drizztovi do hrdla. Během několika minut se hraničář dokázal postavit a uasl nad tím, e vidí svoji nejdraí přítelkyni a největího nepřítele bok po boku.

"Tvá výstroj," poznamenal Entreri a hrubě Drizzta otočil k hromádce.

Drizzt ale hleděl spíe na Entreriho ne na své věci, protoe přemýlel, jakou děsivou hru hraje zabiják tentokrát. Kdy si Entreri viml jeho výrazu, zadívali se nepřátelé jeden druhému bez mrkání do očí.

"Na tydle věci nemáme čas!" zvolala Catti drsně.

"Myslel jsem, e jsi mrtvý," řekl Drizzt.

"Zmýlil ses," odpověděl Entreri vyrovnaně. Ani by zamrkal, proel kolem Drizzta, zvedl ze země jeho kroukovou koili a podal mu ji.

"Sleduj chodbu," rozkázal Entreri Catti. Mladá ena se otočila zrovna ve chvíli, kdy se elezem pobité dveře otevřely.

Stála v nich Vendesa Baenre a v ruce drela kouzelnou hůlku.

ČÁST

PÁTÁ

DUE VÁLEČNÍKA

Odvaha. To slovo má v kadém jazyce zvlátní zvuk. Myslím, e je to úctou, s ní je vyslovováno, stejně jako jednotlivými hláskami, které je tvoří. Odvaha. Vyvolává představu velkých činů a velkých postav, zachmuřených tváří muů bránících městské hradby před nájezdem goblinů či nezdolných matek pečujících o své děti, přestoe se celý svět zdánlivě proměnil v nehostinné místo. V mnoha velkých městech Říí se ulicemi toulají sirotci bez rodičů a bez domova. Jejich odvaha je jedinečná, protoe musí překonat tělesné i citové strádání.

Myslím, e takový ivot il Artemis Entreri v rozbahněných ulicích Kalimportu. Na jedné straně jistě zvítězil, překonal fyzické překáky a získal neuvěřitelnou moc a úctu.

Ale na druhé straně Artemis Entreri určitě prohrál. Co by se z něj stalo, kdyby jeho srdce nebylo poskvrněno? Ale nepletu si zvědavost s lítostí. Entreri nečelil o nic větím překákám ne já. Jeho srdce mohlo zvítězit.

Kdy jsem opustil Mitrilovou síň odhodlán ochránit přátele před nebezpečím, povaoval jsem se za odváného a nesobeckého. Byl jsem přesvědčen, e přináím pro své nejdraí nejvyí obě.

Ale kdy vstoupila do mé cely v sídle rodu Baenre Catti, kdy jsem spatřil její jasné, klamně křehké rysy, poznal jsem pravdu. Zmýlil jsem se v tom, co mě přimělo Mitrilovou síň opustit. Příli mě ovládal neznámý al, ne abych poznal vlastní odevzdanost. Kdy jsem vstoupil do Temných říí, neprojevil jsem odvahu, protoe hluboko v srdci jsem cítil, e nemám co ztratit. Nedovolil jsem si truchlit pro Wulfgara a tato prázdnota mě připravila o vůli a víru v to, e ve můe být napraveno.

Odvání lidé se nevzdávají naděje.

Ani Artemis Entreri se neřídil odvahou, kdy mě a Catti přiel zachránit. Jeho kroky vedlo čiré zoufalství, protoe kdyby zůstal v Menzoberranzanu, jistojistě by zahynul. Entreriho cíl byl jako obvykle čistě sobecký. Pokusil se mě zachránit, protoe věděl, e jsem jeho jedinou ancí na přeití. Jeho čin byl vypočítavý, ne odváný.

Ve chvíli, kdy Catti vyrazila ve stopách poetilého drowského přítele z Mitrilové síně, překonala u al nad ztrátou Wulfgara. Přestala truchlit a řídila se jen věrností. Mohla ztratit úplně ve, ale přesto se sama vydala do divokých Temných říí, aby zachránila přítele.

Pochopil jsem to ve chvíli, kdy jsem jí v kobkách sídla Baenre pohlédl do očí. V tu chvíli jsem pochopil skutečný význam slova odvaha.

A poprvé od Wulfgarovy smrti jsem pocítil inspiraci. Bojoval jsem jako lovec, divoce a nemilosrdně, ale teprve a pohled na věrnou přítelkyni ve mně opět probudil dui válečníka. Má podřízenost osudu zmizela. Zmizela i má víra, e pokud se obětuji rodu Baenre, pokud odevzdám srdce Lloth, ve dobře dopadne.

V kobce vrátily lektvary sílu mým zhmoděným údům a zachmuřená, odhodlaná Catti pak sílu mému srdci. V tu chvíli jsem si přísahal, e budu vzdorovat, e se postavím přesile a zvítězím.

Při pohledu na Catti jsem si uvědomil, co mohu ztratit.

Drizzt Do'Urden

23

DUK-TAK

Catti sáhla pro íp a zvedla luk zrovna ve chvíli, kdy z hůlky vystřelil jejím směrem zelený sliz.

Ucítila, jak jí něco připláclo luk k hrudi, zvedlo ji do vzduchu a tvrdě přirazilo ke stěně. Jednu pai měla pevně přilepenou k hrudi, druhou k boku a nemohla pohnout ani nohama. Zůstala doslova viset na stěně!

Pokusila se vykřiknout, ale nedokázala pohnout čelistí ani otevřít jedno oko. Druhým sotva viděla, ale nějak se jí dařilo dál dýchat.

Entreri se zprudka otočil a tasil meč a dýku. Kdy uviděl, e do místnosti vstoupily tři drowské eny a dvě z nich na něj míří malými kuemi, vrhl se do středu komnaty před Catti.

Mrtný zabiják se překulil zpět na nohy, zvedl se a pohnul vpřed, jako by se chystal napadnout eny shora. Ale místo toho se přikrčil a s mečem před sebou zaútočil.

Zkuené drowky vak zabijákův klamný manévr prohlédly, nevystřelily a znovu zamířily. První ipka zasáhla Entreriho do ramene a trhla s ním víc, ne by očekával. Místo aby pokračoval v pohybu dál, napřímil se. Ze ipky mu začaly tělem probíhat černé oblouky energie, které se zmítaly jako jiskřící chapadla, pálily ho a smýkly s ním o několik kroků dozadu.

Druhá ipka ho zasáhla do břicha, a přestoe samotný zásah nijak zvlá nebolel, následný výboj s ním mrtil o podlahu. Meč mu vylétl z ruky a jen tak tak minul uvězněnou Catti.

Entreri se zastavil u Cattiných nohou. V ruce stále svíral drahokamy posázenou dýku a uvědomil si, e ji bude muset hodit. Ale mohl jen uasle sledovat, jak prsty, kterými dýku svíral, zacukaly a ochably. Ze vech sil se snail paí pohnout, ale svaly ho odmítly poslouchat a dýka mu vypadla z třesoucí se ruky na zem.

Leel Catti u nohou, zmatený a vyděený. Poprvé v ivotě ho dokonale vypracované svaly odmítly poslouchat.

Drizztovu pozornost upoutala ena uprostřed: Vendesa Baenre, Duk-tak, nemilosrdná drowka, která ho nekonečné dny mučila. Drizzt stál naprosto nehybně, drel před sebou kroukovou koili a neodvaoval se ani mrknout. eny, které stály kruté Baenre po boku, odloily kue a kadá tasila dva lesklé meče.

Vendesa začala tie odříkávat zaklínadlo a Drizzt očekával, e s ním mrtí o stěnu nebo mu magií pronikne do mysli a spoutá ho.

"Stateční přátelé," poznamenala zvrácená lechtična utěpačně dokonalou řečí povrchu.

Drizzt v tu chvíli pochopil, e pouila kouzlo, které jí umonilo komunikovat s Entrerim a Catti.

Entreri pohnul ústy a jeho výraz naznačoval, e se snaí pronést víc, ne slova dokáí vyjádřit. "Velký obřad?"

"Ano," odvětila Vendesa. "Matka, sestry a Matrony matky různých rodů se sely v kapli. Mě ze zahajovací ceremonie omluvily, protoe jsem dostala za úkol přivést Drizzta Do'Urdena." Zadívala se na Drizzta a vypadala naprosto spokojeně. "Vidím, e mi tví přátelé uetřili práci a nebudu tě tedy muset přinutit vypít léčivý odvar.

Opravdu jste si mysleli, e jen tak vejdete do sídla rodu Baenre a ukradnete nám nejcennějího vězně?" zeptala se Vendesa Entreriho. "Viděli vás, jetě ne jste přelezli pavučinový plot - vak my zjistíme, jak se do vaich pinavých rukou dostala bratrova maska! Gromph nebo moná Jarlaxl si to zodpoví.

Překvapil jsi mě, zabijáku," pokračovala. "Tvá pověst tě předchází, proto bych očekávala lepí výkon. Copak jsi nepochopil, proč vzácného zajatce střeili jen obyčejní mui?"

Pohlédla na Drizzta a zavrtěla hlavou. "Byli samozřejmě postradatelní," řekla. Drizzt se nepohnul, nedal najevo ádnou reakci. Cítil, jak se mu díky léčivým lektvarům vrací síla, ale zároveň věděl, e ani to mu v boji s Vendesou a se dvěma perfektně vyzbrojenými a vycvičenými drowkami nepomůe. Znechuceně pohlédl na kroukovou koili - kdy ji bude jen dret v rukou, k ničemu mu nebude.

Entreriho mysl u fungovala jasněji, ale tělo ho stále odmítalo poslouchat. Energetické výboje neustávaly a potíraly vekerou snahu o koordinovaný pohyb. Podařilo se mu ale vsunout ruku do váčku, protoe něco, co Vendesa řekla, mu dodalo mizivou naději.

"Tuili jsme, e lidská ena ije," vysvětlovala Vendesa, "a e ji pravděpodobně zajal Jarlaxl, ale ani jsme se neodvaovali doufat, e se nám tak snadno dostane do rukou."

Entreriho napadlo, jestli ho Jarlaxl nezradil. Vymyslel oldák tak sloitý plán jen proto, aby předal Catti rodu Baenre? Nedávalo to sice ádný smysl, ale to jen málokterý z Jarlaxlových činů v posledních několika hodinách.

Při zmínce o Catti zahořely Drizztovi oči. Nemohl uvěřit tomu, e mladá ena je tady v Menzoberranzanu, e tolik riskovala, aby ho nala. A kde je Guenhwyvar? přemýlel. A přili s Catti i Bruenor a Regis?

Při pohledu na přítelkyni sebou trhl, protoe byla celá obalená nazelenalým slizem. Vypadala zranitelně a naprosto bezmocně.

Kdy Drizzt obrátil pohled zpět k Vendese, plameny v levandulových očích se mu rozhořely naplno. Strach z mučitelky zmizel a spolu s ním i smíření s vlastní smrtí.

Bleskurychlým pohybem upustil kroukovou koili a vytrhl scimitary z pochev.

Vendesa kývla a eny vyrazily ze stran k Drizztovi. Jedna klepla mečem do zahnuté čepele Záblesku, aby naznačila, e má Drizzt odhodit zbraně. Pohlédl na Záblesk a rozum ho nabádal, aby poslechl.

Místo toho sekl scimitarem v divokém oblouku a srazil enin meč stranou. Druhá čepel zprudka vylétla a zastavila bodnutí druhé eny dřív, ne ho mohla provést.

"Blázne!" vykřikla Vendesa nadeně. "Dantrag tě tolik touí zabít, e tě chci vidět bojovat, Drizzte Do'Urdene!"

Řekla to takovým způsobem, a Drizzt zapřemýlel, komu z nich by asi přála vítězství. Neměl ale čas dumat nad neustálými intrikami chaotického světa, protoe na něj doráely dvě drowky.

Vendesa se vrátila k drowtině a rozkázala enám, aby Drizzta váně zranily, ale nezabily ho.

Drizzt se znenadání roztočil, jeho čepele nebezpečně vířily a útočily ze vech stran. Nečekaně se vak zastavil a zákeřně bodl enu nalevo. Rána vak byla jen povrchní a nijak váně ji neublíila, protoe byla oblečená do dokonalé drowské zbroje - kterou Drizzt na sobě neměl.

Připomnělo mu to lehké bodnutí mečem zprava. Zaklebil se, rychle se otočil a seknutím přes ruku srazil meč stranou dřív, ne mohl napáchat větí kodu.

Entreri se modlil, aby se Vendesa soustředila na boj stejně jako obě drowky, protoe jeho pohyby byly neikovné a jasně patrné. Nějak se mu podařilo vytáhnout pavoučí masku z váčku a navléknout si ji na roztřesenou ruku, potom se natáhl a chytil se Cattina opasku.

Rozechvělé prsty ho vak nedokázaly udret, a tak spadl zpátky na zem.

Vendesa pohlédla zběně jeho směrem, zachechtala se - masky si očividně nevimla - a otočila se zpět k boji.

Entreri se opíral o stěnu a snail se v sobě najít dost sil na to, aby potlačil odporné drowské kouzlo, ale vekerá jeho snaha se zdála marná. Svaly mu dál bezděky cukaly.

Ze vech stran sekaly po Drizztovi meče. Jeden ho krábl do tváře a zanechal mu na ní bolestivou, pálící ránu. Zkuené bojovnice se navzájem dokonale doplňovaly a drely ho v koutě, kde neměl dost prostoru k manévrování. Ale Drizzt útoky přesto výborně odráel a Vendesa jeho mimořádnému, i kdy marnému vzdoru tleskala.

Drizzt věděl, e se ocitl ve velkém nebezpečí. Neměl zbroj a byl stále slabý, i kdy mu ilami koloval magický lektvar, take se neměl jak přes silnou dvojici dostat.

Meč sekl nízko a Drizzt ho přeskočil. Dalí sekl dolů ze strany, ale Drizzt, který po doskoku zůstal v podřepu, zvedl Záblesk a odrazil ho. Druhým scimitarem mával ze strany na stranu a odráel útoky ve výce pasu, které útok dokončovaly.

Ale Drizzt nemohl přejít do protiútoku, protoe eny na něj dál tlačily, nutily ho přenáet váhu na paty a bránit se úderům z nemoných úhlů.

Skákal, uhýbal a točil čepelemi a nějak se mu dařilo bránit se váným zraněním, ale drobné ranky se začínaly hromadit.

Hraničář pohlédl bezmocně na Catti, protoe se děsil toho, čemu bude muset dívka brzy čelit.

Entreri dál bojoval marnou válku a nakonec se odevzdaně zhroutil, protoe byl přesvědčen, e mocné kouzlo neporazí.

Ale nepřeil by na nebezpečných ulicích Kalimportu, nestal by se vůdcem podsvětí jianského města, kdyby lehce přijímal poráky. Změnil proto taktiku a rozhodl se vyuít toho, co mu zůstalo.

Prudce zvedl pai. Nesnail se zachytit prsty, protoe by se mu to nepodařilo, místo toho připlácí dlaň na lepivý sliz.

Nic víc nepotřeboval.

Entreri vyuil zbytky sil, pokrčil ruku a vytáhl se vzhůru k uvězněné eně.

Catti ho bezmocně, beznadějně sledovala, protoe netuila, co má v plánu. A kdy zabiják mávl rukou vzhůru, dokonce sebou trhla a pokusila se přikrčit, přestoe nemohla pohnout hlavou ani o palec, protoe se obávala, e se ji chystá bodnout.

Ale v ruce nedrel dýku s drahokamy, nýbr pavoučí masku, a kdy ji nasadil Catti na hlavu, začala chápat. Zpočátku jí maska odmítala sklouznout dolů po tváři, protoe se zarazila o sliz, ale zelená břečka začala před mocnou magií artefaktu téměř ihned ustupovat.

Catti na okamik zcela oslepla, jak jí po tváři tekl sliz a po něm pavoučí maska.

O chvíli později vak otevřela oči.

Jiskry srely, jak bitva vrcholila a eny dotíraly stále víc na odpadlíkovu tvrdoíjnou obranu.

"Skoncujte to!" vrčela Vendesa netrpělivě. "Srazte ho k zemi, a ho můeme odtáhnout do kaple, kde se stane svědkem toho, jak lidskou enu obětujeme Lloth!"

Byla to ta nejpoetilejí věc, jakou mohla Vendesa říct, jakou mohla Drizztu Do'Urdenovi pohrozit. Nedokázal snést představu, e by Catti, drahá a nevinná Catti, měla připadnout stralivé, odporné Pavoučí královně.

U nebyl Drizztem Do'Urdenem. Jeho rozum a identitu nahradily instinkty primitivního lovce, divocha.

ena po levici provedla dalí promylený útok, ale ta vpravo zariskovala a bodla daleko za hrot Drizztova blokujícího scimitaru.

Byl to lstivý manévr, ale zbystřené smysly lovce ho vnímaly téměř zpomaleně. Drizzt dovolil, aby se meč přiblíil na několik palců k jeho zranitelnému břichu, pak sekl levou čepelí napříč, odklonil meč do strany, take prolétl pod jeho zvednutou paí, a druhým scimitarem udeřil do enina zbývajícího meče.

Poté zkříil scimitary v mocném obranném manévru, přičem levou čepelí sekl napříč a nahoru, pravou pak napříč a dolů.

Sklouzl na kolena, vrhl se vpřed a pouil tělo nejblií protivnice, aby druhé eně zabránil zasadit ránu. Otočil hbitě čepel v pravé ruce a sekl eně po koleni tak silně, a se jí podlomila noha. Potom jí zabořil levou pěst do břicha a přehodil ji zpátky.

Stále na kolenou se hraničář zoufale otočil a sekl levým scimitarem po druhé eně, která na něj v tu chvíli skočila.

Byla příli vysoko. Scimitar srazil stranou jeden meč, ale druhý bodl ní.

Lovec ho zastavil druhým scimitarem, stočil útok do strany, ale meč Drizzta přesto sekl a krábl mu o ebro.

Obrana a útok pokračovaly. Lovec necítil ádnou bolest, přestoe poslední rána byla zatím nejvánějí. Ačkoli to Vendese připadalo nemoné, Drizztovi se podařilo vstát a brzy u bojoval jako rovný s rovným i s její nejzkuenějí bojovnicí.

Druhá ena se zmítala na zemi, drela se za rozdrcenou nohu a druhou pai si pevně tiskla k rozseknutému břichu.

"Dost!" vykřikla Vendesa a ukázala hůlkou na Drizzta. Velkolepá bitva ji sice pobavila, ale neměla v úmyslu ztratit ani jednu ze svých en.

"Guenhwyvar!" ozval se pronikavý výkřik.

Vendesa pohlédla do strany. Lidská ena - s pavoučí maskou na tváři! - se vysvobodila z lepkavého slizu a nyní dřepěla kus od stěny. Catti vyrazila, upustila na zem magickou soku a sebrala v běhu dýku.

Vendesa instinktivně vypustila dalí hroudu slizu, ale připadalo jí, jako by útočící enou jen prolétla a rozplácla se nekodně o stěnu.

Catti byla stále dezorientovaná a trochu vrávorala, proto se s dýkou v ruce prostě vrhla vpřed. Podařilo se jí krábnout Vendesu do ruky, ale ena ji udeřila hůlkou dřív, ne mohla smrtící čepel zabodnout.

Catti vrazila eně tvrdě do stehen a strhla ji k zemi. Ze vech sil se drowky drela, zatímco Vendesa kopala a zběsile se svíjela, aby jí unikla.

Drizzt buil scimitary do eniných mečů tak rychle, a se zdálo, e se komnatou rozléhá jedno dlouhé, táhlé řinčení. Chvíli sice dokázala jeho rychlost napodobit, ale pak se její pohyby začaly zpomalovat.

Sekla mečem vzhůru a doprava a zastavila Záblesk. Druhým mečem mávla nahoru, aby odrazila bodající scimitar.

Ale Drizzt nemínil bodnout, nýbr jen odklonit enin meč do boku. Poznala, e se jedná o klamný útok, zastavila se a obrátila zbraň zpátky.

Avak příli pozdě. Drizztův meč pronikl jemnou kroukovou zbrojí. Zcela se sice odkryl, ale eně u nezbývaly síly, protoe zákeřný scimitar jí pronikl do srdce a připravil ji o ivot. Zachvěla se a Drizzt vytrhl čepel z rány.

Na Cattinu hlavu prely pěsti, ale ona dál pevně objímala nohy zákeřné drowky. Pavoučí maska jí sklouzla na stranu, take nic neviděla, ale uvědomovala si, e pokud má Vendesa po ruce zbraň, je v nebezpečí.

Catti hmátla poslepu vzhůru a pokusila se chytit drowku za zápěstí. Ale Vendesa byla příli rychlá, a nejene ucukla rukou, ale podařilo se jí dokonce vyprostit nohu. Přikrčila se a vykopla a Catti téměř zavrávorala.

Vendesa se o ni zapřela, ví silou zatlačila a vyklouzla. Catti mátrala kolem sebe a snaila se popadnout enu za nohu. Po chvíli váhání si strhla protivnou masku z tváře a zklamaně vykřikla, kdy uviděla, e Vendesa je u příli daleko, ne aby ji znovu chytila. Dcera Baenre vyskočila na nohy a vyběhla z komnaty.

Catti moc dobře věděla, co se stane, pokud drowka unikne. Tvrdohlavě se opřela o ruce a chystala se vstát, ale něčí něná ruka ji přitiskla zpět k zemi. Po kamenné podlaze kolem ní proběhly bosé nohy Drizzta Do'Urdena, který se ihned pustil do pronásledování.

V chodbě se Drizzt otočil a vrhl se dozadu a na zem tak prudce, a se Catti obávala, e ho něco srazilo. Pochopila ale, e to Drizzt udělal úmyslně, protoe nad ním v tu chvíli nekodně prolétla sprka zeleného slizu.

Drizzt se překulil, skrčil nohy pod sebe a vyrazil vpřed jako kočka.

A skutečná kočka, Guenhwyvar, ho následovala, přeskočila Catti a vlétla do chodby. Dotkla se tlapami kamene a otočila se tak hbitě, a Catti musela zamrkat v přesvědčení, e má vidiny.

"Nau!" zakřičela drowka v chodbě na protest. Válečník, kterého Vendesa mučila a nemilosrdně bila, se na ni vrhl a oči mu plály touhou po pomstě.

Guenhwyvar byla Drizztovi v patách, protoe mu zoufale touila pomoci, ale navzdory své rychlosti přila pozdě. Drizzt u vrazil Vendese scimitar hluboko do břicha.

Cattinu pozornost upoutalo zasténání. Zraněná drowka se plazila ke svým zbraním.

Catti k ní ihned vyrazila po podlaze, obtočila jí nohy kolem krku a ze vech sil stiskla. Ebenové ruce ji tloukly a krábaly. Ale pak se ena zklidnila a Catti si byla jista, e se vzdala - dokud si nevimla, e se drowčiny rty pohybují.

Pronáela zaklínadlo!

Catti instinktivně zabodla eně prsty do očí. A pak znovu. Drowka začala křičet bolestí a protestovat, ale nakonec u jen sípala, protoe Catti zesílila stisk nohama.

Cattino soucitné srdce to nenávidělo. Zabíjení se jí hnusilo, a obzvlátě takové, kdy se musela bolestivé vteřiny, nebo dokonce minuty dívat, jak se protivnice dusí.

Nedaleko zahlédla Entreriho dýku a popadla ji. Kdy smrtící čepelí bodla, vyhrkly jí do modrých očí slzy vzteku a ztracené nevinnosti.

Guenhwyvar sklouzla a zastavila se. Drizzt hrubě vytrhl scimitar z drowčina těla a o krok ustoupil.

"Nau!" zopakovala okovaná Vendesa drowské slovo "ne". Krutá Duk-tak náhle připadala Drizztovi malá a téměř ubohá. Schoulila se bolestí a prudce se roztřásla.

Zhroutila se na zem u Drizztových nohou. Pohnula rty, naposledy se pokusila popřít skutečnost, ale z bezdechých úst jí neunikla u ani hláska a rudá zář jejích očí navdy pohasla.

24

PO HLAVĚ

Drizzt se vrátil zpět do cely. Catti stále leela na kamenné podlaze, v ruce drela pavoučí masku a snaila se popadnout dech. Za ní visel na slizké stěně za jednu ruku zkroucený Entreri.

"Todle ho odlepí," vysvětlila Catti a hodila Drizztovi masku.

Drizzt masku chytil, ale nepohnul se, protoe ho zaměstnávalo mnohem víc věcí ne jen zabijákovo osvobození.

"Řek mi to Regis," vysvětlila Catti, i kdy to bylo očividné. "Donutila sem ho."

"Přila jsi sama?"

Catti zavrtěla hlavou a Drizzt téměř zavrávoral, protoe dostal strach, e dalí přátelé mohou být v nebezpečí nebo mrtví. Ale Catti ukázala jen na Guenhwyvar a hraničář si oddechl.

"Jsi blázen," prohlásil Drizzt nevěřícně a podráděně. Temně se na Catti zamračil, aby pochopila, e z toho nemá radost.

"To ty taky," odvětila mladá ena s teskným úsměvem, při něm se Drizzt přestal mračit. Nemohl popřít, e je rád, e Catti vidí, a to navzdory nebezpečným okolnostem.

"Chce o tom mluvit teď?" zeptala se Catti s úsměvem. "Nebo počkáme do Mitrilový síně?"

Drizzt nevěděl, jak odpovědět, proto jen zavrtěl hlavou a prohrábl si hustou hřívu. Podíval se na pavoučí masku, potom na Entreriho a znovu se zamračil.

"Máme dohodu," řekla Catti rychle. "Dostal mě sem a řek, e nás oba dostane zase ven, kdy ho vezmem s sebou na povrch."

"A co tam?" Drizzt se musel zeptat.

"Kadý si pudem svou cestou," odvětila Catti pevně, jako by potřebovala slyet sílu a odhodlání ve svém hlase.

Drizzt pohlédl nedůvěřivě na masku, potom na zabijáka. Vzneenému hraničáři se nelíbilo, e by měl dát Artemisi Entrerimu na povrchu volnost. Kolik dalích lidí bude kvůli tomu trpět? Kolik dalích duí bude temný Artemis Entreri mučit?

"Má mý slovo," namítla Catti, kdy viděla přítelův pochybující výraz.

Drizzt stále zvaoval důsledky. Nemohl popřít, e Entreri bude cestou cenným spojencem, obzvlátě kdy se moná budou muset ze sídla Baenre probít. Drizzt bojoval po zabijákově boku za podobných okolností u několikrát a spolu byli téměř nezranitelní.

Ale přesto...

"Přiel jsem v dobré víře," vykoktal Entreri a zuby mu neovladatelně jektaly. "Zachránil jsem... zachránil... tuhle." Volná ruka mu zacukala, jako by chtěl ukázat na Catti, ale místo toho sebou náhle divoce trhla a udeřila o stěnu.

"Pak chci tvé slovo," prohlásil Drizzt a zamířil k mui. Chtěl z Entreriho vymámit slib, e skončí se zlými skutky, e se na povrchu nechá soudit za svoji temnou minulost. Entreri vak Drizzta prohlédl a přeruil ho dřív, ne mohl promluvit. Vztek mu dočasně vrátil kontrolu nad svaly.

"Ne!" zavrčel. "Dostane, co jsem nabídl jí!"

Drizzt se otočil ke Catti, která mezitím vstala a sehnula se pro luk.

"Dala jsem mu svý slovo," odpověděla důrazně, i kdy se tvářila stejně nedůvěřivě jako drow.

"A dochází... nám... čas," dodal Entreri.

Hraničář udělal rychle poslední dva kroky a nasadil Entrerimu masku na hlavu. Pae mu vyklouzla ze slizu a zabiják spadl na zem, protoe se nedokázal udret na nohou. Drizzt zael pro zbývající lahvičky s lektvarem v naději, e vrátí zabijákovi sílu. Pořád si nebyl docela jist, jestli je správné ukázat Entrerimu cestu zpět na povrch, ale rozhodl se, e tu nemohou stát a diskutovat o tom. Osvobodí Entreriho a vichni tři se pak společně s Guenhwyvar pokusí uniknout ze sídla i z města. S ostatními problémy se vypořádá později.

Tyto úvahy budou koneckonců zbytečné, pokud léčivá moc magického lektvaru Entrerimu nepomůe, protoe ho Drizzt s Catti nemohli odsud vynést.

Ale Entreri se postavil na nohy dřív, ne polkl první hlt z keramické lahvičky. Účinky ipky byly dočasné, rychle vyprchávaly a posilující lektvar zotavení jetě urychlil.

Drizzt a Catti se podělili o dalí láhev a Drizzt si poté, co se oblékl do zbroje, připnul dalí dvě ze zbývajících esti lahví k opasku a ostatní rozdal společníkům.

"Musíme ven ze stalagmitu," řekl Entreri a u se připravoval na cestu. "Velký obřad určitě jetě pokračuje, ale pokud odhalili zabité minotaury nahoře, u na nás jistě čeká oddíl vojáků."

"Pokud ovem Vendesa nebyla natolik arogantní, e se sem dolů vydala sama," odpověděl Drizzt. Jeho tón a zabijákův pohled vak naznačovaly, e si to ani jeden nemyslí.

"Po hlavě," navrhla Catti a oba společníci na ni nechápavě pohlédli.

"Tak to dělaj trpaslíci," vysvětlila. "Kdy stojí zádama ke zdi, sehni se a vem to po hlavě."

Drizzt pohlédl na Guenhwyvar, na Catti a její luk, na Entreriho a jeho smrtící čepele a na vlastní scimitary, které mu nadutý Dantrag v očekávání souboje tak příhodně donesl. "Moná nás zahnali do kouta," připustil Drizzt, "ale pochybuji, e vědí, co to znamená!"

Matrona Baenre, Matrona Mez'Barris Armgo a K'yorl Odran stály v těsné trojúhelníkové formaci na středovém oltáři v obrovské kapli sídla Baenre. Dalích pět Matron matek čtvrtého a osmého městského rodu tvořilo kolem trojice kruh. Tato vybraná skupina, menzoberranzanská vládnoucí rada, se často scházela v malé, tajné místnosti, která slouila jako poradní komnata, ale u celá staletí se nezúčastnila společné modlitby.

Matrona Baenre měla pocit, e skutečně dosáhla vrcholu své moci. Podařilo se jí vechny shromádit, spojit osm rodů v mocnou alianci, která přinutí celý Menzoberranzan následovat ji při útoku na Mitrilovou síň. Dokonce i zákeřná K'yorl, která výpravě i alianci tolik vzdorovala, nyní propadla nadení. Na počátku obřadu se K'yorl bez jakékoli výzvy nabídla, e se útoku osobně zúčastní, a Mez'Barris Armgo, která nechtěla, aby ji vládkyně niího rodu zastínila, udělala ihned toté.

Matrona Baenre z hloubi zlého srdce věřila, e Lloth stojí při ní. A protoe tomu věřili i ostatní, byla aliance pevná.

Během následující části obřadu skryla Matrona Baenre úsměv. Ze vech sil se snaila mít s Vendesou trpělivost. Koneckonců, poslala ji pro Drizzta a Vendesa moc dobře věděla, jak to během podobných drowských obřadů chodí, a e odpadlík nemusí ceremonii přeít. Pokud si chtěla s vězněm jetě trochu uít, Matrona Baenre proti tomu nic neměla. Nemínila vak Drizzta obětovat. Měla s ním velké plány a z celého srdce touila poskytnout Dantragovi anci překonat vechny bojové mistry v Menzoberranzanu. Věděla ale, e náboenský zápal se řídí vlastními pravidly, a pokud si situace vyádá, aby byl Drizzt odevzdán Lloth, Baenre se ráda ujme obětní dýky.

Nebyla to zrovna nepříjemná představa.

V přední části kruhové místnosti, přímo vedle velkých dveří, čelili Dantrag a Berg'inyon podobnému dilematu. Připlíil se k nim toti jeden ze stráců a poeptal jim, e se ve velkém stalagmitu něco stalo, e prý bylo zabito několik minotaurů a Vendesa s doprovodem se vydala do dolních pater.

Dantrag se zadíval přes řady sedících temných elfů na zvýenou ploinu ve středu komnaty. Byly tam vechny jeho sestry a také starí bratr Gromph, i kdy Dantrag nepochyboval, e by Gromph vyuil jakékoli výmluvy, jen aby mohl enami ovládanou scénu opustit. Velký obřad byl plný citových výlevů a vládnoucí Matrony matky, které se na pódiu točily stále rychleji, tleskaly a divoce křičely, se blíily k emocionálnímu vyvrcholení.

Dantrag pohlédl do očí vyčkávajícího Berg'inyona. Mladí Baenre zjevně netuil, co dělat.

Bojový mistr opustil hlavní síň a stráe a Berg'inyona vzal s sebou. Cestou ven je doprovázely sílící výkřiky, jak zběsilý výskot dosahoval vrcholu.

Jdi k plotu, přikázal Dantrag Berg'inyonovi znakovou řečí, protoe by musel křičet, aby ho bylo slyet. Zajisti, aby jím nikdo neunikl.

Berg'inyon kývl a zahnul v chodbě za roh k tajnému východu, u kterého nechal svého jetěra.

Dantrag si rychle zkontroloval výzbroj. Vendesa měla pravděpodobně ve pod kontrolou, pokud se vůbec něco stalo, ale Dantrag téměř doufal, e situaci nezvládla, e konečně dojde mezi ním a Drizztem k souboji. Vycítil, e jeho meč souhlasí. Ze zbraně se do něj vlila vlna krutého hladu.

Dantrag tu monost dál zvaoval. Odnese odpadlíkovo tělo matce do kaple a ostatní Matrony matky - a Uthegental Armgo, který se velkého obřadu také účastnil - se tak stanou svědky jeho zručnosti.

Nebyla to zrovna nepříjemná představa.

"Po hlavě," pronesla Catti bezhlesně, kdy se mramorovým válcem vrátili zpět do hlavního patra. Guenhwyvar se před ní přikrčila a připravila se vyrazit. Drizzt s Entrerim stáli s tasenými zbraněmi vedle kočky kadý z jedné strany. Catti napnula Taulmaril.

Kdy se mramorové dveře odsunuly, odhalily vysoce postavenou drowskou bojovnici, která stála přímo před nimi. Vytřetila rudé oči a zvedla ruce.

Cattin íp prorazil její chabou obranu, prolétl enou a zasáhl drowa, který stál těsně za ní. Guenhwyvar se vzápětí vrhla vpřed, srazila oba mrtvé drowy k zemi a skočila mezi skupinu temných elfů, kteří se ihned rozprchli po kruhové místnosti.

Ven vyběhli i Drizzt s Entrerim a zbraně dreli před sebou. Kadý se vydal na jednu stranu místnosti, téměř ihned se vak opět objevili v Cattině zorném poli a čepele měli zbrocené krví.

Catti vystřelila přímo mezi ně a udělala obrovskou díru do zástupu drowů, který blokoval vstup do chodby vedoucí k východu. Potom skočila mezi společníky, zatímco Drizzt s Entrerim odváděli stejně brilantní práci meči. Opět vypálila a připíchla jednoho z drowů k bočním dveřím kruhové komnaty. Entreri zabodl dýku drowovi do srdce. Drizzt zastavil zkříenými meči protivníkův útok, přeel do protiútoku, sekl čepelemi ikmo proti sobě a dolů a vyryl drowovi do hrdla velké X.

Největí díl práce vak odváděla Guenhwyvar. V uzavřené a přeplněné místnosti nemohlo nic na světě způsobit víc zmatku a paniky ne estisetlibrový, vrčící a drápy sekající panter. Guenhwyvar skákala ze strany na stranu, jednomu drowovi zaala drápy do zadku, druhého kousla do kotníku. Při divokém řádění sice ádného temného elfa nezabila, ale mnoho jich zranila a jetě víc jich v hrůze zahnala na útěk.

Do chodby se dostala jako první Catti.

"Střel do těch zatracených dveří!" zařval na ni Entreri, ale ona nepotřebovala pobízet. Jetě ne domluvil, vypálila dva ípy. Kolem létalo tolik jisker, e dveře skoro neviděla, ale zdálo se jí, e odmítají povolit.

"Otevři se, otevři se!" křičela mladá ena, protoe se obávala, e zůstanou uvězněni v chodbě. A se zmatek v místnosti za nimi uklidní, nepřátelé je rozdrtí. Chodbu náhle zahalila tma, co jen zvětilo Cattiny obavy.

Zachránilo je těstí, protoe Cattin následující íp zasáhl spoutěcí mechanismus ve dveřích a ty vylétly vzhůru. Dívka utíkala poslepu, nakonec ale vyběhla na otevřené prostranství a Drizzt, Entreri a nakonec i Guenhwyvar jí byli v patách.

Viděli rozmazané mouhy rodových znaků, jak se k nim hnalo několik jetěřích jezdců. Společníci se museli okamitě rozhodnout, jak dál, protoe do skály okolo začaly ukat ipky z kuí. Velení se ujal Entreri. Napřed ho napadlo běet k plotu, ale rychle si uvědomil, e jen s jednou pavoučí maskou se přes něj nedostanou. Rozběhl se proto doprava kolem velkého pahorku. Jeho stěna byla nerovná, protoe ji vlastně tvořil těsný shluk několika obrovských stalagmitů. Catti s Drizztem vyrazili za ním, ale Guenhwyvar se otočila a vrhla se zpět do chodby, aby rozehnala nejblií temné elfy.

Entreri zběsile přemýlel a snail si vzpomenout, jak sídlo vypadá, kolik stráí bude asi ve slubě a kde budou s největí pravděpodobností rozmístěny. Pozemky se táhly asi půl míle na jednu a čtvrt míle na druhou stranu, a pokud Entreri zvolil správný směr, mnoho vojáků se k boji ani nepřiblíí.

Zdálo se ale, jako by je obklíčili vichni drowové v sídle, protoe k prchajícím vězňům se ze vech stran hnali zuřiví pronásledovatelé.

"Není kam jít!" zvolala Catti. O skálu přímo nad její hlavou zarachotil otěp a Catti se obrátila a zvedla Taulmaril. Nepřítel u byl v pohybu a mizel za pahrbkem těsně u plotu, ale Catti přesto vypustila íp. Magická střela krábla o skálu, narazila do plotu a rozprskla se v obrovském výbuchu stříbrných a fialových jisker. ena se na okamik odváila doufat, e jí náhoda ukázala způsob, jak ohradu zničit, ale kdy jiskry pohasly, uvědomila si, e mocný plot není ani pokrábaný.

Catti na okamik zaváhala a zadívala se na plot, ale Drizzt do ní zezadu vrazil a přiměl ji znovu k pohybu.

Zabiják vběhl do dalí zatáčky, jen aby zjistil, e se k němu blíí celý zástup drowů. S tolika nepřáteli v patách bylo ílenství vběhnout do otevřeného prostoru, ale zpátky také nemohli. Entreri tedy vyrazil vpřed, ale téměř ihned zahnul ostře doprava, vyskočil na pahorek a na úzkou, stoupající stezku, kterou pouívali větinou jen gobliní otroci, jich rodina Baenre vyuívala při práci na výzdobě nádherného paláce.

Římsa nebyla pro zabijáka ádnou překákou, protoe byl zvyklý běhat po vysokých a úzkých okapech velkých sídel v jiních městech. A ani pro mrtného Drizzta, který lehce udroval rovnováhu, nepředstavovala ádný problém. Ale kdyby se Catti mohla jen na okamik zastavit a zváit to, co se chystá udělat, pravděpodobně by se k tomu neodhodlala. Běeli vzhůru po stezce, která byla sotva stopu a půl iroká, na jedné straně zela stále hlubí propast, na druhé se tyčila nerovná stěna. Ale temní elfové jim byli v patách a nikdo z uprchlíků neměl čas přemýlet. Catti nejen e drela krok s Entrerim, ale jetě se jí podařilo vystřelit několik ípů, aby přiměla nepřátele na zemi vyhledat úkryt.

Entreriho napadlo, e narazili na překáku, kdy oběhli zatáčku a zjistili, e jim v cestě stojí dva tupě zírající goblini dělníci. Ale vyděení otroci se nechtěli do boje nijak zaplést, seskočili dolů z římsy a sklouzli po hrbolaté stěně stalagmitu a na zem.

Za dalí zatáčkou zahlédl zabiják asi pět stop od římsy iroký, zdobený balkón. Skočil na něj, protoe z něj stoupalo vzhůru lépe otesané schoditě.

Sotva dopadl, ze dveří vzadu na balkóně vyrazily dvě temné elfky. Jednu zastavil stříbrný íp, který ji srazil zpět do místnosti, druhou vyřídil Entreri dřív, ne se k němu Drizzt s Catti připojili.

Potom prolétla kolem překvapených společníků Guenhwyvar a vyrazila vzhůru po schodech jako první.

Společníci mířili vý a vý, padesát, sto, dvě stě stop nad zem. Byli unavení, lapali po dechu, ale běeli dál, protoe neměli na vybranou. Ve výce tisíce stop se nakonec ze stalagmitu stal stalaktit a schoditě se proměnilo ve vodorovný chodník, jeden z mnoha, který spojoval visící budovy sídla Baenre.

Po chodníku se jejich směrem rozběhla z protilehlého stalaktitu skupina drowů a odřízla jim cestu. Temní elfové stříleli z malých kuí po velkém panterovi, Guenhwyvar vak jen přitiskla ui k hlavě a zaútočila. ipky kočku pálily, do těla jí pronikal jed, ale nenechala se zastavit. Drowové si to rychle uvědomili. Ti vzadu se otočili a rozběhli se zpět a ti, co byli příli blízko, se prostě vrhli přes zábradlí a pouili vrozených schopností levitace.

Catti jednoho ihned trefila ípem. Síla zásahu umírajícího drowa roztočila, a nakonec zůstal viset hlavou dolů a z rány mu prýtila krev a prela na zem stovky stop hluboko. Ostatní levitující temní elfové si uvědomili, jak jsou zranitelní, a rychle zmizeli z dohledu.

Guenhwyvar srazila zbývající elfy na chodník. Entreri běel těsně za ní a dobíjel raněné, které panter jen omráčil. Potom se ohlédl po ostatních a zakřičel na ně, protoe cesta před nimi byla náhle volná.

Catti odpověděla, ale Drizzt mlčel. Věděl lépe ne kdokoli jiný, v jak bezvýchodné situaci se ve skutečnosti ocitli. Mnoho drowů rodu Baenre umělo levitovat, co byla schopnost, o kterou Drizzt z nějakého důvodu po delím pobytu na povrchu přiel. Vojáci Baenre brzy obsadí vechny chodníky a s kuemi v rukou se ukryjí mezi stalaktity.

Most splynul s dalím stalaktitem, rozdělil se a zamířil oběma směry kolem pahorku. Guenhwyvar se vydala doleva, Entreri doprava.

Zabiják tuil, e na něj nachystali léčku, proto sklouzl za roh po kolenou. Čekala na něj drowka s napřaenou paí. Kdy si vimla, e se protivník blíí po zemi, ihned sklonila ku. Vystřelila, ale minula a Entreri jí probodl bok. Zabiják se na ni bleskurychle vrhl. Na zdlouhavý souboj neměl čas, proto enu zvedl na meči, kterým ji probodl, a přehodil ji přes zábradlí.

Drizzt s Catti uslyeli řev a uviděli, e panter vlevo srazil přes zábradlí dalí drowku. Catti se vydala tím směrem, ale hvízdnutí za zády ji přimělo otočit se. Uviděla, jak ve vzduchu vlaje Drizztův potrhaný zelený plá. Instinktivně se přikrčila a upřeně se zahleděla na ipku, která se zapletla do silné látky, na ipku, která jí mířila na temeno.

Drizzt pustil plá a přiskočil ke Catti, čím jí odhalil chodník za nimi, po kterém se k nim rychle blíila skupina drowů.

Pro boj na úzkém chodníku neexistovala lepí zbraň ne Taulmaril.

ípy létaly jeden za druhým a zabily nebo zranily několik elfů. Catti byla přesvědčena, e by dokázala střílet, dokud by nezabila vechny pronásledovatele, ale Drizzt ji náhle popadl za ramena, strhl ji do strany za stalaktit a zalehl ji.

Do skály v místech, kde stáli, udeřil blesk a zasypal je pestrobarevnými jiskrami.

"Zatracený kouzelník!" zakřičela. Zvedla se na koleno a znovu vystřelila, protoe byla přesvědčená, e mága odhalila. íp vylétl k blíící se skupině, ale narazil na nějaký magický tít a rozplynul se.

"Zatracený kouzelník!" vykřikla znovu, ale to u ji Drizzt táhl za sebou pryč.

Chodník za stalaktitem byl prázdný a společníci pronásledovatele o velký kus předhonili, protoe temní elfové si museli dát pozor na léčku.

Nad obrovským sídlem se táhlo mnoho křiujících se chodníků, které tvořily doslova bluditě, a poblí se nacházelo jen málo vojáků Baenre. Opět to vypadalo, e přátelé na okamik unikli, ale kam mohli jít? Před nimi se otvírala celá jeskyně Menzoberranzanu, ale chodníky končily kus od plotu a jen málokterý stalaktit dosahoval tak nízko, aby se po něm mohli dostat zpět na zem.

Guenhwyvar byla zjevně podobně zmatená, protoe zpomalila, přidala se k ostatním a nechala opět vést Entreriho. Brzy se ocitli na rozcestí a zabiják se otočil k Drizztovi pro radu, ale ten jen pokrčil rameny. Oba zkuení válečníci si uvědomovali, e nepřátelé rychle organizují obranu.

Dorazili k dalímu stalaktitu a začali plhat po chodníku, který se táhl vzhůru po jeho zakřivené stěně. Nali dveře, protoe tento stalaktit byl dutý, ale ukrývala se za nimi jen jediná prázdná komnata, která neposkytovala ádný úkryt. Na vrcholu chodníku se stezka rozdělovala dvěma směry. Entreri se vydal doleva, ale zprudka se zastavil a padl na záda.

Těsně nad ním prolétl otěp, zasáhl stalagmit těsně před Cattinou tváří a zabořil se do něj. Mladá ena jen zírala, protoe po chvějící se násadě se začala plazit černá chapadla, praskala a zakusovala se do skály. Catti si uměla představit, jakou bolest musí podobné kouzlo způsobit.

"Jetěří jezdci," zaeptal jí Drizzt do ucha a opět ji táhl za sebou. Catti běela těsně pod stropem jeskyně, rozhlíela se a hledala něco, po čem by mohla vystřelit. Slyela oupání nohou podzemních jetěrů, ale magická čelenka ozařovala okolí jen matně, proto nedokázala rozeznat ádné jasné cíle.

"Drizzte Do'Urdene!" ozval se výkřik z niího, souběného chodníku. Drizzt se zastavil a pohlédl dolů. Pod okrajem kamenného chodníku visel na jetěru Berg'inyon Baenre a připravoval si otěp. Vzhledem ke vzdálenosti a podivnému úhlu mířil a obdivuhodně přesně, ale zbraň přesto cíl nezasáhla.

Catti odpověděla výstřelem. Jezdec se schoval pod kamenný most, take íp jen krábl o kámen a padal k zemi hluboko pod nimi.

"To byl Baenre," vysvětlil Drizzt. "Je to velice nebezpečný protivník!"

"Byl," odpověděla Catti klidně, znovu napjala luk a vystřelila, ale tentokrát mířila do středu chodníku. Magický íp prolétl kamenem a ozvalo se hlasité zavřísknutí.

Berg'inyon vypadl zpod mostu a mrtvý jetěr se řítil za ním. Kdy mladý lechtic zmizel společníkům z očí, pouil levitační moc, otočil se a pomalu se snesl na podlahu jeskyně.

Drizzt v obdivu nad pozoruhodným výstřelem políbil Catti na tvář. Potom se znovu rozběhli za Entrerim a Guenhwyvar. Za stalaktitem uviděli, jak se Entreri a kočka zbavili dalí temné elfky.

Vechno se ale zdálo být marné, zbytečné. Celé hodiny by mohli slavit malá vítězství, avak celkově by vojsku rodu Baenre nijak zvlá neublíili. A co bylo horí, dřív nebo později se obrana sídla vzchopí, Matrona matka, nejvyí kněky a pravděpodobně také několik mocných kouzelníků opustí kupolovitou kapli a připojí se k honu.

Vyplhali po chodníku, který obtáčel dalí stalaktit, a dostali se tak do nejvyích opracovaných míst v jeskyni. Přesto věděli, e se ve stínech nad nimi ukrývají dalí drowové s jetěry a bedlivě si vybírají cíle.

Guenhwyvar se náhle zastavila, vyskočila přímo vzhůru a zmizela ve shluku visících kamenů plných dvacet pět stop nad chodníkem. Kdy panter začal opět padat dolů, strhl s sebou jetěra, kterého v letu drásal a krábal. Zvířata se zřítila na chodník, válela se a kousala a Drizzt si byl na okamik jistý, e Guenhwyvar přepadne přes okraj.

Entreri se zastavil v bezpečné vzdálenosti od bojujících tvorů, ale hraničář ho přeskočil a pustil se scimitary do smrtící práce.

Catti moudře upírala oči vzhůru, a kdy se ze shluku stalaktitu začal pomalu snáet drow, Taulmaril u na něj čekal. Temný elf vystřelil z příruční kue, ale minul a íp sklouzl po mostě za dívkou. Catti odpověděla a srazila hrot stalaktitu těsně vedle drowa.

Drow ihned pochopil, e nad enou a jejím smrtícím lukem nemůe zvítezit. Schoval se mezi stalaktity, odráel se od nich a letěl těsně pod stropem jeskyně. Dalí íp rozdrtil skálu kousek za ním a jetě dalí rozdrtil kámen přímo před ním zrovna ve chvíli, kdy po něm hmátl.

Levitující drow se náhle neměl čeho zachytit a zůstal viset dvacet stop nad chodníkem a několik tuctů stop stranou od něj. Měl levitační kouzlo zruit, klesnout a znovu přivolat magickou energii, a by byl hluboko pod Cattinou úrovní. Místo toho se vznesl vzhůru, aby vyhledal bezpečný úkryt ve výklencích v nerovném stropě.

Catti bezchybně zamířila a vystřelila. Zářící íp prolétl drowem, zabořil se do stropu nad ním a zmizel v kameni. O zlomek vteřiny později se shora, odněkud nad stropem jeskyně, ozval výbuch.

Catti zvědavě hleděla vzhůru a snaila se přijít na to, co exploze znamená.

25

ZOUFALÝ ÚPRK

Matrona Baenre se hrdě pýřila, protoe obřad pokračoval nedotčen událostmi v sídle. Nevěděla, e Dantrag s Berg'inyonem opustili kapli, e její krutá Duk-tak je mrtvá, zabitá odpadlíkem, kterého Matrona Baenre chtěla předvést vládnoucím Matronám matkám.

Matrona Baenre cítila jen sladkou příchu moci. Uzavřela nejmocnějí alianci v blízké drowské historii a stála v jejím čele. Obelstila chytrou K'yorl Odran a zastraila Mez'Barris Armgo, druhou nejmocnějí drowku ve městě. Věřila, e se Lloth na rod Baenre astně usmívá.

Slyela jen zpěv, ne lomoz bitvy, a kdy vzhlédla, viděla jen nádhernou iluzi Pavoučí královny, která se neustále měnila z pavouka v drowku a zpět v pavouka. Jak mohla ona či kdokoli jiný z těch, kdo úasnému divadlu přihlíeli, vůbec tuit, e tisíc stop nad klenutou střechou kaple zuří mezi stalaktity sídla Baenre bitva?

"Tunel!" zavolala Catti na Drizzta. Popadla ho za rameno a obrátila ho ke stále levitujícímu mrtvému drowovi.

Drizzt na ni pohlédl, jako by nerozuměl.

"Nad náma!" vykřikla. Catti znovu zvedla luk a vystřelila vzhůru. íp zasáhl patu stalaktitu, ale neprolétl jím.

"Rikám ti, e je tam nahoře!" zvolala mladá ena. "Dalí tunel nad jeskyní!"

Drizzt se nedůvěřivě zahleděl nad sebe. Nepochyboval o Cattině tvrzení, jen netuil, jak se k němu dostat. Nejblií chodník vedl plných tucet stop od místa, kde se měl tunel nacházet, a přestoe se táhl jen asi třicet stop od nich a kousek nad jejich úrovní, společníci se k němu mohli dostat jen velkou oklikou, a to by znamenalo uběhnout několik set yardů.

"Co je?" zakřičel Entreri a pospíil si k váhajícím společníkům. Dav drowů na chodníku za nimi se rozrůstal.

"Nad námi je moná tunel," vysvětlil Drizzt rychle.

Entreri se zamračil, aby dal najevo, e nepřikládá informaci velkou váhu, ale tím Catti jen pobídl, aby mu dokázala opak. Zvedla luk a střílela do paty tvrdohlavého stalaktitu íp za ípem.

Na chodníku nedaleko od nich vybuchla ohnivá koule a celý most se zachvěl, jak se kov a kámen v okolí výbuchu roztavily, přesunuly a popraskaly.

Catti se zprudka obrátila, vypustila dva rychlé výstřely, zabila jednoho drowa a ostatní zahnala do úkrytu za nejbliím stalaktitem. Někde ze tmy před nimi k nim dolehlo Guenhwyvařino zavrčení a cvaknutí kue.

"Musíme jít!" pobídl je Entreri, popadl Drizzta a pokusil se ho odtáhnout. Ale hraničář se odmítl pohnout a s důvěrou přihlíel, jak Catti znovu vystřelila. íp se tvrdě zabodl do oslabeného kamene.

Stalaktit, který byl jejím cílem, zasténal na protest, naklonil se a zůstal viset v podivném úhlu. Potom se odlomil a zřítil se dolů. Drizzta napadlo, e zasáhne fialově zářící kopuli kaple, ale balvan místo toho spadl na zem kus od ní a roztřítil se na tisíc úlomků.

Drizztovy bystré ui něco zaslechly. Vytřetil oči, upřeně se zahleděl na díru a přes tvář mu přelétl záblesk naděje. "Vítr," vysvětlil bez dechu. "Slyím z tunelu vítr!"

Bylo to tak. Z díry ve stropě se ozývalo nezaměnitelné svitění větru, jak se tlak vzduchu v chodbách vyrovnával tlaku ve velké jeskyni.

"Ale jak se k němu dostanem?" zeptala se Catti.

Entreri u dál přesvědčovat nepotřeboval. Sáhl do brany, vytáhl dlouhé lano s hákem na konci a roztočil ho. Jediný hod stačil k tomu, aby ho zahákl o most nejblíe tunelu. Kdy lano uvázal k zábradlí, Drizzt na provaz bez nejmeního zaváhání vyskočil a opatrně vykročil. Mrtný drow el stále sebejistěji a rychleji.

Jeho sebejistotu vak roztřítilo náhlé zjevení temného elfa. Drow zruil kouzlo neviditelnosti a ostrým mečem sekl po laně.

Drizzt se natáhl na provaz a zoufale se drel. Dvě seknutí oddělila lano od háku a Drizzt se zhoupl jako kyvadlo deset stop pod chodník, na něm stáli jeho společníci.

Samolibý úsměv vak nepřátelskému drowovi vymazal z tváře stříbrný íp.

Drizzt začal plhat vzhůru, ale zastavil se a přikrčil, kdy kolem prolétla ipka. Vzápětí se objevila dalí a drow pohlédl dolů. Zespodu k němu levitovala skupina vojáků a střílela po něm.

Entreri prudce tahal za lano a snail se hraničáři pomoci zpět nahoru. Sotva se Drizzt dotkl okraje, zabiják mu pomohl na chodník a vzal mu lano. S pochybami se na něj zadíval a přemýlel, jak ho má, u Devíti pekel, znovu zaháknout za protějí chodník. Entreri odhodlaně zavrčel, udělal na laně smyčku a rozhlédl se po cíli.

Drizzt přehodil koleno přes most a zrovna se chystal vykrábat nahoru, kdy se chodník otřásl výbuchem, který hraničáři i Catti podrazil nohy. Drizzt opět spadl a zůstal viset jen za pičky prstů a v kameni pod Catti se objevila velká puklina.

ipka z kue zasáhla most před drowovým obličejem. Dalí ho ukla do podráky, ale nepronikla jí. Potom Drizzta zahalil kouzelný oheň, který z něj udělal jetě snazí cíl.

Hraničář pohlédl dolů na blíící se temné elfy, pouil vlastní vrozené schopnosti a vykouzlil před nimi kouli temnoty. Kdy se vytáhl přes okraj mostu, nael Catti, jak si vyměňuje salvu za salvou s temnými elfy vzadu na chodníku. Entreri klel a smotával laso.

"Nemám ho o co zaháknout," zavrčel zabiják a nemusel vysvětlovat, co to znamená. Drowové byli pod nimi i za nimi a blíili se. Chodník byl oslaben magickými útoky a nezdál se u tak bezpečný, a jetě k tomu k nim pádila Guenhwyvar, která se zjevně dala na ústup.

"Nevzdáme to," zaeptala Catti a v očích se jí objevil odhodlaný výraz. Vyslala dalí íp, potom padla na břicho a spustila pae přes okraj. Stoupající drowský kouzelník zrovna opustil Drizztovu kouli temnoty a hůlkou mířil přímo na chodník.

Cattin íp hůlku zasáhl, rozpůlil ji a krábl drowa do ramene. Kouzelník vykřikl spíe hrůzou ne bolestí. Vytřetil oči na roztřítěnou hůlku, protoe věděl, jaké důsledky bude náhlé uvolnění nahromaděné energie mít. S typickou drowskou loajalitou odhodil hůlku pod sebe do tmy a přímo mezi stoupající spolubojovníky. Potom rychle vzlétl, aby se dostal z dosahu praskajících bleskových koulí a pryč od děsivých výkřiků umírajících společníků.

Raději ale měl hledět vzhůru, protoe ani netuil, co ho zasáhlo, kdy mu Cattin íp vzápětí roztřítil páteř. Poté co se mladá ena zbavila této hrozby, nebo ji alespoň zpomalila, padla opět na kolena a začala pálit po tvrdoíjných temných elfech na mostě za sebou. ipky z příručních kuí na Catti nedosáhly a ani otěpy neměly anci doletět tak daleko, ale ena věděla, e drowové mají něco za lubem.

Guenhwyvar nebyla obyčejný panter. Byla mnohem inteligentnějí ne jakákoli jiná kočka. Kdy ke společníkům dorazila, rychle zváila jejich monosti. Byla váně zraněná, z kůe jí trčel tucet otrávených ipek, ale věrnost Drizztovi jí nedovolovala zpomalit.

Entreri ucouvl a vykřikl, kdy se k němu kočka najednou přihnala a sebrala mu zuby lano z rukou. Zabiják sáhl po zbraních, protoe byl přesvědčený, e se ho chystá napadnout, ale Guenhwyvar se zastavila, sklouzla kousek po mostě a srazila Entreriho s Drizztem o několik stop zpátky, potom se zprudka otočila a skočila.

Guenhwyvar krábala drápy po hladkém kameni protějího chodníku, který byl jejím cílem, a zoufale se snaila zastavit. Její setrvačnost byla ale příli velká. S lanem v zubech přepadla na opačné straně přes okraj a s trhnutím se zastavila na konci provazu asi dvacet stop pod mostem.

Drizzt si dělal větí starosti o kočku ne o sebe, proto instinktivně vyskočil na napjaté lano a přeběhl po něm, i kdy Guenhwyvařin úchop byl víc ne nejistý.

Entreri popadl Catti, přitáhl ji blí k sobě a ukázal, aby drowa následovala.

"Já neumím chodit po laně!" vysvětlila zoufalá ena a vytřetila oči hrůzou.

"Tak se to nauč!" odvětil zabiják drsně a strčil do Catti tak hrubě, e málem spadla z chodníku. Poloila jednu nohu na lano, začala na ni přenáet váhu, ale ihned ucukla a zavrtěla hlavou.

Entreri skočil kolem ní a lehce přistál na laně. "No tak pouij luk!" poradil. "A připrav se tenhle konec odvázat!"

Catti nechápala, ale neměla čas se ptát, protoe Entreri odběhl po laně se stejnou jistotou jako Drizzt. Catti vystřelila za sebe, potom se zprudka otočila a vypálila po drowech, kteří pronásledovali Guenhwyvar.

Neměla čas mířit, protoe se rychle otáčela ze strany na stranu, a jen málokterý íp zasáhl nepřátele.

Catti se zhluboka nadechla. Upřímně litovala budoucnosti, kterou u nepozná. Ale po výdechu se jí po tváři rozlil sice lítostivý, ale odhodlaný úsměv. Pokud má zemřít, vezme nepřátele s sebou a nabídne Drizztovi svobodu.

Někteří drowové uvnitř velké kaple Baenre zřícení stalaktitu slyeli a cítili, ale jen vzdáleně, protoe budova měla silné stěny a uvnitř zběsile opěvovalo Lloth dva tisíce věřících.

Matronu Baenre upozornili na pád skály o několik okamiků později. Její dcera Sos'Umptu, která měla kapli na starost, si nala chvilku a poeptala jí, e se v sídle moná něco děje.

Matroně Baenre se nechtělo obřad přeruit. Rozhlédla se po tvářích Matron matek, které povaovala za jediné moné soupeře. Zůstávala přesvědčená, e se jí i jejímu plánu plně zavázaly. Přesto dala Sos'Umptu svolení vyslat, samozřejmě potají, několik členů elitní stráe kaple na výzvědy.

Poté se Matrona matka obrátila zpět k obřadu a usmívala se, jako by se nic zvlátního nedělo, tedy kromě tohoto mimořádného shromádění. Matrona Baenre si byla tak jistá mocí svého rodu, e jediné, čeho se obávala, bylo, aby něco nenaruilo svátost obřadu a nesníilo ji to v očích Lloth.

Nedokázala si ani představit, co tři uprchlíci a panter vysoko nad její hlavou provádějí.

Drizzt se natahoval hluboko pod most a promlouval na drahou, zraněnou přítelkyni, proto neslyel Entreriho přicházet.

"Pro kočku nemůeme nic udělat!" řekl zabiják drsně. Drizzt se zprudka otočil a ihned si viml, e Catti zůstala na protilehlém chodníku a je ve velkých nesnázích.

"Nechal jsi ji tam!" vykřikl hraničář.

"Nedokázala přejít!" odsekl Entreri. "Jetě ne!" Drizzta ovládl vztek. Sáhl po zbraních, ale Entreri ho ignoroval a soustředil se na Catti, která klečela na kameni a v rukou drela něco, co zabiják nedokázal rozpoznat.

"Odva lano!" zavolal Entreri. "Pevně se dr a zhoupni se k nám!"

Drizzt si vynadal do hlupáků, e nepochopil Entreriho plán. Pustil jílce zbraní a vrhl se k Entrerimu, aby mu s lanem pomohl. Jakmile Catti provaz odváe, panter spadne a za lano tak zatáhne est set liber ivé váhy. Drizzt si nedělal iluze, e s Entrerim pantera udrí, ale museli zmenit trhnutí, aby Catti nespadla.

Mladá ena se lana nechopila ihned, i kdy na ni Entreri křičel a temní elfové se blíili ze vech stran. Nakonec se k němu sice vrhla, ale ihned se postavila a zavolala: "Je moc napnutý!"

"Zatraceně, nemá u sebe nů," zasténal Entreri, kdy si uvědomil svoji chybu.

Drizzt tasil Záblesk a vyskočil zpátky na lano. Byl odhodlaný zemřít po Cattině boku. Ale mladá ena si přehodila Taulmaril přes rameno a s výrazem hrůzy vyskočila na vrtkavý most. Nakonec se na provaz zavěsila rukama a koleny. Deset stop, patnáct, pak u byla v půlce cesty.

Temní elfové se rychle blíili, kdy si uvědomili, e u po nich nikdo nestřílí. Drowové v čele u byli téměř u lana, zvedali kue a Catti byla snadným cílem!

Ale potom se drowové vpředu zprudka zastavili, obrátili se s křikem na útěk, a někteří se dokonce vrhli z mostu.

Drizzt nechápal, co se děje. Najednou vak vybuchla na mostě ohnivá koule a rozlila se mezi temné elfy. K Drizztovi vylehla stěna ohně a on uskočil a zvedl před sebe ruce.

O zlomek vteřiny později Entreri vykřikl, protoe lano, které plameny na opačném konci propálily, začalo svitět kolem nich, jak Guenhwyvařina váha převaovala nad Cattinou.

Entreri s Drizztem po laně ihned skočili, to se vak na okamik zastavilo, protoe statečná Guenhwyvar pochopila, e se Catti při nárazu do mostu určitě neudrí, pustila se a zřítila se do tmy.

Protilehlý most zaskřípal, rozpadl se a zhroutil se na levitujícího drowa, který přeil výbuch kouzelné hůlky. Do tmy se zřítili i ostatní temní elfové, kteří nestačili uniknout. Větina z nich uměla levitovat, take nezemře, ale výbuch poskytl společníkům drahocenný čas.

Catti byla ve tváři rudá od horka a po pláti jí tančily malé ohýnky, zachovala si vak chladnou hlavu, natáhla se a popadla Drizzta za ruku.

"Propus Guen!" prosila bez dechu, protoe ji plíce bolely od áru, a Drizzt ihned pochopil. Ani by pustil Cattinu ruku, vytáhl z jejího váčku soku a nechal Guenhwyvar jít. Mohl jen doufat, e magie dostihla pantera dřív, ne dopadl na zem.

Potom hraničář vytáhl Catti na chodník a pevně ji objal. Entreri zatím sebral hák a znovu ho uvázal na lano. Mistrným hodem ho zachytil v otvoru, který Catti vytvořila, kdy sestřelila stalaktit.

"Rychle!" zavolal zabiják a drow začal ručkovat vzhůru, zatímco Entreri přichytil lano ke kovovému zábradlí. Catti la jako druhá a nebyla ani zdaleka tak rychlá jako Drizzt. Entreri ji hlasitě proklínal, protoe si byl jist, e je nepřátelé kvůli jejímu loudání dohoní.

Drizzt viděl, e u se z podlahy jeskyně vznáí temní elfové, i kdy jim bude trvat mnoho minut, ne vystoupají tak vysoko.

"Lano je zajitěné!" zavolal Drizzt z tunelu - a vem se upřímně ulevilo, e to skutečně je tunel, a ne jen malá kapsa!

Entreri provaz pustil, skočil na něj a zhoupl se přímo pod otvor.

Drizzt vtáhl Catti dovnitř a zadíval se na plhajícího mue. Mohl by lano přeříznout. Entreri by se při pádu jistě zabil a svět by byl hned lepím místem. Ale čest nutila Drizzta dodret své i Cattino slovo. Musel přiznat, e zabiják udělal, co bylo v jeho silách, aby je dostal a sem, a nemínil se mu odvděčit zradou.

Kdy se Entreri přiblíil, chytil ho a vytáhl nahoru. Catti popadla Taulmaril, vrátila se zpět k díře a vyhlíela temné elfy, kteří jim byli v patách. Vimla si ale jetě něčeho jiného: fialového kouzelného ohně velké kupole kaple, která se nacházela přímo pod nimi. Napadlo ji, jak by se asi drowové, kteří se účastnili velkého obřadu, tvářili, kdyby střechou prolétla Guenhwyvar - a to ji přivedlo na jinou mylenku. Zlomyslně se usmála, znovu pohlédla na kupoli, potom na strop nad ní.

Tunel byl přírodní a nerovný, ale dost iroký na to, aby jím společníci dokázali jít bok po boku. Záblesk ve tmě před nimi jim prozradil, e nejsou sami.

Drizzt tasil scimitary a rozběhl se vpřed s úmyslem vyklidit cestu. Entreri také vykročil, ale pak zaváhal, nebo si viml, e se Catti z nepochopitelného důvodu vrací.

"Co to dělá?" obořil se na ni, ale ena neodpověděla. Vloila íp do luku a počítala kroky.

Vykřikla, kdy na ni z boční chodby vyskočil drowský voják, ale ne ji mohl bodnout mečem, zapíchla se mu mezi ebra dýka. Entreri si k dívce pospíil, postavil se dalímu drowovi v řadě a zavolal na Catti, a běí za Drizztem a připojí se k němu.

"Zadr je!" řekla mladá ena a dál postupovala opačným směrem. "Zadr je?" zopakoval Entreri. Zabil druhého drowa a napadl třetího, zatímco dalí dva se rozběhli zpět do míst, odkud přili.

Drizzt oběhl zatáčku, a dokonce vyskočil na zakřivenou stěnu, aby udrel zběsilou rychlost.

"Odváný!" ozvalo se z chodby drowsky. Hraničář zpomalil a nakonec zastavil, kdy uviděl ve středu tunelu sedět na jetěrech Dantraga a Berg'inyona Baenre.

"Odváný pokus!" opravil se Dantrag a jeho kleb jako by se jejich útěku vysmíval. Drizzt měl náhle pocit, e vekerá jejich snaha, ve, co udělali, nebylo k ničemu, e tím jen povýeného bojového mistra a jeho neporazitelného áka dobře pobavili.

26

CATTINO PŘEKVAPENÍ

"Myslel jsem, e ti odstřelili jetěra zpod zadku," poznamenal Drizzt a navzdory zklamání se snail, aby jeho hlas zněl sebejistě.

Berg'inyon zabodl do drzého odpadlíka pohled rudých očí a neodpověděl.

"Dobrá trefa," souhlasil Dantrag, "ale byl to koneckonců jen jetěr a jeho ztráta stála za pobavení, které jste nám ty a tví ubozí přátelé poskytli." Dantrag se ledabyle natáhl a vzal si od bratra dlouhé smrtící kopí. "Jsi připraven zemřít, Drizzte Do'Urdene?" zeptal se a sklonil hrot zbraně.

Drizzt se přikrčil, rozloil dobře váhu a zkříil před sebou scimitary. Kam se poděli Catti a Entreri? uvaoval a obával se, e vzadu v chodbě narazili na odpor, moná na Dantragovy vojáky.

Znenadání ho zalilo zoufalství, protoe ho napadlo, e Catti u můe být mrtvá, potlačil je vak a připomněl si, e jí musí důvěřovat, věřit, e se o sebe dokáe postarat.

Dantragův jetěr poskočil vpřed, potom rychle vyplhal vzhůru po stěně. Drizzt netuil, ze kterého směru ho tvor napadne. Seskočí dolů na zem? Vyplhá jetě vý? Nebo vyleze rovnou na strop, take se jezdec ocitne přímo nad hraničářem?

Dantrag věděl, e Drizzt il mnoho let na povrchu, kde neexistují stropy. Povaoval proto poslední monost za nejlstivějí?

Drizzt naznačil pohyb k protějí stěně, místo toho vak padl na kolena, protoe ve stejnou chvíli pobídl Dantrag rychlého oře s lepkavýma nohama na strop. Hrot dlouhého kopí o vlásek minul hraničářovu hlavu. Jakmile ho jezdec minul, Drizzt vyskočil a popadl zbraň za násadu.

Ucítil vak bodnutí v zádech a obrátil se. Berg'inyon seděl klidně na jetěrovi a znovu nabíjel příruční ku.

"Nemusí to být férový souboj, Drizzte Do'Urdene!" zasmál se Dantrag. Obrátil dobře vycvičeného oře, vrátil se zpátky na zem a znovu sklonil kopí.

Meč a dýka se zběsile míhaly, jak se Entreri snail temného elfa vyřídit. Protivník vak byl zručný a jeho údery rychlé a přesné. Ostatní temní elfové se pomalu plíili vpřed a nabývali na sebejistotě, kdy viděli, e jejich společník zabijákovy ďábelské útoky odráí.

"Co to dělá?" obořil se Entreri na Catti, kdy uviděl, e si klekla vedle velkého balvanu. Vstala, střelila do kamene jeden íp, pak druhý a opět klesla na kolena.

"Co to dělá?" zopakoval Entreri důrazněji.

"Přestaň fňukat a oddělej ty drowy," osopila se na něj Catti a Entreri na ni nevěřícně pohlédl, protoe nevěděl, co si má myslet. Catti hodila na zem onyxovou soku, jako by ji to teprve teď napadlo. "Poď zpátky, Guenhwyvar," řekla příli klidně. "Můj hrdinský společník potřebuje tvoji pomoc."

Entreri zavrčel a s novou zuřivostí se vrhl na protivníka. Přesně v to lstivá Catti doufala. Zabijákův meč se pohyboval v kruzích a drahokamy posázená dýka při sebemení příleitosti bodala.

Temný elf něco vykřikl a drow, který stál poblí, sebral odvahu a zapojil se do boje. Entreri znovu zavrčel a zdráhavě ustoupil o krok do chodby.

Před zabijákem prolétl zářící íp, připravil ho na okamik o zrak, a kdy mu opět prohlédl, čelil u jen jedinému nepříteli. Ostatní temní elfové v bočním průchodu byli dávno pryč.

Entreri vrhl po Catti utěpačný pohled, ale ona u opět střílela do balvanu a mluvila s panterem, take si ničeho nevimla.

Drizzt cítil v zádech pálení drowského jedu, ale také mravenčení léčivého lektvaru, kterého se nedávno napil. Úmyslně zavrávoral a slyel, jak se Dantrag směje, jak se mu vysmívá. Berg'inyonova kue znovu cvakla, přesně jak předpokládal, Drizzt ale klesl na zem a ipka mu prolétla nad hlavou a vymazala samolibému bojovému mistrovi úsměv z tváře, protoe zarachotila o skálu jen kousek od jeho hlavy.

Dantrag zaútočil dřív, ne se Drizzt stačil postavit, a tentokrát ho napadl přímo. Drizzt klesl na koleno, odrazil se, otočil, uskočil stranou a zběsile udeřil do nebezpečného kouzelného kopí, které mu prolétlo těsně pod zvednutou paí. Dantrag vak byl neuvěřitelně rychlý, a kdy Drizzta míjel, udeřil ho hřbetem ruky do tváře. Drizzt pouil obě čepele k tomu, aby si drel od těla kopí, a nemohl proto zareagovat.

Bojový mistr byl bleskurychle zpět a Drizzt se musel vrhnout do strany. Mocné kopí zanechalo ve skále hluboký rám. Drizzt ihned změnil směr, protoe doufal, e se mu podaří zasadit protivníkovi ránu, a ho kopí mine, ale Dantrag byl opět příli rychlý, tasil meč, a nejen e odrazil Drizztův výpad, ale jetě ho udeřil plochou stranou čepele do napřaené ruky. Meč se vrátil zpět do pochvy dřív, ne se Drizzt stačil pohnout.

Jetěr se otočil, vyběhl vzhůru po stěně a Drizzt se musel zběsile překulit opačným směrem.

"Jak dlouho, Drizzte Do'Urdene?" zeptal se nadutý bojový mistr, protoe věděl, jak únavné musí Drizztovo zoufalé uskakování být.

Drizzt zavrčel a nemohl nesouhlasit, ale kdy se zvedl z podlahy a otočil se, aby nespustil jetěra z očí, zachytil koutkem oka něco, co mu dodalo naději. Ze zatáčky se vyřítil velký černý panter.

Dantrag zrovna obrátil jetěra k pátému útoku, kdy se na něj vrhla Guenhwyvar. Porazila jetěra i s Dantragem v sedle na zem. Drowovi se vak podařilo vyprostit z popruhů, a zatímco se zvířata válela po podlaze, vstal a otřeseně se obrátil k hraničáři.

"Teď bude souboj férový," prohlásil Drizzt.

Kolem Dantraga a Drizztova blokujícího scimitaru prolétla ipka z kue a zabodla se hraničáři do ramene.

"To sotva," opravil ho Dantrag a po tváři se mu znovu rozlil úsměv. Tasil meče z pochev rychleji, ne Drizzt stačil zaregistrovat, a zahájil promylený útok. ivoucí meč v jeho mysli telepaticky souhlasil, protoe touil po tomto souboji moná víc ne samotný bojový mistr.

"Co má v plánu?" zakřičel Entreri, kdy se Guenhwyvar prohnala okolo, ani by si jeho protivníka vimla. Rozčilený zabiják si vybil podrádění na osamělém drowovi a udeřil na něj trojitým seknutím, které připravilo neastného vojáka o rovnováhu a na pai mu zanechalo váně krvácející ránu. Entreri mohl souboj v tu chvíli ukončit, ale stále se zčásti soustředil na Catti.

"Dělám díry do podlahy," řekla mladá ena, jako by to vechno vysvětlovalo. V rychlém sledu vystřelila několik dalích ípů a odsekala jimi tvrdý kámen z obrovského stalaktitu. Jeden íp prolétl podlahou do jeskyně pod nimi.

"Před námi se bojuje," zavolal Entreri. "A temní elfové se brzy dostanou dírou ve stropě jeskyně dovnitř."

"Tak se věnuj svý práci!" obořila se na něj Catti. "A mě nech být!"

Entreri spolkl odseknutí, kousl se do rtu a slíbil si, e pokud to přeije, bude si Catti přát, aby byla mrtvá.

V tu chvíli zabijáka nečekaně napadl drow, s ním bojoval, protoe si myslel, e protivník je rozptýlený a on tak dosáhne rychlého vítězství. Ale Entreriho meč sekl doleva, doprava a přímo vpřed, srazil obě zbraně do stran a zasadil dalí ránu do drowovy krvácející pae.

Guenhwyvar a podzemní jetěr vypadali jako jedno velké klubko chlupů a upin, jak se váleli, drásali a krábali jeden druhého. Jetěr měl delí krk, proto dokázal stočit hlavu do strany a zahryznout se Guenhwyvar do boku, ale kočka se jetěrovi zakousla do krku a odmítala pustit. Jetě víc smrtící vak byly Guenhwyvařiny drápy, které jí při boji zblízka poskytovaly velkou výhodu. Panter protivníka pevně drel předními prackami, zatímco zadní běhy skrčil pod sebe a kopal a drásal jetěrovo tělo.

Panter u měl vítězství na dosah, ale pak v zádech ucítil ostré bodnutí meče.

Guenhwyvar trhla zběsile tlamou, vyrvala jetěrovi z ramene kus masa, ale bolest s sebou přinesla temnotu a Guenhwyvar, kterou zranili u při dlouhém běhu podzemím, se musela poddat, rozplynula se v nehmotnou mlhu a vrátila se tunelem zpět do Astrální sféry.

Potrhaný jetěr se obrátil. Krvácel z krku a z boků a z břicha měl servanou kůi. Co nejrychleji se odplazil, aby si nael díru, ve které by se mohl ukrýt.

Berg'inyon mu nevěnoval pozornost. Seděl na oři a zaujatě sledoval souboj před sebou. Začal znovu nabíjet kui, ale pak si to rozmyslel a rozhodl se nezasahovat.

Uvědomil si toti, e bez ohledu na to, kdo zvítězí, on sám jen získá.

Bojový mistr si poloil čepele mečů na ramena a ledabyle se postavil před Drizzta. Chystal se něco říct, to si alespoň Drizzt myslel, náhle vak sekl mečem. Drizzt zvedl zbraň, aby výpad zablokoval. Ozvalo se zařinčení oceli, Dantrag sekl druhou čepelí a udeřil jílcem první.

Drizzt pohyby sotva vnímal. Zvedl Záblesk včas, aby zastavil druhý meč, ale utril tvrdou ránu do obličeje, po ní následoval dalí úder. Dantrag se ohnal tak rychle, e se Drizzt nedokázal bránit.

Jakou magii drow ovládal? divil Drizzt, protoe nevěřil tomu, e by se někdo mohl pohybovat tak rychle.

Ostří jednoho z Dantragových mečů začalo rudě zářit, Drizzt vak viděl jen rozmazanou mouhu, protoe pohyby bojového mistra byly bleskurychlé. Drizzt mohl jen reagovat na výpady, sekat čepelemi na jednu stranu a na druhou a čerpat útěchu z řinčení oceli. Na protiútok nemohl ani pomyslet a nezbývalo mu ne doufat, e se Dantrag rychle unaví.

Ale Dantrag se jen usmíval, protoe si uvědomoval, e Drizzt ani ádný jiný drow nedokáí vyvinout dostatečnou rychlost, aby mohli sami přejít do útoku.

Záblesk zachytil seknutí, které mířilo Drizztovi na levý bok. Dantragův druhý meč, ten zářící, mávl v irokém oblouku zprava a Drizzt ztratil rovnováhu, kdy zvedl druhý scimitar přímo vzhůru, aby úder zablokoval. Meč narazil na scimitar jen kousek od hrotu a Drizzt věděl, e nemá dost sil na to, aby úder z tak obtíného úhlu zcela zastavil. Kdy se tedy scimitar nevyhnutelně začal naklánět dolů, vrhl se Drizzt na zem a stočil se do strany. Meč mu prosvitěl nad hlavou, sekl napříč a zabořil se hluboko do skalnaté stěny.

Drizzt téměř vykřikl nad neuvěřitelnou ostrostí zbraně, která odsekla kámen tak snadno, jako by to byl oblíbený páchnoucí sýr Bruenora Válečného kladiva!

"Jak dlouho dokáe jetě pokračovat?" zeptal se ho Dantrag výsměně. "U začíná zpomalovat, Drizzte Do'Urdene. Tvá hlava bude brzy má." Bojový mistr se přiblíil. Teď, kdy viděl legendárního odpadlíka bojovat, si byl sám sebou jetě jistějí.

Drizzt se nechal zaskočit, dlouho ustupoval a bál se důsledků své poráky. Nyní si to vak uvědomil a přinutil se upadnout do transu a soustředit se jen na nepřítele. Nemohl dál jen reagovat na Dantragovy bleskurychlé pohyby. Musel pohlédnout hlouběji, pochopit metody lstivého, obratného protivníka, jako to udělal, kdy Dantrag poprvé zaútočil na jetěrovi. Drizzt tehdy věděl, e Dantrag zaútočí ze stropu, protoe se na situaci podíval očima bojového mistra.

A toté udělal i nyní. Dantrag zaútočil kombinací výpadů, zleva, zprava, zleva, zleva, ale Drizztovy čepele byly vdy na místě, přecházel do obrany jetě dřív, ne Dantrag zahájil útok. Styl boje bojového mistra se nijak zvlá neliil od Zaknafeinova během dlouhých let výcviku. Dantrag se sice pohyboval rychleji ne jakýkoli drow, s ním se kdy Drizzt utkal, ale hraničář začínal tuit, e Dantrag není schopen uprostřed pohybu improvizovat.

Zachytil vysoký úder mečem, otočil se dokola, sekl Zábleskem a srazil stranou předvídatelné bodnutí druhou čepelí. V tu chvíli Drizzt poznal, e tomu tak skutečně je. Dantrag byl obětí své rychlosti stejně jako jeho protivníci.

Dantrag zákeřně bodl, ale Drizzt u byl na kolenou a sekl jedním scimitarem vzhůru nad hlavou a přinutil tak Dantraga udret zbraň vysoko. Bojový mistr znovu útočil, ale rána padla o zlomek vteřiny později. Záblesk krábl Dantraga do holeně a přinutil Baenre uskočit.

Bojový mistr vztekle zavrčel, znovu přeel do útoku, tloukl do Drizztových čepelí a pomalu je zvedal vzhůru. Drizzt odráel ránu za ranou a přizpůsoboval se stylu útoků. Přemýlel nad vhodným protiútokem, ale pak si uvědomil, jaký je Dantragův plán, a pochopil, e musí pouít stejnou fintu jako proti svému otci.

Dantrag nemohl vědět, věděli to jen Drizzt a Zaknafein, e Drizzt nael způsob, jak smrtícímu útoku, na který se bojový mistr chystal, zabránit.

Scimitary stoupaly vzhůru a Dantrag se pohyboval pod nimi a k Drizztovi. Útoku se říkalo dvojité bodnutí dolů a spočíval v tom, e bojovník zvedl protivníkovy zbraně vysoko, ustoupil a zaútočil oběma čepelemi.

Drizzt uskočil a sekl zkříenými scimitary dolů po letících čepelích, co byl jediný způsob, jak se útoku ubránit. Ale Drizzt nejen e meče blokoval, přeel zároveň do protiútoku. Přenesl váhu na nohu vpřed, tou vzadu vykopl mezi jílci scimitarů a zasáhl Dantraga rovnou mezi překvapené oči.

Nakopl bojového mistra přímo do obličeje a Dantrag zavrávoral o několik kroků dozadu. Drizzt po něm skočil a zasypal okovaného drowa detěm divokých ran. Teď přeel do útoku on a znovu a znovu do protivníka buil, aby mu zabránil zaútočit a co nejlépe tak vyuít neuvěřitelnou rychlost.

Nyní reagoval na Drizztovy bleskurychlé útoky Dantrag a sekal po protivníkovi ze vech moných úhlů. Drizzt netuil, jak dlouho to vydrí, ale věděl, e nesmí Dantragovi dovolit přejít do ofenzívy a zatlačit Drizzta zpět na paty.

Dantragovi se vak dařilo udrovat rovnováhu, odráet výpady a uskakovat, kdykoli scimitar pronikl jeho obranou. Drizzt si viml, e jen Dantragovy ruce jsou tak neuvěřitelně rychlé. Zbytek jeho těla se pohyboval dobře a dokonale vyváeně, jak se dalo od bojového mistra Baenre očekávat, ale v konečném důsledku se Dantrag a na ty ruce nepohyboval o nic rychleji ne Drizzt.

Záblesk bodl přímo vpřed. Dantragův meč o něj zazvonil ze strany. Drizzt vak scimitar obrátil, vyuil jeho zahnuté čepele k tomu, aby zbraň překulil přes meč bojového mistra, a sekl ho do pae.

Dantrag uskočil, pokusil se sevření přeruit, ale Drizzt ho následoval a mával scimitary. Podruhé a potřetí se Drizztovi podařilo zvrátit Dantragova přesná seknutí ve vlastní drobné zásahy a plynulý pohyb zahnutých čepelí dokonale uvěznil přímé údery mečů.

Dokázal Dantrag předvídat Drizztovy pohyby stejně dokonale, jako Drizzt předvídal ty jeho? Drizzt potlačil zlomyslný úsměv. Záblesk bodl vpřed a meč bojového mistra vihl vzhůru, protoe jiná obrana neexistovala. Drizzt začal obracet čepel a Dantrag se chystal strhnout pai.

Drizzt ale náhle zastavil a obrátil pohyb a Záblesk sekl napříč rychleji, ne stačil Dantrag zareagovat. Smrtící scimitar se zasekl hluboko do pae bojového mistra, strhl ji do strany a al zpět napříč. Drizzt udělal krok vpřed a sekl Dantraga do břicha.

Bojový mistr sebou trhl bolestí a uskočil od smrtícího protivníka. "Jsi dobrý," připustil, a přestoe se snail zachovat sebejistou masku, Drizzt podle zachvění v jeho hlase poznal, e poslední zásah byl váný.

Dantrag se neočekávaně usmál. "Berg'inyone!" zvolal a pohlédl do strany. Vytřetil vak oči, protoe bratr byl pryč.

"Chce se stát bojovým mistrem," nadhodil Drizzt klidně.

Dantrag rozzuřeně zařval, vrhl se vpřed a bleskurychle soupeře napadl. Opět přeel do útoku.

Meč sekl vzhůru, vzteklý zabiják udělal krok a zabořil hladovou dýku s drahokamy protivníkovi do těla. Entreri dýkou jednou, dvakrát trhl, pak ustoupil a nechal mrtvého drowa klesnout na zem.

Zabiják ihned moudře uskočil ke stěně průchodu a bezmocně zavrtěl hlavou, kdy o zeď naproti otvoru zarachotilo několik ipek.

Entreri se obrátil ke stále klečící Catti a znovu se na ni obořil, aby mu řekla, co má v plánu.

Mladá ena s katanovými vlasy, která vypadala tak záludně nevinně, se na něj zazubila, zvedla poslední naplněné přesýpací hodiny a strčila je do jedné z děr proraených ípy.

Zabijákovi vyprchala krev z tváře, kdy si vzpomněl, jak Catti nechala vybuchnout most v jeskyni, a uvědomil si, co se chystá udělat nyní.

"Měli bychom radějc jít," poznamenala Catti, vstala z podřepu a zvedla ze země Taulmaril.

Entreri u se rozběhl a ani nepohlédl do boční chodby, kdy ji míjel.

Catti mu běela v patách a smála se nahlas. Zastavila se u díry v podlaze, která vedla zpět do hlavní jeskyně, a zakřičela na temné elfy levitující k ní, e se jim asi nebude líbit, jak je tady nahoře přijmou.

Bodnutí doleva, bodnutí doprava, seknutí doleva, seknutí doprava. Dantragovy útoky byly brutálně rychlé a tvrdé, ale Drizztovy scimitary byly vdy na místě, zastavovaly a odráely rány a lstivý hraničář pouíval v protiútoku jetě jednu zbraň, a to nohy. Vykopl a zasáhl bojového mistra do zraněného břicha.

Dantrag zavrávoral, předklonil se a musel přejít zpět do zoufalé obrany, protoe Drizzt zaútočil.

Zpoza zatáčky vyběhl Entreri. "Bě!" křikl, a přestoe Drizzta potřeboval, nezastavil se, aby hraničáře popadl a odtáhl ho s sebou.

Vzápětí se objevila Catti, právě včas, aby zahlédla, jak Drizzt vihl scimitary, Dantrag je zastavil meči a rozhodil hraničářovy ruce do stran. Drizzt vykopl kolenem rychleji ne Dantrag. Bojovníci se srazili a zraněný bojový mistr si v náhlém výbuchu agónie uvědomil, e nedokáe Drizzta zadret.

Drizzt převrátil Záblesk přes blokující meč, přitiskl ho Dantragovi k ebrům a oba se na jediný okamik zastavili.

"Zaknafein by tě porazil," ujistil ho hraničář pochmurně a vrazil Záblesk Dantragovi hluboko do srdce.

Drizzt se obrátil ke Catti a nechápal, proč má ve vytřetěných očích tak zděený pohled.

Znenadání vyrazila jeho směrem, ale velmi podivně, a hraničářovi chvíli trvalo, ne si uvědomil, e letí vzduchem, protoe s ní smýkla tlaková vlna výbuchu.

27

VYPOŘÁDÁNÍ

Stalaktit praskal a sténal, jak tlakové vlny a plameny tavily a drtily místo, kde byl ukotven ke stropu. Nakonec se ulomil a svitěl jako obrovské kopí dolů k podlaze tisíc stop hluboko.

Temní elfové, kteří levitovali poblí, bezmocně a vyděeně přihlíeli, jak letí okolo.

Pod kupolí kaple obřad dál nerueně pokračoval.

Členka elitní stráe rodu Baenre, ale rozhodně ne lechtična, se rozběhla ke středové ploině a divoce křičela. Matrona Baenre a ostatní si napřed mysleli, e ji zachvátilo náboenské vytrení, co nebylo u drowských rituálů, které se vymkly kontrole, nijak neobvyklé. Ale postupně pochopili, e křičí varování.

Sedm Matron matek se náhle s podezřením obrátilo k Matroně Baenre a ani její dcery netuily, co má vlastně v plánu.

Potom stalaktit dopadl.

Drizzt Catti zachytil, poté se i on vznesl do vzduchu. Kdy přistáli na zemi, ochranitelsky mladou enu zalehl.

Oba křičeli, ale ádný z nich neslyel nic ne řev a dunění ířící se ohnivé stěny. Drizzt cítil, jak se mu zahřála záda a plá mu na několika místech vzplál, ale přelil se přes něj jen okraj ohnivé bouře.

Pak bylo po vem. Skončilo to stejně rychle, jako to začalo. Drizzt se odkulil z Catti, rychle si sundal hořící plá a pospíil si zpět k přítelkyni, protoe se obával, e při výbuchu upadla do bezvědomí.

Catti otevřela modré oči a zasněně, potměile se zazubila.

"Vsadila bych svý boty, e tunely za náma sou teď čistý," zasmála se a Drizzt málem vybuchl smíchy. Vzal ji do náruče, pevně ji objal a opět ho ovládla naděje, e moná přece jen uniknou. Pomyslel na dny, které stráví v Mitrilové síni, na budoucnost po boku Bruenora, Regise, Guenhwyvar a samozřejmě i Catti.

Drizzt nemohl uvěřit tomu, e se toho veho málem vzdal.

Na okamik Catti pustil a pospíil si za roh, aby se ujistil, e u nemají nikoho v patách.

"Podívejme," zaeptala si pro sebe Catti, kdy uviděla vedle těla padlého bojového mistra leet nádherný meč. Catti zbraň opatrně zvedla, protoe nechápala, proč zlý drowský lechtic bojoval mečem, jeho jílec měl podobu jednoroce, symbolu hodné bohyně Mieliki.

"Co jsi nala?" zeptal se Drizzt, kdy se k ní vrátil.

"Myslím, e by se ti hodil," poznamenala Catti a ukázala mu neobvyklý jílec.

Drizzt si meč zvědavě prohlédl. Při souboji s Dantragem si jílce neviml, ale poznal, e je to ten meč, který snadno rozal skalnatou stěnu. "Nech si ho," řekl a pokrčil rameny. "Já dávám přednost scimitarům, a pokud je to skutečně Mieličina zbraň, potěilo by ji, kdyby visela u Cattina boku."

Catti Drizztovi zasalutovala, zazubila se a zasunula meč za opasek. Otočila se, kdy uslyela, e se vrací Entreri. Drizzt se sehnul nad Dantragovým tělem a mlčky sundal mrtvému drowovi ze zápěstí chrániče.

"Nemůeme se u dál zdrovat!" vytěkl rozčilený zabiják. "Teď u o nás ví vichni v Menzoberranzanu a já nebudu mít klid, dokud mezi mnou a tím zatraceným městem nebude leet aspoň tisíc mil."

Moná poprvé v ivotě Drizzt se zabijákem zcela souhlasil.

Viset u boku lidské eny zrovna neodpovídalo Khazid'heovu plánu. Meč o Drizztovi Do'Urdenovi hodně slyel, a kdy byl Dantrag poraen, změnil vzhled svého magického jílce tak, aby upoutal pozornost legendárního válečníka.

Drizzt se sice nedal zlákat, ale meč, který po právu získal jméno Řezák, uměl čekat.

lo se jim snadno, protoe po zbytek dne a dlouho do noci nezahlédli ani náznak toho, e by je někdo pronásledoval. Nakonec neměla skupinka na vybranou, musela zastavit a odpočinout si, i kdy jen neklidně a nervózně.

Tři dny běeli a ukrajovali míle z cesty, která před nimi leela. Drizzt společníky vedl a drel se co nejdále od Třpytivého Skalitě, protoe se obával, aby svirfnebli do této neuvěřitelné a nebezpečné pavučiny nezapletl. Nechápal, proč u nemají v patách hlídky na jetěrech, nemohl uvěřit tomu, e se chodbami za nimi nebo po stranách neblíí desítky temných elfů a nechystají jim léčku.

Proto Drizzta nijak nepřekvapilo, kdy v chodbě před sebou spatřil stát výstředního temného elfa se irákem v ruce. Čekal tam, aby prchající společníky pozdravil.

Catti, která stále zuřila a ovládal ji bojový duch, ihned zvedla Taulmaril. "Tentokrát mi neuteče," zabručela, protoe si vzpomněla, jak jim Jarlaxl uprchl po bitvě v Mitrilové síni.

Entreri jí sebral íp dřív, ne mohla vystřelit, a kdy si vimla, e ani Drizzt nesáhl po zbraních, nechala to být.

"Prosím, má drahá, krásná paní," řekl jí oldák. "Jen jsem se přiel rozloučit."

Jeho slova hrála Catti na nervy, ale zároveň musela připustit, e se k ní Jarlaxl vdy choval uctivě a nezneuil toho, e byla jeho bezmocnou zajatkyní.

"Připadá mi to poněkud zvlátní," poznamenal Drizzt a snail se udret hlas klidný. Nahmatal ve váčku onyxovou soku, ale nenačerpal z ní mnoho útěchy, protoe věděl, e pokud by se dostali do situace, kdy by musel Guenhwyvar povolat, pravděpodobně by vichni zemřeli. Drizzt a Entreri moc dobře chápali, jak Bregan D'aerthe a její tajuplný vůdce pracují, a věděli proto, e jsou v tu chvíli obklíčeni velkou přesilou zkuených válečníků.

"Moná mi tvůj útěk nevadí tolik, jak si myslí, Drizzte Do'Urdene," odpověděl Jarlaxl a nikdo nepochyboval o tom, e poznámka patří Artemisi Entrerimu.

Entreriho to nijak nepřekvapilo. Získal pro útěk ve, co potřeboval. Cattinu čelenku a medailon, který jim pomohl najít Drizzta, pavoučí masku, informace o zranitelnosti rodu Baenre během velkého obřadu, dokonce i soku pantera, která na něj čekala na Jarlaxlově stole. Netuil sice, do jaké míry se Jarlaxl na přípravách podílel, ale věděl, e oldák tuil, co se stane.

"Zradil jsi vlastní lid," řekl zabiják.

"Můj lid?" podivil se Jarlaxl. "Definuj ten pojem." Jarlaxl se na okamik odmlčel, a kdy nedostal odpověď, rozesmál se. "Nepodřídil jsem se plánům jedné Matrony matky," opravil ho.

"První matrony matky," namítl Entreri.

"Prozatím," dodal oldák a zadumaně se usmál. "Ne vichni drowové v Menzoberranzanu byli nadení z aliance, kterou Baenre vytvořila - dokonce ne ani vichni v jejím vlastním rodě."

"Triela," řekl Entreri spíe Drizztovi ne oldákovi.

"Mezi jinými," odvětil Jarlaxl.

"O čem to ti dva mluví?" poeptala Catti Drizztovi, ale ten jen pokrčil rameny, protoe také netuil.

"Mluvíme o osudu Mitrilové síně," vysvětlil jí Jarlaxl. "Musím pochválit tvoji muku, má drahá, krásná paní." Vysekl jí elegantní poklonu, která Catti poněkud znervóznila.

Jarlaxl pohlédl na Drizzta. "Dal bych cokoli za to moci spatřit výraz Matron matek v kapli rodu Baenre, kdy střechou proletěl stalaktit!"

Drizzt a Entreri se ke Catti otočili, ale ta jen pokrčila rameny a nevinně se usmála.

"Nezabili jste mnoho drowů," dodal Jarlaxl rychle. "Jen hrstku v kapli a asi dva tucty během útěku. Rod Baenre se zotaví, ale myslím, e bude chvíli trvat, ne přijde na to, jak vytáhnout ten balvan z u ne tak dokonalé kupole kaple! Rod Baenre se zotaví."

"A co aliance?" zeptal se Drizzt, protoe začínal chápat, proč se po jejich stopě vydala jen Bregan D'aerthe.

"Ano, aliance," odvětil Jarlaxl bez dalího vysvětlování. "Aliance na dobytí Mitrilové síně skončila popravdě u ve chvíli, kdy zajali Drizzta Do'Urdena.

Ale je tu tolik otázek!" pokračoval Jarlaxl. "A tolik odpovědí. Proto jsem samozřejmě přiel."

Společníci si vyměnili pohledy, protoe netuili, nač oldák naráí.

"Máte u sebe něco, co musím vrátit," vysvětlil Jarlaxl, pohlédl zpříma na Entreriho a natáhl ruku. "Dej mi ji."

"Co kdy to neuděláme?" obořila se na něj Catti zprudka.

Jarlaxl se zasmál.

Zabiják ihned vytáhl pavoučí masku. Jarlaxl ji musel vrátit zpět do Čarodějce, jinak by ho mohli obvinit z jejich útěku.

Jarlaxlovi se zaleskly oči, kdy artefakt uviděl, poslední dílek skládačky, který musel zasunout na místo. Tuil, e Triela Baenre sledovala Entreriho a Catti na kadém kroku u od chvíle, kdy do Čarodějce vstoupili, aby předmět ukradli. Ale to, e Jarlaxl zabijákovi masku ukázal, co v konečném důsledku vedlo k útěku Drizzta Do'Urdena, dokonale vyhovovalo přáním nejstarí dcery rodu Baenre. Věřil, e ho své matce neprozradí.

Pokud se mu podaří vrátit masku zpět do Čarodějce, ne si Gromph Baenre uvědomí, e zmizela. Co nebude nijak obtíné.

Entreri pohlédl na Drizzta, který vak pro něj neměl ádnou odpověď, potom hodil masku Jarlaxlovi. Jako by si oldák teprve nyní vzpomněl, sundal si z krku rubínový přívěsek.

"Na drowské lechtice nepůsobí," vysvětlil sue a neočekávaně ho hodil Drizztovi.

Drizzt zvedl ruku příli brzy a řetízek s přívěskem, s Regisovým přívěskem, ho pleskl do předloktí. Bleskurychle trhl rukou zpátky a chytil ho dřív, ne mohl spadnout.

"Dantragovy chrániče," řekl Jarlaxl a zasmál se, kdy si viml hraničářových zápěstí. "Tuil jsem, e skončily u tebe. Neboj, zvykne si na ně, Drizzte Do'Urdene, a bude jetě lepí!"

Drizzt nic neřekl, ale nepochyboval o oldákových slovech.

Entreri, který se stále nezbavil soupeření s Drizztem, se na hraničáře zle zadíval. Nijak ho to nepotěilo.

"Take jste zmařili Matroně Baenre plány," pokračoval Jarlaxl a opět se hluboce uklonil. "A ty, zabijáku, sis vyslouil svobodu. Ale nezapomeňte se neustále ohlíet přes rameno, odvání přátelé, protoe temní elfové mají dlouhou pamě a lstivé metody."

Zablesklo se, do vzduchu se vznesl obláček oranového kouře, a kdy se rozplynul, byl Jarlaxl pryč.

"Dobře, e sme se ho zbavili," zabručela Catti.

"Toté řeknu i já o vás, a se na povrchu nae cesty rozejdou," dodal Entreri ponuře.

"Jen proto, e ti Catti dala slovo," odvětil Drizzt stejně váně. Vyměnili si s Entrerim nesmlouvavé pohledy plné čiré nenávisti a Catti, která stála mezi nimi, přepadl skutečně nepříjemný pocit.

Zdálo se, e kdy se nyní zbavili naléhavé hrozby Menzoberranzanu, ze spojenců se opět stali nepřátelé.

EPILOG

Společníci se nevrátili zpátky do jeskyně u Průsmyku mrtvého orka. S Guenhwyvařinou pomocí nali cestu k tunelům hluboko pod Mitrilovou síní, kde se Entreri vyznal natolik, e je zavedl do chodeb, je vedly do trpasličích dolů. Zabiják s hraničářem se rozeli na stejné římse, kde kdysi bojovali, pod stejným hvězdným nebem, které jim stálo nad hlavou během souboje.

Entreri zamířil pryč po římse, po několika krocích se vak zastavil, otočil se a upřeně se na nenáviděného soka zadíval.

"Moje pamě je taky dlouhá," poznamenal s odkazem na Jarlaxlova slova na rozloučenou. "A jsou mé metody snad méně lstivé ne ty drowské?" Drizzt se neobtěoval odpovědět.

"Proklínám teď svý slovo," zaeptala Catti Drizztovi. "Nejraděj bych mu střelila ípem do zad!"

Drizzt objal mladou enu paí kolem ramen a odvedl ji zpět do tunelů. Nemohl nesouhlasit, e by Cattin íp, kdyby ho vystřelila, prokázal světu laskavost, ale u se Artemise Entreriho neobával.

Drizzt věděl, e Entreri má o čem přemýlet. Zabijákovi se nelíbilo, co v Menzoberranzanu spatřil, nelíbil se mu zrcadlový odraz jeho vlastní temné due a bude trvat dlouho, ne se zotaví z citového utrpení a znovu si vzpomene na drowského hraničáře, který bude tak daleko od něj.

Ani ne o hodinu později se přátelé dostali k místu, kde zemřel Wulfgar. Dlouhou dobu tam zůstali ruku v ruce mlčky stát.

V době, kdy se obrátili k odchodu, se z chodeb vyrojila dvacítka ozbrojených trpaslíků a zatarasila vechny východy bojovými stroji.

"Vzdejte se, jinak vás rozmáčknem!" ozval se rozkaz, po něm následovalo překvapené výskání, kdy trpaslíci vetřelce poznali. Vojáci vtrhli do jeskyně a dvojici obklopili.

"Vodveďte je k veliteli hlídky!" zavolal někdo a trpaslíci zavedli Drizzta s Catti tunely a průchody bleskurychle k bráně do tunelů Mitrilové síně. O kus dál pak narazili na zmíněného velitele a přátelé vykulili oči stejně překvapeně jako Regis.

"Velitel?" řekla Catti a zadívala se na malého přítele. Regis se rozběhl, skočil jí do náruče a objal Drizzta paí kolem krku.

"Jste zpátky!" opakoval pořád dokola a buclatá tvář mu přímo zářila.

"Velitel?" zopakovala Catti stále nevěřícně.

Regis pokrčil rameny. "Někdo se té role musel ujmout," vysvětlil.

"A von vodvádí dobrou práci," řekl jeden trpaslík. Ostatní vousatí mui v komnatě ihned souhlasili a půlčíkova tvář s klamně nevinnými dolíčky zrudla.

Regis znovu pokrčil rameny a vlepil Catti polibek na zhmoděnou tvář.

Bruenor vypadal jako vytesaný z kamene a trpaslíci, kteří se přili s Catti srdečně přivítat, proto moudře a co nejrychleji opustili audienční síň.

"Přivedla sem ho zpátky," začala mladá ena věcně, kdy s otcem osaměla, jako by se nestalo nic neobyčejného. "Menzoberranzan by se ti určitě líbil!"

Bruenor sebou trhl a do modroedého oka mu vyhrkly slzy. "Zatracený, hloupý děvče," prohlásil a připravil tak Catti o nonalanci. Znala Bruenora odmalička, ale v tuto chvíli si nebyla jista, jestli se ji chystá obejmout, nebo ukrtit.

"Ty se taky zatracený blázen," odpověděla s typickou tvrdohlavostí.

Bruenor vyskočil a rozmáchl se. Jetě nikdy adoptivní dceru neuhodil, ale tentokrát se zarazil a v poslední chvíli.

"Se zatracený blázen!" zopakovala Catti, jako by Bruenora přímo vyzývala, aby ji udeřil. "Sedí tu a fňuká nad něčim, co nemůe změnit, a věcí, který změnit potřebujou, si vůbec nevímá!"

Bruenor se odvrátil.

"Myslí si snad, e mně Wulfgar nechybí?" pokračovala Catti a popadla ho za rameno, i kdy neměla anci ho otočit. "Myslí si, e Drizztovi nechybí?"

"Taky je to blázen!" zařval Bruenor, otočil se a zadíval se jí zpříma do očí. Ve zvlhlém oku mu na okamik zahořela stará jiskra, starý plamen.

"A on první by s tebou souhlasil," odvětila a po krásné tváři se jí rozlil úsměv. "Takový sme někdy vichni. Ale kdy se přátele chovaj jako blázni, musíme jim pomoct,"

Bruenor to vzdal a nabídl drahé dceři objetí, po kterém tolik touila. "A Drizzt by nikdy nemoh chtít lepí přítelkyni, ne je Catti," přiznal starý trpaslík a zabořil jí tvář zvlhlou slzami do krku.

Před Mitrilovou síní seděl na kameni Drizzt Do'Urden a navzdory rezavému větru, který ohlaoval příchod zimy, pozoroval úsvit, o něm byl kdysi přesvědčen, e u ho nikdy nespatří.

R. A. Salvatore

Bezhvězdná noc

1. vydání

Anglický originál Starless Night

vydaný Wizards of the Coast, Inc.

Překlad Kateřina Niklová

Obálka Todd Lockwood

Grafická úprava obálky René Balický

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 126. publikaci

Ostrava 2008

Tisk Printo, s.r.o., Ostrava

Doporučená cena vč. DPH 239 Kč

www.fantomprint.cz

 ??

 ??

 ??

 ??

1 -