R. A. Salvatore

v nakladatelství FANTOM Print

Domovina

Vyhnanství

Útočitě

Magický krystal

Stříbrné prameny

Rubínový klenot

Odkaz

Bezhvězdná noc

Obklíčeni temnotou

Passage to Dawn *

* Připravujeme, české názvy budou upřesněny

LEGENDA

O DRIZZTOVI

IX

R.A. SALVATORE

DROWŮV ODKAZ III

OBKLÍČENI TEMNOTOU

FANTOM Print 2009

Vechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoli podoba se skutečnými osobami, a ijícími, nebo ne, je čistě náhodná.

Kniha je chráněna autorským zákonem USA. Jakákoli reprodukce nebo neautorizované uití textu či kreseb je zakázáno bez písemného souhlasu Wizards of the Coast, Inc.

Loga FORGOTTEN REALMS a WIZARDS OF THE COAST jsou chráněnými obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

Vechny postavy Wizards of the Coast, jména i výrazně jim podobná jména jsou obchodními známkami patřícími Wizards of the Coast, Inc.

U.S., CANADA, ASIA, EUROPEAN HEADQUARTERS

PACIFIC & LATIN AMERICA Hasbro UK Ltd.

Wizards of the Coast, Inc. Caswell Way

P:O: Box 707 Newport, Gwent NP9 0YH

Renton, WA 98057-0707 GREAT BRITAIN

+1-800-324-6496

Navtivte www.wizards.com

Copyright (c) 1994 TSR, Inc.

Copyright (c) 2006 Wizards of the Coast, Inc.

Práva na české vydání vlastní FANTOM Print

Cover art Todd Lockwood

Translation Kateřina Niklová

ISBN 978-80-7398-039-9

www.fantomprint.cz

PŘEDMLUVA

S dílem R. A. Salvatora jsem se poprvé setkal, kdy jsem měl jako ilustrátor Wizards of the Coast vymyslet nový design pro Drizzta ve třetí edici DUNGEONS & DRAGONS.

Rychle jsem si uvědomil, e Bob píe úasné akční sekvence, co je vzácný dar a ve fantasy ánru se u tolik nevidí. Miluji malovat výjevy z bitev, proto mi to od počátku připadalo přirozené. Publikace The Thousand Orcs byla mojí první příleitostí namalovat obálku jedné z Bobových knih tak, jak si myslím, e by měla vypadat. Trilogie Hunter’s Blade je dodnes jednou z mých nejoblíbenějích sérií. Vechny následující knihy nabízely anci spatřit, jak Drizzt dělá to, co umí nejlíp: nakopává nepřátelům zadky.

Bob je snem kadého ilustrátora. Krátce popíe scénu, aby si ji čtenáři mohli představit, a vrátí se zpět k akci. Chlápkovi, jako jsem já, tak poskytuje dostatek prostoru k tomu, aby si vymyslel něco báječného, rozvinul semínko představy a stvořil něco větího, ne jsou holá slova. Vymýlení je jednou z radostí ilustrování a Bobovo dílo představuje velkou inspiraci - a přesně v tom správném mnoství.

Jedna z věcí, která mě na Bobových příbězích zaujala, jsou jména postav. Některá jsou klasická a skvělá jako Drizzt Do’Urden, jiná neobvyklá a evokativní jako Catti, nebo mocná a majestátní jako Bruenor.

Dalí jsou ale naprosto bláznivá jako například bratři Rámětrámové nebo Zmáčknurybové. Mám rád humor, opravdu, a tak mě napadlo, e bych mohl Bobovi pár jmen nabídnout pro případ, e by mu doly nápady:

Klouz McFlek

Fouk Dunibotka

Pletík Spadnazadek

Dávič Kuskoblihu

Tmav Podvlíkačka

Smrďouch McLívanec

Hezounek Vínavak

Rákoska Jenvposteli

Stoupa McTupoun

Fakt, Bobe, jsou tvoje! Pouij je moudře.

A pi co nejdéle!

Todd Lockwood

7. července 2006

DRAMATIS PERSONAE

Alustriel

jedna z legendárních Sedmi sester, Vyvolená Mystry

Auro’pol Dyrr

Matrona matka rodu Agrach Dyrr

Bela don DelRoy Harpel

krásná mladá kouzelnice

Belwar Svárlivec

hlubinný gnóm

Berg’inyon Baenre

velitel jetěřích jezdců rodu Baenre

Berktgar Odváný

náčelník Kamenice

Besnel

elf ze Stříbroluní

Bidderdoo Harpel

kouzelník proměněný v psa

Bladen’Kerst

druhá dcera Matrony Baenre

Bruenor Válečné kladivo

hrdina Mitrilové síně

Catti

Bruenorova adoptivní lidská dcera, výtečná bojovnice

Dantrag Baenre

zesnulý bojový mistr rodu Baenre

Deudermont

kapitán lodě Mořský skřítek

Dinin Do’Urden

bratr Drizzta Do’Urdena

Drakos Smrtidech

děsivý bílý drak zabitý Wulfgarem

Drizzt Do’Urden

drowský hraničář, který odeel z Menzoberranzanu

Entemoch

princ zemských ivlů

Errtu

démon, kterého Drizzt vypudil ze Základní materiál ní sféry

Fini’they

druhá dcera rodu Faen Tlabbar

Firbl

hlubinný gnóm ze Třpytivého Skalitě

Fredegar “Fret” Kamenodrtič

trpasličí bard a rádce lady Alustriel

Gandalug Válečné kladivo

zakladatel Mitrilové síně

generál Dagna

hrdina Mitrilové síně

Ghenni’tiroth Tlabbar

Matrona matka rodu Faen Tlabbar

Gromf Baenre

arcimág Menzoberranzanu, nejmocnějí kouzelník města

Guenhwyvar

Drizztova věrná společnice, velký černý panter

Harbromm

trpasličí král citadely Adbar

Harkl Harpel

kouzelník ze slavného rodu Harpelů

Jarlaxl

drowský vůdce oldácké jednotky Bregan D’aerthe v Menzoberranzanu

Jerbolah

trpasličí kněz

K’yorl Odran

Matrona matka rodu Oblodra

Matrona Baenre

První matrona matka Menzoberranzanu

Methil

česač myslí známý také jako El-Viddenvelp

Mez’Barris Armgo

Matrona matka rodu Barrison del’Armgo

M’tarl

poručík Bregan D’aerthe

Ogremoch

Entemochovo zlé dvojče

Pařízka Ostrý dráp

trpasličí kněka

Quenthel Baenre

kněka, Llothina oblíbenkyně

Regis

Drizztův přítel půlčík

Regweld Harpel

mág

Řimbuch Chránič

nejlepí zbrojíř v Mitrilové síni

Sos’Umptu

dcera Matrony Baenre, pečuje o rodovou kapli

Suntunavik

svirfneblijský kněz

niktik

král svirfnebli

Terrien

elfský míenec a velitel Stříbrných rytířů

Tibldorf Pwent

výstřední trpasličí válečník

Triela Baenre

lstivá drowská kněka, dcera Matrony Baenre

Uthegental

bojový mistr rodu Barrison del’Armgo

Valoun

trpasličí kněz

Vendesa Baenre

jedna ze zlých dcer Matrony Baenre

Wulfgar

mocný barbar, padl v bitvě

Zaknafein

Drizztův otec

Zeerith Q’Xorlarrin

Matrona matka rodu Xorlarrin

LUCY SCARAMUZZIOVÉ,

JEDINEČNÉ UČITELCE, KTERÁ MI UKÁZALA,

JAK PSÁT KNIHU - I KDY JSEM VECHNY ZÁPLETKY,

JE MĚ VE DRUHÉ TŘÍDĚ NAPADLY,

UKRADL ZE SNOOPYHO!

Prolog

Svou krásou se do zvířeného kalu zakouřené Propasti nehodila. Měla nádherné, jemné rysy a zářící ebenovou ple, díky nim vypadala jako oivlé umělecké dílo, obsidiánová socha probuzená k ivotu.

Nestvůry okolo ní, slizcí slimáci a tvorové s netopýřími křídly, ji pozorně, opatrně sledovaly. Dokonce i ti největí a nejsilnějí z nich, obrovití netvoři, kteří by dokázali srovnat se zemí větí město, se od ní dreli dál, protoe vzezření mohlo být zavádějící. ena se krutým stvůrám Propasti zdála jemná, dokonce křehká, ale snadno mohla zničit ne jednu, ale deset, nebo třeba i padesát z nich najednou.

Věděly to, a proto se jí klidily z cesty. Byla to Lloth, Pavoučí královna a bohyně drowů, temných elfů. Byla ztělesněním chaosu, nástrojem zkázy, netvorem s krásnou tváří.

Lloth klidně vstoupila mezi vysoké, mohutné houby hustě porůstající malé ostrůvky v edé mlze. Bezstarostně přecházela od jednoho ostrova k druhému a nalapovala tak lehce, e jí lepkavé bahno neznečistilo ani podráky černých střevíčků. V houbových hájích spali nejsilnějí tvorové sféry, dokonce i skuteční tanar’ri, a ona je vechny hrubě probouzela. Podráděná stvoření se s vrčením probírala ze spánku a přísahala věčné utrpení tomu, kdo je vzbudil, kdy si ale uvědomila, e to udělala samotná Lloth, byla ráda, e po nich bohyně chce jen odpověď na jedinou otázku.

“Kde je?” ptala se znovu a znovu, a přestoe ádné stvoření nevědělo, kde přesně se velký netvor nachází, jejich odpovědi vedly Lloth dál a ukazovaly jí cestu, a ho nakonec nala, obrovského dvounohého tanar’ri s psí tlamou a býčími rohy a s děsivými konatými křídly sloenými za mohutným tělem. Tvářil se docela znuděně. Seděl v křesle vydlabaném z houby a groteskní hlavu si podpíral dlaní. pinavými, zahnutými drápy se rytmicky drbal v bledém obličeji. V druhé ruce drel bič s mnoha ocasy a čas od času jím práskl po neastném tvorovi, kterého se zrovna v tento okamik věčnosti rozhodl mučit.

Obě vyjekla a uboze zafňukala, co vyprovokovalo dalí vihnutí nemilosrdného biče.

Sedící tanar’ri znenadání zabručel, ostraitě zvedl hlavu a rudýma očima se pozorně zahleděl do kouřových závojů, které okolo houbového trůnu vířily. Věděl, e se blíí něco mocného.

Lloth při pohledu na nejmocnějího netvora v oblasti ani nezpomalila.

Z démonovy tlamy uniklo hrdelní zavrčení. Zkroutil rty v úsměvu, kdy se ale zadíval pozorněji na chutný zákusek, který do jeho doupěte vstoupil, zamračil se. Na okamik povaoval Lloth za dar, za temnou elfku, je sem zabloudila z Materiální sféry. Vzápětí vak poznal, koho má před sebou.

Napřímil se v křesle, pak s neuvěřitelnou rychlostí a ladností vyskočil na nohy a vztyčil se plných dvanáct stop nad vetřelkyni.

“Posaď se, Errtu,” poručila Lloth a mávla netrpělivě rukou. “Nepřila jsem tě zničit.”

Hrdý tanar’ri podruhé zavrčel, ale nepokusil se Lloth napadnout. Moc dobře věděl, e by snadno mohla udělat to, co právě řekla, ale e kvůli tomu nepřila. Errtu se rozhodl zachránit alespoň zbytky hrdosti a zůstal stát.

“Sednout!” rozkázala Lloth divoce, a ne si Errtu uvědomil, co dělá, seděl zpátky na houbovém trůně. Zlostně se rozmáchl bičem a udeřil fňukající stvoření, které se mu plazilo u boku.

“Co chcete, drowko?” zabručel Errtu a jeho hluboký hlas se lámal do pronikavých, praskajících, vysokých tónů, které zněly, jako kdy někdo krábe nehty po břidlicové tabulce.

“Slyel jsi o nesvárech v panteonu?” zeptala se Lloth.

Errtu se dlouze zamyslel. Samozřejmě slyel o tom, e se bohové Říí hádají, spřádají úklady, pletichaří a vyuívají nií inteligentní tvory jako pěáky v soukromých hrách o moc. V Propasti to znamenalo, e zdejí tvorové, dokonce i velcí tanar’ri, jako byl Errtu, často nechtěně uvízli v pavučinách politických intrik.

A Errtu si s obavami uvědomil, e právě to se asi v tuto chvíli stalo i jemu.

“Blíí se Čas svárů,” vysvětlila Lloth. “Doba, kdy bohové zaplatí za svoji poetilost.”

Errtu se drásavě, příerně zachechtal. Lloth na něj káravě upřela rudě zářící oči.

“Proč by vám měla být taková věc proti mysli, Paní chaosu?” zeptal se netvor.

“Nadcházející události jsou větí ne já,” vysvětlila Lloth smrtelně váně, “větí ne my vichni. S radostí se budu dívat, jak se blázni z panteonu mezi sebou pouchují, jak ztrácejí falenou hrdost. Někteří za to moná dokonce zaplatí ivotem. Ale uctívaná bytost, která si nedá pozor, by se mohla dostat do potíí.”

“Neproslula jste zrovna opatrností,” namítl Errtu sue.

“Ale ani bláhovostí,” odpověděla Pavoučí královna rychle.

Errtu kývl. Chvíli seděl mlčky na trůně a přemýlel. “Co to má společného se mnou?” zeptal se nakonec, protoe tanar’ri nikdo neuctíval, a nečerpali proto sílu z modliteb věřících.

“Menzoberranzan,” odpověděla Lloth a mínila tím legendární drowské město a největí základnu svých uctívačů v Říích.

Errtu naklonil groteskní hlavu do strany.

“Ve městě vládne chaos,” vysvětlila Lloth.

“To jste přece chtěla, ne?” zachechtal se Errtu. “Zařídila jste to tak.”

Lloth jeho slova nepopřela. “Objevil se ale problém,” pokračovala. “Pokud se zapletu do sporů panteonu, modlitby mých kněek zůstanou nevyslyeny.”

“A vy chcete, abych na ně odpověděl já?” zeptal se Errtu nevěřícně.

“Věrní budou potřebovat ochranu.”

“Nemůu jít do Menzoberranzanu!” zařval Errtu a vybuchl tak rozhořčením nad roky vyhnanství. Menzoberranzan byl jedno z měst Temných říí, velkého labyrintu pod povrchem světa. Ale přestoe ho od slunečního světla oddělovaly míle skály, byl součástí Materiální sféry. Před mnoha lety do ní Errtu pronikl, kdy odpověděl na volání niího kouzelníka, a zůstal, aby pátral po Crenshinibonu, úlomku krystalu a mocném artefaktu, po relikvii z dávných dob, z velkého věku magie. Velký tanar’ri u ho měl na dosah! Vstoupil do věe, kterou stvořil k obrazu svému, a pracoval s jeho pánem, ubohým človíčkem, který by brzy zemřel a zanechal kýený poklad jemu. Errtu ale narazil na temného elfa, na odpadlíka z Llothina stáda, z Menzoberranzanu, který teď měl podle ní chránit!

Drizzt Do’Urden nad Errtuem zvítězil a trestem za poráku v Materiální sféře bylo pro tanar’ri sto let vyhnanství v Propasti.

Errtu se třásl zlostí. Lloth o krok ustoupila a připravila se pro případ, e by ji netvor napadl dřív, ne mu stačí předloit nabídku. “Ty jít nemůe,” souhlasila, “ale tví nohsledi ano. Otevřu bránu a postarám se o to, aby ji kněky udrovaly.”

Její slova přehluil Errtuův dunivý řev.

Lloth znala příčinu jeho agónie. Démonovým největím potěením bylo kráčet svobodně Materiální sférou a vyzývat na souboj slabé due ve slabých tělech různých národů. Lloth ho chápala, ale nesoucítila s ním. Zlá Lloth soucit neznala.

“Nemohu se ti vzepřít!” připustil Errtu a zátiplně přimhouřil velké, vypoulené, krvavé oči.

Měl pravdu. Lloth mohla získat jeho pomoc prostě tím, e by ho výměnou nezabila. Ale Pavoučí královna byla chytřejí. Kdyby Errtua zotročila a nadcházející bouře by ji přece jen strhla, co se klidně mohlo stát, Errtu by se vymknul její kontrole, a dokonce mohl najít způsob, jak se jí pomstít. Lloth byla mimořádně krutá a zvrácená, ale předevím byla inteligentní. A měla v záloze med, na který mohla tuto mouchu polapit.

“Nevyhrouji ti,” řekla upřímně. “Mám pro tebe nabídku.”

Znuděný, rozhořčený Errtu ji nepřeruil, balancoval ale na hraně katastrofy.

“Mám pro tebe dar, Errtu,” předla, “který ti umoní ukončit vyhnanství, do něho tě Drizzt Do’Urden uvrhl.”

Tanari nevypadal přesvědčeně. “ádný dar,” bručel. “ádná magie nedokáe vyhnanství zruit. Jen ten, kdo ho na mě uvalil, ho můe vzít zpátky.”

Lloth kývala na souhlas. Ani ona nebyla dost mocná na to, aby zákon zruila. “Ale o to přesně jde!” zvolala Pavoučí královna. “Dar přiměje Drizzta Do’Urdena, aby tě povolal zpět do své sféry, aby tě chtěl mít na dosah.”

Errtu stále nevypadal přesvědčeně.

Lloth zvedla ruku a zaala ji v pěst. Kolem se rozprskly barevné jiskry a zvířeným kalem otřáslo dunění hromu. Věčná eď bezútěné úrovně na okamik zmizela.

Z mlhy vystoupil ztracený, poraený tvor se sklopenou hlavou; Lloth nikdy netrvalo dlouho připravit zajatce o hrdost. Errtu vězně neznal, ale pochopil význam takového daru.

Lloth znovu zaala ruku v pěst a zajatec na dalí hromové znamení opět zmizel za kouřovým závojem.

Errtu Pavoučí královnu podezřívavě pozoroval. Probudila v něm samozřejmě velký zájem, uvědomoval si ale, e skoro kadý, kdo démonské Lloth kdy uvěřil, za svoji poetilost draze zaplatil. Návnada vak byla příli lákavá, aby tanar’ri odolal. Zkroutil psí tlamu do groteskního, zrůdného úsměvu.

“Sleduj Menzoberranzan,” řekla Lloth a mávla rukou na silnou nohu nedaleké houby, její vlákna ihned zesklovatěla a chvíli zrcadlila kouř. Vzápětí v nich Lloth s démonem spatřili drowské město. “Mohu tě ujistit, e tvá role bude sice malá, ale ivotně důleitá,” řekla Lloth. “Nezklam mě, velký Errtu!”

Netvor věděl, e je to hrozba i ádost zároveň.

“A kdy obdrím dar?” zeptal se.

“A bude po vem.”

Přes Errtuův obrovský obličej znovu přelétl podezřívavý výraz.

“Na Drizztu Do’Urdenovi nezáleí,” řekla Lloth. “Daermon N’a’shezbaernon, jeho rodina, u neexistuje, take pro mě nic neznamená. Ale přesto by mě potěilo, kdyby se velký, zlý Errtu pomstil odpadlíkovi za vechny problémy, které způsobil.”

Errtu nebyl hloupý, to ani zdaleka. Llothina slova dávala smysl, nemohl vak pominout, e lákavá nabídka přichází od Lloth, Pavoučí královny a Paní chaosu.

Musel ale připustit, e ho její dar zbaví nekonečné nudy. Kadý den mohl bičovat a mučit tisíc malých nestvůr, které se nakonec vdy odplíily zpět do bahna. Ale ani milion podobně strávených dní se nevyrovnal hodině potěení v Materiální sféře, kde se mohl volně procházet mezi slabochy a mučit ty, kdo si ádnou pomstu nezaslouili.

Velký tanar’ri souhlasil.

ČÁST

PRVNÍ

OZVĚNY SVÁRŮ

Sledoval jsem, jak se Mitrilová síň připravuje na válku. Přestoe se nám, a předevím Catti, podařilo zasadit rodu Baenre v Menzoberranzanu citelnou ránu, nikdo z nás nepochyboval o tom, e temní elfové mohou zaútočit znovu. Matrona Baenre byla jistě rozčilená a já, který jsem strávil v Menzoberranzanu mládí, jsem věděl, e není dobré udělat si z První matrony matky nepřítele.

Ale přesto se mi líbilo, co jsem v trpasličí pevnosti viděl. Hlavně jsem měl radost z chování Bruenora Válečného kladiva.

Bruenor! Můj nejdraí přítel. Trpaslík, po jeho boku jsem bojoval od doby, kdy jsem il na Planině ledového větru - zdálo se to tak dávno! Obával jsem se, e Wulfgarova smrt zlomila Bruenorova ducha, e oheň, který dodal nejtvrdoíjnějímu trpaslíkovi sílu překonat téměř nepřekonatelné překáky a dobýt zpět ztracenou domovinu, byl navdy uhaen. Bruenorovy fyzické jizvy byly nyní výraznějí - ztratil levé oko a přes líc se mu od čela k čelisti táhla namodralá jizva - ale plameny jeho ducha znovu vzplály a plápolaly ve zdravém oku.

Bruenor přípravy řídil, a to od plánování opevnění niích tunelů a po vyslání vyjednávačů do sousedních osad a hledání nových spojenců. Neádal o pomoc při rozhodování, protoe ji nepotřeboval. Byl Bruenor, osmý král Mitrilové síně, veterán mnoha dobrodruství a trpaslík, který si svůj titul zaslouil.

Jeho al pominul. Stal se opět králem a přináel radost přátelům i poddaným. “Jenom a se ti zatracení drowové vobjeví!” vrčel Bruenor často, a kdykoli jsem byl nablízku, kývl na mě, jako by mě chtěl ujistit, e proti mně osobně nic nemá.

Odhodlaná, bojovná slova Bruenora Válečného kladiva byla popravdě jednou z nejsladích věcí, jaké jsem kdy slyel.

Přemýlel jsem, co vytrhlo truchlícího trpaslíka ze zoufalství. A nelo jen o Bruenora, vichni okolo byli vzruení, trpaslíci, Catti, a dokonce i Regis, který se obvykle věnoval raději jídlu ne válčení. Já to taky cítil. Mravenčení a kamarádství, které způsobovaly, e jsme se s ostatními plácali po zádech, chválili si navzájem i nejprostí vylepení obrany a jásali nad kadou dobrou zprávou.

Co to jen bylo? lo o víc ne sdílený strach, o vděčnost za ve, co jsme měli, protoe jsme věděli, e o to brzy můeme přijít. Tehdy, v časech euforie ze zběsilých příprav, jsem to nechápal. Ale kdy se ohlíím zpátky, bylo to tak prosté.

Byla to naděje.

Pro inteligentní bytosti neexistuje důleitějí emoce ne naděje. Jednotlivě nebo společně musíme doufat, e nae budoucnost bude lepí ne minulost, e se nai potomci a jejich potomci po nich přiblíí ideální společnosti, a u si pod tím pojmem představujeme cokoli. Barbarský válečník bude dozajista doufat v jinou budoucnost ne mírumilovný farmář. A trpaslík by nikdy netouil ít v dokonalém světě elfů! Ale naděje se v ničem nelií. Právě v takových časech si představujeme, e k podobnému cíli přispíváme, a tak tomu bylo i v Mitrilové síni, kdy jsme věřili, e brzy dojde k bitvě s Menzoberranzanem, e porazíme temné elfy a jednou provdy ukončíme hrozbu, kterou město v Temných říích představovalo. Byli jsme vskutku plní nadení.

Naděje je klíč. Budoucnost bude lepí ne minulost či přítomnost. Bez té víry ijeme jen v pohodlné, ale prázdné přítomnosti stejně jako drowové, nebo v zoufalství čekáme na smrt.

Bruenor nael cíl, my vichni ho nali, a já se nikdy necítil víc iv ne tehdy při přípravách na válku v Mitrilové síni.

Drizzt Do’Urden

1

DIPLOMACIE

Husté katanové vlasy poletovaly Catti kolem ramen, kdy se ze vech sil snaila udret si kmitající drowské scimitary od těla. Byla to dobře stavěná ena, sto třicet liber svalů vypracovaných ivotem v Bruenorově trpasličím klanu. Kovářská výheň nebo kladivo nebyly pro Catti neznámým pojmem.

Stejně tak meč. A její nová zbraň s hrukou z bílého kovu vytvarovanou do podoby hlavy jednoroce byla nejlépe vyváenou čepelí, jakou kdy drela v ruce. Ale přesto jí dnes protivník tlačil do kouta, popravdě byl lepí ne ona. Jen málokdo v Říích se bojovými dovednostmi vyrovnal drowskému hraničáři Drizztu Do’Urdenovi.

Nebyl vyí ne Catti, jen jeho svalnatá postava byla moná o pár liber těí. Hřívu bílých vlasů měl stejně dlouhou jako Catti a podobně hustou a ebenově černá ple se mu leskla potem, který dosvědčoval, jak je mladá ena obratná.

Drizzt zkříil scimitary před sebou (jeden zářil modře i přes ochranný návlek), pak s nimi mávl doiroka do stran a vyzval tak Catti, aby bodla přímo mezi ně.

Moc dobře věděla, e to není dobrý nápad. Drizzt byl příli rychlý. Jedním scimitarem by zasáhl její čepel těsně u hrotu a druhým by současně odrazil nízko vedený úder a zachytil Cattin druhý meč u jílce. Potom by udělal rychlý úkrok do strany, sekl ikmo čepelí, která nejdále pronikla Cattinou obranou, a dostal by ji.

Catti místo toho ustoupila a zvedla meč před sebe. Její hluboké modré oči vykoukly zpoza čepele, která byla pro jistotu silně obalena, a zahleděla se drowovi do levandulových očí.

“Nevyuitá příleitost?” kádlil Drizzt.

“Očividná past,” odsekla Catti.

Drizzt bleskurychle zaútočil. Zkříil čepele, rozhodil pae do stran a sekl napříč, jednou čepelí vysoko, druhou nízko. Catti přesunula levou nohu dozadu, klesla do podřepu, zablokovala nízko letící čepel a sklonila hlavu, aby se vyhnula té vysoké.

Mohla si ale uetřit námahu, protoe scimitar jí prosvitěl nad hlavou dřív, ne Drizztovy nohy stačily na její pohyb zareagovat, a obě zbraně ji těsně minuly.

Catti vyuila ance a bodla mečem dopředu.

Drizzt strhl scimitary neuvěřitelně rychle zpátky a čepele udeřily z obou stran do meče. Drizzt ale nebyl dobře rozkročený, take nemohl pohyb následovat, tít napříč vpřed a vyuít toho, e stočil Cattin meč do strany.

Mladá ena se vrhla dopředu a do strany, vytrhla zbraň ze sevření, provedla skutečný útok a sekla Drizzta do boku.

Drizztův zpětný protiútok ji vak zastavil a stočil jí zbraň nekodně vzhůru.

Uskočili jeden od druhého, zadívali se na sebe a Catti se lstivě zazubila. Za dlouhé měsíce se jetě nikdy nedostala tak blízko tomu, aby hbitému drowovi zasadila ránu.

Drizztův výraz ji vak připravil o vekerou radost. Drow sklonil hroty scimitarů k podlaze a zavrtěl hlavou.

“Chrániče?” zeptala se Catti. Mínila tím magické chrániče na Drizztových zápěstích, iroké pruhy černého materiálu vykládané třpytivými mitrilovými kruhy. Drizzt je sebral Dantragovi Baenre, bojovému mistrovi menzoberranzanského Prvního rodu, poté co ho porazil v souboji na ivot a na smrt. Říkalo se, e se Dantragovy ruce pohybovaly díky úasným chráničům neuvěřitelně rychle, co mu v boji poskytovalo výhodu.

Poté co se Drizzt bleskurychlému Baenre postavil, uvěřil těmto zvěstem, a nyní, po několika týdnech, kdy chrániče pouíval při výcviku, si jejich vlastnosti ověřil na vlastní kůi. Ale Drizzt si nebyl jistý, zda jsou chrániče skutečně dobrá věc. Během souboje s Dantragem toti obrátil tuto rádoby výhodu proti němu, ruce bojového mistra se pohybovaly příli rychle, ne aby dokázal změnit směr útoku nebo improvizovat, kdy protivník provedl nečekaný tah. A při cvičení Drizzt nyní zjioval, e chrániče mají jetě jednu nevýhodu.

Jeho nohy rukám prostě nestačily.

“Zvládne to,” ujistila ho Catti.

Drizzt si tím nebyl tak jistý. “Boj je umění rovnováhy a pohybu,” vysvětlil.

“Jsi rychlejí!” odvětila Catti.

Drizzt zavrtěl hlavou. “Moje ruce jsou rychlejí,” řekl. “A válečník nevítězí rukama. Vítězí díky nohám, protoe zaujme pozici, která mu nejlépe umoní proniknout protivníkovou obranou.”

“Nohy to dohoní,” odpověděla Catti. “Dantrag byl nejlepí v celým Menzoberranzanu, a ty sám jsi řek, e to bylo díky chráničům.”

Drizzt nemohl nesouhlasit, chrániče Dantragovi opravdu pomohly, ale nevěděl, nakolik pomohou někomu, kdo měl jeho nebo Zaknafeinovy dovednosti. Moná měly pomoct méně zdatnému válečníkovi nebo někomu, kdo se musel spolehnout na rychlost zbraní. Ale vestranného bojovníka, který objevil harmonii svalů, jen připraví o rovnováhu. Anebo by moná pomohly někomu s těí zbraní, třeba s válečným kladivem, jako byl Aegisův tesák. Drizztovy scimitary byly tíhlé čepele váící sotva dvě libry, dokonale vyváené a kouzelné, bojovalo se s nimi lehce a i bez chráničů byly jeho ruce rychlejí ne nohy.

“No tak,” plísnila ho Catti. Mávala mečem před sebou, soustředěně mhouřila velké modré oči a natočila oblé boky v podřepu, aby získala rovnováhu.

Vycítila anci, uvědomil si Drizzt. Věděla, e se ocitl v nevýhodě, a byla odhodlaná oplatit mu bolestivé rány, které v cvičných soubojích utrila.

Drizzt se zhluboka nadechl a zvedl zbraně. Dluil jí to, ale byl odhodlaný nedat jí nic zadarmo!

Pohnul se pomalu a soustředil se na obranu. Ohnala se mečem a on do něj dvakrát udeřil, ne se zbraň vůbec dostala do jeho blízkosti. Udeřil do něj pravou čepelí zleva a znovu zleva a levou sekl po meči dolů a sklonil ho.

Catti se pohnula se zbraní, otočila se dokola a ustoupila stranou. Drizzt s tím počítal, a proto byl hned u ní a točil scimitary.

Trpělivý drow se ale drel zpátky, neútočil rychle ani tvrdě. Zkříil čepele a rozhodil ruce do stran, aby mladou enu pokádlil.

Catti zavrčela a znovu bodla dopředu, protoe byla odhodlaná najít mezeru v jeho obraně. A scimitary znovu vihly a krátce po sobě oba udeřily do Cattina meče zleva. Stejně jako předtím se Catti otočila doprava, ale tentokrát ji Drizzt napadl tvrdě.

Mladá ena přidřepla tak rychle, a krtla zadkem o zem, a ucouvla. Drizztovy čepele znovu prosvitěly nad ní a před ní, protoe útok přiel dřív, ne přesunul nohy do správné pozice.

Drizzt uasl, kdy zjistil, e u nemá Catti před sebou.

Říkal tomu manévru “krok ducha” a naučil ho Catti sotva před týdnem. Trik spočíval v tom, e bojovník vyuil protivníkovy útočící zbraně jako optického títu a přesunul se do míst, která zbraň zakrývala, tak plynule a rychle, e si protivník neviml, e se bojovník pohnul vpřed a do strany a ocitl se tak vlastně za jeho natočeným bokem.

Drow strhl scimitar ostře dozadu a sklonil hrot k zemi, protoe Catti se kolem něj v podřepu protáhla. Sekl vak příli rychle a setrvačnost odnesla scimitar stranou dřív, ne Catti vůbec zaútočila.

Drizzt sebou trhl, kdy ho jílec s hlavou jednoroce tvrdě zasáhl do boku.

Catti zaívala okamik naprostého těstí. Samozřejmě věděla, e Drizzta omezují chrániče a nutí ho dělat začátečnické chyby, ale i s nepohodlnými chrániči na rukou byl drow mocným protivníkem a porazil by větinu ermířů.

Jak úasný to byl pocit, kdy zjistila, e se jí Drizzt zcela odkryl!

Radost jí ale zkazila nečekaná touha vrazit čepel hlouběji, náhlý a nevysvětlitelný vztek na Drizzta.

“Zásah!” potvrdil Drizzt. Kdy se Catti narovnala a rozhlédla, uviděla, e drow stojí o několik stop dál a masíruje si bolavý bok.

“Promiň,” omluvila se, protoe si uvědomila, jak tvrdý úder mu zasadila.

“Nic se nestalo,” odvětil vesele. “Tvůj jediný zásah se nemůe vyrovnat bolesti, kterou jsem ti za ta léta scimitary způsobil.” Zkroutil rty v potměilém úsměvu. “Anebo bolesti, kterou ti jetě na oplátku způsobím!”

“Myslím, e u tě začínám dohánět, Drizzte Do’Urdene,” odpověděla Catti klidně a sebevědomě. “Moná mi pár ran utědří, ale taky si jich pár odnese!”

Zasmáli se a Catti zamířila ke stěně a začala si svlékat cvičební oděv.

Drizzt stáhl návleky ze scimitarů a zamyslel se nad jejími slovy. Souhlasil s tím, e se Catti zlepuje. Srdce válečnice měla zocelené moudrostí básníka, co byla vskutku smrtící kombinace. Stejně jako on radi vyjednávala, ne bojovala, ale kdy byly vechny monosti diplomacie vyčerpány, postavila se boji vánivě a s čistým svědomím. Pouívala přitom srdce i dovednosti, a to velmi obratně.

A to jí bylo sotva něco přes dvacet! V Menzoberranzanu by studovala v Arach-Tinilithu, v Llothině kole, kde by její zásady kadý den podkopávaly li kněek Pavoučí královny. Drizzt tu představu setřásl. Nechtěl ani pomyslet na to, e by se Catti ocitla na tak straném místě. A co kdyby vstoupila do drowské koly bojovníků, do Bojové Magthere? Jak by si vedla proti mladým drowům?

No, Catti by rozhodně patřila k nejlepím ve třídě, usoudil Drizzt, určitě by byla mezi prvními deseti či patnácti procenty a na vrchol by ji vynesly váeň a odhodlání. Nakolik se můe zlepit pod mým vedením? přemýlel Drizzt a na obličeji se mu usadil kyselý výraz, kdy si uvědomil, jak moc Catti omezuje její původ. Jemu u bylo přes edesát, ale mezi drowy byl stále dítě, protoe temní elfové se mohli doít i sedmi set let. Ale Catti bude v jeho mladém věku příli stará, ne aby bojovala dobře.

To vědomí Drizzta velmi bolelo. Pokud ho nezabije nepřítelova čepel nebo netvorovy drápy, bude se muset dívat, jak Catti stárne a odchází z jeho ivota.

Drizzt sledoval, jak dívka odkládá poditý bandalír a rozepíná si ochranný kovový límec. Pod vycpávkami měla jen obyčejnou koili z lehké látky, která se jí nyní lepila potem na tělo.

Je válečnice, souhlasil Drizzt, ale je také krásná mladá ena, pěkně tvarovaná a silná, s duchem hříběte, které se učí běhat, a srdcem plným váně.

Hukot vzdálených výhní a hlasitějí zvonění kladiv o kov měly Drizzta upozornit na to, e někdo otevřel dveře, byl ale tak rozptýlený, e si to neuvědomil.

“Hej!” ozval se řev ode dveří. Drizzt se otočil a uviděl, jak se do místnosti vřítil Bruenor. Napůl očekával, e se do něj Cattin nevlastní, ochranitelský otec pustí a oboří se na něj s tím, na co, u Devíti pekel, hledí, proto se Drizztovi nesmírně ulevilo, kdy trpaslík s rusým vousem zpěněným slinami začal hřímat na Kamenici, osadu barbarů leící jině od Mitrilové síně.

Přesto si ale byl drow jistý, e se červená - a doufal, e to jeho ebenová ple skryje. Zavrtěl hlavou, prohrábl si bílé vlasy, odhodil je z tváře a začal si svlékat cvičební zbroj.

Přistoupila k němu Catti a natřásala si husté katanové vlasy, aby z nich dostala pot. “Berktgar dělá potíe?” zeptala se. Berktgar Odváný byl nový náčelník Kamenice.

Bruenor si odfrkl. “Berktgar ani jiný být neumí!”

Drizzt pohlédl na krásnou Catti. Nechtěl si představovat, jak bude vypadat ve stáří, věděl ale, e zestárne půvabněji ne kdo jiný.

“Je hrdý,” odpověděla Catti otci. “A bojí se.”

“Pcha!” odsekl Bruenor. “Čeho se von můe bát? Má vokolo sebe několik stovek chlapů a na dohled ádnýho nepřítele.”

“Bojí se, e se nevyrovná svému předchůdci,” vysvětlil Drizzt a Catti kývla.

Bruenor se přestal vztekat a zváil jeho slova. Berktgar il ve stínu Wulfgara, největího hrdiny, jakého kdy barbarské kmeny vzdálené Planiny ledového větru poznaly. Wulfgar zabil bílého draka Smrtidecha a u ve dvaceti letech sjednotil bojovné kmeny a ukázal jim lepí způsob ivota.

Bruenor nevěřil, e by někdo Wulfgara v čemkoli předčil, proto odevzdaně kývl na znamení, e souhlasí a přijímá jejich vysvětlení. V obličeji i v ocelově edých očích se mu usadil velký al, protoe nedokázal pomyslet na Wulfgara, kterého povaoval za syna, bez zármutku.

“V čem dělá potíe?” zeptal se Drizzt, aby překonal obtíný okamik.

“V celý týdle zatracený alianci,” zafuněl Bruenor.

Drizzt s Catti si vyměnili zvědavé pohledy. Samozřejmě to nedávalo smysl. Barbaři z Kamenice a trpaslíci z Mitrilové síně byli spojenci a pracovali ruku v ruce. Bruenorovi lidé dolovali vzácný mitril a vyráběli z něj cenné předměty a barbaři je pak prodávali kupcům ze sousedních měst, jako byly Nesmé v Trolích blatech nebo Stříbroluní na východě. Bruenorův a Wulfgarův lid bojoval bok po boku, aby vyhnaly z Mitrilové síně zlé edé trpaslíky duergary, a barbaři se vydali na jih z domoviny na Planině ledového větru daleko na severu, a zůstali jen proto, e je k Bruenorovu klanu vázalo přátelství a spojenectví. Nedávalo smysl, aby Berktgar dělal potíe, obzvlátě kdy jim hrozil drowský útok.

“Chce kladivo,” vysvětlil Bruenor, kdy poznal, e Drizzt s Catti pochybují.

To vysvětlovalo ve. Mluvil o Wulfgarově kladivu, o mocném Aegisovu tesáku, který Bruenor vykoval pro Wulfgara během let, která mladík u rudovousého trpaslíka slouil. Bruenor, Drizzt a Catti tehdy prudkého mladého barbara naučili, e existuje lepí způsob ivota.

Drizzt si uvědomil, e je samozřejmé, e Berktgar chce Aegisův tesák. Válečné kladivo nebylo obyčejnou zbraní, stalo se symbolem statečných muů a en v Kamenici. Aegisův tesák představoval vzpomínku na Wulfgara, a pokud by se Berktgarovi podařilo Bruenora přesvědčit, aby mu ho dal, jeho presti mezi lidmi by se zdesetinásobila.

Bylo to dokonale logické, ale Drizzt věděl, e se Berktgarovi nikdy nepodaří Bruenora přesvědčit.

Trpaslík hleděl na Catti a také Drizzt k ní obrátil pohled a přemýlel, jestli by podle Catti nebylo přece jen nejlepí kladivo novému barbarskému vůdci darovat. Mladou enou musí zmítat tolik emocí! Měli se s Wulfgarem brát, vyrostli spolu a naučili se spolu mnoho lekcí o ivotě. Dokáe se Catti od toho veho oprostit, přemoci al a stvrdit alianci nejlogičtějím způsobem?

“Ne,” řekla nakonec odhodlaně. “Kladivo nedostane.”

Drizzt kývl a byl rád, e se Catti nevzdá vzpomínek na Wulfgara ani lásky k němu. On sám měl Wulfgara rád jako bratra a nedokázal si představit, e by s Aegisovým tesákem bojoval někdo jiný, a to ani Berktgar, ani sám bůh Tempus.

“Ani mě nenapadlo mu ho dát,” souhlasil Bruenor. Zahrozil vztekle pěstí a svaly na pai se mu napjaly. “Ale pokaď se etě jednou zeptá, dám mu něco jinýho, vo tom nepochybuj!”

Drizzt vycítil, e se schyluje k velkému problému. Berktgar chtěl kladivo, co bylo pochopitelné, a dokonce se to dalo i očekávat, ale ctiádostivý mladý náčelník barbarů si neuvědomoval, jaké následky můe jeho ádost mít. Jak Drizzt ze zkuenosti věděl, mohla se situace rychle vyhrotit. Mohlo by to vést k otevřené válce, protoe Drizzt o Bruenorových slovech ani na okamik nepochyboval. Pokud se bude Berktgar doadovat kladiva výměnou za něco, co měl nabídnout bez podmínek, bude mít těstí, kdy se zpátky na povrch dostane ivý a zdravý.

“Půjdem s Drizztem do Kamenice,” nabídla Catti. “Berktgar nám dá slovo, ale nedostane nic výměnou.”

“Ten mládenec je hlupák!” zafuněl Bruenor.

“Ale jeho lid ne,” dodala Catti. “To kladivo z něho má udělat lepího vůdce. Ukáem mu, e kdy se bude doadovat něčeho, co není jeho, bude vypadat jako slaboch.”

Drizzt mladou dívku sledoval a přemýlel, jak silná, vánivá a moudrá je. Opravdu docílí toho, co si předsevzala. Půjdou s Catti do Kamenice a vrátí se se vím, co otci slíbila.

Drow dlouze a tie vydechl, kdy se Bruenor a Catti vzdálili. Mladá ena si la pro věci, které nechala u stěny, a Bruenor vykročil rázně ke dveřím. Dcera vlila ohnivému trpaslíkovi do il nový ivot. Jak dlouho bude král Bruenor Válečné kladivo jetě vládnout? Sto let? Dvě stě?

Pokud ho o ivot nepřipraví nepřátelská čepel nebo netvorovy drápy, bude se Drizzt dívat, jak i trpaslík stárne a umírá. Stejně jako Catti.

Drizzt sledoval, jak dívka poskakuje jako hříbě, a nedokázal tu představu snést.

~~~

Khazid’hea, neboli Řezák, visel trpělivě u Cattina boku. Jeho vztek pominul. Meč těilo, jaké pokroky mladá ena v boji dělá. Byla velmi schopná, o tom Khazid’hea nepochyboval, ale on chtěl víc, chtěl, aby s ním bojoval nejlepí válečník.

Zdálo se, e jím nyní je Drizzt Do’Urden.

Meč se pro Drizzta rozhodl, kdy odpadlík zabil jeho předchozího pána, Dantraga Baenre. Khazid’hea změnil hruku z hlavy démona (na kterou nalákal Dantraga) v hlavu jednoroce, je byla symbolem bohyně Drizzta Do’Urdena. Ale drowský hraničář přesto daroval meč Catti, protoe upřednostňoval scimitary.

Scimitary!

Jak moc si Khazid’hea přál, aby dokázal změnit čepel stejně jako hruku! Kdyby ji byl schopen zahnout, zkrátit, rozířit…

Ale to Khazid’hea neuměl a Drizzt odmítal bojovat s mečem. Ale ena byla dobrá a neustále se zlepovala. Jako člověk nebude pravděpodobně ít dost dlouho na to, aby získala Drizztovu obratnost, ale pokud by ji meč přiměl, aby drowa zabila…

Existuje mnoho způsobů, jak se stát nejlepím.

~~~

Matrona Baenre, příli stará a seschlá i na drowku, stála v kapli menzoberranzanského Prvního rodu a sledovala, jak otroci pomalu odstraňují zřícený stalaktit z kupole střechy. Věděla, e kapli brzy opraví. Z podlahy u odstranili nejen su, ale i krev asi tuctu drowů, kteří při tragédii zemřeli.

Ale Matrona Baenre stále cítila pálení hanby, kterou zaila před vemi důleitými Matronami matkami Menzoberranzanu v okamiku, kdy stála na vrcholu moci. Ostrý stalaktit probodl střechu, ale stejně dobře mohl probodnout srdce Matrony Baenre. Sjednotila znesvářené rody drowského města pod příslibem nové slávy, kterou jim přinese dobytí Mitrilové síně.

Slávy pro Pavoučí královnu. Slávy pro Matronu Baenre.

A ve zničil padající stalaktit a útěk odpadlého Drizzta Do’Urdena. Ztratila kvůli Drizztovi nejstarího syna, moná nejlepího bojového mistra v Menzoberranzanu. Ztratila i dceru, zlou Vendesu. A co bídnou stařenu bolelo moná nejvíce, přila o alianci, která jí měla zajistit velkou slávu. Kdy toti Matrony matky, vládkyně Menzoberranzanu a kněky, spatřily, jak obrovský stalaktit prorazil během velkého obřadu střechu kaple, nejposvátnějího místa Lloth, ztratily víru v to, e bohyně alianci i nadcházející válku posvětila. Uprchly ze sídla Baenre, uzavřely se v domech a snaily se odhalit skutečnou vůli Lloth.

Postavení Matrony Baenre tím značně utrpělo.

Ale i po vem, co se stalo, byla První matrona matka přesvědčena, e dokáe alianci vybudovat. Na řetízku na krku nosila krouek vydlabaný ze zubu starodávného trpasličího krále Gandaluga Válečného kladiva, patrona klanu Válečného kladiva a zakladatele Mitrilové síně. Matrona Baenre byla jeho paní a mohla z něj vymámit odpovědi na jakékoli otázky na chod trpasličích dolů. Navzdory Drizztovu útěku se temní elfové stále mohli vydat do Mitrilové síně a potrestat Drizzta i jeho přátele.

Baenre mohla alianci obnovit, ale Pavoučí královna jí v tom z nepochopitelného důvodu bránila. Přila za ní yochlol, Llothina sluebnice, a varovala ji, aby se nesnaila spojenectví znovu uzavřít a raději se soustředila na obranu rodu a sídla. Byl to rozkaz, který by se ádná Llothina kněka neodváila neuposlechnout.

Uslyela za sebou rázný klapot bot a cinkání perků, a ani by se otočila, poznala, e přiel Jarlaxl.

“Udělal jsi, oč jsem poádala?” zeptala se a dál hleděla na otroky pracující na kupoli střechy.

“Také vás zdravím, První matrono matko,” odpověděl mu utěpačně. To Baenre přimělo, aby se otočila a zamračila se na něj stejně jako mnoho jiných vládnoucích en v Menzoberranzanu.

Naparoval se, jinak to popsat nedokázala. Temní elfové Menzoberranzanu, a obzvlátě pak obyčejní mui, se obvykle odívali do nevýrazných, praktických atů v tmavých barvách, do hábitů ozdobených pavouky nebo pavučinami nebo do černých kazajek a jemných kroukových koil. A mui ani eny téměř nikdy neodkládali maskující piwafwi, temné plátě, které je dokázaly ukrýt před zvědavýma očima nepřátel.

S Jarlaxlem to bylo jiné. Na vyholené hlavě měl vdy posazený okázalý irák s obrovským perem diatrymy. Místo hábitu nebo plátě si oblékal třpytivou plátěnku, která neustále měnila barvy, a to nejen ve světle, ale i v infračerveném spektru. Dále měl na sobě vestu, která odhalovala pevné svaly na břie, a zdobil se prsteny, náhrdelníky a náramky na rukou i na kotnících, a vechna ta paráda neustále hlasitě cinkala - ale jen kdy oldák chtěl. Mohl kdykoli umlčet nejen perky, ale také boty, které tak hlasitě klapaly na tvrdé podlaze kaple.

Matrona Baenre si vimla, e oldák má toho dne klapku na levém oku, ale netuila, co to znamená, pokud to vůbec něco znamenalo.

Kdo mohl vědět, jaká magie se v klapce, ve percích, v botách, ve dvou hůlkách, které měl zastrčené za opaskem, nebo v krásném meči, jen mu visel u boku, skrývá? Matrona Baenre věřila, e dobrá půlka věcí ádnou moc nemá, moná a na vlastnost pohybovat se tie. Půlka věcí, je Jarlaxl dělal, byla obyčejný bluf, ale ta druhá polovina byla ďábelská a v konečném důsledku smrtící.

Proto byl nadutý oldák nebezpečný.

Proto ho Matrona Baenre tolik nenáviděla a tolik potřebovala. Byl vůdce Bregan D’aerthe, sítě pehů, zlodějů a zabijáků, která povětinou sestávala z muů, je ztratili rodiny v nekonečných mezirodových válkách. Bregan D’aerthe bylo stejně tajemné jako jeho vůdce, velmi mocné - stejně mocné jako větina městských rodů - a efektivní.

“Co jsi zjistil?” zeptala se Matrona Baenre bez obalu.

“Trvalo by staletí, ne bych vám vechno pověděl,” odvětil drzý oldák.

Baenre přimhouřila rudě zářící oči a Jarlaxl si uvědomil, e na jeho vtípky nemá náladu. Bála se, co moc dobře věděl, a s ohledem na katastrofu, k ní dolo během velkého obřadu, poprávu.

“Neodhalil jsem spiknutí,” přiznal oldák upřímně.

Matrona Baenre vykulila oči a zavrávorala, protoe ji přímá odpověď překvapila. Kouzla by jí odhalila jakoukoli le, kterou by oldák vyslovil. A Jaraxl to samozřejmě věděl. Podobná kouzla úskočnému vůdci oldáků nikdy nevadila, protoe dokázal tančit kolem odpovědi, ani by řekl úplnou pravdu, zároveň vak nelhal.

Tentokrát ale odpověděl rovnou a přímo. A Matrona Baenre věděla, e říká pravdu.

Nemohla to přijmout. Moná její kouzlo nefungovalo správně. Moná ji opravdu Lloth za její selhání opustila a zastřela Jarlaxlovu le.

“Matrona Mez’Barris Armgo,” pokračoval Jarlaxl a mínil tím Matronu matku Barrison del’Armgo, Druhého městského rodu, “zůstává věrná vám i vaí věci navzdory…” hledal správné slovo, “zmatku,” řekl nakonec, “ke kterému dolo během velkého obřadu. Matrona Mez’Barris dokonce rozkázala posádce, aby byla připravena kdykoli vyrazit na pochod na Mitrilovou síň. A mohu vás ujistit, e u se skutečně nemůe dočkat, obzvlátě kvůli…” oldák se odmlčel a s faleným smutkem si povzdychl. Matrona Baenre věděla, nač naráí.

Mez’Barris logicky dychtila napadnout Mitrilovou síň, protoe po smrti Dantraga Baenre byl její vlastní bojový mistr, mocný Uthegental, nezpochybnitelně nejlepím bojovníkem ve městě. Kdyby se mu podařilo odpadlého Do’Urdena zabít, rod Barrison del’Armgo by sklidil obrovskou slávu!

Ale tato logika spolu s Jarlaxlovým očividně upřímným tvrzením přímo protiřečily obavám Matrony Baenre. Bez pomoci Barrison del’Armgo by toti ádné spiknutí rodů v Menzoberranzanu nemohlo rod Baenre ohrozit.

“Vae zbývající děti se mezi sebou samozřejmě i nadále hateří,” pokračoval Jarlaxl. “Skoro se ale nestýkají, a pokud se přece jen někdo pokusí proti vám zakročit, udělá to bez podpory Triely, která má od chvíle, kdy odpadlík utekl, spoustu práce v Akademii.”

Matrona Baenre dobře skryla úlevu, která ji při hláení ovládla. Pokud se ji nechystala svrhnout Triela, nejmocnějí z dcer, která se těila největí Llothině přízni, pak k pokusu uchvátit moc zevnitř pravděpodobně nedojde.

“Vichni očekávají, e brzy jmenujete Berg’inyona bojovým mistrem, a Gromf nebude nic namítat,” poznamenal Jarlaxl.

Matrona Baenre kývla. Gromf byl její nejstarí syn a jako arcimág Menzoberranzanu měl větí moc ne jakýkoli jiný mu ve městě (moná a na úskočného Jarlaxla). Gromf se proti jmenování Berg’inyona na místo bojového mistra rodu Baenre nepostaví. A musela připustit, e i postavení jejích dcer bylo zjevně jisté. Triela byla stále Mistrou matkou Arach-Tinilithu v Akademii, a přestoe zbývající dcery vedly spory o to, kdo převezme pravomoci a povinnosti zesnulé Vendesy, nezajímalo ji to.

Matrona Baenre se znovu zadívala na stalaktit, který Drizzt s přáteli svrhl na její kapli, a stále nebyla spokojená. V krutém, nemilosrdném Menzoberranzanu vedly spokojenost a samolibost, která ji nevyhnutelně doprovázela, příli často k předčasnému skonu.

2

BŘICHKUCHACÍ DRUINA

“Myslí, e to budem potřebovat?” zeptala se Catti, kdy s Drizztem procházela niími úrovněmi Mitrilové síně. li chodbou, která se nalevo otvírala do velké, stupňovité jeskyně, v ní se rozkládalo proslulé trpasličí Podzemní město.

Drizzt se zastavil, pohlédl na ni, potom zamířil doleva a Catti táhl za sebou. Proel otvorem ve skále a ocitl se na druhém stupni obrovské jeskyně.

Místo se hemilo trpaslíky, kteří pobíhali sem a tam a řvali na sebe, aby překřičeli neutichající hukot obrovských kovářských měchů a zvonění kladiv. Zde se nacházelo srdce Mitrilové síně. Tvořila ho velikánská jeskyně, do její východní a západní stěny byly vytesány gigantické schody, take se podobala obrácené pyramidě. V přízemí mezi posledními dvěma stupni pak byly umístěny obrovité výhně. Silní trpaslíci táhli podél přesně určených tras káry naloené rudou, jiní obsluhovali páky sloitých pecí a dalí tahali nahoru po schodech mení vozíky s čistým kovem. Nejrůznějí řemeslníci z něj pak kovali uitečné věci. Obvykle se tu vyráběly různorodé předměty - jemné příbory, drahokamy posázené kalichy a zdobené přilbice - krásné cetky, které se daly jen těko prakticky vyuít. Nyní se ale nad hlavami trpaslíků vznáel přízrak války, a tak se soustředili na zbraně a skutečně obranyschopné zbroje. Dvacet stop od Drizzta a Catti opřel trpaslík, který byl tak začazený sazemi, e se nedala rozpoznat ani barva jeho vousu, o zeď dalí elezný íp s mitrilovým hrotem. Byl určený pro velkou balistu. Osmistopá střela se podobala spíe otěpu a trpaslík ani nedosáhl na její pičku, přesto se při pohledu na hrot s mnoha ostřími zachechtal. Bezpochyby si představoval, jak zbraň kosí zástup temných elfů.

Na jednom z mostů, které se klenuly z jednoho podlaí na druhé, asi sto padesát stop od přátel, se rozpoutala hlasitá hádka. Drizzt s Catti přes rámus nerozeznali jednotlivá slova, ale pochopili, e se hádka týká plánu strhnout větinu mostů, co mělo temné elfy přinutit vydat se do vyích pater jeskynního komplexu přesně určenými cestami.

Vichni, Drizzt, Catti i Bruenorovi lidé, doufali, e k tomu nedojde.

Přátelé si vyměnili vědoucí pohledy. V dlouhé historii Mitrilové síně zailo Podzemní město jen zřídkakdy takové vzruení. Hraničilo téměř s horečnatostí. Kolem pobíhali trpaslíci, jich byly snad dva tisíce, křičeli, buili kladivy a tahali náklady, se kterými by nepohnula ani mula.

A to vechno, protoe se obávali, e se blíí drowové.

Catti pochopila, proč se Drizzt vydal sem, proč trval na tom, aby před odchodem do Kamenice nali půlčíka Regise, jak je Bruenor poádal.

“Najdem toho hadimrku,” řekla Drizztovi a musela křičet, aby ji slyel. Drizzt kývl a následoval ji zpět do relativního ticha erých chodeb. Vydali se pryč od Podzemního města a ke vzdálenými komnatám, kde měli podle Bruenora půlčíka najít. li mlčky a Drizzt obdivoval, jak tie se Catti naučila pohybovat. Stejně jako on si oblékla kvalitní kroukovou koili z tenoučkého, ale neuvěřitelně silného mitrilu, kterou jí na míru vyrobil Řimbuch Chránič, nejlepí zbrojíř v Mitrilové síni. Cattina zbroj potvrzovala trpaslíkovu pověst, protoe jí dokonale padla a byla tak jemná, e se poddávala pohybům jako silná koile.

Cattiny boty byly stejně jako Drizztovy tenké a dobře prolápnuté, ale drow měl ostrý sluch a jen málokterý člověk by se dokázal v podobném oděvu pohybovat tak tie. Drizzt ji pokradmu sledoval v poblikávajícím světle řídce rozmístěných pochodní. Viml si, e nalapuje jako drow, na pičky místo na patu. Čas, který strávila v Temných říích pátráním po Drizztovi, jí prospěl.

Drow pochvalně kývl, ale nic neřekl. Toho dne u posílil Cattinu hrdost víc ne dost. Nebyla potřeba jí dál lichotit.

Chodby byly prázdné a stále tmaví. Drizztovi to neuniklo. Dokonce nechal zrak sklouznout do infračerveného spektra, kde mu rozdílné teplo předmětů odhalovalo jejich hrubý tvar. Catti byla člověk a neměla tedy podobnou schopnost, nasadila si ale na hlavu tenkou stříbrnou čelenku, kterou vpředu zdobil zelený drahokam s černou ilkou: achát Kočičí oko. Darovala jí ho samotná lady Alustriel, která ho očarovala tak, e umoňoval člověku vidět i v nejtemnějích, nejhlubích tunelech, jako by stál na otevřeném poli pod hvězdným nebem.

Přátelům nečinilo problém pohybovat se ve tmě, ale nebylo jim to příjemné.

Proč tu nehořely pochodně? Oba poloili ruce na jílce zbraní a Catti zalitovala, e si s sebou nevzala magický luk Taulmaril Hledač srdcí.

Ozvala se ohluující rána a podlaha pod jejich nohama se otřásla. Oba ihned podřepli. Drizzt tasil scimitary tak rychle, e Catti ani nezaregistrovala jeho pohyb. Napadlo ji, e za bleskurychlou reakci mohou magické chrániče, kdy ale na Drizzta pohlédla, uvědomila si, e si je nevzal. Také tasila zbraň a zhluboka se nadechla, v duchu si přitom vyčinila za to, e si myslela, e se začíná blíit úrovni bojových dovedností úasného hraničáře. Odsunula mylenku stranou - teď nebyla na podobné úvahy správná chvíle - a soustředila se na klikatou chodbu před sebou. Bok po boku se s Drizztem plíili, nahlíeli do stínů, v nich se mohli ukrývat nepřátelé, a pátrali po spárách ve stěně, které by prozradily lstivě ukryté dveře do bočních chodeb. Podobné věci byly v trpasličím komplexu běné, protoe je dokázala vyrobit větina trpaslíků a větina byla také od přírody chamtivá a touila ukrýt poklady. Catti tuto zřídkakdy pouívanou část Mitrilové síně dobře neznala. A Drizzt také ne.

Ozvala se dalí rána a podlaha se znovu otřásla, silněji ne dřív, a přátelé věděli, e se blíí k cíli. Catti byla ráda, e tak tvrdě cvičila, a jetě větí radost měla z toho, e má po boku Drizzta Do’Urdena.

Zastavila se. Drizzt také zůstal stát a otočil se k ní.

“Guenhwyvar?” pronesla bezhlesně. Mínila tím Drizztovu kočičí přítelkyni, věrného pantera, kterého mohl drow přivolat z Astrální sféry.

Drizzt návrh zváil. Snail se nyní Guenhwyvar často nevolat, protoe věděl, e brzy můe nastat okamik, kdy bude pantera potřebovat velmi často. Magie toti měla omezení a Guenhwyvar mohla zůstat v Materiální sféře jen půl dne kadé dva dny.

Jetě ne, rozhodl Drizzt. Bruenor jim neprozradil, co tady dole Regis dělá, ale nenaznačil, e by tu mohlo číhat nebezpečí. Drow zavrtěl hlavou a dvojice znovu tie a sebejistě vykročila.

Rozlehla se třetí rána, po které následovalo zasténání.

“Svoji palici, ty tupče!” ozvalo se ostré zahřímání. “Pouij svoji smradlavou palici!”

Drizzt a Catti se napřímili a uvolnili sevření na jílcích zbraní. “Pwent,” řekli společně. Měli na mysli Tibldorfa Pwenta, hrubého bojechtivce a nejotravnějího, nejvíce páchnoucího trpaslíka na jih od Páteře světa (a na sever pravděpodobné také).

“Etě řekni, e by sis na ni chtěl posadit svoji smradlavou přilbu!” pokračoval.

Za dalí zatáčkou se chodba rozvětvovala. Zleva ke společníkům doléhal Pwentův navztekaný řev, vpravo se nacházely dveře, kterými do chodby pronikalo světlo pochodní. Drizzt naklonil hlavu na stranu, protoe zezadu zaslechl povědomé tiché zachechtání.

Pokynul Catti, a ho následuje, a bez zaklepání dveře otevřel. Uvnitř nael Regise, jak se opírá o kliku u stěny nalevo. Půlčíkova tvář se rozzářila, kdy přátele spatřil, a zvedl ruku vysoko do vzduchu, aby jim zamával - tedy, relativně vysoko, protoe Regis byl i na půlčíka malý a vrek jeho kudrnaté hlavy sotva překonal tři stopy. Měl kulaté bříko, ale to se v poslední době zmenovalo, protoe i líný půlčík bral hrozbu místu, které se stalo jeho domovem, váně.

Kdy k němu Drizzt s Catti zamířili, napulil rty, přitiskl si na ně prst a ukázal na “dveře” před sebou. Společníkům netrvalo dlouho, aby pochopili, co se děje. Klika, kterou Regis otáčel, obsluhovala těkou kovovou tabuli pohybující se v kolejnicích na stropě a na stěnách. Dřevo dveří nebylo skoro vidět, protoe je tabule nyní téměř zakrývala.

“Teď!” ozval se dunivý povel z opačné strany, po kterém následovaly rychlé kroky, bručivé zařvání a hrozivá rána, jak běící trpaslík zaútočil na zatarasené dveře a samozřejmě se od nich odrazil.

“Výcvik bojechtivců,” vysvětlil Regis klidně.

Catti střelila po Drizztovi kyselým pohledem, protoe si vzpomněla, co jí otec pověděl o Pwentových plánech. “Břichkuchací druina,” poznamenala a Drizzt kývl. I jemu Bruenor prozradil, e Tibldorf Pwent plánuje vycvičit skupinu trpaslíků v hrubém umění bojechtivců a vytvořit si vlastní Břichkuchací druinu, vysoce motivovaný, krveíznivý, a ne zrovna bystrý oddíl.

Do zatarasených dveří vrazil dalí trpaslík, pravděpodobně hlavou, a Drizzt pochopil, jak chce Pwent třetího předsevzetí docílit.

Catti potřásla hlavou a povzdychla si. Nepochybovala o vojenských výhodách podobné druiny - Pwent dokázal porazit kohokoli v Mitrilové síni a na Drizzta a moná Bruenora, ale z představy, e by kolem pobíhala tlupa Tibldorfů Pwentů, se jí obracel aludek!

Pwent zrovna za dveřmi z plných plic plísnil své mue a častoval je vemonými nadávkami, z nich mnohé Catti, která ila v klanu víc ne dvacet let, nikdy neslyela a dalí si Pwent vymýlel přímo na místě, jako třeba: “Ty tupý pískovče! Líbá snad mulu nebo vočichává svoje blechy? dímá snad z nějaký zatracený krávy zatracený mlíko?”

“Jdeme do Kamenice,” vysvětlil Drizzt Regisovi, protoe se náhle nemohl dočkat, a odsud zmizí. “Berktgar dělá potíe.”

Regis kývl. “Byl jsem u toho, kdy řekl Bruenorovi, e chce válečné kladivo.” Půlčíkova buclatá tvář se roztáhla v obvyklém zasněném úsměvu. “Opravdu jsem si myslel, e ho Bruenor rozsekne!”

“Potřebujem Berktgara,” připomněla Catti půlčíkovi.

Regis mávl rukou. “Blufuje,” ujistil je. “To Berktgar potřebuje nás a jeho lidé by mu nikdy neodpustili, kdyby se obrátil zády k trpaslíkům, kteří k nim byli tak laskaví.”

“Bruenor by ho doopravdy nezabil,” řekl Drizzt, i kdy si tím nebyl tak docela jistý. Přátelé se odmlčeli a vyměnili si pohledy. Zauvaovali o houevnatém trpasličím králi, o starém dobrém a ohnivém Bruenorovi, a vzpomněli si i na Aegisův tesák, nejkrásnějí zbraň z třpytivého mitrilu, do které byly vyryty posvátné runy trpasličích bohů. Jednu stranu zdobilo kladivo a kovadlina Moradina Kováře duí, druhou zkříené sekery Clangeddona, trpasličího boha války, a ve doplňoval nádherně vytepaný drahokam uvnitř hory, symbol Dumathoina, Stráce tajemství. Bruenor patříval k nejlepím trpasličím kovářům, ale poté co vykoval Aegisův tesák, své nejlepí dílo, se k výhni vracel u jen vzácně.

Vzpomínali na Aegisův tesák a na Wulfgara, na vysokého, světlovlasého mladíka, kterého Bruenor povaoval za syna a pro něho mocné kladivo vyrobil.

“Bruenor by ho fakt zabil,” řekla Catti a pronesla tak nahlas to, co si vichni mysleli.

Drizzt se chystal promluvit, ale Regis zvedl prst a umlčel ho.

“…teďka sehni hlavu!” vytěkl Pwent na opačné straně dveří. Regis kývl, usmál se a pokynul Drizztovi, a pokračuje.

“Mysleli jsme…”

Ozvala se dalí rána a dalí zasténání, po kterém následovalo pleskání trpasličích rtů, jak rádoby bojechtivec rázně třásl hlavou.

“Rychlý zotavení!” poblahopřál mu Pwent.

“Napadlo nás, jestli bys nás nechtěl doprovodit,” řekl Drizzt a ignoroval Cattino znechucené povzdychnutí.

Regis se zamyslel. Rád by vyel z dolů a protáhl se znovu na sluníčku, i kdy u léto bylo skoro u konce a vlády se pomalu ujímal podzimní chlad.

“Musím zůstat,” odvětil nečekaně horlivý půlčík. “Mám spoustu práce.”

Drizzt s Catti přikývli. Během posledních měsíců se Regis změnil. Kdy se Drizzt a Catti vydali do Menzoberranzanu - Drizzt aby jednou provdy ukončil hrozbu, kterou drowové představovali pro Mitrilovou síň, Catti aby nala Drizzta - ujal se Regis velení a přinutil truchlícího Bruenora připravit se na válku. Regis si dříve vdy hledal to nejpohodlnějí místečko, nyní ale udělal svým odhodláním a energií dojem i na nejhouevnatějí trpasličí velitele, a dokonce i na Tibldorfa Pwenta. Oba věděli, e by je půlčík rád doprovodil, ale rozhodl se zůstat věrný svému úkolu.

Drizzt se na Regise upřeně zadíval a snail se přijít na to, jak nejlépe formulovat svoji ádost. K jeho překvapení půlčík vytuil, co potřebuje, a ihned zvedl ruce k řetízku na krku. Přetáhl si rubínový přívěsek přes hlavu a nedbale ho hodil Drizztovi.

Byl to dalí důkaz toho, jak moc Regis vyspěl. Drizzt se zadíval na třpytivý rubín, který byl půlčíkovým nejcennějím majetkem, na mocný amulet, který Regis ukradl starému cechmistrovi ve vzdáleném Kalimportu. Půlčík ho vdy dobře střeil a pečoval o něj jako lvice o jediné lvíče, tedy a do této chvíle.

Drizzt na přívěsek dál hleděl a cítil, jak ho drahokam vtahuje do svých fazet, do hlubin, které slibovaly…

Drow potřásl hlavou a přinutil se odtrhnout pohled. Kouzelný rubín na něj působil, i kdy ho nikdo neovládal! Jetě nikdy nepoznal mocnějí kouzlo. A přesto mu ho oldák Jarlaxl dobrovolně vrátil, kdy na ně po Drizztovu útěku počkal v tunelech za hranicemi Menzoberranzanu. Bylo to nečekané a důleité gesto, ale Drizztovi unikal jeho význam.

“Dobře si rozmyslete, ne ho na Berktgara pouijete,” varoval Regis a vytrhl tak Drizzta ze zamylení. “Je hrdý, a pokud zjistí, e jste na něj pouili magii, mohl by spojenectví skutečně ukončit.”

“To je fakt,” souhlasila Catti a pohlédla na Drizzta.

“Jen kdy nebudeme mít na vybranou,” poznamenal drow a pověsil si rubín na krk. Přívěsek mu spočinul na hrudi vedle slonovinové hlavy jednoroce, symbolu jeho bohyně.

Do dveří narazil dalí trpaslík, odrazil se a se sténáním přistál na podlaze.

“Pcha!” odfrkl si Pwent. “Ste banda elfských skřítků! Já vám ukáu, jak se to dělá!”

Regis kývl, to bylo znamení. Ihned začal točit klikou a vytáhl kovovou desku zpoza dveří.

“Dávejte pozor,” varoval společníky, protoe stáli v místech, kde asi Pwent po vyraení dveří skončí.

“Jdu pryč,” řekla Catti a vydala se k druhým, obyčejným dveřím. Mladá ena se nijak netouila s Pwentem setkat. Pravděpodobně by ji pinavými prsty típl do tváří a řekl jí, a zapracuje na svém kníru, jinak z ní nikdy nebude pěkná enská.

Drizzta nemusela přesvědčovat. Uchopil rubín, kývl v tichém díku na Regise a pospíil si za Catti.

Neuli jetě ani tucet kroků, kdy uslyeli, jak cvičební dveře vybuchly, Pwent se hystericky rozchechtal a naivní Břichkuchací druina obdivně zavzdychala.

“Měli bysme je vecky poslat do Menzoberranzanu,” řekla Catti sue. “Pwent by zahnal celý to město a na konec světa!”

Drizzt, který mezi neuvěřitelně mocnými drowskými rody vyrostl a na vlastní oči viděl vzteklé řádění nejvyích kněek, které se nedalo s ničím, co v posledních letech zail, srovnávat, nemohl nesouhlasit.

~~~

Rádce Firbl si přejel vrásčitou rukou po téměř holé hlavě. Ve světle pochodní se necítil příjemně. Firbl byl svirfnebli, hlubinný gnóm, osmdesát liber lachovitých svalů vměstnaných do tří a půl stopy vysoké postavy. Jen málokterý národ v Temných říích il v takovém souladu se skálou jako svirfnebli a ádný, moná a na vzácné pechy, nerozuměl kameni lépe.

Navzdory tomu vemu byl Firbl nyní velmi vyděený, ocitl se toti, jak doufal, v prázdných chodbách za hranicemi Třpytivého Skalitě, města, které bylo jeho domovem. Nenáviděl světlo pochodní, nenáviděl jakékoli světlo, ale rozkazy krále niktika byly konečné a nezvratné. ádný gnóm se nesměl procházet chodbami bez hořící pochodně v ruce.

ádný, a na jednoho. Firblův společník nenesl pochodeň, protoe ruce neměl. Belwara Svárlivce, nejctihodnějího tolmistra Třpytivého Skalitě, o ně před mnoha lety připravil drow jménem Dinin, bratr Drizzta Do’Urdena. Na rozdíl od mnoha jiných národů Temných říí ale svirfnebli znali soucit a jejich řemeslníci vyrobili Belwarovi úasné náhrady rukou z čistého, očarovaného mitrilu. Místo pravé ruky měl Belwar kladivo, místo levé krompáč.

“Dokončili jsme obchůzku,” poznamenal Firbl. “Vrame se do Třpytivého Skalitě!”

“Jetě ne!” zabručel Belwar. Měl hlubí a silnějí hlas ne větina svirfnebli, který odpovídal jeho podsadité postavě se soudkovitou hrudí.

“V tunelech ádní drowové nejsou,” trval na svém Firbl. “Za poslední tři týdny ani jeden útok!” Měl pravdu. Po měsících bojů s menzoberranzanskými drowy v tunelech poblí Třpytivého Skalitě chodby podivně ztichly. Belwar věděl, e za změnu nějakým způsobem mohl jeho přítel Drizzt Do’Urden, a obával se, e Drizzta zajali, nebo dokonce zabili.

“Je tu ticho,” řekl Firbl eptem, jako by si najednou uvědomil, e je hlasitou mluvou uvádí v nebezpečí. Meního svirfnebli zamrazilo u páteře. To Belwar ho sem vytáhl - byl zrovna na řadě, ale někdo tak zkuený a ctihodný jako Firbl by byl obvykle od hlídky osvobozen. Belwar vak naléhal a král niktik z nepochopitelného důvodu s nejctihodnějím tolmistrem souhlasil.

Ne e by Firbl nebyl na cestování tunely zvyklý. Právě naopak. Byl jediný gnóm v Třpytivém Skaliti, který měl styky v Menzoberranzanu a v tunelech poblí drowského města se vyznal lépe ne kterýkoli jiný hlubinný gnóm. A díky této pochybné poctě na něj ostatní, předevím Belwar, vkládali nepříjemné povinnosti. Kdy svirfnebli zajali převlečenou Catti a poznali, e není nepřítel, Firbl jí ukázal rychlejí, tajnějí cestu do Menzoberranzanu, i kdy přitom osobně velmi riskoval.

A Firbl věděl, e si Belwar nyní nedělá starosti s drowy v tunelech. V chodbách panovalo ticho. Gnómské hlídky a dalí tajní spojenci nenali ani známku toho, e by se v okolí pohybovali drowové, kteří nepouívali dokonce ani obvyklé cesty poblí Menzoberranzanu. V drowském městě se stalo něco váného, to bylo jasné, a Drizzt s Catti do toho byli jistě zapleteni. To byl skutečný důvod, proč Belwar přinutil Firbla vyrazit na hlídku, a Firbl se zachvěl, kdy pochopil, co vedlo krále niktika k tomu, e s Belwarem tak ochotně souhlasil.

“Něco se stalo,” řekl Belwar a nečekaně vyloil karty na stůl, jako by četl Firblovy mylenky. “Něco v Menzoberranzanu.”

Firbl se na nejctihodnějího tolmistra podezřívavě zadíval. Věděl, oč bude poádán, e brzy bude muset znovu vyjednávat se ibalem Jarlaxlem.

“Samotná skála je neklidná,” pokračoval Belwar.

“Jako by se drowové chystali na pochod,” přeruil ho Firbl sue.

“Cosim camman denoctusd,” souhlasil Belwar ve staré svirfneblijtině a jeho slova znamenala v překladu něco jako “nehybná půda před zemětřesením” nebo v jazyce lidí z Povrchu “klid před bouří”.

“Král niktik chce, abych se znovu seel s drowským pehem,” pronesl Firbl, protoe neviděl důvod, proč dál otálet. Přesně věděl, co se Belwar chystá navrhnout.

“Cosim camman denoctusd,” zopakoval Belwar důrazněji. Belwar, niktik a mnozí dalí v Třpytivém Skaliti byli přesvědčeni, e se drowové chystají na masivní útok. Nejrychlejí cesta na Povrch, kde Drizzt Do’Urden nael domov, vedla sice tunely na východ od Třpytivého Skalitě, za Menzoberranzanem, ale drowové se budou muset napřed vydat na západ, čím se ocitnou nepříjemně blízko gnómského města. Byla to tak zneklidňující představa, e král niktik poslal hlídky daleko na východ a na jih, do míst, kam se svirfnebli jetě nikdy nevydali. eptalo se i o tom, e by hlubinní gnómové mohli dokonce opustit Třpytivé Skalitě a usadit se jinde, pokud by nali vhodné místo. To si ádný gnóm nepřál a Belwar s Firblem moná ze vech nejméně. Oba byli staří, dosáhli u téměř konce druhého století věku, a oba byli srdcem i duí svázáni s Třpytivým Skalitěm.

Ale ze vech svirfnebli také oni dva nejlépe chápali, jakou sílu představují drowové na pochodu, věděli, e pokud menzoberranzanská armáda vpochoduje do Třpytivého Skalitě, vyhladí celý svirfneblijský národ.

“Sjednám schůzku,” řekl Firbl a odevzdaně si povzdychl. “Nepochybuji o tom, e mi jako vdycky poví jen málo a nechá si za to dobře zaplatit!”

Belwar neřekl nic. Nelitoval pokladů, kterými budou muset chamtivému drowskému zvědovi zaplatit. Nejctihodnějí tolmistr věděl, e cena za nevědomost by byla mnohem vyí. A také si uvědomoval, e Firblovo zjevné odevzdání je pouhá maska. Belwar Firbla dobře znal a měl nabručeného gnóma rád.

A Belwar i vichni ostatní svirfnebli v Třpytivém Skaliti nyní zoufale potřebovali jak Firbla, tak jeho kontakty.

3

HRA

Drizzt a Catti běeli po kamenitých stezkách, které se vinuly mezi balvany, lehce jako dvě hravé děti. Jejich cesta se proměnila v závod, přeskakovali pukliny ve skále, chytali se nízko visících větví a houpali se na nich a nechali se malými horskými zákrsky odnáet tak daleko, jak jen bylo moné. Dostali se na rovinku nízko na úbočí, přeskočili společně malou tůňku (Catti přece jen zapadla trochu do vody) a rozdělili se před balvanem větím, ne byli oni. Catti se vydala doprava a Drizzt se chystal zamířit doleva, pak si to ale rozmyslel a vyrazil vzhůru po kameni.

Catti se za balvanem zastavila a zaradovala se, e se na druhou stranu dostala první.

“První!” vykřikla, jetě ale nedomluvila a u viděla, jak se vzduchem nad její hlavou nese tmavá, ladná postava jejího společníka.

“To si nemyslím!” opravil ji Drizzt a dopadl lehce, jako by zemi ani neopustil. Catti zasténala a znovu se rozběhla, zastavila se vak, protoe Drizzt zůstal stát.

“Je příli krásně,” poznamenal temný elf. Opravdu byl tak krásný den, jaký jen můe na jiním výběku Páteře světa s příchodem podzimu nastat. Vzduch byl ostrý, větřík chladný a nadýchaná bílá mračna, která vypadala jako obrovské sněhové koule, letěla přes temně modré nebe na křídlech horských vichrů.

“Na korpení s Berktgarem je moc krásně,” dodala Catti, protoe ji napadlo, e přesně to má drow na mysli. Předklonila se, opřela se rukama o stehna a zaklonila hlavu, aby popadla dech.

“Příli krásně na to, aby si to neuila i Guenhwyvar!” prohlásil Drizzt astně.

Catti se zazubila a pohlédla na Drizzta, který vytahoval z brany onyxovou soku pantera. Bylo to jedno z nejdokonalejích uměleckých děl, jaké kdy Catti spatřila. Mělo vymodelované svaly a ukazovalo skutečný, vnímavý výraz velké kočky. Ale i kdy byla soka krásná, bledla ve srovnání s nádherným tvorem, jeho umoňovala Drizztovi povolat.

Drow poloil uctivě soku na zem. “Pojď ke mně, Guenhwyvar,” zavolal tie. Panter se očividně nemohl návratu k pánovi dočkat, téměř ihned se toti objevila vířící edá mlha, která postupně nabírala tvar a zhmotňovala se.

Guenhwyvar vstoupila do Materiální sféry uvolněná a s uima nastraenýma, jako by podle tónu Drizztova hlasu poznala, e není v nebezpečí, e ji volá jen proto, aby s ním strávila nějaký čas.

“Běíme do Kamenice,” vysvětlil Drizzt. “Myslí, e s námi udrí krok?”

Panter pochopil. Jediným mocným skokem přelétl Catti nad hlavou a překonal dvacet stop iroký prostor, jen ho odděloval od vrcholu balvanu, který Catti s Drizztem právě překonali. Kočka přistála nahoře, ucouvla a obrátila se k dvojici. Potom se bez důvodu, jen aby pochválila krásu dne, vzepjala a zůstala stát a přátelům se při pohledu na ni divoce rozbuilo srdce. Guenhwyvar váila est set liber a byla dvakrát větí ne obyčejný panter, hlavu měla skoro stejně irokou jako Drizzt ramena, tlapou by mu zakryla obličej a úasné, zářící zelené oči odhalovaly inteligenci, jakou by nemělo mít ádné zvíře. Guenhwyvar byla věrnou společnicí, která nikdy nikoho nesoudila, a pokadé kdy na ni Drizzt, Catti, Bruenor nebo Regis pohlédli, byly jejich ivoty o něco příjemnějí.

“Myslím, e bychom měli dostat náskok,” zaeptala Catti potměile.

Drizzt lehce, nepozorovaně kývl a společně se rozběhli co nejrychleji dolů stezkou. O několik vteřin později Guenhwyvar na skále za nimi zařvala. Stezka byla docela čistá a Drizzt běel daleko v čele, ale Catti byla mladá a silná a měla srdce statného trpaslíka, a tak se nemínila nechat setřást.

“Nevyhraje!” zakřičela a Drizzt se rozesmál. Jeho veselí ale pominulo, kdy oběhl zatáčku a zjistil, e tvrdohlavá, odváná Catti nala překvapivou zkratku, lehce přeskočila uvolněné, nerovné kamení a nečekaně se dostala do čela.

Najednou u to nebyl přátelský závod. Drizzt sklopil hlavu a rozběhl se dolů po nerovném svahu tak bezhlavě, e se skoro nestačil vyhnout stromu. Catti ale nezpomalovala a drela se dál v čele.

Guenhwyvar znovu zařvala. Jetě stále neopustila balvan a Drizzt i Catti věděli, e se jim posmívá.

A opravdu, o několik vteřin později se od skály po Drizztově boku odrazila černá mouha a prolétla kolem něj ve výce hlavy. Guenhwyvar přetnula stezku mezi společníky a minula Catti tak rychle a tie, e ta si sotva uvědomila, e u není první.

O chvíli později pustila Guenhwyvar Catti znovu před sebe, Drizzt si zkrátil cestu po zrádném kamení a na okamik byl v čele, jen aby ho panter znovu předběhl. A tak to pokračovalo, Drizzt s Catti závodili ze vech sil a Guenhwyvar si jen hrála.

Kdy se zastavili na oběd na malé mýtině, kterou ze severu a z východu chránila před větrem skalní stěna a která na jihu končila prudkým srázem, byli vichni tři - nebo alespoň Drizzt s Catti, Guenhwyvar se ani nezadýchala - naprosto vyčerpaní. Několik balvanů na mýtině poslouilo unaveným společníkům jako stoličky. Ve středu se pak nacházel kruh z kamení, který fungoval jako ohnitě, protoe drow tábořil na mýtině často.

Catti odpočívala a Drizzt zatím rozdělal ohýnek. Hluboko dole viděla edé obláčky kouře líně stoupající z komínů domů v Kamenici. Mladá ena zváněla. Celé ráno běela, ale nyní si připomněla, v jak váné situaci se ocitli a jak důleitý úkol ji čeká. Pokud temní elfové zaútočí, kolikrát se s Drizztem a Guenhwyvar jetě takto proběhne?

Kouř Catti připomněl mue, který sem houevnaté barbary z Planiny ledového větru přivedl, mue, jeho měla pojmout za manela. Wulfgar zemřel, kdy se ji snail zachránit, zemřel ve spárech yochlol, Llothiny sluebnice. Catti i Drizzt nesli za ztrátu část zodpovědnosti, ale mladou enu ani Drizzta v tuto chvíli pocit viny netíil. Drow si také viml kouře, ustal v rozdělávání ohně, díval se na dým a přemýlel.

Společníci se u neusmívali, ovládl je silný pocit ztráty. V minulosti takto běhávali mnohokrát, ale to je doprovázel Wulfgar a jeho dlouhý krok mu vynahrazoval to, e se nedokázal v plné rychlosti protáhnout úzkými spárami ve skále jako jeho drobnějí společníci.

“Přála bych si…” řekla Catti a temný elf to cítil stejně.

“Bojovalo by se nám lépe, kdyby mue z Kamenice vedl do války Wulfgar, syn Beornegarův,” souhlasil Drizzt. Oba s Catti mlčky dumali o tom, e by jejich ivoty byly mnohem lepí, kdyby Wulfgar il.

Tak. Drizzt to vyslovil nahlas a víc u nebylo co říct. Oběd snědli mlčky. Dokonce i Guenhwyvar leela nehybně a nevydala ani zvuk.

Catti v mylenkách zalétla od přátel zpátky na Planinu ledového větru a ke skalnaté Kelvinově mohyle, která se tyčila nad jinak rovnou tundrou. Tolik se podobala tomuhle místu. Moná tam panoval větí chlad, ale vzduch byl stejně ostrý, čistý a plný ivota. Jak daleko se s přáteli, s Drizztem a Guenhwyvar, s Bruenorem a Regisem a samozřejmě i Wulfgarem, dostala! A v tak krátké době! Horečnatý sled dobrodruství, vzruení, nadení a dobrých skutků by vystačil na celý ivot. Společně byli neporazitelní.

To si alespoň mysleli.

Catti poznala emoce, které by vystačily na celý ivot, a to jí bylo sotva něco přes dvacet. Brala ivot úprkem, jako kdy pádila dolů po horských stezkách, volná, ohnivá, bezstarostná. Cítila se nesmrtelná.

Skoro.

4

TAJNÁ SCHŮZKA

“Spiknutí?” zeptal se drow znakovou řečí temných elfů, která byla tak sloitá, e se do ní dal přenést skoro kadý význam kadého slova v drowském jazyce. Jarlaxl potřásl hlavou v odpověď. Povzdychl si a vypadal upřímně zmateně - co se nestávalo často - a pokynul společníkovi, aby ho následoval na lépe zajitěné místo.

Proli irokými, křivolakými ulicemi Menzoberranzanu a volnými prostory mezi vysokými stalagmity, které slouily jako sídla drowských rodin. Stalagmity a mnoho dlouhých stalaktitů, které visely ze stropu obrovské jeskyně, byly uvnitř duté a zdobily je točité balkóny a chodníky. Shluky příbytků, je tvořily sídlo jednoho rodu, často propojovaly vysoké mosty, z nich větina se podobala pavučinám. A mnohá sídla, předevím pak domy starích a proslulejích rodů, ozařoval kouzelný oheň, fialový, modrý, někdy i rudý a méně často zelený, který podtrhoval jednotlivé ozdoby. Menzoberranzan byl jedním z nejkrásnějích měst, působil nadpřirozeně a bral dech a neznalý návtěvník (který by nezůstal neznalý a naivu dost dlouho!) by nikdy neuhádl, e tvůrci této nádhery patří k nejzákeřnějím národům Torilu.

Jarlaxl se nehlučně vplíil do temnějích, uích uliček mezi domy niích rodů. Soustředil se na dění před sebou a po straně a jeho bystré oči (klapku měl dnes na tom pravém) rozpoznávaly ve vzdálených stínech i ten nejmení pohyb.

Překvapení vůdce oldáků se jetě zvětilo, kdy se ohlédl po společníkovi a zjistil, e se nedívá na M’tarla, poručíka Bregan D’aerthe, se kterým se vydal na cestu, nýbr na jiného, mnohem mocnějího drowa.

Jarlaxl měl ostrý jazyk, ale pohled na Gromfa Baenre, nejstarího syna Matrony Baenre a arcimága Menzoberranzanu, který se objevil tak nečekaně vedle něj, ho připravil o řeč.

“Doufám, e mi M’tarla vrátíte, a spolu skončíme,” řekl Jarlaxl a rychle se vzchopil.

Arcimág mlčky mávl rukou a ve vzduchu několik stop nad zemí se objevila třpytivá zelená koule. Visel z ní tenký stříbrný provaz, jeho konec se sotva dotýkal země.

Jarlaxl pokrčil rameny, vzal provaz do ruky, a jakmile se ho dotkl, byl vtaen nahoru do koule, do mimosférického prostoru za třpytivým portálem.

Jarlaxl musel připustit, e se jedná o skutečně ohromující kouzlo, protoe uvnitř nenael prázdný prostor, který se při podobném zaklínání obyčejně objevil, ale přepychově zařízený salón, a to včetně sluhy, který vzhledem připomínal zombii a nabídl mu skvělé víno a místo k sezení. Jarlaxl chvíli počkal a přesunul zrak do normálního světelného spektra, protoe komnata se koupala v měkké modré záři. U kouzelníků, dokonce ani u drowských, kteří byli zvyklí na tmu Temných říí, to nebylo nijak neobvyklé, protoe beze světla se svitky a knihy kouzel prostě číst nedají!

“Vrátím ti ho, pokud na místě, kam jsem ho poslal, přeije, dokud neskončíme rozhovor,” odvětil Gromf. Kouzelník nevypadal ustaraně, kdy do mimosférické kapsy vstoupil. Mocný Baenre zavřel oči, zaeptal slovo a jeho plá piwafwi a zbytek prostého oblečení se proměnily. Nyní jeho vzhled odpovídal prestinímu postavení. Dlouhý hábit s mnoha kapsami zdobily pečetě a runy moci, které ozařoval stejný kouzelný oheň jako sídla, ale arcimág ho mohl jedinou mylenkou uhasit. To by ho pak hábit chránil lépe ne nejkvalitnějí piwafwi. Nádherný oděv zdobily dvě broe, pavouk s červeným tělem a černýma nohama a zářící zelený smaragd. Jarlaxl je ale sotva zahlédl, protoe starý kouzelník si přehodil dlouhé, rozputěné bílé vlasy přes rameno, take mu visely na hruď.

Jarlaxl se zajímal o magické předměty a viděl broe u předchozího arcimága, i kdy Gromf zastával pozici déle, ne byla větina menzoberranzanských drowů vůbec naivu. Bro s pavoukem umoňovala arcimágovi vlít ár do sloupu Narbondel, který představoval hodiny Menzoberranzanu. ár stoupal vzhůru sloupem k vrcholu přesně dvanáct hodin a stejnou dobu zase trvalo, ne ár klesl zpět k patě, co byly pro drowy s očima citlivýma na teplo velmi efektivní hodiny.

Druhá bro propůjčovala Gromfovi věčné mládí. Jarlaxl odhadoval, e arcimág překročil u sedm století, vypadal ale stále tak mladě, jako by měl teprve vstoupit do Akademie!

Jarlaxl se na kouzelníka pozorně zadíval a ihned mu bylo jasné, e to ádný mladíček není. Obklopovala ho aura moci a důstojnosti a v očích se mu zračila moudrost dlouhého a často hořkého ivota. Arcimág byl lstivý a zákeřný, bleskurychle dokázal odhadnout situaci a Jarlaxl se popravdě řečeno cítil v jeho společnosti nepříjemněji ne tváří v tvář samotné Matroně Baenre.

“Spiknutí?” zeptal se Gromf znovu, tentokrát nahlas. “Dola ostatním rodům s mojí matkou konečně trpělivost a spojily se proti rodu Baenre?”

“Podal jsem u hláení Matroně…”

“Slyel jsem kadé slovo,” přeruil ho Gromf a netrpělivě zavrčel. “Teď chci znát pravdu.”

“Zajímavý koncept,” řekl Jarlaxl a křivě se usmál, kdy si uvědomil, jak je Gromf nervózní. “Pravda.”

“Vzácná věc,” souhlasil Gromf, ovládl se, opřel se a bubnoval prsty před sebou. “Ale občas daruje ivot hlupákům, kteří strkají nos, kam nemají.”

Jarlaxlův úsměv zmizel. Upřeně se na Gromfa zadíval, protoe ho tak otevřená hrozba překvapila. Gromf byl mocný, v Menzoberranzanu nemohl být ádný mu mocnějí. Ale Jarlaxl se neřídil menzoberranzanskými zákony a kouzelník tedy velmi riskoval, kdy mu vyhrooval…

Jarlaxla jetě víc překvapilo, kdy si uvědomil, e Gromf, mocný Gromf Baenre, není jen nervózní, ale skutečně vyděený.

“Nebudu vám připomínat, jakou cenu tenhle hlupák’ má,” řekl Jarlaxl.

“Uetři mě.”

Jarlaxl se mu vysmál do tváře.

Gromf si zaloil ruce v bok, rozevřel tak vnějí část hávu a odhalil dvojici hůlek, kterou měl zasunutou za opaskem na kadém boku.

“Není ádné spiknutí,” řekl Jarlaxl pevně.

“Pravdu,” zopakoval Gromf nebezpečně tie.

“Pravdu,” odpověděl Jarlaxl tak otevřeně jako jetě nikdy dřív. “Investoval jsem do rodu Baenre tolik jako vy, arcimágu. Kdyby se nií rody spojily nebo Baenřiny dcery plánovaly matčin skon, Bregan D’aerthe by jí stála po boku nebo ji alespoň varovala.”

Gromf zváněl. Jarlaxl si viml, e si nejstarí syn rodu Baenre ani neuvědomil, e oldák mluvil o Matroně matce otevřeně (a úmyslně) jen jako o Baenre. Podobné chyby často stály hlavně muské drowy ivot.

“Tak o co jde?” zeptal se Gromf a tón jeho otázky, která vyzněla skoro jako prosba, Jarlaxla zaskočil. Jetě nikdy neviděl nebo neslyel arcimága tak zoufalého.

“Taky to cítí!” vybuchl Gromf. “Ve vzduchu je něco patného!”

To u celá staletí, pomyslel si Jarlaxl, ale rozhodl se, e bude lepí nechat si tu mylenku pro sebe. Gromfovi nabídl jen: “Kaple byla pokozena.”

Arcimág kývl a zatvářil se kysele. Velká kupolovitá kaple rodu Baenre byla nejposvátnějím místem ve městě, nejsvatějím Llothiným chrámem. Odpadlý Do’Urden a jeho přátelé utědřili Lloth na útěku moná nejstralivějí políček, kdy svrhli ze stropu jeskyně stalaktit, který propíchl tolik ceněnou kupoli jako obrovský otěp.

“Pavoučí královna se zlobí,” poznamenal Gromf.

“Já bych se taky vztekal,” souhlasil Jarlaxl.

Gromf střelil po samolibém oldákovi zuřivým pohledem. Jarlaxl si uvědomil, e ne kvůli uráce Lloth, ale kvůli jeho lehkomyslnému chování.

Zamračení vak na Jarlaxla nezapůsobilo, naopak se jetě usmál a Gromf vyskočil na nohy a začal pochodovat po místnosti jako zvíře uvězněné v kleci. Sluha, nemyslící, jednodue fungující zombie, přispěchal s pitím.

Gromf zavrčel, zvedl ruku a na dlani se mu objevila ohnivá koule. Druhou rukou vloil do plamenů něco malého a rudého, vypadalo to jako upina, a pustil se do hrůzyplného zaklínání.

Jarlaxl trpělivě sledoval, jak si Gromf vybíjí vztek, a jen doufal, e a u arcimág utváří cokoli, obrátí to proti sluhovi, a ne proti němu.

Z Gromfovy dlaně vystřelil ohnivý jazyk. Líně a odhodlaně jako had, který u znehybnil kořist, se omotal kolem zombie, která se ani nepohnula, ani neprotestovala. Během několika vteřin pohltily sluhu plameny. Kdy se Gromf znovu nedbale posadil, hořící mrtvola uposlechla předepsané pokyny, vrátila se zpět na místo a zůstala nehybně stát. Brzy se vak zhroutila na zem, jak jí oheň pozřel jednu z noh.

“Zápach…” začal Jarlaxl a zakryl si nos rukou.

“Vůně moci!” prohlásil Gromf, přimhouřil rudé oči a roztáhl chřípí. Zhluboka se nadechl a uíval si zápachu.

“Není to Lloth, kdo znečiuje vzduch,” prohlásil Jarlaxl najednou. Chtěl kouzelníka uklidnit, ukončit rozhovor a opustit páchnoucí komnatu.

“Co ví?” obořil se na něj Gromf opět velmi úzkostně.

“Nic víc ne vy sám,” odvětil Jarlaxl. “Lloth pravděpodobně rozzuřil Drizztův útěk a pokození kaple. Hlavně vy byste měl umět ocenit její důleitost.” Jarlaxlův úskočný tón způsobil, e se Gromfovi znovu zachvělo chřípí. oldák poznal, e nael bolavé místo, slabinu v arcimágově brnění. Gromf vykouzlil hlavní ozdobu kaple Baenre, obrovskou, třpytivou iluzi nad hlavním oltářem. Neustále měnila tvar z krásné drowky v obrovského pavouka, a zase zpět. V Menzoberranzanu nebylo tajemstvím, e Gromf nepatří mezi nejoddanějí přívrence Lloth a e jen úasná iluze ho uetřila matčina nemilosrdného hněvu.

“Ale děje se příli mnoho věcí, ne aby za vím stála jen Lloth,” pokračoval Jarlaxl a prozatím si uíval drobného vítězství. “A příli mnoho jich podrývá základy Llothiny moci.”

“Nějaký soupeřící bůh?” zeptal se Gromf a prozradil tak víc, ne chtěl. “Nebo snad tajná vzpoura?” Kouzelník se opřel, protoe ho napadlo, e na něco kápl. Tajná vzpoura mohla být jedině dílem velitele oldáků.

Ale Jarlaxl si nedělal starosti. Pokud by měl Gromf pro své tvrzení důkazy, Jarlaxl by o tom věděl.

“Moná,” odvětil oldák. “Moná jde o něco, co ohrozí nás vechny. Během posledních více ne dvaceti let se ádnému rodu nepodařilo odpadlého Drizzta Do’Urdena polapit a jejich zápal ho povznesl jetě vý a zmnohonásobil potíe, které nadělal.”

“Take věří, e tohle vechno má něco společného s Drizztovým útěkem,” hádal Gromf.

“Věřím, e tomu věří mnoho Matron matek,” odvětil Jarlaxl rychle. “A tak Drizztův útěk určitě sehraje roli v nadcházejících událostech. Ale nevěřím, e to, co cítíte, je důsledek odpadlíkova útěku ze zajetí rodu Baenre.”

Gromf zavřel oči a zváil logiku oldákových slov. Jarlaxl měl samozřejmě pravdu. Menzoberranzan byl tak zamotaný do vlastních úkladů, e na pravdě záleelo míň ne na podezření, a to se často stávalo sebenaplňujícím proroctvím a utvářelo tedy i pravdu.

“Moná si s tebou budu chtít znovu promluvit, oldáku,” řekl arcimág tie a Jarlaxl si viml dveří v místech, kudy do mimosférické kapsy vstoupil. Vedle nich dál hořelo tělo zombie, i kdy z něj zbyla u jen hromádka zčernalých kostí.

Jarlaxl se vydal k východu.

“Bohuel,” prohlásil Gromf teatrálně a Jarlaxl se zastavil. “M’tarl nepřeil.”

“koda,” odvětil Jarlaxl ihned, aby si Gromf nemyslel, e podobná ztráta Bregan D’aerthe nějak zasáhne.

Jarlaxl vyel ven ze dveří, seplhal dolů po provaze a tie zmizel ve stínech města, aby pečlivě zváil ve, co se právě stalo. S Gromfem hovořil zřídkakdy, a jetě vzácněji ho Gromf vlastním pokrouceným způsobem ádal o audienci. Jarlaxl si uvědomil, e je to důleité. Dělo se tu něco zvlátního, ve vzduchu bylo cítit podivné mrazení. Jarlaxl miloval chaos (hlavně proto, e z něj pokadé vyel jako vítěz) a jeho zvědavost byla probuzena. A jetě zajímavějí byla skutečnost, e Gromf byl navzdory obavám a vemu, co mohl ztratit, také zvědavý!

Dokazovala to arcimágova zmínka o jiném bohovi, kterou odkryl karty. Přestoe dosáhl veho, v co mohl muský drow v Menzoberranzanu doufat, byl u starý.

Ne, ne přestoe, opravil se Jarlaxl tie. Protoe. Gromf byl zahořklý a byl takový u celá staletí. Měl toti o sobě vysoké mínění, a dokonce i postavení arcimága povaoval za ubohé.

Jarlaxl věděl, e největí slabinou Menzoberranzanu není rivalita mezi rody, ale striktně matriarchální systém, který stoupencům vnutila Lloth. Polovina drowů se musela podřídit jen proto, e byla muského pohlaví.

To byla slabina.

Porobení nevyhnutelně plodilo hořkost, a to dokonce - hlavně! - u někoho, kdo to dotáhl tak daleko jako Gromf. Ze své vysoké pozice viděl, kam a mohl dojít, kdyby se narodil s jinými genitáliemi.

Gromf naznačil, e si moná bude chtít s Jarlaxlem znovu promluvit. Jarlaxl měl pocit, e se se zahořklým kouzelníkem skutečně sejde, e se moná budou scházet docela často. Dalích dvacet kroků přemýlel, jaké informace by mohl Gromf vytáhnout z ubohého M’tarla, protoe poručík samozřejmě nebyl mrtvý - i kdy si to moná bude brzy přát.

Jarlaxl se zasmál vlastní poetilosti. Řekl Gromfovi pravdu, take M’tarl nemohl odhalit nic usvědčujícího. oldák si povzdychl. Nebyl zvyklý říkat pravdu a pohybovat se otevřenými prostory bez sítí.

Jarlaxl odsunul mylenku stranou a obrátil pozornost zpět k městu. Něco se chystalo. Cítil to Jarlaxl, který přeil vdycky a za cenu jakékoli oběti, a stejně tak Gromf. Velmi brzy se stane něco důleitého a oldák musel přijít na to, jak z toho vytěit co nejvíce.

5

CATTI BOJUJE

Kdy dorazili do niích poloh, přivolal Drizzt Guenhwyvar k sobě. Panter seděl tie a čekal.

“Měl bys vzít kočku s sebou,” navrhla Catti, protoe pochopila, co má Drizzt v plánu. Barbaři sice opustili domovskou tundru i odloučený způsob ivota, ale magii stále nedůvěřovali a panter větinu z nich zneklidňoval a nepříjemně působil i na samotného Berktgara.

“Stačí, e do osady půjdu já,” odvětil Drizzt.

Catti nakonec musela souhlasit. Pohled na Drizzta z národa temných elfů, kteří prosluli magií a zlem, znervózňoval Seveřany moná víc ne samotný panter. “Berktgarovi by ale jenom prospělo, kdybys na něm nechal kočku chvíli sedět,” poznamenala.

Drizzt se zachechtal, kdy si představil, jak se Guenhwyvar spokojeně protahuje na zádech obrovského, svíjejícího se mue. “Lidé z Kamenice si na pantera zvyknou stejně, jako si zvykli na mě,” odvětil drow. “Jen si vzpomeň, jak dlouho trvalo Bruenorovi, ne mu přestala Guenhwyvar vadit.”

Panter tie zavrčel, jako by rozuměl kadému slovu.

“Nelo o roky,” opáčila Catti, “ale o to, kolikrát Guen vytáhla zadek mýho táty z ohně!”

Guenhwyvar znovu zavrčela a Drizzt s Catti se na úkor Bruenora pobaveně zasmáli. Veselí ale pominulo, kdy Drizzt vytáhl soku, rozloučil se s Guenhwyvar a slíbil, e ji opět zavolá, a se s Catti vydají zpět domů do Mitrilové síně.

Mohutný panter tie vrčel a chodil kolem soky. Jeho vrčení pomalu sláblo, jak se rozplýval v edou mlhu a nakonec zmizel docela.

Drizzt figurku sebral a zadíval se na obláčky kouře stoupající z nedaleké Kamenice. “Jsi připravena?” zeptal se společnice.

“Bude tvrdohlavý,” upozornila Catti.

“Musíme prostě Berktgara přinutit, aby pochopil, jakou bolest svojí ádostí Bruenorovi působí,” odvětil Drizzt a znovu vykročil k městu.

Kamenice byl větrem olehaný shluk kamenných domů v údolí, které ze tří stran chránily strmé skalní stěny horských títů známých jako Páteř světa. Kamenné budovy připomínající domečky z karet postavili před stovkami let Bruenorovi předkové, trpaslíci z Mitrilové síně. V té době se místo jetě jmenovalo Trpasličí Důl. Vyuívali ho ke směně a bylo to také jediné místo, kde si mohli kupci prohlédnout zázraky, které opoutěly Mitrilovou síň, protoe trpaslíci si nepřáli, aby cizinci do tajných dolů vstupovali.

Ale dokonce i ten, kdo by dějiny Trpasličího Dolu neznal, by uhádl, e místo postavil vousatý lid. Jen trpaslíci toti mohli vloit do balvanů tolik síly. Přestoe osada byla po mnoho staletí neobydlená a údolím vanuly prudké horské vichry, budovy zůstaly neporuené. Kdy se tu Wulfgarův lid rozhodl usadit, stačilo, aby tu a tam podepřel nějakou stěnu, vymetl tuny oblázků, které domy skoro pohřbily, a vyhnal zvířata, je se tu zabydlela.

A tak se z domků znovu stala kupecká osada jako za dávných dob Mitrilové síně, jen se teď nazývala Kamenice a obývali ji lidé, kteří prodávali zboí vyrobené trpaslíky. Pro obě strany to byla rozumná a výhodná dohoda, ale Berktgar si neuvědomoval, jak křehká se stala. Pokud se nepřestane doadovat Aegisova tesáku, Drizzt s Catti věděli, e Bruenor s velkou pravděpodobností poručí Berktgarovi i jeho lidu, aby opustili zemi.

Hrdí barbaři by se rozkazu samozřejmě nepodřídili. Půdu dostali, nebyla jim jen propůjčena.

Představa, e by Bruenorovi trpaslíci vyhlásili lidem válku, vyrazili z hor a vypudili barbary z Kamenice, nebyla nijak neuvěřitelná.

A vechno kvůli Aegisovu tesáku.

“Wulfgarovi by se nelíbilo, o co se tu dohadujem,” poznamenala Catti, kdy se s Drizztem blíila k osadě. “To on nás dal vecky dohromady. koda, e jeho památka nás teďka můe rozdělit.”

Skutečně to byla koda a také nesmírná ironie, souhlasil Drizzt. Vykročil odhodlaněji, protoe z tohoto pohledu byla jejich výprava jetě důleitějí. Drizzt náhle pochopil, e nemíří do Kamenice jen kvůli prosté hádce mezi dvěma neústupnými vládci. Ne, drow el bránit Wulfgarovu čest.

Sestoupili na dno údolí a uslyeli zpěv, slavnostní, rytmický přednes skutků legendárního válečníka. Procházeli prázdnými ulicemi a kolem otevřených dveří domů, které odváný lid nikdy nezamykal. Věděli, odkud se zpěv nese a kde mue, eny a děti Kamenice najdou.

Jediné, co barbartí osadníci na tomto místě postavili, byla obrovská budova, do které se velo vech čtyři sta obyvatel Kamenice a stejný počet návtěvníků. Říkalo se jí Hengorot, “Síň medoviny”. Bylo to slavnostní místo uctívání a vzpomínek na odváné skutky, místo, kde se spolu lidé dělili o jídlo a pití.

Hengorot jetě nebyl dokončený. Polovina dlouhých, nízkých stěn byla z kamene, zbytek z jelení kůe. Drizztovi se to zdálo příhodné, protoe to dokazovalo, jak dlouhou cestu Wulfgarovi lidé urazili. Kdy jetě ili v tundře Planiny ledového větru, byli to kočovníci, kteří sledovali stáda sobů a vechny jejich domy byly z kůe, aby je mohli rychle strhnout a vydat se znovu na cestu.

Statečný lid ale nyní odloil kočovné způsoby. Jejich ivobytí u nezáviselo na sobím stádu, je bylo velmi nespolehlivým zdrojem obivy, co často vedlo k válkám mezi kmeny nebo s obyvateli Desetiměstí na jezerech, kteří jako jediní nepatřili na Planině ledového větru k barbarům.

Drizzt měl radost z toho, jakého míru a harmonie Seveřané dosáhli, ale přesto ho pohled na nedokončený Hengorot bolel, protoe mu připomněl, jaké oběti tento lid přinesl. Jejich způsob ivota, který přečkal tisíce let, u neexistoval. Při pohledu na Hengorot, jen byl jen odstínem slávy, kterou tento lid poznal, na kámen, jen nyní hrdé barbary skoro věznil, musel drow přemýlet, jestli před sebou skutečně vidí “pokrok”.

Catti proila větinu ivota na Planině ledového větru, slýchávala nespočetné příběhy o kočovných barbarech a u dávno pochopila, jaká ztráta tento lid potkala. Příchodem do Kamenice se barbaři vzdali části svobody a víc ne části svého dědictví. Byli nyní bohatí, mnohem bohatí, ne si kdy představovali, a krutá zima u nemohla ohrozit jejich holou existenci. Ale zaplatili za to. Třeba hvězdami. Na této straně hor byly hvězdy jiné. Nemizely za rovinatým obzorem a nevtahovaly lidskou dui do nebes.

Catti si odevzdaně povzdychla, protoe se jí také trochu stýskalo po Planině ledového větru, a připomněla si, v jak naléhavé situaci se nyní ocitli. Věděla, e se Berktgar chová umíněně, ale věděla také, e vůdce barbarů velice truchlí nad Wulfgarovou smrtí a jak ho bolí představa, e klíč k válečnému kladivu, které se stalo nejuctívanějí zbraní v dějinách kmene, drí v rukou trpaslík.

Nezáleelo na tom, e onen trpaslík zbraň vykoval. Nezáleelo na tom, e povaoval barbara, který se zbraní bojoval, za syna. Catti věděla, e pro Berktgara nebyl padlý hrdina syn Bruenora, nýbr Wulfgar, syn Beornegarův z kmene Losa. Wulfgar z Planiny ledového větru, ne z Mitrilové síně. Wulfgar ztělesňoval ve, co barbaři ctili a čeho si váili. Catti si moná nejlépe ze vech uvědomovala, jak těký úkol je čeká.

Vchod do síně střeili dva statní stráci, jejich vousy a dech silně páchly po husté medovině. Napřed se najeili, jakmile ale návtěvníky poznali, ustoupili rychle do stran. Jeden si pospíil k dlouhému stolu ve středu síně, aby ohlásil Drizzta a Catti a vyjmenoval jejich skutky a předky - tedy alespoň ty Cattiny, protoe Drizztova rodová linie by mu v Kamenici zrovna slávu nepřinesla.

Drizzt s Catti čekali trpělivě u dveří s druhým muem, který určitě váil víc ne oni dva dohromady. Oba se soustředili na Berktgara, který seděl uprostřed stolu na pravé straně. Náčelník se zadíval na mue, který je ohlaoval, pak přímo na ně.

Catti povaovala obrovského barbara za hlupáka, protoe se pustil do sporu s Bruenorem, ale přesto udělal na ni i na Drizzta velký dojem. Byl skoro stejně vysoký jako Wulfgar, celých est a půl stopy, měl iroká ramena a svalnaté pae silné jako stehna tlustého trpaslíka. Hnědé, střapaté vlasy mu visely přes ramena a na zimu si nechával narůst vous. Díky hustým chomáčům na krku a na tvářích vypadal jetě divočeji a působivěji. Vůdce Kamenice byl vybrán v souboji síly, v líté bitvě, tedy způsobem, jakým barbaři volili náčelníky v průběhu celých dějin. ádný mu v Kamenici nemohl Berktgara - Berktgara Odváného, jak mu říkali - porazit, ale přesně kvůli tomu il víc ne ostatní ve stínu mrtvého mue, jen se stal legendou.

“Prosím, připojte se k nám!” pozdravil je Berktgar vřele, ale jeho výraz prozradil, e jejich návtěvu očekával a nemá z ní radost. Náčelník se soustředil předevím na Drizzta a Catti vyčetla v jeho nebesky modrých očích dychtivost, ale také úzkost.

Drizztovi i Catti byly nabídnuty idle - pro Catti to byla výjimečná pocta, protoe u stolu neseděla ádná jiná ena, nanejvý na klíně svého nápadníka. V Hengorotu stejně jako v celé barbarské společnosti byly eny a děti, kromě starích chlapců, povaovány za sluebnictvo. Nyní si pospíily k novým hostům a postavily před ně korbele s medovinou.

Drizzt s Catti se na pití podezřívavě zadívali, protoe věděli, e si musí zachovat dokonale čistou hlavu, ale kdy Berktgar pozvedl korbel v přípitku na jejich zdraví, zvyk vyadoval, aby odpověděli stejným. A v Hengorotu se medovina jen tak nesrkala!

Přátelé za jásotu barbarů vyprázdnili korbele a vyměnili si zoufalé pohledy, kdy se před nimi ihned objevily nové a plné.

Drizzt znenadání vstal a hbitě vyskočil na stůl.

“Zdravím mue a eny z Kamenice, lid Berktgara Odváného!” začal a síní se rozlehl bouřlivý jásot. Mui vyvolávali Berktgarovo jméno, protoe byl pýchou města. V následující minutě museli střapatého obra vichni v síni poplácat po zádech, ale on ani nemrkl a neodtrhl podezřívavý pohled od temného elfa.

Catti pochopila. Barbaři Drizzta zdráhavě přijali, ale stále to byl vyzáblý elf, a jetě k tomu temný elf! Tento paradox jim byl víc ne nepříjemný. Povaovali Drizzta za slabého - pravděpodobně o nic silnějího ne některé statné eny - ale přesto si uvědomovali, e by ho v boji nikdo z nich nedokázal porazit. A hlavně Berktgar se cítil nepříjemně, protoe věděl, proč Drizzt s Catti přili, a tuil, e bude záleitost s kladivem vyřízena mezi ním a Drizztem.

“Jsme vám skutečně vděční za pohostinství, ne, jsme jím nadeni. Nikdo v Říích nedokáe prostřít vábivějí stůl!” Opět se rozlehl výskot. Drizzt hrál na správnou strunu a nijak neukodilo, e dobrá polovina muů byla namol opilá.

“Ale nemůeme se zdret dlouho,” řekl Drizzt nečekaně váně. Jeho slova měla na barbary okující účinek. Vichni náhle zváněli, jako by si uvědomili význam drowovy návtěvy.

Catti viděla, jak se Drizztovi třpytí na hrudi rubínový přívěsek. Věděla, e ho Drizzt nepouívá, ale u jen pouhá přítomnost magického drahokamu působila stejně omamně jako silná medovina.

“Nad naimi hlavami visí těký meč války,” pokračoval Drizzt váně. “Nastal čas, aby nae spojenec…”

Berktgar ukončil drowovu řeč tím, e udeřil korbelem o stůl tak hrubě, a ho roztřítil, potřísnil mue okolo hustým, zlatavě hnědým mokem a zasypal je skleněnými střepy. S uchem korbelu v ruce vylezl vůdce barbarů na stůl a vztyčil se nad temným elfem.

Hengorot v okamení utichl.

“Přili jste sem a tvrdíte, e jsme spojenci,” začal vůdce barbarů pomalu. “Přili jste nás ádat o spojenectví.” Odmlčel se a rozhlédl se po úzkostných lidech okolo, aby dodal slovům na dramatičnosti. “A přesto nám odmítáte vydat zbraň, která se stala pro můj lid symbolem, zbraň, která přinesla slávu Wulfgarovi, synovi Beornegara!”

Síní se rozlehl ohluující výskot. Catti vzhlédla k Drizztovi a bezmocně pokrčila rameny. Vdy nenáviděla, kdy barbaři mluvili o Wulfgarovi ve spojení s jeho původem jako o synovi Beornegara. Dělali to z hrdosti a hrdost sama o sobě se prakticky zaloené eně nikdy nelíbila.

A kromě toho Wulfgar nepotřeboval zdůrazňovat původ, aby dodal skutkům, které za krátký ivot vykonal, na důleitosti. Jeho děti, kdyby nějaké měl, by byly jediné, kdo by měl právo o něm takto hovořit.

“Jsme přátelé trpasličího krále, kterému slouí, temný elfe,” pokračoval Berktgar a jeho hromový hlas se odráel od kamenných stěn Hengorotu. “A my ádáme toté od Bruenora Válečného kladiva, syna Bangorova a vnuka Garumnova. Budete mít spojenectví, ale ne, dokud mi nepřinesete Aegisův tesák.

Jsem Berktgar!” zařval barbarský vůdce.

“Berktgar Odváný!” přidalo se rychle několik jeho rádců, ozval se dalí jásot a mui pozvedli korbele na zdraví mocného náčelníka Kamenice.

“Bruenor vám spíe vydá vlastní sekeru,” odvětil Drizzt, který u měl po krk Berktgarova vychloubání. Drow v tu chvíli pochopil, e ho s Catti v Kamenici očekávali, protoe Berktgarova krátká řeč a reakce na ni byly dokonale naplánované, moná dokonce nacvičené.

“A myslím, e by se vám nelíbilo, jak by to udělal,” dokončil drow tie, kdy řev utichl. Síň opět ovládlo tiché očekávání, protoe drowova slova se dala vyloit jako výzva, a podle toho, jak Berktgar nebezpečně přimhouřil modré oči, byl barbar víc ne ochotný hozenou rukavici pozvednout.

“Ale Bruenor tu není,” řekl barbarský vůdce vyrovnaně. “Chce Drizzt Do’Urden bránit jeho věc?”

Drizzt se napřímil a snail se rozhodnout, jak dál.

Také Cattina mysl horečnatě pracovala. Nepochybovala o tom, e Drizzt výzvu přijme a v okamiku Berktgara skolí, ale mui Kamenice si takovou hanbu rozhodně nenechají líbit.

“Wulfgar se měl stát mým muem!” zaječela a vstala zrovna ve chvíli, kdy se Drizzt chystal odpovědět. “A sem Bruenorova dcera, podle práva princezna Mitrilový síně. Pokaď tu má někdo bránit věc mýho otce…”

“Tak mi ho uka,” opáčil Berktgar.

“Jsem to já,” odpověděla Catti ponuře.

Síní se rozlehl znovu řev a vzadu v místnosti si eny začaly eptat a s nadějí pokyvovat hlavami.

Drizzt nevypadal nadeně. Upřel na Catti alostný pohled a prosil ji, aby situaci uklidnila, ne se jim vechno vymkne z rukou. Nechtěl bojovat. To ani Catti, ale síň ílela a dobrá polovina muů na Berktgara křičela: “Bojuj se enskou!” Jako by u Cattinu výzvu přijal.

Pohled, který na Catti upřel Berktgar, byl plný čistého pobouření.

Chápala jeho dilema a soucítila s ním. Chystala se pokračovat a vysvětlit, e bude Bruenorovým jediným zástupcem, pokud to bude potřeba, e ale nepřila bojovat. Události u ale byly mimo její kontrolu.

“Nikdy!” zařval Berktgar, aby přehluil rámus, a místnost se poněkud uklidnila, jak dychtivé výkřiky utichly v epot. “Jetě nikdy jsem nebojoval se enou!”

Drizzt doufal, e Berktgar přístup rychle přehodnotí, protoe pokud temní elfové skutečně pochodují na Mitrilovou síň, nebude ve válce pro podobné zábrany místo. eny byly mezi drowskými válečníky obvykle nejsilnějí, a to nejen s magií, ale i se zbraněmi.

“Bojuj s ní!” vykřikl jeden velmi opilý mu a rozesmál se. Několik přátel se k němu přidalo.

Berktgar pohlédl na onoho mue, pak na Catti a statná hruď se mu nadouvala, jak zhluboka dýchal, aby se uklidnil.

Catti si uvědomila, e Berktgar nemůe vyhrát. Kdy budou bojovat, nemůe zvítězit, i kdyby se ukázal být lepí. Stateční mui Kamenice povaovali u jen pozvednutí zbraně proti eně za zbabělé.

Catti vylezla na stůl, a kdy procházela okolo Drizzta, kývla na něj. Zaloila si ruce v bok, natočila se, aby zdůraznila svoji enskou postavu, a unyle se na barbarského vůdce usmála. “Moná ne zbraněmi,” řekla. “Ale existují jiné způsoby, jak mohou mu a ena soupeřit.”

Síň při její poznámce vybuchla v povyk. Mui pozvedli korbele tak rázně, e v nich zůstalo jen velmi málo medoviny, kdy si je přiloili k íznivým ústům. Několik muů vzadu v Hengorotu se pustilo do zpěvu oplzlé písničky a buili se navzájem do zad.

Drizzt vykulil levandulové oči, a mu málem vypadly z důlků. Catti po něm koukla, protoe se bála, e prostě tasí zbraně a zabije vechny v místnosti. Na okamik ji to potěilo, ale vzápětí ji ovládlo zklamání nad tím, e o ní má drow tak nízké mínění.

Dala mu to pohledem jasně najevo, obrátila se a seskočila ze stolu. Mu poblí se po ní natáhl, ale ona srazila jeho ruce stranou a vzdorně zamířila ke dveřím.

“Má v sobě oheň!” slyela za sebou.

“Chudák Berktgar!” ozval se někdo neurvale.

okovaný barbarský vůdce se na stole otáčel hned na jednu, hned na druhou stranu a důrazně se vyhýbal pohledu temného elfa. Berktgar netuil, co se děje. Bruenorova dcera sice proslula dobrodrunou povahou, ale ne takovým chováním. Zároveň ale Berktgara zaujala. Kadý mu v Kamenici povaoval Catti, princeznu Mitrilové síně, za nejvyí výhru.

“Aegisův tesák bude můj!” zařval Berktgar nakonec a výskot, který se okolo rozlehl, byl téměř ohluující.

Barbarskému vůdci se nesmírně ulevilo, kdy se otočil a zjistil, e Drizzt u na něj nejen nehledí, ale dokonce vyrazil pryč. Temný elf seskočil ze stolu a rychle vyrazil ke dveřím.

Drizzt vyel z Hengorotu, zamířil na tiché místo u prázdného domu, vzal Catti za pai a otočil ji. Očekávala, e na ni začne křičet, nebo ji dokonce uhodí.

On se místo toho rozesmál.

“Chytré,” poblahopřál Drizzt. “Ale dokáe ho porazit?”

“Jak můe vědět, e sem to nemyslela doopravdy?” obořila se na něj.

“Protoe si sama sebe příli váí,” odpověděl Drizzt bez zaváhání.

Byla to dokonalá odpověď, přesně to potřebovala Catti od přítele slyet, proto to nechala být.

“Ale dokáe ho porazit?” zeptal se drow znovu váně. Catti byla dobrá a neustále se zlepovala, ale Berktgar byl obrovský a měl stralivou sílu.

“Je opilý,” odpověděla Catti. “A pomalý. Wulfgar byl taky takový, ne si mu ukázal lepí způsob boje.” Oči modré jako nebe před úsvitem jí zajiskřily. “Jaks to ukázal i mně.”

Drizzt ji lehce poplácal po rameni, protoe pochopil, e souboj pro ni bude stejně důleitý jako pro Berktgara. Barbar v tu chvíli vyrazil ze síně a horda jeho rozchechtaných kamarádů vykukovala ven přes závěs ve dveřích.

“Porazit ho nebude zdaleka tak těké jako zachovat mu čest,” zaeptala Catti.

Drizzt kývl, znovu ji poplácal po rameni, obeel Berktgara velkým obloukem a zamířil zpět k síni. Catti vzala záleitosti do svých rukou a on ji ctil natolik, aby ji nechal dovést ve do konce.

Barbaři ustoupili, kdy drow veel do síně a významně zatáhl koený závěs ve dveřích. Jetě naposledy ale pohlédl na Catti, která kráčela bok po boku s Berktgarem (zezadu se tolik podobal Wulfgarovi!) pryč návětrnou ulicí.

Drizztu Do’Urdenovi nebyl ten pohled příjemný.

~~~

“Nejsi překvapený?” zeptala se Catti, kdy z brany vytáhla návlek na meč a začala ho nasazovat na ostří. Pocítila přitom bodnutí emocí, nečekané zklamání, a dokonce i vztek, kterým nerozuměla.

“Ani na okamik jsem nevěřil, e jsi mě sem odvedla z důvodu, který jsi naznačila,” odvětil Berktgar věcně. “Ale pokud ano…”

“Sklapni,” přeruila ho Catti ostře.

Berktgar zatnul čelisti. Nebyl zvyklý na to, aby s ním někdo mluvil takovým tónem, a u vůbec ne ena. “My z Kamenice si čepele při boji nezakrýváme,” chvástal se.

Catti opětovala barbarův odhodlaný pohled a sundala z meče návlek. Zalilo ji náhlé nadení. Opět nechápala, co se děje, a tak ji napadlo, e je moná na Berktgara víc nazlobená, ne si odváila přiznat.

Berktgar se vydal do svého domu a brzy se vrátil se samolibým úsměvem na tváři a pochvou připnutou na zádech. Nad ramenem mu trčel jílec a zátita meče - byla skoro stejně dlouhá jako celá Cattina čepel! - a spodní část pochvy mu vyčuhovala za levým bokem a táhla se skoro a k zemi.

Catti meč uasle sledovala a přemýlela, do čeho se zapletla. Berktgar s posvátnou váností zbraň vytáhl, kam a mu ruka dosáhla. Pochva byla v horní části rozříznutá, aby mohl dlouhatánskou čepel vůbec tasit.

A Berktgarův flamberge byl vskutku obrovský! Jeho vlnitá čepel měřila víc ne čtyři stopy a od dlouhé zátity ji oddělovaly osmipalcové ricasso a druhá krátká ocelová zátita s tepáním.

Berktgar roztočil čepel jednou rukou nad hlavou, svaly na pai mu vyvstaly jako elezná lana a tichem se neslo tiché svitění. Potom čepel sklopil, opřel ji o zem a poloil si pai na zátitu, která mu dosahovala a k rameni.

“Tím chce bojovat, nebo poráet otylý krávy?” zeptala se Catti ve snaze nahlodat muovu sílící hrdost.

“Pořád si můe vybrat druhý způsob souboje,” odvětil Berktgar klidně.

Catti vihla mečem před sebou, připravila se a podřepla do obranného postavení.

Barbar zavýskl a zaujal podobné postavení, ale pak se napřímil a zatvářil se rozpačitě. “Já nemůu,” začal Berktgar. “I kdybych tě zasáhl třeba jen náhodou, srdce krále Válečného kladiva by puklo stejně lehce jako tvoje lebka.”

Catti se nečekaně vrhla vpřed, krábla Berktgara do ramene a zanechala mu v koeinové kazajce trhlinu.

Pohlédl na díru v oděvu, potom obrátil oči pomalu ke Catti, ale jinak se nepohnul.

“Si jenom vyděený, protoe ví, e nedokáe mávat tím sekáčkem na maso dost rychle,” posmívala se mladá ena.

Berktgar pomalu zamrkal, aby jí dal najevo, jak ho celá záleitost nudí. “Ukáu ti krb, nad kterým Bankenfuere visí,” řekl. “A taky postel před ním.”

“Tadle věc se fakt hodí spíe nad krb ne do ruky!” zavrčela Catti, kterou u hloupé sexuální posměky začaly unavovat. Znovu se vrhla dopředu, udeřila Berktgara plochou stranou čepele tvrdě do tváře a s vrčením uskočila. “Pokaď se bojí, proč to prostě neřekne?”

Berktgar zvedl ruku k ráně, a kdy sklonil ruku, prsty měl od krve. Catti sebou trhla, protoe ho nechtěla uhodit tak tvrdě.

Khazid’hea na ni působil velmi nevtíravě.

“U mi s tebou dola trpělivost, poetilá enská,” zavrčel barbar a zvedl Bankenfuere, Severskou zuřivost.

Berktgar zavrčel a skočil, sevřel jílec oběma rukama a mávl obrovskou čepelí před sebou. Zaútočil plochou stranou stejně jako Catti, ale ta si uvědomila, e na tom nezáleí. I plochý úder velikánským flamberge by jí rozdrtil kosti na kai!

Ale sotva se meč vznesl do vzduchu, Catti u nebyla nikde poblí, začala toti rychle ustupovat a přemýlela přitom, jestli si neukousla víc, ne dokáe spolknout. Berktgar sekl v oblouku zleva doprava a dolů napříč. Vzápětí čepel bleskurychle otočil a al vodorovně, tentokrát zleva doprava, a zvedl flamberge nad svalnaté rameno.

Byla to vskutku obdivuhodná ukázka síly, ale Catti ho u nesledovala uaslýma očima, a tak si vimla několika děr v barbarově obraně.

Samozřejmě si musela protiútok dobře načasovat. Stačila jediná chybička a Bankenfuere by ji rozmázl na kai.

Berktgar ji znovu napadl vodorovným seknutím, co se dalo předpokládat, protoe taková zbraň se dala pouít jen omezeným způsobem. Catti o krok ustoupila a pak jetě o jeden, jen pro jistotu, potom vklouzla za těkou čepel a pokusila se zasadit barbarovi ránu do pae. Ale Berktgar byl rychlejí, ne čekala, a ohnal se po Catti tak rychle, e musela přeruit útok a jen tak tak uskočila.

Ale přesto výměnu vyhrála, protoe teď u dokázala odhadnout, jak daleko Berktgar dosáhne. A kadý okamik působil v její prospěch, protoe čelo opilého barbara orosil pot a velká hruď se mu nadouvala stále namáhavěji.

“Pokaď ti dou i jiný věci tak uboze, pak je dobře, e sem si vybrala souboj,” řekla Catti. Posměek přiměl hrdého Berktgara znovu se divoce rozmáchnout.

Bankenfuere mohutně, ale zároveň marně sekal a Catti se vyhýbala úderům a uskakovala. Barbar sekl napříč, protoe jeho vztek nepolevoval, a Catti znovu uskočila dozadu. Berktgar zatočil mečem a sekl dolů a kříem a Catti se stočila daleko do strany.

“Vak já tě nakonec chytím!” slíbil Berktgar, postavil se mladé eně čelem, znovu sekl mocnou čepelí zleva doprava a pozvedl ji nad pravé rameno.

Catti ustoupila za seknutí, udělala dlouhý krok pravou nohou a natáhla pai s mečem k Berktgarovu odhalenému boku. Levou nohu zabořila pevně do země a neměla v úmyslu hnout se z místa. Bankenfuere al příčně, aby ji zastavil, Catti uskočila zpátky, otočila se na levé noze a pronikla za letící meč. Zaútočila Berktgarovi na pravý bok a zasadila mu oklivou, bolestivou ránu.

Barbar zavrčel a otočil se tak zprudka, e málem ztratil rovnováhu.

Catti se stáhla, podřepla a připravila se. Nebylo pochyb o tom, e těká zbraň si na mui vybírá daň, obzvlátě po tolika korbelech medoviny.

“Jetě chvíli,” eptala si Catti a nutila se být trpělivá.

A tak pokračovala ve hře, minuty ubíhaly a Berktgarův dech připomínal sténání horského vichru. Při kadém výpadu si Catti ověřovala poslední útok, při kterém vyuije toho, e barbarova obrovská čepel a mohutné pae tvoří dokonalý blok.

~~~

Drizzt snáel půl hodiny hrubé poznámky.

“Nikdy dřív mu to netrvalo tak dlouho!” nadhodil jeden barbar.

“Berktgar Brauzen!” vykřikl dalí barbarský výraz pro výdr.

“Brauzen!” řvali ostatní mui a pozvedli korbely v jásotu. Několik en vzadu v Hengorotu se chichotalo, ale větina hleděla na oplzlou scénu před sebou s kyselým výrazem.

“Brauzen,” zaeptal drow a napadlo ho, e slovo dokonale popisuje jeho vlastní trpělivost během těch nesnesitelných minut. Zlobilo ho, e si mui z Catti tak hrubě utahují, ale jetě víc se bál, e Berktgar Catti ublíí, e ji porazí a vezme si ji i jiným způsobem.

Drizzt se ze vech sil snail přitáhnout uzdu představivosti. Berktgar se sice chvástal stejně jako jeho mui, ale byl to čestný mu. Ale byl také opilý…

Zabiju ho, rozhodl se Drizzt. Pokud barbar provede něco z toho, čeho se Drizzt obával, byl drow skutečně odhodlaný podříznout Berktgarovi krk.

Nakonec to ale nebylo potřeba. Kdy Berktgar s Catti vstoupili do síně, vypadali oba trochu neupraveně a barbar měl zjeené vousy na líci slepené krví, ale jinak se zdáli být v pořádku.

Catti na drowa pokradmu mrkla, kdy ho míjela.

V Hengorotu se rozhostilo ticho, protoe opilí mui bezpochyby očekávali koilaté vyprávění o výkonech svého náčelníka.

Berktgar pohlédl na Catti a ta ani nemrkla.

“Nedostanu Aegisův tesák,” prohlásil barbarský vůdce.

Mui začali sténat a výskat a dohadovat se o tom, kdo vlastně “souboj” vyhrál.

Berktgar zrudl a Drizzt se obával, e nastanou problémy.

Catti vyskočila na stůl. “V Kamenici nenajdete lepího mue!” prohlásila.

Několik barbarů přiběhlo ke stolu, aby jí dokázali, e to není pravda.

“Nenajdete!” zavrčela Catti a její vztek je zahnal zpátky.

“Nevezmu do ruky válečné kladivo z úcty k Wulfgarovi,” vysvětlil Berktgar. “A ke Catti.”

Mui jen zírali.

“Pokud mám být hoden dcery krále Bruenora, naeho přítele a spojence,” pokračoval barbarský vůdce a Drizzt se usmál, “pak jen s vlastní zbraní v ruce, s Bankenfuere, který se musí stát legendou.” Zvedl obrovský flamberge nad hlavu a dav nadeně zajásal.

Tím záleitost skončila, spojenectví bylo stvrzeno a dalí medovina podána jetě dřív, ne mohla Catti seskočit ze stolu a vydat se k Drizztovi. Zastavila se ale u barbarského vůdce a ibalsky na něj pohlédla.

“Esli někdy zale,” zaeptala, aby to nikdo jiný neslyel, “nebo bude tvrdit, es mě dostal do postele, vrátím se a přede vema tě podříznu.”

Berktgarův výraz zváněl a zasmuil se jetě víc, kdy se za Catti ohlédl a uviděl jejího smrtícího drowského přítele, který stál s rukama lehce poloenýma na jílcích scimitarů. Jeho levandulové oči jasně prozrazovaly, co ke Catti cítí. Berktgar u se nechtěl s Catti znovu zaplést, ale raději by stokrát bojoval s ní ne s drowským hraničářem.

“Vrátí se a podřízne ho?” zeptal se Drizzt, kdy opustili město, a prozradil jí tak, e bystrým sluchem zachytil slova, kterými se s barbarem rozloučila.

“Radějc bych to nezkouela,” přiznala Catti a zavrtěla hlavou. “Bojovat s ním, kdy by nebyl namol, by bylo jako vlízt do jeskyně k mrzutýmu medvědovi.”

Drizzt se zprudka zastavil a Catti zůstala po několika krocích taky stát a otočila se k němu.

Ukazoval na ni prstem a zubil se. “Já to udělal!” poznamenal Drizzt a povyprávěl ji svůj příběh, který se stal, kdy společně s Guenhwyvar mířili stezkami zpět do hor.

Později v noci, kdy se hvězdy jasně třpytily a oheň u skoro dohořel, Drizzt seděl a pozoroval Catti, která v hlubokém spánku rytmicky oddechovala.

“Ví, e ji miluji,” řekl drow Guenhwyvar.

Panter zamrkal lesklýma zelenýma očima, ale jinak se nepohnul.

“Ale jak bych mohl?” zeptal se Drizzt. “A nemluvím teď o Wulfgarově památce,” dodal rychle a kývl, protoe věděl, e by Wulfgar, který měl Drizzta stejně rád jako Drizzt jeho, souhlasil.

“Jak bych mohl?” zopakoval drow eptem.

Guenhwyvar dlouze a tie zabručela, ale pokud to mělo znamenat něco víc, ne e ji zajímá, co má drow na srdci, pak Drizzt netuil co.

“Nebude ít dlouho,” pokračoval Drizzt tie. “A a zemře, já budu pořád mladý.” Drizzt odtrhl oči od Catti, pohlédl na pantera a něco ho napadlo. “Ty takové věci určitě chápe, má věčná přítelkyně,” řekl drow. “Jak malý zlomek tvého ivota představuji já? Kolik lidí přede mnou jsi chránila tak, jako teď chrání mě, moje Guenhwyvar, a kolik jich přijde po mně?”

Drizzt se opřel zády o skálu, upřel pohled na Catti, potom na hvězdy. Jeho mylenky byly smutné, ale v mnoha ohledech mu přináely stejnou útěchu jako věčná hra, sdílené emoce nebo vzpomínky na Wulfgara. Drizzt vyslal mylenky k nebi, k hvězdné kupoli, a nechal je unáet nekonečným, alostně vyjícím horským vichrem.

Jeho sny byly plné přátel, otce Zaknafeina, svirfnebli Belwara, kapitána Deudermonta z lodě Mořský skřítek, Regise, Bruenora, Wulfgara, a předevím Catti.

Byl to jeden z nejklidnějích a nejpříjemnějích spánků, jaké kdy Drizzt Do’Urden poznal.

Guenhwyvar drowa nějaký čas sledovala, pak si poloila velkou kočičí hlavu na iroké tlapy a zavřela zelené oči. Drizztova slova ji zasáhla, mýlil se ale v tom, e vzpomínka na něj pro ni bude za několik století nepodstatná. Během tisíce let, a dokonce jetě předtím, odpověděla Guenhwyvar na volání mnoha pánů, z nich větina byla hodná, několik zlých. Některé si panter pamatoval, jiné ne, ale Drizzt…

Odpadlého temného elfa si bude Guenhwyvar pamatovat navěky, protoe jeho srdce bylo silné a dobré a jeho věrnost stejně neochvějná jako ta její.

ČÁST

DRUHÁ

NÁSTUP CHAOSU

Bardi Říí později nazvali tu dobu Časem svárů, obdobím, kdy bohové byli vypovězeni z nebes a kráčeli mezi smrtelníky. Dobou, kdy byly ukradeny Desky osudu, co rozzlobilo Vládce bohů Aa, kdy magie přestala fungovat, v důsledku čeho společenské a náboenské hierarchie, které často čerpaly sílu z magie, ovládl chaos.

Častokrát jsem slyel fanatické kněí vykládat o tom, jak se setkali se ztělesněním boství, slyel jsem horečnatá vyprávění muů a en, kteří tvrdili, e pohlédli do tváře bohům. Mnozí se v těch těkých dobách dali na náboenství, protoe prý spatřili světlo a pravdu, a u jakkoli překroucenou.

Nemohu tato tvrzení popřít a nikdy bych se je otevřeně nesnail vyvracet. Jsem rád, e si někteří lidé odnesli z chaosu něco dobrého. Vdy mě potěí, kdy někdo pozná zadostiučinění duchovního vedení.

Ale co víra?

Co poctivost a věrnost? Naprostá důvěra? Víra nepotřebuje hmatatelný důkaz. Pramení ze srdce a z due. Ten, kdo potřebuje důkaz boí existence, omezuje spiritualitu na vnímavost a svátost na logiku.

Dotkl jsem se vzácného jednoroce, symbolu bohyně Mielikki, paní mého srdce a due. Stalo se to jetě před příchodem Času svárů, ale mohl bych stejně jako mnozí jiní tvrdit, e jsem viděl ztělesnění svého bostva. Mohl bych vem říct, e jsem se dotkl Mielikki, e se mi zjevila na magické louce v horách poblí Průsmyku mrtvého orka.

Jednoroec nebyl Mielikki, a přesto jí byl stejně jako svítání, roční období, ptáci a veverky a síla stromu, který přeil úsvit i soumrak staletí. A jsou jí i listí rozfoukané podzimními vichry a hluboké sněhové závěje v mrazivých horských údolích. Jsou jí i ostrý noční vzduch, hvězdy mrkající na nebi nebo vlk vyjící v dálce.

Ne, nepopřu otevřeně tvrzení těch, kdo říkají, e se setkali s bohem, protoe nikdy nepochopí, e u pouhá přítomnost takové bytosti podkopává účel a hodnotu víry. Pokud by byli skuteční bohové tak hmatatelní, pokud by k nim byl snadný přístup, nebyli bychom u nezávislými bytostmi hledajícími pravdu, ale obyčejným, nemyslícím, nevěřícím stádem ovcí, které se neobejde bez ovčáka a jeho psů.

Vím, e nás bohové vedou. Ne ve fyzické podobě, ale ukazují nám, co je dobré a správné. To nae reakce na skutky jiných ukazuje hodnotu naich činů, a pokud jsme klesli tak hluboko, e potřebujeme ztělesnění boha, jeho nepopiratelnou manifestaci, aby nám ukázala cestu, pak jsme vskutku ubohá stvoření.

Čas svárů? Ano. A moná mnohem víc, pokud věříme v existenci vtělení boha, pravda je toti jedna a nedokáe u na základě vlastní definice obsáhnout tolik rozdílných a často i protikladných manifestací.

Jednoroec nebyl Mielikki, ale zároveň jí byl, protoe jsem se jí dotkl. Ne její fyzické podoby nebo jednoroce, ale tím, jak pohlíím na své místo ve světě. Mielikki je mé srdce. Řídím se jejími zásadami, protoe kdybych měl sepsat zásady svého svědomí, byly by úplně stejné. Následuji Mielikki, protoe pro mě představuje pravdu.

Tak to vidí větina stoupenců větiny bohů, a kdybychom si podrobněji prohlédli panteon Říí, uvědomili bychom si, e “dobří” bohové se od sebe zase tolik nelií. To světská interpretace jejich zásad se lií náboenství od náboenství.

A co se týká jiných bohů, bohů sváru a chaosu, mezi ně patří například Pavoučí královna Lloth, která posedá srdce kněek vládnoucích Menzoberranzanu…

Ti nestojí za zmínku. Nepředstavují pravdu, ale světský zisk, a náboenství zaloené na takových principech představuje pouhé sebeuspokojení, v ádném případě ne spiritualitu. Světským způsobem jsou kněky Pavoučí královny vskutku mocné, po duchovní stránce jsou vak naprosto prázdné. A tak nikdy nepoznají lásku a radost.

Proto mi nevyprávějte o setkání s bohy. Nedokazujte mi, e vá bůh je jediný pravý. Nebudu zpochybňovat vai víru a nebudu vás soudit, a pokud dovolíte, abych se řídil vlastním srdcem, hmatatelné důkazy budou nepodstatné.

Drizzt Do’Urden

6

KDY MAGIE PŘESTALA

FUNGOVAT

Berg’inyon Baenre, bojový mistr Prvního menzoberranzanského rodu, oslepující rychlostí roztočil meče mezi sebou a svým protivníkem, neposluným drowským vojákem. Dav stráí sídla Baenre, dokonale vytrénování vojáci, povětinou mui, utvořil kolem dvojice půlkruh a dalí sledovali souboj z výky ze hřbetů obrovských podzemních jetěrů s lepkavými tlapami. Zvířata stála nedbale hlavou dolů na kolmých stěnách nedalekých stalaktitů nebo stalagmitů.

Málokdo povaoval Berg’inyona za tak dobrého, jako býval jeho bratr Dantrag, vojáci přesto zavýskli pokadé, kdy protivníkovi zasadil drobnou ranku nebo odrazil rychlý protiútok.

Berg’inyon si ale viml, jak zdráhavě jejich jásot zní, a znal důvod. Mnoho let byl vůdce jetěřích jezdců rodu Baenre, elitní druiny stráců sídla. A po Dantragově smrti se stal bojovým mistrem rodu. Berg’inyon cítil nesmírný tlak dvojí pozice, cítil, e matka sleduje pronikavým pohledem kadý jeho pohyb a rozhodnutí. Nepochyboval o tom, e se v důsledku toho začal chovat neurvaleji. Do kolika soubojů u se pustil a kolik trestů vykonal od Dantragovy smrti?

Protivník chabě bodl a čepel obranou nesoustředěného Berg’inyona málem pronikla. Na poslední chvíli zvedl meč a srazil soupeřovu zbraň stranou.

Berg’inyon uslyel, jak dav za ním zauměl, a věděl, e několik vojáků - moná dokonce vichni - doufá, e protivník bodne přítě rychleji, příli rychle.

Bojový mistr tie zavrčel a zběsile zaútočil. Vpřed ho hnala nenávist vech okolo, muů pod jeho velením. Jen a mě nenávidí! říkal si. Musí mě ale zároveň ctít. Ne, ne ctít, rozhodl se Berg’inyon. Musí se mě bát.

Udělal krok vpřed, pak druhý a sekal střídavě zleva a zprava, protivník vak údery čistě odráel. Útoky a protiútoky se opakovaly, Berg’inyon vdy postoupil o dva kroky vpřed a zase ustoupil. Tentokrát ale ne. Udělal dalí dva kroky vpřed a buil meči do čepelí, kterými ho nepřítel spěně odráel.

Berg’inyon zatlačil drowa na paty a znovu zaútočil. Protivník byl dost rychlý na to, aby očekávaná bodnutí zastavil, ale u nestačil ustoupit. Berg’inyon k němu přiskočil a zaklínil jejich zbraně po stranách těsně u jílců.

Nebylo to skutečně nebezpečné postavení, spíe jen přestávka v bitvě, ale Berg’inyon si viml něčeho, co jeho protivníkovi očividně uniklo. Mladý Baenre zavrčel a odstrčil drowa od sebe. Drow zavrávoral dozadu a zvedl meče, aby odrazil následující útok.

Ten ale nepřiel. Zdálo se, e Berg’inyon prostě jen prolomil sevření.

Pak ale couvající drow narazil na plot sídla Baenre.

V celém Menzoberranzanu neexistovalo nic okázalejího ne dvacet stop vysoký plot okolo sídla Baenre. Připomínal pavučinu a táhl se mezi jednotlivými stalagmity, které sídlo obklopovaly. Stříbřitě kovová vlákna silná jako noha temného elfa vytvářela krásné, symetrické obrazce, je se podobaly sloité pavoučí síti. ádná zbraň je nemohla přeseknout, ádná magie, a na jediný předmět, který vlastnila Matrona Baenre, je nemohla překonat a stačil pouhý dotyk a kouzelná vlákna obě uvěznila stejně pevně jako obrovy pae.

Berg’inyonův protivník narazil do plotu tvrdě zády. Vytřetil oči, kdy si uvědomil, co mladý Baenre udělal. Tváře drowů okolo se nad lstí pochvalně rozzářily a ďábelský, zákeřný Berg’inyon se klidně blíil.

Drow se od plotu odrazil a vrhl se na bojového mistra.

Bojovníci proli rychlým sledem útoků a protiútoků. okovaný Berg’inyon se musel bránit a jen díky dlouhým letům mimořádného výcviku se dokázal vzpamatovat a překvapivé napadení odrazit.

Bylo to vskutku překvapivé, jak výrazy a epot okolostojících drowů prozrazovaly.

“Dotkl ses plotu,” řekl Berg’inyon.

Drowský voják to nepopřel. Sklonil hroty zbraní stejně jako Berg’inyon a ohlédl se přes rameno, aby potvrdil to, co u věděli vichni.

“Dotkl ses plotu,” zopakoval Berg’inyon, kdy se drow obrátil zpět k němu.

“Zády,” potvrdil drow.

Berg’inyon vrazil meče do pochev, proběhl okolo protivníka a zastavil sepřed magickou pavučinou. Jeho protivník i vichni ostatní temní elfové ho následovali, protoe byli příli zvědaví, ne aby mysleli na souboj.

Berg’inyon pokynul eně stojící nedaleko. “Dotkni se mečem plotu,” poádal ji.

Drowka tasila meč a poloila ho na silná vlákna. Pohlédla na Berg’inyona i na ostatní a lehce zbraň z plotu sundala.

Jeden z drowů o kus dál se odváil poloit na pavučinu ruku. Okolostojící na něj nevěřícně pohlédli a napadlo je, e se zbláznil, on ale bez problémů ruku opět zvedl.

Berg’inyona zachvátila panika. Říkalo se, e plot darovala rodu před tisíciletími sama Lloth. A pokud nefungoval, mohlo to znamenat, e rod Baenre ztratil přízeň Pavoučí královny. Lloth moná zbavila rod Baenre ochrany, aby se nemohl bránit napadení ze strany niích rodů.

“Na místa, vichni!” zakřičel mladý Baenre a shromádění temní elfové okamitě uposlechli, protoe je napadlo toté co bojového mistra.

Berg’inyon se vydal do centrálního stalagmitu za matkou. V cestě mu stál drow, s ním právě bojoval, a vytřetil na bojového mistra vyděeně oči. Kdykoli jindy by Berg’inyon, kterého mohli povaovat za čestného jen temní elfové, tasil meč, drowa probodl a ukončil tak jejich spor. Temný elf to věděl a očekával, e za svou nepozornost zaplatí ivotem.

“Vra se na místo,” řekl ale Berg’inyon, protoe pokud se stalo to, co předpokládal, spikly se proti nim nií rody a Lloth je opustila, bude potřebovat kadého z dva a půl tisíce vojáků, které měl rod k dispozici.

~~~

Král Bruenor Válečné kladivo strávil dopoledne v kapli Mitrilové síně a snail se ustanovit novou hierarchii trpasličích kleriků. Nejvyím knězem býval jeho drahý přítel Valoun, moudrý trpaslík vládnoucí mocnou magií.

Moudrost ho ale neochránila před zákeřným drowským kouzlem, take Valouna nakonec rozdrtila padající elezná stěna.

V Mitrilové síni zůstal víc ne tucet akolytů. Vytvořili dvě řady po stranách Bruenorova trůnu. Kadý kněz, nebo v případě Pařízky Ostrého drápu kněka, se snail na krále zapůsobit.

Bruenor kývl na trpaslíka v čele zástupu po své levici a zvedl korbel medoviny, svěcené vody, ji kněz připravil. Bruenor usrkl, potom na jediný lok korbel překvapivě osvěující medoviny vyprázdnil a klerik zatím postoupil vpřed.

“Světlo na počest krále Bruenora!” vykřikl kandidát na nejvyího kněze a začal mávat paemi a modlit se k Moradinovi Kováři duí, bohu trpaslíků.

“Je dobrá a čerstvá a jenom trochu nahořklá,” poznamenal Bruenor, přejel prstem po okraji prázdného korbelu a olízl ho, aby si vychutnal i poslední kapku. Písař za trůnem zaznamenal kadé jeho slovo. “Vopojná chu, a se z ní kroutí chlupy v nose,” dodal Bruenor. “Sedm.”

Jedenáct zbývajících kleriků zasténalo. Bruenor zatím ochutnal pět vzorků svěcené vody a sedmička byla nejvyí známka, jakou dal.

Pokud se Jerbolah, trpaslík, který se nyní horečnatě pokouel o zaklínadlo, ukáe být i dobrým mágem, bude těké ho porazit a vytouenou pozici získat.

“A světlo bude,” vykřikl Jerbolah, kdy kouzlo vyvrcholilo, “červený!”

Ozvalo se hlasité lupnutí, jako kdy si sto trpaslíků s mlasknutím vytáhne palec z napulených úst. A… nic se nestalo.

“Červený!” vykřikl Jerbolah nadeně.

“Co?” obořil se na něj Bruenor, protoe stejně jako ostatní trpaslíci neviděl v kapli ádné červené světlo.

“Červený!” zopakoval Jerbolah, otočil se a trpaslíci pochopili. Jerbolahův obličej rudě zářil a zmatený klerik tak ve viděl doslova přes růový opar.

Bruenor sloil hlavu do dlaně a zasténal.

“Dělá ale dobrou svěcenou vodu,” poznamenal jeden z trpaslíků poblí a ostatní se zachechtali.

Chudák Jerbolah si stále myslel, e jeho kouzlo dokonale funguje, a nechápal tedy, co je tak pobavilo.

Pařízka Ostrý dráp se vrhla vpřed a chopila se příleitosti. Podala Bruenorovi korbel se svěcenou vodou a pospíila si před trůn.

“Já naplánovala něco jinýho,” vysvětlila rychle, kdy Bruenor usrkl medovinu a polkl - tvář se mu opět rozzářila a dal svěcené vodě známku devět. “Ale klerik Moradina a Clangeddona, kerý zná bitvu nejlíp ze vech, musí umět improvizovat!”

“Tak se předveď, Vobřízko!” zařval jeden z trpaslíků, a dokonce i Bruenor se usmál, kdy ostatní vybuchli smíchy.

Pařízka byla na přezdívku zvyklá, povaovala ji za čest a neurazila se. “Jerbolah chtěl rudé světlo,” vysvětlila, “tak ho bude mít!”

“Ale u je rudý,” trval na svém Jerbolah a vyslouil si tak pohlavek.

Ohnivá mladá Pařízka si načechrala krátký rusý vous a začala provádět tak přemrtěné pohyby, a to vypadalo, e dostala záchvat.

“Dělej, Vobřízko,” zamumlal jeden z trpaslíků u trůnu a ostatní se znovu rozesmáli.

Bruenor zvedl korbel a poklepal na něj prstem. “Devět,” připomněl chytrolínovi. Pařízka očividně vedla. Pokud předvede kouzlo, které se Jerbolahovi nepovedlo, bude prakticky nemoné ji porazit a stane se prýmařovou paní.

Trpaslík stojící za pokořeným ibalem mu utědřil pohlavek.

“Rudý!” vykřikla Pařízka z plných plic.

Nic se nestalo.

Ze zástupu se ozvalo pochechtávání, vzbudila vak v trpaslících spíe zvědavost ne pobavení. Pařízka byla mocná kouzelnice a měla tedy komnatu alespoň nějak ozářit. Vechny náhle přepadl pocit, tedy vechny a na Jerbolaha, který stále trval na tom, e kouzlo dokonale funguje, e něco není v pořádku.

Zmatená Pařízka se zahanbeně otočila k trůnu. Chystala se něco říct, omluvit se, kdy tu komnatou otřásla tak silná exploze, a Pařízce a polovině trpaslíků podrazila nohy.

Pařízka se překulila, otočila se a zadívala se do otevřeného prostoru kaple. Zničehonic se tam objevila koule modrých jisker, na okamik zůstala viset ve vzduchu a pak vystřelila rovnou k překvapenému Bruenorovi. Trpasličí král se přikrčil a zvedl pai v obraně. Korbel s várkou Pařízčiny svěcené vody mu vybuchl v ruce. Kolem začaly sret modré jiskry a trpaslíci se rychle běeli schovat.

Po místnosti vybuchovaly dalí a dalí zářící koule, svitěly kolem a od stěn a podlahy se odráelo hromové dunění.

“Cos to, u Devíti pekel, provedla?” zaječel trpasličí král, který se choulil na trůně.

Trpaslice se pokusila popřít zodpovědnost za nečekaný zvrat událostí, náhle se ale ve vzduchu objevila malá trubička a začala po Pařízce pálit pestrobarevné koule.

Zmatek trval několik dlouhých děsivých minut, během nich trpaslíci pobíhali vemi směry, jiskry jim svitěly v patách a pálily jim zadky a vousy. Pak bylo náhle po vem a v kapli páchnoucí po síře se rozhostilo naprosté ticho.

Bruenor se pomalu napřímil a pokusil se sebrat zbytky hrdosti.

“Cos to, u Devíti pekel, provedla?” obořil se na ni znovu a chudák Pařízka jen pokrčila rameny. Několik trpaslíků se chabě zasmálo.

“Aspoň e je furt červený,” zabručel Jerbolah, aby ho slyeli i ostatní. Trpaslík za ním mu utědřil dalí pohlavek.

Bruenor zavrtěl znechuceně hlavou, potom ale ztuhl, protoe se ve vzduchu přímo před ním objevil pár očí a hrozivě na něj zamoural.

Vzápětí ale spadly oční bulvy na zem, rozkutálely se a zastavily se několik stop od sebe.

Bruenor jen nevěřícně zíral, kdy se objevila přízračná ruka, sehnala oči dohromady a obrátila je k trpasličímu králi.

“No to se jetě nikdy nestalo,” prohlásil kdosi.

Bruenor vyděeně vyskočil, znovu se ale posadil a zasténal. Sice ten hlas u velmi dlouho neslyel, nikdy na něj ale nezapomene. Z velké části to vysvětlovalo, co se v kapli právě stalo.

“Harkl Harpel,” řekl Bruenor a trpaslíci okolo si mezi sebou začali vzrueně eptat. Větina z nich slyela příběhy o dobrodrustvích, která Bruenor zail v Dlouhém Sedle, ve městě na západ od Mitrilové síně, které bylo domovem legendárního, i kdy výstředního klanu kouzelníků Harpelů. Bruenor a jeho společníci navtívili Dlouhé Sedlo a Břečanové sídlo, kdy pátrali po Mitrilové síni. Trpaslík neměl magii rád, proto na to místo nikdy nezapomene a nikdy na ně nebude vzpomínat v dobrém.

“Zdravím, králi Bruenore,” řekl hlas, který vycházel z podlahy přímo pod očními bulvami.

“Se vopravdu tady?” zeptal se trpasličí král.

“Hra,” zasténala podlaha. “Slyím zároveň vás i vechny, kdo jsou se mnou ve Střapaté holi,” odpověděl Harkl. Střapatá hůl byla hospůdka u Břečanového sídla v Dlouhém Sedle. “Okamik, prosím.”

Podlaha několikrát zamručela a oči jednou nebo dvakrát mrkly. Byla to ta nejpodivnějí věc, jakou kdy Bruenor spatřil, protoe oční víčka se objevila odnikud, zakryla na okamik bulvy a zase zmizela.

“Zdá se, e jsem na dvou místech najednou,” pokusil se vysvětlit Harkl. “Tady jsem slepý, protoe moje oči jsou očividně u vás. Zajímalo by mě, jestli bych je mohl dostat zpátky…” Znovu se objevila přízračná ruka a zamátrala po bulvách. Pokusila se jednu chytit, ale místo toho ji jen obrátila na podlaze.

“Jejda!” vyjekl Harkl zděeně. “Take takhle vidí jetěrky! To si musím poznamenat…”

“Harkle!” zařval Bruenor podráděně.

“Ach ano, ano, jistě,” odvětil Harkl a soustředil smysly, které mu zůstaly. “Prosím, odpuste mi mé rozruení, králi Bruenore. Tohle se jetě nikdy nestalo.”

“No, teďka u jo,” prohlásil Bruenor sue.

“Moje oči jsou tam,” řekl Harkl, jako by se snail uspořádat si mylenky nahlas. “A zbytek mě u tam bude brzy samozřejmě také. Vlastně jsem doufal, e u budu na místě, ale nějak se to nepovedlo. To je vskutku podivné. Mohl bych to zkusit znovu nebo poádat jednoho z bratrů…”

“Ne!” zařval Bruenor a trhl sebou při představě, e na něj začnou pret dalí kusy Harklova těla.

“Samozřejmě,” souhlasil Harkl po chvíli. “Příli nebezpečné. Příli podivné. Tak tedy dobrá. Přiel jsem, abych odpověděl na vai ádost, příteli trpasličí králi!”

Bruenor sloil hlavu do dlaně a povzdychl si. Přesně toho se u dva týdny obával. Poslal vyjednávače do Dlouhého Sedla se ádostí o pomoc ve válce jen proto, e Drizzt naléhal.

Kdo potřebuje nepřátele, kdy má na své straně Harplovy!

“Desetiden,” řekl Harklův hlas. “Dorazím za desetiden!” Nastala dlouhá odmlka. “Ehm, uhm, mohl byste mi prozatím schovat oči?”

Bruenor kývl a několik trpaslíků si pospíilo vpřed. Byli zvědaví a u se podivných věciček nebáli. Začali se hádat o to, kdo oči sebere, a nakonec se úkolu ujali dva trpaslíci - kadý vzal jedno a s očividnou radostí na ně dělal úklebky.

Bruenor zařval, a přestanou vyvádět, zrovna kdy Harkl vyjekl hrůzou.

“Prosím!” adonil z větí části nepřítomný mág. “A drí moje oči jen jeden trpaslík.” Oba trpaslíci okamitě popadli kořist pevněji.

“Dejte je Pařízce!” zařval Bruenor. “To vona vecko začla!”

Trpaslíci se zdráhali, ale báli se postavit přímému rozkazu krále, proto jí oči předali.

“A prosím, udrujte je vlhké,” poádal Harkl, na co Pařízka zareagovala tím, e si jedno z očí strčila do pusy.

“Takhle ne!” vykřikl hlas. “Ach, takhle ne!”

“To já bych je měl dostat!” protestoval Jerbolah. “Moje kouzlo fungovalo!” Trpaslík za ním mu utědřil dalí pohlavek.

Bruenor klesl do křesla a vrtěl hlavou. Bude trvat dlouho, ne nastolí mezi kleriky pořádek, a jetě déle budou trvat přípravy na válku, a dorazí Harpelovi.

Pařízku, která byla navzdory akování nejrozumnějí z přítomných trpaslíků, ovládly jetě černějí mylenky. Harklovo nečekané a podivné zjevení moná odvedlo pozornost od očividnějích problémů, nevysvětlilo ale, co se tady děje. Pařízka, několik dalích kleriků, a dokonce i písař si moc dobře uvědomovali, e něco není v pořádku.

~~~

Guenhwyvar zmáhala únava, kdy spolu s Drizztem a Catti dorazila do průsmyku vysoko v horách, kterým vedla cesta k východní bráně Mitrilové síně. Drizzt pozdrel pantera v Materiální sféře déle ne obvykle, ale Guenhwyvar byla navzdory vyčerpání ráda, e zůstala. Kvůli horečnatým přípravám hluboko v tunelech pod trpasličím komplexem se Drizzt a tím pádem ani Guenhwyvar nedostali ven často.

Soka pantera se velmi dlouho nacházela v rukou menzoberranzanských drowů, a panter proto celá staletí nespatřil svět na povrchu. Ale Guenhwyvar se přesto cítila nejlépe v krajině pod otevřeným nebem, kde ili ostatní panteři a také Guenhwyvařini první společníci v Materiální sféře.

Guenhwyvar si výletu do hor uila, ale teď nastal čas vrátit se domů do Astrální sféry a odpočinout si. Drow a panter spolu rádi trávili čas, ale nyní si podobný přepych nemohli dovolit, protoe jim hrozilo velké nebezpečí, válka, ve které budou Drizzt s Guenhwyvar bojovat bok po boku a jistě sehrají důleitou roli.

Panter se točil v kruzích okolo soky a rozplýval se, a se proměnil v nehmotnou edou mlhu.

~~~

Kdy Guenhwyvar opustila materiální svět, vstoupila do dlouhého, nízkého, klikatého tunelu, na stříbrnou stezku, která vedla zpátky do Astrální sféry. Panter lehce klusal, protoe netouil odejít, a také byl příli vyčerpaný, ne aby běel rychle. Čekala ho jen krátká cesta, během ní se obvykle nic nestalo.

Guenhwyvar oběhla zatáčku, zprudka se zastavila a přitiskla ui k hlavě.

Tunel před ní hořel.

Z plamenů vyskakovaly děsivé přízraky, které se kočky zjevně nebály. Guenhwyvar udělala několik krátkých kroků vpřed. Cítila prudký ár, viděla ohnivé démony a slyela, jak se smějí, zatímco poírají oblé stěny tunelu.

Poryv větru Guenhwyvar prozradil, e tunel byl někde v prázdnotě mezi sférami bytí protren. Vír těla ohnivých démonů protáhl a vysál je ven. Zbývající plameny divoce tančily, poskakovaly a třepotaly se. Na okamik to vypadalo, e zhasly docela, vzápětí se ale znovu zuřivě rozhořely. Vítr tlačil Guenhwyvar do zad, postrkoval ji vpřed a strhával ve v tunelu do praskliny, do nicoty.

Guenhwyvar instinktivně poznala, e pokud síle podlehne, pokud neunikne, zůstane navěky bezmocně ztracená mezi sférami.

Panter zabořil drápy do země a začal pomalu couvat. Ostrý vichr, se kterým bojoval o kadý palec, mu cuchal srst a obracel ji patným směrem.

Jeden krok zpátky.

Povrch tunelu byl hladký a tvrdý a panterovi se nedařilo do něj dostatečně zarýt drápy. Guenhwyvar zběsile krábala po zemi, ale nevyhnutelně klouzala k plamenům a k puklině.

~~~

“Co je?” zeptala se Catti. Drizzt se zatvářil zmateně, kdy zvedl soku ze země.

“Teplá,” odvětil Drizzt. “Figurka je teplá.”

Catti také nakrčila zmateně tvář. Náhle ji ovládla nepochopitelná hrůza. “Zavolej Guen zpátky,” pobídla ho.

Drizzta přepadl stejný strach a chystal se to udělat. Poloil soku na zem a zavolal.

~~~

Guenhwyvar volání slyela a zoufale na ně touila odpovědět, ale byla u příli blízko pukliny. Divoké plameny tančily vysoko a oehly panterovi čenich. Vichr byl stále prudí a Guenhwyvar se neměla čeho zachytit.

Pantera ovládl strach a al. U nikdy neodpoví na Drizztovo zavolání. U nikdy s ním nebude lovit v lesích okolo Mitrilové síně, ani s ním a Catti nepoběí dolů horskými stezkami.

Guenhwyvar u v minulosti truchlila, kdy některý z jejích pánů zemřel. Drizzta ale nikdo nenahradí. A ani Catti, Regise, a dokonce ani nabručeného Bruenora, jeho lásku a nelibost zároveň si Guenhwyvar nesmírně uívala.

Guenhwyvar si vzpomněla, jak ji Drizzt poádal, aby si na spícím Bruenorovi zdřímla. Jak tehdy trpaslík řval!

Plameny se zakously Guenhwyvar do tváře. U viděla do trhliny, viděla prázdnotu, která na ni čeká.

Odněkud zdaleka k ní přes vytí větru doléhalo Drizztovo volání, kočka ale odpovědět nemohla.

7

BAENŘINA VINA

Jarlaxl neměl Uthegentala Armgo, Patrona a bojového mistra Barrison del’Armgo, Druhého rodu Menzoberranzanu, nijak v lásce. Popravdě si nebyl jistý, jestli je Uthegental vůbec drow. Byl toti est stop vysoký, svalnatý a váil skoro dvě stě liber a patřil tak k největím drowům, jaké kdy obvykle tíhlý národ v Temných říích spatřil. Ale nelítostný bojový mistr se nevyznačoval jen velikostí. Jarlaxla vichni povaovali za výstředního, Uthegental je prostě děsil. Bílé vlasy měl ostříhané nakrátko a zjeené hustou, elatinovou pastou, která se vyvařovala z vemen rothé. Zakřivený nos si Uthegental propíchl mitrilovým kruhem a z obou tváří mu trčel zlatý pendlík.

Za zbraň si zvolil trojzubec, který byl stejně černý jako jeho dokonale vykovaná plátová zbroj, a u opasku měl zavěenou sí, o ní se říkalo, e je magická.

Jarlaxl byl rád, e se Uthegental toho dne alespoň nepomaloval válečnými barvami, e si na kůi nenačrtl klikaté čáry nějakou neznámou barvou, která v normálním i v infračerveném spektru lutě a rudě zářila. V Menzoberranzanu bylo veřejným tajemstvím, e Uthegental není jen Patron Matrony matky Mez’Barris, nýbr i milenec mnoha dalích en z rodu Barrison del’Armgo. Druhý rod ho povaoval za chovného býka a představa, e okolo pobíhají tucty malých Uthegentalů, vnesla Jarlaxlovi na tvář kyselý výraz.

“Magie zdivočela, ale já zůstávám silný!” zavrčel exoticky vypadající bojový mistr a věčně svratěné obočí mu propůjčovalo jetě impozantnějí výraz. Zvedl jednu statnou pai do strany, ohnul ji v lokti a vystavil na odiv mohutné svaly.

Jarlaxl si připomněl, kde je, e se nachází ve svém táboře a ve své komnatě, e sedí za svým stolem a okolo se ukrývá tucet mimořádně zběhlých a nezpochybnitelně věrných vojáků Bregan D’aerthe. A i kdyby tajné spojence neměl, jeho stůl byl vybaven řadou smrtících pastí, které by ho obtíného návtěvníka snadno zbavily. A sám Jarlaxl také nebyl patný bojovník. Jedna jeho část - velmi malá část - přemýlela, jak by si asi v souboji s Uthegentalem vedl.

Vůdce oldáků dokázal zastrait málokdo, ale tváří v tvář takovému ílenství si přece jen dovolil trochu pokory.

“Ultrin Sargtlin!” pokračoval Uthegental. Znamenalo to “nejlepí válečník”, co byl titul, který měl Uthegental po smrti Dantraga Baenre jistý. Větina temných elfů byla přesvědčena o tom, e mezi Uthegentalem a Dantragem, kteří byli zapřísáhlými nepřáteli, nakonec dojde k souboji a Jarlaxl často přemýlel, jak by asi střet dopadl.

Dantrag byl rychlejí ne kdokoli jiný, Uthegental zase větí a silnějí, a Jarlaxl ho proto povaoval za favorita. Říkalo se, e kdy Uthegentala ovládla krveíznivost, měl sílu obra. Stralivý bojový mistr byl tak surový, e niím tvorům, s nimi bojoval, například goblinským otrokům, dovolil zasadit první ránu. Ani se ji nepokusil odrazit, přijal ji a uíval si bolest, teprve pak roztrhal nepřítele na kusy a nechal si nejavnatějí části jeho těla připravit k večeři.

Jarlaxl se při té představě otřásl, zapudil ji z mysli a připomněl si, e mají s Uthegentalem na práci důleitějí věci.

“ádný bojový mistr, ádný drow v Menzoberranzanu se mi nevyrovná,” chvástal se Uthegental. Podle Jarlaxla k tomu měl jediný důvod, a to přehnanou pýchu.

Vychloubal se a vychloubal, a přestoe ho Jarlaxl touil přeruit a zeptat se, kam tím vlastně míří, mlčel, protoe si byl jistý, e se vyslanec Druhého rodu nakonec dostane k věci.

Uthegental náhle zmlkl, sebral ze stolu drahokam, který oldák pouíval jako těítko, a něco zamumlal. Jarlaxl jeho slova nezachytil, postřehl ale slabý záblesk v obrovské drowské broi s emblémem rodu Barrison del’Armgo. Uthegental potom drahokam zvedl a ví silou stiskl. Svaly na pai se mu napjaly a vystouply, kámen ale nerozdrtil.

“Měl bych ho rozmáčknout,” zavrčel Uthegental. “Takovou mocí mě obdarovala Lloth!”

“Drahokam by za moc nestál, kdybys ho proměnil v prach,” odvětil Jarlaxl sue. O co Uthegentalovi jde? přemýlel. Po celém městě se s magií děly divné věci a Jarlaxl náhle pochopil, proč se Uthegental tolik chvástá. Bojový mistr byl stále silný, ale u ne tak silný, a to mu zjevně dělalo nemalé starosti.

“Magie selhává,” prohlásil bojový mistr, “selhává naprosto vude. Kněky klečí a modlí se, obětují jednoho drowa za druhým, ale ani Lloth, ani její sluebnice nepřicházejí. Magie selhává a vechno je to vina Matrony Baenre!”

Jarlaxl si viml, e Uthegental má tendenci opakovat věci. Asi si tak připomíná, o čem je řeč, napadlo oldáka a jeho kyselý výraz vyjadřoval, co si myslí o Uthegentalově intelektu. Uthegental to samozřejmě nepochopil.

“To nemůe vědět,” odvětil oldák. Uthegentalovo obvinění bezpochyby pocházelo z úst samotné Matrony Mez’Barris. oldákovi začínala docházet spousta věcí. Mez’Barris poslala Uthegentala, aby odhalil záměry Bregan D’aerthe a zjistil, jestli nastal správný čas k zásahu proti rodu Baenre. Uthegentalova slova byla moná zatracující, ale nedala se obrátit proti Barrison del’Armgo, protoe její bojový mistr si neustále poutěl pusu na pacír a chválil jen jedinou osobu, a to sám sebe.

“To Matrona Baenre nechala uniknout odpadlíka Do’Urdena,” zařval Uthegental. “To ona vedla nezdařený velký obřad! Selhal obřad a teď selhává i magie.”

Zopakuj to jetě jednou, pomyslel si Jarlaxl, ale moudře si ponechal posměnou poznámku pro sebe. Nedrádila ho jen Uthegentalova hloupost, ale i to, e se stejný názor íří celým městem. Jarlaxla zlobilo, e menzoberranzantí temní elfové mají úsudek ovlivněný slepým přesvědčením, e vekeré dění má hlubí význam, e se za kadým krokem Pavoučí královny skrývá nějaký velký plán. Kněky si byly jisté, e Drizzt Do’Urden popřel Lloth a utekl jen proto, e si Pavoučí královna přála, aby rod Do’Urden padl, a polapení odpadlíka se tak stalo pro ctiádostivé rody prostředkem k získání lepího postavení.

Byla to omezující filozofie, která zbavovala drowy svobodné vůle. Jistě, Lloth si určitě přála, aby Drizzta chytili, a naruení velkého obřadu ji rozzlobilo - pokud si toho vůbec vimla! Ale myslet si, e ve, co se nyní děje, souvisí s jedinou událostí, která je v pětitisícileté historii Menzoberranzanu naprosto bezvýznamná, bylo poetile jeitné. Obyvatelé Menzoberranzanu si prostě mysleli, e se ve ve vesmíru točí jen okolo nich.

“Tak proč nechala magie na holičkách vechny rody?” zeptal se Jarlaxl Uthegentala. “Proč nejen rod Baenre?”

Uthegental prudce zavrtěl hlavou, protoe nebyl ochotný námitku ani zváit. “Zklamali jsme Lloth a byli jsme za to potrestáni,” prohlásil. “koda, e jsem na odpadlíka nenarazil já místo toho uboáka Dantraga Baenre!”

Tak to by Jarlaxl rád viděl! Drizzt Do’Urden v souboji s Uthegentalem. Při tom pomylení mrazilo Jarlaxla u páteře.

“Nemůe popřít, e Lloth stála na Dantragově straně,” namítl Jarlaxl, “rozhodně ne na straně Drizzta Do’Urdena. Tak jak je moné, e Drizzt zvítězil?”

Uthegental svratil obočí tak zuřivě, e mu skoro zakrylo rudě zářící oči, a Jarlaxl rychle zváil, zda je rozumné na Uthegentala tlačit. Postavit se za Matronu Baenre byla jedna věc, otřást základy světa náboensky zaslepeného otroka vak bylo něco docela jiného.

“Vechno u se nějak vyřeí,” ujistil ho Jarlaxl. “V Arach-Tinilithu, v celé Akademii a v kadé kapli kadého rodu se drowové modlí k Lloth.”

“Ale jejich modlitby zůstávají nevyslyeny,” připomněl Uthegental ihned. “Lloth se na nás zlobí a neodpoví nám, dokud nepotrestáme ty, kdo ji urazili.”

Moná zůstávají modlitby bez odpovědi proto, e je Lloth vůbec neslyí, napadlo Jarlaxla. Na rozdíl od větiny typicky xenofobních drowů se oldák zajímal o to, co se děje ve světě. Díky kontaktům v Třpytivém Skaliti věděl, e kněí svirfnebli mají stejné problémy, e i magie hlubinných gnómů selhává. Jarlaxl věřil, e se stalo něco s boským panteonem, se samotnou podstatou magie.

“Není za tím Lloth,” prohlásil odváně a Uthegental vytřetil oči. Jarlaxl moc dobře věděl, co je v sázce - celá hierarchie města, a moná dokonce ivoty poloviny drowů v Menzoberranzanu - ale nevzdával se. “Alespoň ne jen Lloth. A se vrátí do města, podívej se na Narbondel,” řekl a mínil tím hodinový sloup Menzoberranzanu. “Je noc a měl by být studený, ale přesto září a je havějí ne kdy dřív, tak havý, e je jeho ár vidět i v normálním spektru, popravdě tak havý, e ádný drow nemůe v jeho blízkosti infračervené vidění vůbec pouít, jinak by oslepl. Ale Narbondel ovládá kouzelník, ne kněka,” pokračoval Jarlaxl a doufal, e i tupý Uthegental pochopí, kam míří.

“Pochybuje o tom, e by Lloth dokázala ovládnout hodiny?” zavrčel bojový mistr.

“Pochybuji, e by o to měla zájem!” odsekl Jarlaxl důrazně. “Magie Narbondelu nesouvisí s Lloth, nikdy s ní nesouvisela. Někteří menzoberranzantí arcimágové před Gromfem Baenre nebyli ani Llothinými stoupenci!” Skoro dodal, e ani Gromf není zrovna jejím odevzdaným uctívačem, ale rozhodl se nechat si tuto drobnost pro sebe. Nemělo smysl poskytnout zoufalému Druhému rodu dalí důvod myslet si, e rod Baenre ztratil přízeň Pavoučí královny.

“A podívej na kouzelné ohně ozařující jednotlivá sídla,” pokračoval Jarlaxl. Podle Uthegentalova zmateně nakrčeného obočí poznal, e hrubián je spíe zvědavý ne navztekaný, co bylo velmi neobvyklé. “Blikají nebo dočista pohasly. Ohně jsou dílem kouzelníků, ne kněek, a zdobí vechny domy, nejen sídlo Baenre. Řekl bych, e to, co se děje, nemá nic společného ani s námi, ani s tím, co se stalo o velkém obřadu. Pověz Matroně Mez’Barris, e si se ví úctou nemyslím, e Matrona Baenre nese vinu. Válkou s Prvním rodem se nic nevyřeí. Ne pokud k tomu Lloth nevydá přímý rozkaz.”

Na Uthegentalově obličeji se znovu usadil obvyklý podmračený výraz. Samozřejmě e je podráděný, uvědomil si Jarlaxl. Drowové v Menzoberranzanu i svirfnebli v Třpytivém Skaliti byli ze ztráty magie podrádění a nic, co by Jarlaxl řekl, by nezměnilo ani Uthegentalův názor, ani jeho krveíznivou touhu vzít sídlo Baenre útokem. Ale Jarlaxl věděl, e nemusí přesvědčit Uthegentala. Stačilo se jen postarat o to, aby řekl ty správné věci po návratu do sídla Barrison del’Armgo. U pouhá skutečnost, e Mez’Barris poslala tak důleitého vyslance, svého Patrona a bojového mistra, Jarlaxlovi napověděla, e nezačne strojit úklady proti Baenre bez podpory nebo alespoň souhlasu Bregan D’aerthe.

“Půjdu,” prohlásil Uthegental, co byla nejpříjemnějí zpráva, jakou Jarlaxl slyel od chvíle, kdy hrubián do jeho tábora vstoupil.

Jarlaxl si sundal irák, přejel si rukama po holé hlavě a pohodlně se opřel. Neměl tuení, co se vlastně děje. Moná vechen zmatek znamenal, e někdo zničil samotnou Lloth. A to by nebyla zas a tak patná věc, rozhodl se Jarlaxl.

Ale přesto doufal, e se události brzy samy vyřeí, jak naznačil Uthegentalovi, protoe věděl, e ádost - a skutečně to byla ádost - jít do války bude přicházet znovu a znovu a pokadé se za ní bude ukrývat větí zoufalství. Dříve nebo později bude rod Baenre čelit útoku.

Jarlaxl si vzpomněl na schůzku mezi Matronou Baenre a K’yorl Odran, Matronou matkou rodu Oblodra, Třetího a moná nejnebezpečnějího městského rodu, kterou Baenre svolala, kdy začala připravovat alianci k útoku na Mitrilovou síň, a které se Jarlaxl stal svědkem. Baenre tehdy jednala z pozice síly, protoe se těila Llothině nejvyí přízni. Otevřeně uráela K’yorl a Třetí rod a vnutila nevypočitatelné Matroně matce spojenectví prostými výhrůkami.

Moc dobře věděl, e na to K’yorl nikdy nezapomene. Moná je to právě ona, kdo tlačí Mez’Barris Armgo do války s rodem Baenre.

Jarlaxl miloval chaos, protoe ze zmatku vdy dokázal těit, ale tato monost mu začínala dělat starosti.

~~~

Velitel oldáků se v úvahách obvykle nemýlil, tentokrát vak ano. K’yorl Odran se nesnaila přimět Matronu Mez’Barris k válce s rodem Baenre. Právě naopak. Pokouela se podobnému konfliktu zabránit tím, e potají vyjednávala se esti Matronami matkami, které stály v hierarchii za Matronou Baenre - s výjimkou Ghenni’tiroth Tlabbar, Matronou matkou Čtvrtého rodu Faen Tlabbar, kterou K’yorl nesnáela a nikdy by jí nevěřila. Nebylo to tím, e by K’yorl zapomněla na Baenřiny uráky nebo se obávala podivných událostí. Vůbec ne.

Rod Oblodra si viml, e je něco v nepořádku díky rozsáhlé síti pehů a očividným znamením, jakými byly například Narbondel a blikající kouzelný oheň. Jeho členové toti nečerpali magii z modliteb k Pavoučí královně a nebyli ani kouzelníky. Oblodrani byli psionici. Jejich moc vycházela ze síly mysli a Čas svárů je zatím nijak neovlivnil.

Ale K’yorl nemohla dovolit, aby se to zbytek města dozvěděl. Rozkázala proto dvaceti kněkám, aby nechaly poblikávat psionickou obdobu kouzelného ohně, a jejich sídlo se tak ničím neliilo od sídel jiných rodů. A Mez’Barris a ostatním Matronám matkám připadala K’yorl stejně rozčilená a nervózní, jako byly ony samy.

Musela dret ve pod pokličkou a umlčet řeči o spiknutí. Protoe a se K’yorl ujistí, e ztráta magie není jen ďábelský trik, její rod zaútočí - sám. Matrona moná napadne napřed rod Faen Tlabbar, aby se mu pomstila za dlouhé roky, kdy byla nucena sledovat kadý jeho ctiádostivý krok, anebo udeří rovnou na tu zatracenou Baenre.

V kadém případě vak lstivá Matrona matka plánovala útočit sama.

~~~

Matrona Baenre seděla ztuhle v křesle na vyvýeném a pochodněmi ozářeném pódiu ve středu velké rodové kaple. Po její levici seděla Sos’Umptu, která o toto nejposvátnějí drowské místo pečovala, a po Baenřině pravici pak Triela, její nejstarí dcera a Matrona mistra drowské Akademie. Vechny hleděly vzhůru na Gromfovu iluzi a zdálo se podivně vhodné, e obraz u neměnil tvar z pavouka v drowku, a zpět, nýbr zmrzl uprostřed proměny a zůstal viset nehybně ve vzduchu jako moc, která vyzdvihla rod Baenre na vysokou pozici.

Nedaleko se lopotili goblintí a minotauří otroci a snaili se opravit roztřítěnou kupoli, Matrona Baenre si u ale nedělala naděje, e uvedením kaple do původního stavu napraví podivné, stralivé věci, které se děly v Menzoberranzanu. Uvěřila toti Jarlaxlovu tvrzení, e tu jde o něco větího ne jen o pokaený obřad a útěk odpadlíka. Uvěřila, e události v Menzoberranzanu jsou jen odrazem dění ve světě, v celém vesmíru, e se tu děje něco, čemu nerozumí a co je mimo její kontrolu.

To ale Matroně Baenre situaci neusnadnilo. Pokud ostatní rody nedojdou ke stejnému závěru, pokusí se ji nabídnout jako obě, kterou by uvedly ve do pořádku. Krátce pohlédla na dcery. Sos’Umptu patřila k nejméně ctiádostivým drowkám, jaké kdy poznala, a nemusela se jí proto nijak obávat. To Triela byla mnohem nebezpečnějí. Dlouhá léta se zdála spokojená se ivotem Matrony mistry Akademie, co nebyla nedůleitá pozice, vichni ale věřili, e se Triela jako nejstarí dcera rodu jednou stane jeho vládkyní.

Triela byla trpělivá jako její matka, ale byla stejně tak i vypočítavá. Pokud by dospěla k závěru, e odstraněním matky z trůnu získá rod Baenre zpět dobré jméno a pověst, neznala by slitování.

Proto ji Matrona Baenre povolala z Akademie na schůzku v kapli. Bylo to Sos’Umptino místo, Llothino místo, a Triela by se tu neodváila matku napadnout.

“Chci jménem Akademie poádat jednotlivé rody, aby nevyuily těchto těkých časů k válkám,” nadhodila Triela a přeruila tak ticho - eny Baenre nevnímaly buení a sténání otroků pracujících na klenuté střee sotva o několik set stop dál. Nevimly si ani toho, kdy jeden z minotaurů svrhl ze střechy jen tak pro pobavení goblina.

Matrona Baenre se zhluboka nadechla a zamyslela se nad dceřinými slovy a jejich významem. Samozřejmě e Triela rozele podobnou ádost. Akademie byla moná nejvíce stabilizující silou v Menzoberranzanu. Ale proč se o tom zmínila zrovna teď? Proč nepočkala a nepřednesla ádost otevřeně a před vemi?

Pokouí se mě Triela uklidnit? asla Matrona Baenre. Nebo mě chce zbavit obezřetnosti?

Podobné mylenky vířily Matroně Baenre hlavou, točily se pořád dokola a naráely jedna na druhou, a se roztřásla. Zdravý rozum ji nabádal, e je sebezničující snait se najít skrytý význam za kadým slovem a pokouet se odhalit záměry těch, kdo nejen nemusí být nepřátelé, ale mohou být dokonce spojenci. Ale Matrona Baenre začínala být zoufalá. Sotva před několika týdny stála na vrcholu moci a spojila celé město k útoku na trpasličí Mitrilovou síň na Povrchu.

Jak rychle o vechno přila! Stejně rychle jako padající stalaktit roztřítil střechu její milované kaple.

Jetě ale neskončila. Matrona Baenre neila dva tisíce let, jen aby se teď vzdala. Do pekel s Trielou, pokud se ji opravdu snaí připravit o trůn. Do pekel se vemi!

Matrona matka hlasitě tleskla a obě dcery sebou překvapeně trhly, kdy se před nimi objevil dvounohý netvor v dlouhém splývavém karmínovém hávu. Měl nafialovělou hlavu podobající se chobotnici, kolem kulaté, zubaté tlamy se mu ale kroutila jen čtyři tenká chapadla a měl mléčně bílé oči bez zorniček.

Baenřiny dcery illithida neboli česače myslí dobře znaly. El-Viddenvelp či Methil, jak mu vichni říkali, byl u dlouhá léta rádcem Matrony Baenre a jen zřídkakdy se od ní vzdaloval. Sos’Umptu s Trielou se rychle vzpamatovaly a zvědavě pohlédly na matku.

Zdravím vás, Trielo, pronesl illithid telepaticky. A samozřejmě i vás, Sos’Umptu, na tomto, vaem místě.

Obě dcery kývly a odpověděly také v duchu, protoe věděly, e Methil jejich mylenky uslyí stejně jasně, jako by je pronesly nahlas.

“Hlupačky!” zařvala na ně Matrona Baenre. Vyskočila z křesla, zprudka se otočila a tvář se jí divoce stáhla. “Jak máme přeít, kdy dvě z mých hlavních velitelek a nejbliích rádkyň jsou tak pitomé?”

Zmatená Sos’Umptu se hluboce zastyděla, a dokonce si zakryla tvář irokým rukávem černofialového atu.

Triela byla zkuenějí ne její mladí sestra a po počátečním oku rychle pochopila, kam matka míří. “Illithid neztratil svoji moc,” prohlásila a Sos’Umptu zvědavě vykoukla přes pai.

“Ani trochu,” souhlasila Matrona Baenre a její hlas nezněl zrovna astně.

“Ale pak máme výhodu,” odváila se Sos’Umptu promluvit. “Protoe Methil je nám věrný,” dodala neomaleně. Bylo zbytečné skrývat skutečné pocity za polopravdami, protoe illithid by jí stejně přečetl mylenky. “A je jediný svého druhu v Menzoberranzanu.”

“Ale ne jediný, kdo pouívá takovou moc!” zařvala na ni Matrona Baenre a Sos’Umptu se znovu schoulila v křesle.

“K’yorl,” vydechla Triela. “Pokud Methil neztratil své schopnosti…”

“Pak zůstala moc i rodu Oblodra,” dokončila Baenre ponuře.

Pouívají své schopnosti neustále, potvrdil Methil telepaticky. Kouzelný oheň na jejich sídle by neblikal, kdyby ho K’yorliny kněky mentálně neřídily.

“Je to jisté?” zeptala se Triela. Neexistoval jednoznačný vzorec, podle kterého by magie selhávala, byl to prostě jeden velký zmatek. Moná Methil nebyl jetě zasaen nebo si ani neuvědomoval, e byl nějak ovlivněn. A moná zmatky postihly i kouzelný oheň rodu Oblodra, i kdy měl jinou podstatu.

Psioničtí tvorové dokáí vycítit psionickou moc, ujistil ji Methil. Třetí rod překypuje energií.

“A K’yorl předstírá, e tomu tak není,” dodala Matrona Baenre jedovatě.

“Chystá se k překvapivému útoku,” hádala Triela.

Matrona Baenre pochmurně kývla.

“A co Methil?” nadhodila Sos’Umptu s nadějí. “Jeho moc je obrovská.”

“S K’yorl by se Methil snadno vypořádal,” ujistila Matrona Baenre dceru, i kdy Methil dělal toté telepaticky a vyzařovala z něj přitom nezlomná sebejistota. “Ale K’yorl není jediná, kdo mezi Oblodrany ovládá psionickou sílu.”

“Kolik?” zajímala se Triela, ale Matrona Baenre jen pokrčila rameny.

Mnoho, odvětil Methil v mysli.

Trielu něco napadlo, a protoe jí Methil tak jako tak četl mylenky, pronesla podezření nahlas. “Pokud nás Oblodrani napadnou, na kterou stranu se přidá Methil?”

Matronu Baenre dceřina přímost na okamik zaskočila, ale pak pochopila, e Triela neměla na vybranou a musela své podezření vyslovit.

“A přivede si na pomoc spojence z illithidské jeskyně nedaleko odsud?” naléhala Triela. “Pokud by se v případě potřeby postavila na nai stranu stovka illithidů…”

Methil neodpověděl ani nic telepaticky nenaznačil, a to byla pro Baenre dostačující odpověď.

“Nae problémy česače myslí nezajímají,” řekla Matrona Baenre. Věděla, e tomu tak je. Pokusila se illithidy získat pro nájezd na Mitrilovou síň příslibem bohatství a pevné aliance, ale nadpřirození tvorové s hlavami podobnými chobotnicím se řídili jinými pohnutkami, které se v ničem nepodobaly motivům temných elfů ani jiných národů Temných říí. A přestoe jednala Matrona Baenre s Methilem u dlouhé roky, stále ho nechápala. Jediné, co jí illithidé pro důleitý útok přislíbili, byl Methil a dalí dva česači myslí, je souhlasili, e ji doprovodí výměnou za sto koboldů a dvacítku drowů, kteří se stanou otroky v malém illithidském jeskynním městě.

Víc u se nedalo říct. Stráci sídla byli v pohotovosti a na svých místech. Kadý drow, kterého nebylo potřeba jinde, se modlil o pomoc k Pavoučí královně. Rod Baenre dělal, co bylo v jeho silách, aby odvrátil katastrofu, ale Matrona matka nevěřila, e uspějí. K’yorl za ní přila několikrát bez ohláení a překonala kouzelný plot i dalí magické ochrany sídla. Matrona matka rodu Oblodra to udělala jen proto, aby se Baenre vysmála, a popravdě mohla ve chvíli, kdy ji Baenre odhalila, překvapit u jen máločím. Ale čeho veho můe K’yorl dosáhnout, kdy magické ochrany neúčinkují? přemýlela Baenre. A jak by mohla Matrona Baenre psioničce vzdorovat, kdy její vlastní magie nefungovala?

Její jedinou obranou byl očividně Methil, ale tomu nevěřila ani ho nechápala.

Vůbec se jí to nelíbilo.

8

MAGICKÁ ZJEVENÍ

Guenhwyvar jetě nikdy nepoznala takovou bolest a agónii. A co víc, cítila opravdové zoufalství. Guenhwyvar byla magický tvor, manifestace ivotní síly zvířete, kterého na Torilu znali pod jménem panter. Samotná její existence závisela na magii, stejně jako tunel, který umoňoval Drizztovi a mnohým před ním povolat Guenhwyvar do Základní materiální sféry.

Ale magie se rozpadala, mystický, předvídatelný vzor, do kterého byla univerzální magie vpletena, se trhal. A pantera ovládlo zoufalství.

Guenhwyvar slyela, jak ji Drizzt volá, jak prosí. Drow věděl, e Guen má potíe, a jeho hlas odráel zoufalství. Hluboko v srdci, které bylo svázáno s kočičí společnicí, Drizzt Do’Urden věděl, e Guenhwyvar brzy ztratí navdy.

Při tom pomylení pantera zamrazilo a dodalo mu to novou naději, nový pohled na věc. Guenhwyvar se soustředila na Drizzta a představila si, jakou bolest bude cítit, pokud u se k milovanému pánovi nikdy nevrátí. Panter tie a vzdorně vrčel a mocně krábal zadními běhy. Přitom si vytrhl jeden dráp, který se mu zachytil na hladkém, tvrdém povrchu.

Bolest ale pantera nezastavila, protoe nebyla ničím ve srovnání s představou, e sklouzne do plamenů a vypadne z tunelu, který představoval jediné spojení s materiálním světem a s Drizztem Do’Urdenem.

Guenhwyvar bojovala a vzdorovala déle ne jakýkoli jiný tvor. Ale přestoe nesklouzla blí k trhlině, nepřiblíila se ani k prosícímu pánovi.

Nakonec se vyčerpaná Guenhwyvar ztraceně, bezmocně ohlédla přes rameno. Svaly se jí roztřásly a povolily.

Vichr smetl pantera k ohnivé trhlině.

~~~

Matrona Baenre nervózně přecházela sem a tam po malé komnatě. Očekávala, e kadým okamikem vrazí dovnitř jeden ze stráců a oznámí jí, e sídlo bylo napadeno, e celé město povstalo proti jejímu rodu, protoe ho viní z problémů, které ho potkaly.

Jetě nedávno snila Baenre o velkém taení, dosáhla vrcholu své moci. Mitrilovou síň měla na dosah, a co víc, město bylo připraveno ji následovat.

Ale teď se bála, e si neudrí ani svůj rod, říi Baenre, která přečkala pět tisíc let.

“Mitrilová síň,” zaklela zátiplná drowka, jako by vzdálené místo bylo příčinou vech jejích potíí. Vyzáblá hruď se jí nadouvala těkým dechem, kdy popadla oběma rukama řetízek a strhla si ho z krku.

“Mitrilová síň!” zařvala na prsten vydlabaný ze zubu Gandaluga Válečného kladiva, patrona Bruenorova klanu, který představoval skutečné pouto se světem na Povrchu. Vichni drowové, dokonce i Baenřini nejblií, si mysleli, e to Drizzt Do’Urden je příčinou invaze a důvodem, proč Lloth nebezpečnou výpravu posvětila.

Drizzt byl ale jen kouskem skládačky, a jetě k tomu velmi malým. Skutečnou hybnou silou byl tento malý krouek. Uvnitř byl uvězněn zmučený duch Gandaluga, který znal rozloení Mitrilové síně i způsoby klanu Válečného kladiva. Trpasličího krále uvěznila před mnoha staletími samotná Matrona Baenre a byl to jen slepý osud, e se odpadlík z Menzoberranzanu připojil k Bruenorovu klanu, slepý osud, který poskytl Matroně Baenre výmluvu pro výpravu, po ní prahla desetiletí.

Baenre rozčileně vykřikla a mrtila zubem přes komnatu, okovaně ale ucouvla, kdy prsten explodoval.

Kouř se rozplynul a Baenre tupě zírala do kouta místnosti, kde klečel nahý trpaslík. Matrona matka se narovnala a zavrtěla nevěřícně hlavou, protoe se jí nezjevil jen Gandalugův duch, nýbr sám trpaslík!

“Odvauje se objevit?” zaječela Baenre, ale její zlost maskovala strach. Kdy v minulosti povolala Gandalugovo fyzické tělo z mimosférického vězení, nikdy nebyl úplný, nebyl hmotný - a nikdy nebyl nahý. Při pohledu na něj si Baenre uvědomila, e Gandalugovo vězení přestalo existovat a e se a na aty vrátil přesně takový, jaký byl, kdy ho Baenre zajala.

Zbitý starý trpaslík se zadíval na věznitelku a mučitelku. Baenre promluvila drowsky a Gandalug jí samozřejmě nerozuměl ani slovo. Ale na tom sotva záleelo, protoe ji neposlouchal. Popravdě byl nepříčetný.

Vrčel, protoe mu kadý pohyb působil nesmírnou bolest, přinutil se ale napřímit, pak se odhodlaně zvedl na jednu, potom i na druhou nohu. Poznal, e se něco změnilo. Po staletích mučení a prázdné existence v edé nicotě se Gandalug Válečné kladivo cítil jiný, úplný a skutečný. Od zajetí neil starý trpaslík v realitě, ale ve snu. Kdykoli ho stará čarodějnice povolala, obklopily ho děsivé obrazy, a zbytek času, netuil, jak dlouho, trávil v nicotě, kde místo, čas a mylenky splynuly v jednu dlouhou prázdnotu.

Ale teď… teď se Gandalug cítil jinak, cítil dokonce i vrzání a bolest ve starých kloubech. Jak úasný to byl pocit!

“Vra se zpátky!” poručila Baenre a tentokrát promluvila jazykem Povrchu, kterým se starým trpaslíkem vdy hovořila. “Vra se do vězení, ne tě zavolám!”

Gandalug se rozhlédl a viml si řetízku na podlaze, krouek ze zubu ale nikde neviděl.

“Myslím, e ne,” prohlásil trpaslík těkým, starodávným dialektem a udělal krok vpřed.

Baenre přimhouřila nebezpečně oči. “Jak se odvauje?” zaeptala a vytáhla tenkou hůlku. Věděla, jak nebezpečný trpaslík je, proto neztrácela čas, ukázala na něj a pronesla kouzelnou formuli, která měla omotat trpaslíka pavučinou a pevně ho spoutat.

Nic se nestalo.

Gandalug udělal dalí krok a vrčel přitom jako hladové zvíře.

Baenřin tvrdý pohled zmizel a nahradil ho strach. Vyrostla s magií a spoléhala na ni, e ji ochrání a rozdrtí její nepřátele. S magickými předměty, které s sebou neustále nosila, a se sbírkou mocných kouzel dokázala odrazit jakéhokoli nepřítele a rozdrtit třeba i celý oddíl nejlepích trpasličích válečníků. Ale bez kouzelných pomůcek a zaklínadel byla Matrona Baenre jen ubohý tvor, křehká, seschlá stařena.

Gandalugovi by bylo jedno, kdyby před ním v tu chvíli stál třeba obr. Z nějakého nepochopitelného důvodu se dostal z vězení, byl volný a ve vlastním těle, co byl pocit, který nezail u dva tisíce let.

Baenre mohla pouít i jiné triky a některé, jako například pytlíček s pavouky, jetě chaotické magické pavučině Času svárů nepodlehly. Nemohla ale riskovat. Ne teď, kdy byla tak zranitelná.

Otočila se a rozběhla se ke dveřím.

Gandalug napjal mocné svaly na nohách, odrazil se a přeskočil patnáct stop, které ho dělily od dveří a jeho mučitelky.

Baenre zasáhla do hrudi pěst a vyrazila jí dech, ne se ale mohla vzpamatovat, rozzuřený trpaslík ji popadl a roztočil si ji nad hlavou.

Vzápětí prolétla vzduchem, narazila do stěny na opačné straně místnosti a zhroutila se na zem.

“Utrhnu ti palici,” slíbil Gandalug a vykročil k ní.

Rozlétly se dveře a do komnaty vrazil Berg’inyon. Gandalug se k němu zprudka otočil a Berg’inyon tasil meče. Překvapilo ho, e se trpaslík dostal nejen do Menzoberranzanu, ale a do soukromých komnat jeho matky. Zvedl meče, ale Gandalug je chytil do rukou.

Kdyby byly ostré čepele očarované, lehce by ruce houevnatého trpaslíka proaly. Ale i bez kouzla, které se ztratilo ve víru chaosu, se zařízly hluboko.

Gandalug si toho sotva viml. Trhl Berg’inyonovými paemi do stran a tíhlý drow se nemohl s jeho hrubou silou měřit. Trpaslík udeřil hlavou do Berg’inyonovy jemné zbroje, její tenké kruhy čerpaly sílu rovně z magie.

Trpaslík buil hlavou do Berg’inyona, drow sténal a brzy u jen přidueně sípal. Vzápětí se mladému Baenrovi, který rychle ztrácel vědomí, podlomila kolena a Gandalug mu vytrhl meče z rukou. Trpaslík Berg’inyona naposledy pratil hlavou, a protoe u ho nedrel a tím pádem ani nepodpíral, klesl drow na zem.

Gandalug nadále ignoroval hluboké řezné rány na rukách, odhodil jeden z Berg’inyonových mečů stranou a druhý chytil za jílec. Potom se obrátil k Matroně Baenre, která stále seděla na zemi u stěny a snaila se vzpamatovat.

“Proč u se nesměje?” pokleboval se trpaslík a plíil se vpřed. “Chci, aby ses smála, a ti useknu hlavu a vem ji ukáu!”

Následující krok byl pro trpasličího krále posledním, protoe se před ním v tu chvíli zhmotnil netvor s hlavou jako chobotnice a zamával jeho směrem chapadly.

Přes Gandaluga se přelil ochromující proud mentální energie a trpaslík málem upustil meč. Divoce zavrtěl hlavou, aby zůstal při vědomí.

Vrčel a třásl střapatou hlavou, jak mu na smysly zaútočil druhý, pak i třetí výboj. Kdyby se Gandalug obrnil zuřivostí, moná by jim odolal a nepodlehl by ani dvěma následným útokům Methila. Ale jeho vztek ustoupil ve zmatek a ten nebyl dostatečně silnou emocí, aby porazila mocného illithida.

Gandalug neslyel, jak drowský meč zařinčel o zem, ani kdy Matrona Baenre zavolala na Methila a probouzejícího se Berg’inyona, aby trpaslíka nezabíjeli.

Baenre byla vylekaná, děsila se změn v magii, kterým nerozuměla. Ale strach nepotlačil její zá. Z nevysvětlitelného důvodu Gandalug znovu oil, vrátil se zpět do těla a unikl z roztřítěného prstenu.

Ale to jí nezabrání pomstít se mu za útok a za uráku. Baenre dokázala mistrně mučit ducha, ale v týrání ivých bytostí vynikala.

~~~

“Guenhwyvar!” Figurka teď byla havá, ale Drizzt ji tvrdohlavě drel a tiskl si ji k hrudi, k srdci, i kdy mu okraj plátě začínal doutnat a kůi na rukách měl plnou puchýřů.

Věděl, e soku nepustí. Věděl, e ztrácí Guenhwyvar navdy, a jako voják svírající v náruči umírajícího přítele, ji Drizzt odmítal pustit, chtěl s ní být a do konce.

Jeho zoufalé volání začínalo slábnout. Ne e by rezignoval, ale tak truchlivě se mu stáhlo hrdlo. Prsty měl spálené, ale stále odmítal soku pustit.

A tak mu ji sebrala Catti. Uposlechla náhlé, zoufalé nutkání, setřásla ze sebe bolest a al, popadla Drizzta hrubě za pai a vyrazila mu figurku z ruky.

Drizztův překvapený výraz se proměnil v odmítavé pobouření připomínající poslední výbuch matky, je se musí dívat, jak její dítě spoutějí v rakvi do hrobu. Sotva figurka dopadla na zem, tasila Catti Khazid’heu, jeho ostří nadále rudě zářilo kouzlem, přiskočila k soce a rozmáchla se mečem.

“Ne!” vykřikl Drizzt a vrhl se po ní.

Pozdě. Cattiny modré oči byly plné slz a mylenky jí zmateně vířily, nala ale odvahu pro poslední, zoufalý pokus o záchranu a sekla mocnou čepelí dolů. Khazid’hea dokázal roztít kámen a podařilo se mu to i nyní, a to v okamiku, kdy Guenhwyvar propadla trhlinou.

Ostře se zablesklo a Cattinou paí vystřelila vzhůru pronikavá bolest a pulzující magie, která ji odhodila dozadu. Drizzt se zastavil, otočil se, přikrčil se a zakryl si hlavu, protoe jakmile hlava soky odpadla, vylehl do vzduchu havý sloup ohně.

Plameny vzápětí pohasly a z rozbité soky se vyvalil hustý edý dým. Drizzt se pomalu narovnal a i Catti se vzpamatovala a společně zjistili, e před nimi stojí vyčerpaná Guenhwyvar, z její husté srsti se stále kouří.

Drizzt padl na kolena a pevně Guenhwyvar objal. Společně se pak odplazili ke Catti, která seděla na zemi, smála se a vzlykala napůl ochromená zásahem magie.

“Cos to udělala?” zeptal se Drizzt.

Nedokázala mu odpovědět. Neuměla přesně vysvětlit, co se stalo, kdy Khazid’hea kouzelnou figurku zasáhl. Pohlédla na čepel, která nyní leela tie vedle ní. U nezářila a v dříve dokonale hladkém ostří zel hluboký zub.

“Myslím, e sem si zničila meč,” odvětila Catti tie.

~~~

Později toho dne odpočíval Drizzt na lůku ve své komnatě v horních patrech Mitrilové síně a ustaraně pozoroval svoji panteří společnici. Guenhwyvar byla zpátky a instinkty Drizzta ujiovaly, e kdyby Catti soku nerozala, potkal by kočku mnohem horí osud.

Bylo to tak lepí, ale přesto to nebyla dobrá věc. Panter byl vyčerpaný. Leel u krbu na opačné straně malé komnaty, hlavu měl sloenou na tlapách a oči zavřené. Ale Drizzt věděl, e spánek Guenhwyvar nepomůe. Byla stvoření Astrální sféry a jen mezi hvězdami mohla načerpat novou sílu. V minulosti se u několikrát stalo, e okolnosti donutily Drizzta pozdret Guenhwyvar v Materiální sféře déle, ale i jediný den navíc Guen vysílil.

Řemeslníci Mitrilové síně, trpaslíci nemalých dovedností, v tu chvíli prozkoumávali rozseknutou soku a Bruenor poslal zprávu do Stříbroluní a poádal o pomoc lady Alustriel, která byla nejlepí kouzelnicí na této straně velké poutě Anauroch.

Jak dlouho jim to bude trvat? přemýlel Drizzt a nebyl si jistý, jestli někdo vůbec dokáe soku opravit. Jak dlouho Guenhwyvar přeije?

Do komnaty vrazila bez ohláení Catti. Stačil jediný pohled na její uplakanou tvář a Drizzt poznal, e je něco v nepořádku. Skulil se z lůka, aby se vydal ke stěně, na které visely jeho scimitary.

Ne ale stačil udělat jediný krok, zastoupila mu Catti cestu, pevně ho objala a strhla je oba na lůko.

“Vecko, co sem kdy chtěla,” řekla naléhavě a pevně ho sevřela.

Drizzt ji také objal, ale cítil se zmatený a okovaný. Podařilo se mu otočit hlavu, aby pohlédl mladé eně do očí a pokusil se přijít na to, co se děje.

“Byla sem pro tebe stvořená, Drizzte Do’Urdene,” vzlykala Catti. “Od chvíle, co sme se potkali, myslím jenom na tebe.”

Bylo to ílené. Drizzt se snail vyprostit z jejího objetí, ale nechtěl jí ublíit a Catti ho drela příli pevně a zoufale.

“Podívej se na mě,” tkala. “Řekni mi, e to cítí stejně!”

Drizzt se na Catti skutečně podíval a pozorně si krásnou mladou enu prohlédl. Měl ji rád, samozřejmě e měl. Miloval ji, a jednou nebo dvakrát o podobném okamiku dokonce snil.

Ale teď mu to připadalo příli divné a nenadálé. Jasně cítil, e s mladou enou není něco v pořádku, e se s ní stalo něco íleného jako s magií okolo.

“A co Wulfgar?” vypravil ze sebe Drizzt, ale přítelovo jméno zaznělo jen tlumeně, protoe se k němu Catti přitiskla a zakryla mu obličej vlasy. Chudák drow nedokázal jejím svodům, sladké vůni vlasů a teplu mrtného těla odolat.

Catti trhla hlavou, jako by ji uhodil. “Kdo?”

Teď měl zase Drizzt pocit, jako by dostal políček.

“Vem si mě,” naléhala Catti.

Kdyby Drizzt vykulil oči jetě víc, vypadly by mu z důlků.

“Pouij mě!” vykřikla.

“Pouij?” zopakoval Drizzt tlumeně.

“Udělej ze mě nástroj svýho tance,” pokračovala. “Já tě prosím! Kvůli tomu sem byla stvořená, po tom jediným touím.” Znenadání zmlkla, zvedla se na pai a s očima dokořán se na Drizzta zadívala, jako by ji napadlo něco nového. “Jsem lepí ne ostatní,” slíbila lstivě.

Jací ostatní? touil Drizzt zakřičet, ale čelist mu tak ochabla, e ze sebe nedokázal vypravit ani slovo.

“A ty taky,” pokračovala Catti. “Lepí ne ta enská, to u teď vím!”

Drizzt u se skoro vzchopil, ovládl se natolik, aby odpověděl, ale její poslední prohláení ho znovu připravilo o pevnou půdu pod nohama. Do pekel s jemnocity, rozhodl se, vykroutil se jí, svalil se z lůka a vyskočil na nohy.

Catti se vrhla za ním, chytila ho za nohu a ví silou se drela.

“Prosím, neodmítej mě, moje lásko!” ječela tak naléhavě, e Guenhwyvar zvedla hlavu a tie zavrčela. “Pouij mě, prosím! Jenom ve tvých rukách budu celá!”

Drizzt se natáhl dolů, aby se vyprostil. V tu chvíli si ale něčeho viml, něčeho u Cattina boku, a to ho přimělo okovaně zaváhat. Vysvětlovalo to vechno.

Catti měla u boku připnutý meč, který sebrala v Temných říích, meč s hlavou jednoroce. Ale hruka meče měla jiný tvar.

Byla vytvarovaná do podoby Cattiny tváře.

Jediným rychlým pohybem vytrhl Drizzt meč z pochvy a uskočil o dva kroky dozadu. Rudá linie, kouzelné ostří Khazid’hey, bylo zpátky a zářilo jasněji ne dřív. Drizzt ustoupil jetě o krok, protoe očekával dalí útok.

ádný nepřiel. Mladá ena zůstala napůl sedět, napůl klečet na podlaze. Zaklonila hlavu jakoby v extázi. “Ach, ano!” vykřikla.

Drizzt pohlédl na hruku meče a v tupém úasu sledoval, jak se Cattina tvář proměnila zpátky v jednoroce. Zbraň se prudce zahřála a Drizzt cítil, e je s mečem spojen, jako by to byla jeho milenka.

Drow zalapal po dechu a obrátil se ke Catti, která se napřímila a zvědavě se rozhlédla.

“Co to vyvádí s mým mečem?” zeptala se tie. Znovu se rozhlédla po komnatě, po Drizztově pokoji, a zatvářila se dočista popleteně. Drizzt z její tváře vyčetl i následující otázku: “Co tu dělám?”

“Musíme si promluvit,” řekl jí.

9

DŮSLEDKY

Stávalo se jen vzácně, e se audience u matky zúčastnili zároveň Gromf i Triela Baenre, a jetě vzácněji se stávalo, e se u podobného slyení objevili i Berg’inyon a Sos’Umptu a také dalí dvě význačné Baenřiny dcery, Bladen’Kerst a Quenthel. Vichni seděli v pohodlných křeslech v kapli, vichni a na Bladen’Kerst. Byla to nejsadističtějí drowka Prvního rodu a jako zvíře v kleci pochodovala se svratěným obočím a napulenými rty v kruzích. Byla po Triele druhou nejstarí dcerou a u dávno měla opustit rod a stát se Matronou v Akademii, nebo moná Matronou matkou vlastního niího rodu. Matrona Baenre to ale nedovolila, protoe se obávala, e by dceřino i na drowské poměry neurvalé chování zostudilo rod Baenre.

Pokadé kdy Bladen’Kerst prola kolem, Triela vzhlédla a znechuceně potřásla hlavou. Jen zřídkakdy si na sestru vzpomněla. Stejně jako Vendesa, kterou při útěku zabil Drizzt Do’Urden, byla Bladen’Kerst pouze matčin mučící nástroj, nic víc. Byla obyčejný kapar, výstřednost, ale a na obyčejné vojáky nemohla nikoho v rodě skutečně ohrozit.

Quenthel byla ale něco docela jiného a v dlouhých přestávkách mezi Bladen’Kerstinými průchody z ní Triela nespoutěla přísný, zkoumavý pohled.

A Quenthel jí pohled oplácela otevřeným nepřátelstvím. Rychle vystoupala řadami nejvyích kněek a na vrchol a říkalo se, e se těí Llothině přízni. Quenthel si nedělala iluze, moc dobře věděla, e kdyby neměla na své straně Lloth, Triela by se jí u dávno zbavila. Quenthel se toti nijak netajila ctiádostí. Vichni věděli, e se touí stát Matronou mistrou Arach-Tinilithu, co byla pozice, které se Triela za ádnou cenu nemínila vzdát.

“Sednout!” obořila se Matrona Baenre nakonec na protivnou Bladen’Kerst. Baenre měla jedno oko tak oteklé, e ho nedokázala ani otevřít, a tvář stále opuchlou od toho, jak narazila do zdi. Nebyla na podobná zranění zvyklá a ani ostatní ji jetě v takovém stavu neviděli. Obvykle by ji léčivé kouzlo okamitě uzdravilo, to ale v tuto chvíli nebylo moné.

Bladen’Kerst se zastavila, tvrdě se zahleděla na matku a na její rány. Byly dvojsmyslné. Na jedné straně dokazovaly, e Baenre není tak mocná, jak by měla být, e Matrona matka i vichni ostatní jsou velmi zranitelní. Na druhé straně ale společně s věčně podmračeným čelem odráela Baenřina zranění vztek.

Bladen’Kerst dospěla k názoru, e matčina zlost je mocnějí ne její zdánlivá a pravděpodobně i dočasná zranitelnost, a tak se moudře posadila do připraveného křesla. Dál ale nervózně klepala tvrdou botou - drowové obvykle nosili boty s měkkou podrákou, ty její se ale dobře hodily k nakopávání muů.

Nikdo jí nevěnoval pozornost. Vichni se zadívali směrem, kterým Matrona Baenre upřela zlostný pohled. Na Quenthel.

“Teď není čas na osobní ctiádost,” řekla Matrona Baenre klidně a váně.

Quenthel vykulila nevinně oči.

“Varuji tě,” dodala Matrona Baenre, která se nenechala falenou nevinností oklamat.

“A já taky!” ozvala se Triela rychle a odhodlaně. Obvykle by matku nepřeruila, nebyl to toti dobrý nápad, ale v tuto chvíli bylo potřeba problém jednou provdy vyřeit, a tak ji napadlo, e Baenre pomoc uvítá. “Celé roky jsi spoléhala na to, e tě Lloth ochrání. Ale ta je teď pryč a nikdo z nás netuí proč. Jsi zranitelná, sestro, zranitelnějí ne kdokoli z nás.”

Quenthel se předklonila a vyloudila zlý úsměv. “Tvrdí snad, e se k nám Pavoučí královna nevrátí? Obě víme, e tomu tak není,” zasyčela mladí Baenre. “A co ji od nás vlastně zahnalo?” Při poslední otázce pohlédla zpříma na matku. Jetě nikdo se Matroně Baenre tak otevřeně nepostavil.

“Není to tak, jak si myslí!” vytěkla Triela. Očekávala, e se Quenthel pokusí svalit vinu na Matronu Baenre. Odstranění Matrony matky by ctiádostivé Quenthel jen prospělo a moná by to skutečně vrátilo rychle upadajícímu rodu presti. Trielu něco takového popravdě také napadlo, ale rychle podobný nápad zavrhla, protoe u nevěřila, e má nedávné selhání Matrony Baenre něco společného s podivnými událostmi okolo. “Lloth opustila vechny.”

“Tohle je větí ne samotná Lloth,” dodal významně Gromf, kouzelník, jeho magie nepocházela od ádného boha ani bohyně.

“Dost,” řekla Baenre a upřeným pohledem zklidnila vechny děti. “Netuíme, co události způsobilo. Ale musíme zváit, jak to ovlivní nae postavení.”

“Město potřebuje pera’dene,” prohlásila Quenthel. Obětního beránka. Bez mrkání zírala na Matronu Baenre a jasně tak dala najevo, koho tím míní.

“Hlupačko!” obořila se na ni Baenre. “Myslí si, e by se spokojili s mým srdcem?”

Neomalené prohláení Quenthel zaskočilo.

“Mnoha niím rodům se jetě nikdy nenaskytla lepí příleitost nás zničit,” pokračovala Matrona Baenre a hovořila nyní ke vem. “Pokud se mě chcete zbavit, tak to udělejte, ale vězte, e to nezastaví povstání, které se proti nám chystá.” Zafuněla a bezmocně rozhodila paemi. “Vlastně byste tím jenom pomohli nepřátelům. Já jsem vaím poutem s Bregan D’aerthe a vězte, e i nai nepřátelé se ucházeli o Jarlaxla. A jsem Baenre! Ne Triela ani Quenthel. Beze mě byste vichni upadli do chaosu a bojovali o moc. Kde byste byli, kdyby K’yorl Oblodra vstoupila na nae území?”

Při tom pomylení vichni vystřízlivěli. Matrona Baenre jim vem vzkázala, e Oblodrani neztratili svoji moc, a vichni Baenre věděli, jak stralivě je Třetí rod nenávidí.

“Teď není čas na osobní ctiádost,” zopakovala Matrona Baenre. “Je čas dret pospolu a zachovat si postavení.”

Baenre věděla, e její děti souhlasí, i kdy Quenthel nekývla. “Raději doufej, e se Lloth nevrátí dřív ke mně ne k tobě,” řekla ctiádostivá sestra Triele.

Zdálo se, e Quenthel na Trielu dojem neudělala. “Raději doufej, e se Lloth vůbec vrátí,” odvětila věcně, “Jinak ti utrhnu hlavu a řeknu Gromfovi, aby ji posadil na vrchol Narbondelu, odkud budou tvé oči v půlce dne jasně zářit.”

Quenthel se chystala odpovědět, ale Gromf ji předběhl.

“S radostí, drahá sestro,” řekl Triele. Gromf sice Trielu nijak nemiloval, ale nevadila mu, kdeto Quenthel a její nebezpečnou ctiádost z celého srdce nenáviděl. Pokud rod Baenre padne, padne s ním i Gromf.

Náznak spojenectví mezi nejstarími Baenřinými dětmi drzou Quenthel rychle zklidnil a po zbytek schůzky u nepronesla ani slovo.

“Můeme si teď promluvit o K’yorl a o nebezpečí, které nám hrozí?” zeptala se Matrona Baenre. Nikdo neprotestoval - a kdyby se o to někdo přece jen pokusil, dola by Baenre asi trpělivost a nechala by viníka umučit - a tak se Matrona matka rozhovořila o obraně sídla. Vysvětlila jim, e se Jarlaxlovi dá stále věřit, ale varovala je, e kdyby se bitva obrátila v jejich neprospěch, pravděpodobně by změnil strany. Triela je ujistila, e jim zůstává věrná celá Akademie a Berg’inyonovo hláení o připravenosti vojáků bylo přímo příkladné.

Navzdory slibným zprávám i kvalitě rodové posádky se rozhovor nakonec znovu stočil k jedinému zjevnému způsobu, jak K’yorl a její psionickou rodinu odrazit. Berg’inyon, který se zúčastnil boje s trpaslíkem Gandalugem, se o něm zmínil jako první.

“A co Methil?” zeptal se. “A stovka illithidů, které zastupuje? Pokud se postaví na nai stranu, rod Oblodra přestane být hrozbou.”

Ostatní kývali na souhlas, ale Matrona Baenre věděla, e na přátele, jako byli česači myslí, se nedá spolehnout. “Methil zůstává na naí straně, protoe on i jeho lid věří, e jen my jim dokáeme zajistit bezpečí, Illithidé se počtem nevyrovnají ani jedné setině drowů v Menzoberranzanu. To je podstata jejich věrnosti. Pokud Methil uvěří, e je rod Oblodra silnějí, nezůstane na naí straně.” Baenre se ironicky a zdánlivě bezmocně zachechtala.

“Ostatní illithidé se mohou dokonce přidat na K’yorlinu stranu,” namítla. “Ta čarodějnice se jim svojí mocí podobá. Moná si budou rozumět.”

“Můeme mluvit tak otevřeně?” zeptala se Sos’Umptu. Rozhlédla se ustaraně po pódiu a ostatní pochopili, e se bojí, e je Methil neviditelný, e stojí přímo mezi nimi a poslouchá kadé slovo, čte kadou mylenku.

“Na tom nesejde,” odvětila Matrona Baenre nedbale. “Methil u zná moje obavy. Před illithidem nic neukryje.”

“Tak co tedy můeme dělat?” zeptala se Triela.

“Sebereme vechny síly,” odvětila Baenre rázně. “Nedáme najevo strach ani slabost. A neuděláme nic, čím bychom Lloth jetě víc rozezlili.” Zaměřila poslední poznámku na Quenthel a Trielu, ale obzvlátě na Trielu, která by s radostí vyuila Llothiny nepřítomnosti k tomu, aby se problematické sestry zbavila.

“Musíme illithidům dokázat, e jsme stále nejmocnějí v Menzoberranzanu,” pokračovala Baenre. “Pokud je o tom ujistíme, postaví se na nai stranu, protoe nebudou chtít, aby K’yorlin útok oslabil nai pozici.”

“Já půjdu do Čarodějce,” řekl arcimág Gromf.

“A já do Arach-Tinilithu,” dodala odhodlaná Triela.

“Nebudu sokům nalhávat přátelství,” dodal Gromf. “Ale kdy tu a tam někomu slíbím, e ho odměním, a se situace zklidní, pomůe mi to najít spojence.”

“Studentům byly zakázány styky s kýmkoli mimo kolu,” řekla Triela. “Samozřejmě ví, e město má problémy, ale netuí nic o hrozbě, které čelí rod Baenre. Díky neznalosti nám zůstanou věrní.”

Matrona Baenre kývla. “A ty se setká s niími rody, které jsme pomohli vybudovat,” řekla Quenthel. Byl to nejdůleitějí úkol. Rod Baenre čerpal velkou část moci z niích rodů, do jejich čela se postavili lechtici Baenre. Quenthel se očividně těila Llothině velké přízni, a byla proto pro takový úkol ideální.

Podle jejího výrazu si ji Baenre získala na svoji stranu - spíe ale kvůli hrozbám Triely a Gromfa ne drobkem, který jí hodila.

Baenre věděla, e nejdůleitějí věcí při zaehnání sporů mezi Trielou a Quenthel je umonit oběma, aby si zachovaly tvář a cítily se důleité. A tak schůzka skončila úspěchem a vekerá moc rodu Baenre byla zkoordinována do jediné obranné linie.

Baenřin úsměv vak zůstával rezervovaný. Věděla, co Methil dokáe, a tuila, e K’yorl není o mnoho slabí. Rod Baenre se dobře připraví, ale bude to bez Llothiny magie a Gromfových kouzel stačit?

~~~

Vedle Bruenorovy audienční komnaty v nejvyím patře Mitrilové síně byla malá komora, kterou trpasličí král vyhradil řemeslníkům pracujícím na opravách panterovy soky. Uvnitř se nacházela malá výheň, jemné nástroje a tucty pohárků a lahviček s nejrůznějími přípravky a mastmi.

Drizzt dychtivě přiběhl, kdy ho do komory zavolali. Navtívil ji tucetkrát denně sám od sebe, bez pozvání, trpaslíci se ale vdy skláněli nad stále rozbitým artefaktem a vrtěli vousatými hlavami. Uplynul u týden a Guenhwyvar byla tak vyčerpaná, e se nedokázala ani postavit, sotva zvedla hlavu a jen leela před krbem v Drizztově pokoji.

Ze veho nejhorí bylo čekání.

Ale teď Drizzta zavolali. Věděl, e dorazil posel ze Stříbroluní, take mohl jen doufat, e Alustriel přila na nějaké řeení.

Bruenor sledoval, jak elf přichází, ze dveří audienční síně. Rudovousý trpaslík kývl, ukázal hlavou do strany a Drizzt rychle zahnul za roh a rozrazil dveře, ani by se obtěoval zaklepat.

Čekala ho nejpodivnějí scéna, jakou kdy spatřil. Rozbitá soka - stále rozbitá! - leela na malém, kulatém stolku, vedle kterého stál Regis a ze vech sil buil paličkou do hmodíře a drtil něco na černou pastu.

Naproti Drizztovi na opačné straně stolu stál podsaditý malý trpaslík, Řimbuch Chránič, který jetě na Planině ledového větru ukoval Drizztovi jemnou kroukovou koili. Drizzt se bál trpaslíka pozdravit, protoe nechtěl naruit jeho horečnaté soustředění. Řimbuch se občas zhluboka nadechl a zůstal s rozkročenýma nohama nehybně stát, protoe v rukách obalených nejjemnějí navlhčenou látkou drel… oční bulvy.

Drizzt neměl zdání, co se děje, dokud ho ze okovaného překvapení nevytrhl známý, veselý hlas.

“Vítej, ó elfe s půlnoční kůí!” pozdravil ho nepřítomný kouzelník astně.

“Harkl Harpel?” zeptal se Drizzt.

“Kdo jiný?” poznamenal Regis sue.

Drizzt souhlasil. “O co jde?” zeptal se a významně pohlédl na Regise, protoe věděl, e jakékoli vysvětlení od Harkla by celou nejasnou situaci jetě víc zatemnilo.

Regis pozvedl hmodíř. “Pasta ze Stříbroluní,” vysvětlil s nadějí. “Harkl dohlédl na míchání.”

“Dohlédl,” ertoval nepřítomný mág. “Podreli mi oči nad miskou!”

Drizzt se ani neusmál, protoe hlava vzácné figurky stále leela u jejích nohou.

Regis se uklíbl, ale spíe opovrlivě ne pobaveně. “Měla by u být hotová,” vysvětlil. “Ale chtěl jsem, abys to udělal ty.”

“Drowské prsty jsou tak zručné!” pípnul Harkl.

“Kde jsi?” obořil se na něj Drizzt, protoe mu docházela trpělivost a celá prapodivná scéna ho znervózňovala.

Harkl mrkl a oční víčka se objevila odnikud. “V Nesmé,” odvětil mág. “Brzy mineme severní části Trolích blat.”

“Take u jsi jen kousek od Mitrilové síně, kde se znovu shledá s očima,” řekl Drizzt.

“To budu koukat!” Harkl řval smíchy, ale byl jediný, kdo se smál.

“Jesli toho nenechá, hodím ty jeho zatracený voči do vohně,” zavrčel Řimbuch Chránič.

Regis odloil hmodíř na stůl a sebral drobný kovový nástroj. “Nebude potřebovat moc pasty,” řekl půlčík a podal jemnou věcičku Drizztovi. “A Harkl mě varoval, abychom potřeli jen vnějí část spojených kousků.”

“Je to obyčejné lepidlo,” dodal mágův hlas. “To magie soky ji zacelí. Pasta se bude muset po několika dnech sekrábat. Pokud bude fungovat správně, figurka…” odmlčel se a snail se najít správné slovo, “se vyléčí.”

“Pokud bude fungovat,” zopakoval Drizzt. Chvíli obracel jemný nástroj v ruce, aby se ujistil, e spáleniny, které utril, kdy se magie soky zbláznila, jsou dostatečně zahojené a do prstů se mu vrátil cit.

“Bude to fungovat,” ujistil ho Regis.

Drizzt se zhluboka nadechl, aby se uklidnil, a zvedl hlavu pantera. Zadíval se do vytesaných očí, které mu tolik připomínaly Guenhwyvařin vědoucí pohled. Stejně opatrně jako rodič pečující o dítě přiloil Drizzt hlavu k tělu a pečlivě začal potírat prasklinu lepivou pastou.

Teprve po víc ne dvou hodinách opustili Drizzt s Regisem komoru a zamířili do audienční síně, kde Bruenor stále hovořil s vyslancem lady Alustriel a s několika trpaslíky.

Bruenor nevypadal astně, ale Drizzt si viml, e se poprvé od začátku těchto podivných časů uvolnil.

“Není to drowský trik,” řekl trpasličí král, jakmile se Drizzt s Regisem přiblíili. “Nebo sou ty zatracený drowové mocnějí, ne sme si mysleli! Alustriel řiká, e se to děje v celým světě.”

“Lady Alustriel,” opravil ho vyslanec, pečlivě upravený trpaslík s krátce zastřieným vousem oblečený ve splývavém bílém hávu.

“Zdravím tě, Fredegare,” řekl Drizzt, protoe ihned poznal Fredegara Kamenodrtiče, lépe známého pod jménem Fret, oblíbeného barda a rádce lady Alustriel. “Take se ti konečně naskytla příleitost spatřit zázraky Mitrilové síně na vlastní oči.”

“koda, e okolnosti nejsou lepí,” odpověděl Fret pochmurně. “Prosím, jak se daří Catti?”

“Je v pořádku,” odvětil Drizzt a usmál se, kdy si vzpomněl na mladou enu, která se vrátila do Kamenice, aby barbarům předala vzkaz od Bruenora.

“Není to drowský trik,” zopakoval Bruenor důrazněji, aby dal jasně najevo, e tohle není podle jeho názoru správná chvíle ani místo pro nezávaznou konverzaci.

Drizzt kývl na souhlas. Celou dobu Bruenorovi tvrdil, e jeho lid není na vině. “A u se stalo cokoli, připravilo to o moc i Regisův rubín,” řekl drow. Natáhl se a zvedl přívěsek na půlčíkově hrudi. “Teď u je to jenom obyčejný, i kdy velmi krásný kámen. A neznámá síla zapůsobila i na Guenhwyvar a dosáhla a na Harpelovy. Magie drowů není tak mocná, jinak by u dobyli svět.”

“Něco novýho?” zeptal se Bruenor.

“Trvá to několik týdnů,” vloil se do hovoru Fret. “Ale a v posledních dvou se magie stala naprosto nevypočitatelná, a dokonce nebezpečná.”

Bruenora magie nikdy moc nezajímala, a tak si jen hlasitě odfrkl.

“To je jenom dobře!” rozhodl. “Ty zatracený drowové potřebujou magii víc ne můj lid nebo mui z Kamenice! A třeba magie zmizí úplně a pak a drowové přijdou a vo něco se pokusí!”

Tibldorf Pwent při tom pomylení skoro vyletěl z bot. Přiskočil k Fretovi a udeřil čisounkého trpaslíka pinavou, páchnoucí rukou do zad. Vzrueného bojechtivce dokázalo uklidnit jen máloco, ale Fretovu zděenému a vzápětí pohorenému výrazu se to povedlo. Dočista Pwenta překvapil.

“Co?” obořil se na něj bojechtivec.

“Jestli se mě jetě jednou dotkne, rozdrtím ti lebku,” slíbil Fret vyrovnaně, a přestoe byl mnohem mení ne mocný bojechtivec, Pwent mu z nějakého nevysvětlitelného důvodu uvěřil a ustoupil.

Drizzt během častých návtěv Stříbroluní Freta dobře poznal a věděl, e by Fret neměl v souboji s Pwentem anci - tedy pokud by se spor netočil kolem píny. Jakmile by Pwent upinil Fretův dokonalý zevnějek, vsadil by Drizzt vechny peníze na Freta a určitě by vyhrál.

Ale nakonec k ádné arvátce nedolo, protoe i kdy byl Pwent nevypočitatelný, nikdy by neudělal nic proti Bruenorově vůli, a Bruenor naopak nechtěl mít problémy s vyslancem, a jetě k tomu s trpasličím vyslancem z přátelského Stříbroluní. Trpaslíky v síni ale jejich střet pobavil. Vem se ulevilo, kdy zjistili, e podivné události nemají s tajemnými temnými elfy nic společného.

Vem a na Drizzta Do’Urdena. Ten se neuvolní, dokud nebude soka opravená, dokud se neobnoví její magie a chudák Guenhwyvar se nevrátí zpět domů do Astrální sféry.

10

TŘETÍ ROD

Jarlaxl vdy myslel dopředu, proto ho návtěva K’yorl Odran nepřekvapila, znervóznilo ho ale, s jakou lehkostí vstoupila do jeho tábora, proklouzla kolem stráí a prola stěnou do jeho soukromých komnat. Viděl její siluetu vejít a ze vech sil se snail ovládnout, zatímco se stávala hmotnějí a nebezpečnějí.

“Očekával jsem vás u před několika dny,” řekl Jarlaxl klidně.

“Takhle se snad zdraví Matrona matka?” zeptala se K’yorl. Jarlaxl se málem zasmál, ale pak se na ni zadíval pozorněji. Byla příli klidná, příli připravená ho ztrestat a moná i zabít. K’yorl nechápala, jak cenné můe Bregan D’aerthe být, a to znamenalo, e se Jarlaxl, mistr triků a úkladů, ocitl poněkud v nevýhodě.

Vstal z pohodlného křesla, obeel stůl a váně a hluboce se uklonil, sundal si výstřední irák ozdobený perem a zametl s ním podlahu. “Zdravím vás, K’yorl Odran, Matrono matko rodu Oblodra, Třetího rodu Menzoberranzanu. Nestává se často, aby můj dům poctila…”

“Dost,” vytěkla K’yorl a Jarlaxl se napřímil a nasadil si klobouk zpět na hlavu. Ani by od ní odtrhl oči, ani by třeba jen zamrkal, vrátil se ke křeslu, pohodlně se v něm usadil a s hlasitým bouchnutím si poloil nohy na stůl.

V tu chvíli ucítil, jak mu něco proniklo do mysli, hluboce zneklidňující sonda do jeho mylenek. Rychle proklel selhání tradiční magie - kouzelná klapka na oku by ho obvykle před mentálním zásahem ochránila - a pouil důvtip. Upřeně se na K’yorl zadíval, představil si ji bez atů a naplnil si mysl tak přízemními mylenkami, e Matrona matka ztratila trpělivost.

“Za takové mylenky bych ti mohla nechat stáhnout kůi z těla,” oznámila mu K’yorl.

“Jaké mylenky?” řekl Jarlaxl, jako by ho ranila. “Přece jste mi nepronikla do mysli, Matrono K’yorl! Jsem sice jen mu, ale takové praktiky jsou zakázané. Lloth by se to jistě nelíbilo.”

“Do pekel s Lloth,” zavrčela K’yorl a její otevřenost Jarlaxla okovala. Vichni samozřejmě věděli, e rod Oblodra nepatří k nejzbonějím, ale doposud oddanost bohyni aspoň předstíral.

K’yorl si klepala prstem na spánek a tvářila se stroze. “Kdyby Lloth byla hodna mé úcty, uznala by skutečnou podstatu moci,” vysvětlila Matrona matka. “To rozum nás odděluje od niích tvorů a mysl by měla určovat pořádek věcí.”

Jarlaxl neodpověděl. Neměl v úmyslu poutět se do sporu s tak nebezpečným a nevypočitatelným soupeřem.

K’yorl nenaléhala, jen mávla rukou, jako by celou věc shazovala ze stolu. Jarlaxl viděl, jak je frustrovaná, a to znamenalo, e je jetě nebezpečnějí.

“Pavoučí královna u nemá věci pod kontrolou,” řekla K’yorl. “Neovládá mě. A dnes vechno začne.”

Jarlaxl nasadil překvapený výraz.

“Očekával jsi to,” obvinila ho K’yorl.

Byla to pravda, Jarlaxl skutečně přemýlel, proč Oblodrani čekají, kdy jsou ostatní rody tak zranitelné, odmítl to ale přiznat.

“Na čí stranu se postaví Bregan D’aerthe?” obořila se na něj K’yorl.

Jarlaxl měl pocit, e na jeho odpovědi vlastně nezáleí, protoe mu K’yorl oznámí, na čí stranu se Bregan D’aerthe přidá. “Na stranu vítězů,” prohlásil tajemně a zlehka.

K’yorl se jeho vychytralosti usmála. “Já budu vítěz,” ujistila ho. “Skončí to velmi rychle, vlastně jetě dnes, a zemře jen málo drowů.”

O tom Jarlaxl pochyboval. Rod Oblodra si nikdy neváil ivota. Třetí rod byl tak malý hlavně proto, e se jeho divocí členové zabíjeli navzájem skoro stejně rychle, jako se mnoili. Prosluli předevím hrou s nejvyími sázkami, které se říkalo Khaless, co ironicky znamenalo “důvěra”. Nad nejhlubím místem propasti zvané Drápová trhlina vykouzlili kouli temnoty a opředli ji magickým tichem. Soupeři se za pomocí levitace vznesli do koule, kde nic neviděli ani neslyeli a museli se spolehnout jen na odvahu.

První drow, který kouli opustil a vrátil se do bezpečí na pevnou půdu, prohrál, protoe lo o to zůstat v kouli do poslední chvíle před tím, ne levitační kouzlo selhalo.

Často se stávalo, e zemřeli oba soupeři, protoe byli tvrdohlaví, zůstali v kouli příli dlouho a zřítili se do hlubin.

A nemilosrdná, krutá K’yorl se teď snaila Jarlaxla přesvědčit o tom, e ztráty na ivotech budou minimální. Podle čích kritérií? Pokud podle K’yorliných, pak bylo víc ne pravděpodobné, e ne nadejde nový den, zahyne polovina města.

Jarlaxl si uvědomil, e s tím nic nenadělá. On a Bregan D’aerthe spoléhali na magii stejně jako jiné tábory temných elfů a bez ní nedokázali zabránit K’yorl ani v tom, aby vstoupila do jeho soukromých komnat - do jeho mylenek!

“Dnes,” zopakovala K’yorl ponuře. “A a bude po vem, zavolám tě a ty přijde.”

Jarlaxl nekývl, nijak neodpověděl. Nemusel. Znovu ucítil mentální sondu a věděl, e ho K’yorl chápe. Nenáviděl ji a nenáviděl to, co se chystala udělat, ale byl předevím pragmatik, a pokud věci dopadnou tak, jak K’yorl předpokládala, potom na zavolání odpoví.

Opět se usmála, zprůsvitněla a jako duch prola skalnatou stěnou Jarlaxlovy komnaty.

Jarlaxl se opřel a nervózně začal bubnovat prsty o sebe. Jetě nikdy se necítil tak zranitelný, strený nekontrolovatelným vírem událostí. Samozřejmě mohl poslat zprávu Matroně Baenre, ale čeho by tím docílil? Dokonce ani obrovský a hrdý rod Baenre se nemohl K’yorl postavit, kdy její magie fungovala, a jeho ne. Bylo pravděpodobné, e Matrona Baenre i její rodina brzy zemřou, a kde by se pak oldák ukryl?

Samozřejmě e se nebude skrývat. Odpoví na K’yorlino zavolání.

Jarlaxl věděl, proč ho K’yorl navtívila a proč pro ni, která měla zjevně vechny výhody na své straně, bylo tak důleité, aby si ho získala. On a jeho druina byli jediní drowové v Menzoberranzanu s kontakty za hranicemi města, co byl nezbytně nutný faktor pro kadého, kdo by usiloval o pozici První matrony matky - ne e by se za posledních tisíc let někdo pokusil vytouený titul Matroně Baenre vzít.

Jarlaxl dál bubnoval prsty. Moná přiel čas na změnu, napadlo ho. Rychle ten nápad ale zamítl, protoe i kdyby tomu tak bylo, chystaná změna rozhodně nebyla k lepímu. Zdálo se vak, e K’yorl je přesvědčená, e selhání konvenční magie je jen dočasné, jinak by neměla takový zájem získat si Bregan D’aerthe.

Jarlaxl tomu musel věřit, modlil se, aby měla pravdu, obzvlátě pokud její pokus o převrat uspěje - a oldák neměl důvod myslet si, e tomu tak nebude. Uvědomil si toti, e pokud by mu První matrona matka K’yorl, drowka, kterou nenáviděl nejvíce ze vech, mohla kdykoli vstoupit do mylenek, nepřeil by dlouho.

~~~

Na drowku byla příli krásná, zdálo se toti, e ztělesňuje ideál dokonalosti kadého, kdo na ni pohlédl. To její krása zadrela smrtící kopí a kue stráí rodu Baenre a Berg’inyonovi stačil jediný pohled na ni, aby ji pozval do sídla.

Magický plot nefungoval a sídlo Baenre obyčejné brány nemělo. Pavučina plotu se obyčejně stočila do spirály a otevřela se, nyní musel Berg’inyon drowku poádat, aby plot přelezla.

Beze slova k plotu přistoupila a ten se přece jen do iroké spirály stočil a vydechl tak poslední zbytky magie pro bohyni, která ho stvořila.

Berg’inyon ji vedl, i kdy nepochyboval o tom, e ena nepotřebuje, aby jí ukázal cestu. Pochopil, e míří do kaple - samozřejmě e míří do kaple! - a poslal proto několik vojáků, aby nali Matronu matku.

U dveří kaple, místa, které bylo svěřeno její péči, na ně čekala Sos’Umptu. Chystala se protestovat, ale jen okamik.

Berg’inyon jetě nikdy neviděl zbonou sestru tak rozčilenou, jetě nikdy neviděl, e by jí poklesla čelist slabostí. Padla před nimi na kolena.

Krásná drowka kolem ní beze slova prola, poté se zprudka otočila a Sos’Umptu zalapala po dechu. Bohyně se zamračila na Berg’inyona, který se ji chystal následovat.

“Jsi jenom mu,” vysvětlila Sos’Umptu eptem. “Odejdi z tohoto posvátného místa.”

Berg’inyon byl příli sklíčený, aby odpověděl nebo se pokusil zjistit, co vlastně v tu chvíli cítí. Neotočil se k nim zády, jen se poetile ukláněl a couval z kaple ven na nádvoří.

Venku čekaly Bladen’Kerst a Quenthel. Moudře rozehnaly dav, který se shlukl v reakci na zvěsti, je se eptem ířily sídlem.

“Vra se zpátky na místo,” zavrčela Bladen’Kerst na Berg’inyona. “Nic se nestalo!” Nebylo to prohláení, nýbr rozkaz.

“Nic se nestalo,” zopakoval Berg’inyon a uvědomil si, e je to vskutku rozumný příkaz. Navtívila je samotná Lloth nebo některá z jejích nejbliích sluebnic, tím si byl zcela jistý.

On sám to věděl a vojáci si o tom budou eptat, ale jejich nepřátelé se to nesmí dozvědět!

Berg’inyon se rozběhl přes nádvoří a předával sestřin rozkaz ostatním. Zaujal pozici, která poskytovala výhled na kapli, a překvapilo ho, kdy zjistil, e se jeho ctiádostivé sestry neodváily vstoupit dovnitř, nýbr přecházely nervózně sem a tam přede dveřmi.

Nakonec se k nim připojila i Sos’Umptu. Nepromluvily spolu a Berg’inyon si ani neviml, e by komunikovaly znakovou řečí. Matrona Baenre si zatím pospíila přes nádvoří, prola kolem dcer, vtrhla do kaple a drowky venku znovu začaly pochodovat sem a tam.

Pro Matronu Baenre to byla odpověď na její modlitby, ale zároveň noční můra. Ihned poznala, kdo sedí na pódiu před ní. Věděla to a věřila.

“Pokud jsem vás urazila, pak se nabízím…” začala pokorně a padla na kolena.

“Wael!” vytěkla bohyně drowský výraz pro blázna a Baenre skryla tvář v dlaních.

“Usstan’sargh wael!” pokračovala krásná drowka a spílala Matroně Baenre do arogantních bláznů. Baenre se při slovním útoku roztřásla. Byla si jistá, e klesla hlouběji, ne se obávala, e se bohyně objevila jen proto, aby ji zahanbila k smrti. Myslí jí probleskla představa, jak její utýrané tělo smýkají křivolakými ulicemi Menzoberranzanu, viděla samu sebe jako ztělesnění padlé drowské vůdkyně.

Matrona Baenre si ale také uvědomila, e právě za takové mylenky ji ena, která nebyla prostou drowkou, právě pokárala. Odváila se vzhlédnout.

“Nepovauj se za tak důleitou,” řekla bohyně klidně.

Matrona Baenre vydechla úlevou. Pochopila, e nejde o ni. Ve, co se dělo, selhání magie a modliteb, nemělo nic společného s ní ani se smrtelnými světy.

“K’yorl se dopustila velké chyby,” pokračovala bohyně a připomněla tak Baenre, e ačkoli ádná z událostí nesouvisí přímo s ní, důsledky ji bezpochyby zasáhnou.

“Odváila se uvěřit, e zvítězí bez vaí přízně,” hádala Matrona Baenre a překvapilo ji, kdy si bohyně odfrkla.

“Dokázala by tě bez námahy zničit.”

Matrona Baenre se zachvěla a znovu sklopila hlavu.

“Ale přestala být opatrná,” pokračovala bohyně. “Váhala příli dlouho, a kdy se konečně rozhodla vyuít své výhody, znovu odloila nejdůleitějí úder kvůli osobní záti.”

“Take se magie vrátila!” vydechla Baenre. “Vy jste se vrátila.”

“Wael!” zaječela bohyně. “Myslela sis snad, e se nevrátím?” Matrona Baenre padla na zem a ebrala o odputění.

“Čas svárů skončí,” řekla bohyně po chvíli opět klidně. “A ty u bude vědět, co dělat, a ve bude tak, jak má být.”

Baenre vzhlédla jen na tak dlouho, aby spatřila, e na ni bohyně hledí přimhouřenýma očima. “Myslí, e jsem bezmocná?” zeptala se krásná drowka.

Přes Baenřinu tvář přelétl výraz upřímné hrůzy. Začala tupě vrtět hlavou a popírat, e kdy ztratila víru.

Znovu padla na břicho a ebrala. Přestala se modlit a ve chvíli, kdy něco tvrdě přistálo na podlaze u její hlavy. Odváila se vzhlédnout a zjistila, e vedle ní leí lutý kámen, kus síry.

“Musí K’yorl zdret,” vysvětlila bohyně. “Svolej do poradní komnaty ostatní Matrony matky, své nejstarí dcery a syna. Zapal oheň a povolej ty, jejich pomoc jsem vám zajistila. Společně K’yorl ukáeme, jaká je skutečná podstata moci!”

Po Baenřině tváři se rozlil zářivý úsměv, protoe si uvědomila, e neztratila Llothinu přízeň, e za ní bohyně přila, aby v kritické chvíli sehrála rozhodující úlohu. Nezáleelo na tom, e Lloth prakticky přiznala, e je stále skoro bezmocná. Pavoučí královna se vrátí a Baenre v jejích démonských očí znovu zazáří.

Kdy Matrona Baenre konečně sebrala odvahu a vstala ze země, krásná drowka u opustila kapli. Prola sídlem, ani by se ji někdo pokusil zastavit, opět si otevřela plot a zmizela ve stínech města.

~~~

Jakmile se ke Ghenni’tiroth Tlabbar, Matroně matce Faen Tlabbar, Čtvrtého rodu Menzoberranzanu, donesla hrozivá zvěst o tom, e selhání magie nijak neovlivnilo tajemné psionické síly rodu Oblodra, pochopila, e je ve stralivém nebezpečí. K’yorl Odran nenáviděla vysokou, tíhlou Ghenni’tiroth víc ne kohokoli jiného, protoe Ghenni’tiroth se nijak netajila názorem, e to Faen Tlabbar, a ne Oblodra by měl být Třetím rodem Menzoberranzanu.

Posádka Faen Tlabbar čítala osm set drowských vojáků, co byl skoro dvojnásobek toho, co měl k dispozici rod Oblodra, a Čtvrtý rod se drel zpátky jen kvůli nejasným silám K’yorl a jejích nohsledů.

Jak velké nebezpečí představovala jejich moc nyní, kdy se konvenční magie stala přinejlepím nevypočitatelnou!

Ghenni’tiroth zůstávala po celou dobu v rodové kapli, v relativně malé komnatě téměř na vrcholu centrálního stalagmitu sídla. Na oltáři hořela jediná svíce, její světlo by tvorové z Povrchu povaovali za nedostačující, temným elfům zvyklým na naprostou tmu se ale zdálo, e září jako maják. Druhý zdroj světla představovalo okno vedoucí na západ, kterým dovnitř pronikala divoká zář Narbondelu viditelná přes půlku města.

Ghenni’tiroth si hodinového sloupu skoro nevímala, protoe ho povaovala jen za ukazatel toho, v jak velkých problémech se ocitli. Patřila k nejfanatičtějím Llothiným kněkám a u est set let Pavoučí královně slepě slouila. Teď ale měla potíe a Lloth z nějakého nepochopitelného důvodu odmítala vyslyet její volání o pomoc.

Neustále si připomínala, e nesmí ztrácet víru, klečela a choulila se nad platinovým tácem, slavným modlitebním talířem rodu Faen Tlabbar. Leelo na něm srdce ne zrovna nedůleitého drowa, obětina bohyni, která odmítala vyslyet Ghenni’tirothiny zoufalé modlitby.

Náhle se napřímila, protoe se srdce vzneslo ze zakrváceného talíře a zůstalo viset ve vzduchu.

“Tvá obě nestačí,” ozval se za ní hlas, kterého se děsila u od počátku Času svárů.

Neotočila se a nepohlédla na K’yorl Odran.

“V sídle se bojuje,” prohlásila Ghenni’tiroth, neptala se.

K’yorl se uklíbla. Mávla rukou a obětina odlétla přes komnatu.

Ghenni’tiroth se bleskurychle otočila a ve vytřetěných očích měla pobouřený pohled. Chystala se zaječet “svatokráde”, ale zarazila se a slova se jí zadrhla v hrdle, protoe se do vzduchu vzneslo dalí srdce a letělo od K’yorl k ní.

“Tvá obě nestačila,” řekla K’yorl klidně. “Zkus pouít tohle srdce, je Fini’theyino.”

Ghenni’tiroth se při zmínce o mrtvé kněce, o druhé eně rodu, schoulila. Ghenni’tiroth přijala Fini’they za dceru, kdy byla její rodina, nií, nepodstatný rod, zničena. Její rod byl vskutku bezvýznamný, Ghenni’tiroth si ani nedokázala vzpomenout na jeho jméno, Fini’they ale nedůleitá nebyla. Mocná a zcela věrná kněka si adoptivní matku dokonce zamilovala.

Ghenni’tiroth v hrůze ucukla, kdy dceřino srdce prolétlo kolem ní a s odporným mlasknutím přistálo na platinovém talíři.

“Modli se k Lloth,” poručila K’yorl.

A Ghenni’tiroth uposlechla. Moná udělala K’yorl chybu, napadlo ji. Moná jim Fini’theyina smrt pomůe, moná bude dostatečnou obětí a Pavoučí královna přispěchá rodu Faen Tlabbar na pomoc.

Po dlouhé době, během ní se nic nestalo, zaslechla Ghenni’tiroth K’yorlin smích.

“Moná je potřeba jetě větí oběti,” nadhodila zákeřná Matrona matka rodu Oblodra lstivě.

Pro Ghenni’tiroth nebylo těké uhádnout, co tím K’yorl myslí. V rodě Faen Tlabbar existovala jediná ena, která se těila vyímu postavení ne Fini’they, a sice samotná Ghenni’tiroth.

Ghenni’tiroth pokradmu vytáhla ze záhybů atu ozdobeného pavouky smrtící, otrávenou dýku. Říkala jí Jedový zub a v minulosti u ji dostala z mnoha podobných situací.

Tehdy ale bylo moné se na magii spolehnout a její protivníci nebyli tak mocní jako K’yorl. I kdy se Ghenni’tiroth zadívala Odran zpříma do očí, aby ji rozptýlila a ukryla svůj pohyb, K’yorl jí četla mylenky a útok očekávala.

Ghenni’tiroth vykřikla rozkaz a magie dýky zafungovala. Zbraň vystřelila ze záhybů atu a zamířila protivnici přímo na srdce.

Magie fungovala! Ghenni’tiroth tie zajásala. Ale její nadení netrvalo dlouho. Dýka prolétla obrazem K’yorl Odran a zabodla se do tapisérie, která zdobila protilehlou stěnu komnaty.

“Doufám, e jed nezničí vzor,” poznamenala K’yorl, která ve skutečnosti stála nalevo od svého obrazu.

Ghenni’tiroth se otočila a upřela na kodolibou enu tvrdý pohled.

“Nejsi ani mocnějí, ani chytřejí,” řekla K’yorl klidně. “Nedokáe přede mnou ukrýt ani mylenky. Válka skončila dřív, ne začala.”

Ghenni’tiroth touila křičet, ale mlčela stejně jako Fini’they, její srdce leelo na talíři před ní.

“Kolik drowů musí zemřít?” zeptala se K’yorl a dočista tak Ghenni’tiroth zaskočila. Matrona rodu Faen Tlabbar obrátila k protivnici podezřívavý, ale přesto zvědavý pohled.

“Můj rod je malý,” poznamenala K’yorl, co byla pravda, pokud se k drowům nepřipočítaly i tisíce koboldských otroků v tunelech na okraji Drápové trhliny přímo pod sídlem Oblodra. “A potřebuji spojence, pokud se chci zbavit té čarodějnice Baenre a její početné rodiny.”

Ghenni’tiroth si ani neuvědomila, e si olízla tenké rty. Měla naději.

“Nemůe mě porazit,” prohlásila K’yorl sebejistě. “Ale moná přijmu tvoji kapitulaci.”

To se hrdé vůdkyni Čtvrtého rodu nezamlouvalo.

“Tak tedy spojenectví, pokud tomu tak chce říkat,” opravila se K’yorl, kdy prohlédla její výraz. “Není ádným tajemstvím, e zrovna neoplývám přízní Pavoučí královny.”

Ghenni’tiroth se zhoupla na patách a zamyslela se nad důsledky. Pokud pomůe K’yorl, která se netěila Llothině přízni, porazit Baenre, co se stane s jejím rodem, a se situace uklidní?

“Vechno je to Baenřina vina,” poznamenala K’yorl, která četla vechny Ghenni’tirothiny mylenky. “To Baenre můe za to, e nás Pavoučí královna opustila,” zasyčela. “Nedokázala uhlídat jediného vězně ani vést velký obřad.”

Její slova zněla Ghenni’tiroth, které byla Matrona Baenre mnohem milejí ne K’yorl Odran, bolestivě pravdivě. Touila je popřít, ale to by znamenalo nejen její smrt, nýbr i zkázu celého jejího rodu, protoe K’yorl byla ve zjevné výhodě.

“Moná přijmu kapitu…” zátiplně se zachechtala a zmlkla uprostřed věty. “Spojenectví, které bude vyhovovat oběma,” řekla místo toho.

Ghenni’tiroth si znovu olízla rty, protoe nevěděla kudy kam. Ale pohled na Fini’theyino srdce ji přesvědčil. “Moná,” řekla.

K’yorl kývla a obličej se jí roztáhl v ďábelském, nechvalně známém úsměvu, který v Menzoberranzanu proslul jako známka toho, e K’yorl le.

Ghenni’tiroth se také zazubila - ale pak si vzpomněla, s kým jedná, a navzdory svůdné vějičce, kterou jí K’yorl předhodila, si uvědomila, jaká pověst nejzákeřnějí drowku provází.

“Ale moná ne,” řekla K’yorl klidně a srazila Ghenni’tiroth dozadu neviditelnou silou mocné vůle.

Matrona Faen Tlabbar sebou trhla, zkroutila se a uslyela, jak jí prasklo ebro. Pokusila se na K’yorl zakřičet, pokusila se naposledy zoufale pomodlit k Lloth, ale zjistila, e nedokáe promluvit, protoe ji neviditelná ruka drí za krk a dusí ji.

Ghenni’tiroth sebou znovu a znovu divoce trhala a tlak na hrudi jí lámal dalí a dalí ebra. Zavrávorala vzad a byla by upadla, ale K’yorl drela její tíhlé tělo pevně svojí vůlí.

“koda, e Fini’theyina obě nebyla dostačující, aby přilákala tvoji bezmocnou Pavoučí královnu,” posmívala se K’yorl bezostyně kacířsky.

Ghenni’tiroth vykulila oči, a se zdálo, e jí vypadnou z důlků. Prohnula se ostře a bolestivě v zádech a z hrdla se jí dralo bublání. krábala se na krku, aby uvolnila stisk neviditelné ruky, ale jen si drásala kůi a do krve.

Potom se ozvalo poslední hlasité lupnutí a Ghenni’tiroth se přestala vzpírat. Stisk na jejím krku polevil, i kdy u jí to k ničemu nebylo. K’yorl ji chytila neviditelnou rukou za vlasy a sklonila jí hlavu, aby viděla neobvyklou bouli, která se jí objevila na hrudi vedle levého ňadra.

Ghenni’tiroth vytřetila oči hrůzou, kdy se její háv otevřel a popraskala jí kůe. Z rány se vyvalila krev a Ghenni’tiroth ochable přistála na boku na platinovém talíři.

Oči upírala na vlastní srdce, které naposledy zabuilo na obětním tácu.

“Moná e teď tě Lloth vyslyí,” poznamenala K’yorl, ale Ghenni’tiroth u ji nevnímala.

K’yorl přistoupila k tělu a sebrala Ghenni’tiroth lahvičku, kterou u sebe nosily vechny eny rodu Faen Tlabbar. Obsahovala mocný lektvar, který probouzel u muů vánivou oddanost - nebo by aspoň byl mocný, kdyby konvenční magie fungovala. Elixír, který měla u sebe Matrona matka, byl pravděpodobně nejsilnějí ze vech a K’yorl ho dobře označila, protoe se ho chystala pouít na jistého vůdce oldáků.

Pak zamířila ke stěně a sebrala Jedový zub.

Vítěz bere ve…

K’yorl střelila posledním pohledem po mrtvé Matroně matce, poté pouila psionickou moc a proměnila se v ducha, aby mohla projít zdmi i kolem stráí dobře hlídaného sídla. Povýeně se usmívala a přetékala sebejistotou, ale jak řekla Lloth Baenre, Odran skutečně udělala chybu. Rozhodla se pro osobní pomstu a napadla napřed méně nebezpečného protivníka.

Zatímco se K’yorl nesla kolem budov sídla Faen Tlabbar a radovala se ze smrti nenáviděné nepřítelkyně, Matrony Baenre a Mez’Barris Armgo se spolu s Trielou, Gromfem a Matronami matkami dalích pěti menzoberranzanských rodů sely v poradní komnatě v zadní části Qu’ellarz’orl, náhorní ploiny uvnitř obrovské jeskyně, na ní stála sídla nejdůleitějích drowských rodů, mezi které patřil i rod Baenre. Osm drowů se sklánělo nad osmi nohami ohňové mísy ve tvaru pavouka, která stála na stole mezi nimi. Kadý přinesl své nejcennějí hořlavé věci a Matrona Baenre pak kus síry, který jí darovala bohyně.

Nikdo to neřekl nahlas, ale vichni věděli, e tohle můe být jejich jediná naděje.

11

TRUMF

Jarlaxla obvykle těilo, kdy se ocitl přímo ve středu podobného konfliktu, kdy se o jeho přízeň ucházely obě strany sporu. Tentokrát to ale Jarlaxla zneklidnilo. Nerad jednal s K’yorl Odran jako se spojencem, nato pak jako s nepřítelem, a znepokojovalo ho, e se rod Baenre tak zoufale zapletl do potíí. Jarlaxl prostě investoval do Matrony Baenre příli. Obezřetný oldák se obyčejně na nic nespoléhal, ale přece jen očekával, e rod Baenre bude vládnout Menzoberranzanu alespoň do konce jeho ivota, kdy u mu vládl od jeho narození a jetě tisíc let předtím.

Ne e by měl Jarlaxl k Prvnímu rodu nějaké silné citové vazby. Baenre mu ale poskytovala pevný bod a jistotu v neustálých bojích o moc, k nim v Menzoberranzanu docházelo.

Myslel si, e se to nikdy nezmění, ale po rozhovoru s K’yorl - jak ji nenáviděl! - si u tím nebyl tak jistý.

K’yorl chtěla, aby vstoupil do jejích slueb, bezpochyby si přála vyuít kontaktů Bregan D’aerthe za hranicemi města. Mohl by to udělat a zvládl by to bez problémů, ale Jarlaxl měl vdy vlastní plány, proto pochyboval, e by si udrel K’yorlinu přízeň dlouho. Dříve nebo později by si v jeho mysli přečetla pravdu, zbavila se ho a nahradila ho někým jiným. Tak u to u drowů chodilo.

~~~

Démon byl obrovitý dvounohý tvor s psím čenichem a čtyřmi svalnatými paemi, z nich dvě končily mocnými klepety. Nikdo ze stráí nevěděl, jak mohl takový tvor proniknout do Jarlaxlovy soukromé jeskyně, která se nacházela ve strmé skalní stěně Drápové trhliny asi sto yardů pod sídlem rodu Oblodra.

“Tanar’ri!” oldáci v táboře si předávali jméno největího netvora v Propasti eptem i tichou znakovou řečí. Vichni na varování reagovali s hrůzou.

Byla koda dvou stráců, kteří na velikánskou patnáctistopou stvůru narazili jako první. Byli věrní Bregan D’aerthe a odvahu jim dodávala víra, e jim ostatní v nouzi pomohou, proto rozkázali nestvůře, aby zůstala stát, a kdy neuposlechla, napadli ji.

Kdyby jejich zbraně nepřily o magii, moná by netvorovi alespoň ublíili. Ale magie se do Materiální sféry jetě pořádně nevrátila a nedalo se tedy na ni spolehnout. I tanar’ri přiel o zásobu kouzel, ale při tisíci librách ivé váhy a obrovské síle magii nepotřeboval.

Tanar’ri roztrhal oba drowy na kusy a el dál. Hledal Jarlaxla, jak mu Errtu rozkázal.

Na vůdce oldáků a dvacítku jeho nejlepích vojáků narazil hned za první zatáčkou. Několik drowů se chystalo zaútočit, ale Jarlaxl dobře znal netvorovu sílu a zadrel je, protoe nechtěl plýtvat jejich ivoty.

“Glabrezu,” pozdravil s úctou, protoe netvora poznal.

Glabrezu ohrnul pysky, vycenil zuby a přimhouřil oči. Dobře si Jarlaxla prohlédl, aby se ujistil, e nael správného temného elfa.

“Baenre cok diemrey nochtero,” zavrčel tanar’ri, a ani by počkal na odpověď, obrátil se a odkymácel pryč. Musel si přitom dřepnout, aby nedrhl hlavou o strop chodby.

Několik statečných, hloupých drowů se opět chystalo netvora pronásledovat, ale Jarlaxl je zastavil a poprvé za dlouhé týdny se upřímně zazubil. Tanar’ri promluvil jazykem niích sfér, kterému Jarlaxl dobře rozuměl, a pronesl přesně ta slova, která oldák touil slyet.

Nervózní drowové okolo se k němu tázavě otočili. Oni jazyku nerozuměli a zoufale se touili dozvědět, co tanar’ri řekl.

“Baenre cok diemrey nochtero,” vysvětlil Jarlaxl. “Rod Baenre přeije.”

Jeho křivý úsměv byl plný naděje a dychtivý způsob, jakým zaal ruce v pěst, vojákům napověděl, e má z ujitění radost.

~~~

Zeerith Q’Xorlarrin, Matrona matka Pátého rodu, věděla, jaký význam schůzka má. Triela s Gromfem se jí zúčastnili jen proto, aby vyplnili prázdná místa kolem ohňové mísy ve tvaru pavouka. Jedno z míst patřilo po právu K’yorl, ale protoe se tu seli, aby ji odrazili, jak Pavoučí královna rozkázala, nepozvali ji.

Na druhém prázdném místě, které obsadil Gromf, obvykle sedávala Zeerithina nejblií drowská přítelkyně, Matrona matka Ghenni’tiroth Tlabbar. Přestoe to nikdo nepronesl nahlas, Zeerith pochopila, co znamená přítomnost Baenřina syna místo chybějící Matrony matky.

K’yorl nenáviděla Ghenni’tiroth, co nebylo ádným tajemstvím, a tak se Ghenni’tiroth stala obětí, která měla útok rodu Oblodra zdret. Tito takzvaní spojenci a bohyně, které vichni slouili, dovolili, aby Zeerithina nejlepí přítelkyně zahynula.

Ta mylenka Matroně matce chvíli vadila, dokud si neuvědomila, e je třetí nejvýe postavenou drowkou v komnatě. Pokud uspějí a porazí K’yorl a rod Oblodra, určitě se tím změní posloupnost vládnoucích rodů ve městě. Oblodra padne a uprázdní tak třetí místo, a protoe se rod Faen Tlabbar najednou ocitl bez Matrony matky, bylo pravděpodobné, e ho rod Xorlarrin přeskočí a získá vytouené postavení.

Ghenni’tiroth byla obětována. Zeerith Q’Xorlarrin se zazubila.

Tak u to u drowů chodilo.

Gromf hodil do ohňové mísy vzácnou pavoučí masku, nejmagičtějí předmět a jedinou věc v Menzoberranzanu, která umoňovala překonat pavučinový plot okolo sídla Baenre. Do vzduchu vystřelily oranové a ostře zelené plameny.

Mez’Barris kývla na Baenre a seschlá stará Matrona matka vhodila do ohně kus síry, který jí darovala bohyně.

I kdyby se stovka nadených trpaslíků chopila největího měchu, nerozdmýchala by havějí oheň. Plameny vystřelily vzhůru v pestrobarevném sloupu, který osm drowů nesvatou krásou zcela uchvátil.

“Co se to tu děje?” ozvalo se ode dveří. “Jak se opovaujete svolat radu, ani byste dali vědět rodu Oblodra?”

Matrona Baenre, která seděla v čele stolu a tím pádem zády ke K’yorl, zvedla ruku, aby ostatní uklidnila. Pomalu se k nejvíce nenáviděné drowce otočila. eny jedna na druhou zátiplně pohlédly.

“Kat nezve obě na popravitě,” prohlásila Baenre vyrovnaně. “Odvede ji tam, nebo ji na místo vyláká.”

Baenřino otevřené prohláení drowy v komnatě znervóznilo. Kdyby se ke K’yorl zachovala taktněji, někteří z nich by si moná zachránili ivot.

Ale Matrona Baenre věděla, co dělá. Jejich jedinou nadějí bylo věřit Pavoučí královně, z celého srdce věřit, e je nesvedla na scestí.

Kdy se ale přes Baenre přelila první vlna K’yorliny mentální energie, začala pochybovat i ona. Chvíli vzdorovala a projevila tak obdivuhodnou vůli, ale nakonec ji K’yorl přemohla a smýkla s ní o stůl. Baenre cítila, jak ji obrovská, neviditelná ruka zvedá ze země a táhne ji k plamenům.

“Nebude modlitba k Lloth jetě velkolepějí,” zavřískla K’yorl astně, “kdy do plamenů hodíme i Matronu Baenre?”

Ostatní v komnatě, a předevím pět Matron matek, netuili, co dělat. Mez’Barris sklopila hlavu a tie začala mumlat slova zaklínání. Modlila se, aby ji Lloth vyslyela a splnila jí přání.

Zeerith i ostatní sledovali plameny. Bohyně rozkázala, aby oheň zaehli, ale proč jim na pomoc nepřispěchal nějaký spojenec, tanar’ri nebo jiný démon?

~~~

V bainaté Propasti seděl na houbovém trůně Errtu a nesmírně se chaotickou scénou bavil. Prostřednictvím okna, které mu Lloth darovala, cítil velký tanar’ri děs shromáděných věřících a hořkou nenávist K’yorl Odran.

Errtuovi se K’yorl zamlouvala. Podobala se mu svojí čistou, rozkonou zátí. Vradila jen pro potěení a intrikovala pro zábavu. Velký tanar’ri chtěl vidět, jak K’yorl postrčí sokyni do ohnivého sloupu.

Ale Llothiny příkazy byly jasné a nabízená laskavost příli svůdná, ne aby si ji démon nechal ujít. Uasl, protoe navzdory zmatkům v magii se brána skutečně začínala otvírat.

Errtu u vyslal jednoho tanar’ri, velkého glabrezu, mení branou jako posla, ale tu otevřela sama bohyně, byla nestálá a zůstala otevřená jen na zlomek okamiku. Errtu nevěřil, e by se něco podobného dalo zopakovat, ne v současné situaci.

Představa magického chaosu démona inspirovala. Moná u neplatila ani stará pravidla vypovězení. Moná bude moct projít bránou sám a vrátit se do Materiální sféry. Potom u by nemusel slouit Lloth jako poskok, mohl by najít odpadlého Do’Urdena, ztrestat ho a vrátit se na zmrzlý sever, kde leel pohřbený vzácný Crenshinibon, legendární krystal!

Brána byla otevřená a Errtu do ní vstoupil.

A byl odmítnut, zatlačen zpátky do Propasti, kde měl zůstat uvězněn sto let.

Několik démonů se připlíilo, protoe bránu vycítili, vydali se k ní, ale vrčící Errtu, kterého selhání rozzuřilo, je zadrel.

Jen a hanebná K’yorl strčí Llothinu oblíbenkyni do plamenů, rozhodl se podlý Errtu. Brána zůstane otevřená a díky oběti se moná otevře jetě víc.

Errtuovi se nelíbilo být vězněm, nelíbilo se mu být něčím otrokem. Jen a Lloth trpí! Jen a Baenre shoří, teprve pak udělá, oč ho Pavoučí královna poádala!

~~~

Přesně před takovým osudem nakonec Baenre zachránil nečekaný zásah illithida Methila. Poté co glabrezu navtívil Jarlaxla, vydal se za Methilem a předal mu stejný vzkaz, zprávu, která říkala, e rod Baenre přeije. A Methil jako zástupce svého lidu vdy stál na straně vítězů.

Vlny illithidovy psionické moci naruily K’yorlin telepatický útok a Matrona Baenre se zhroutila na zem vedle stolu.

K’yorl vytřetila oči, protoe ji selhání zaskočilo. Pochopila, a kdy se Methil, který stál potají a neviditelný vedle Matrony Baenre, odhalil.

Počkej, a skončím, zaječela K’yorl v mysli na tvora s hlavou připomínající chobotnici. Napřed zjisti, kdo zvítězí, a pak se rozhodni, na čí stranu se přidá.

Methilovo ujitění, e u ví, jak spor dopadne, nezneklidnilo K’yorl ani z poloviny tak jako gigantické netopýří křídlo, které se znenadání objevilo v ohnivém sloupu. Tanar’ri, skutečný tanar’ri!

Z ohně vyskočil dalí glabrezu a přistál na podlaze mezi Baenre a její sokyní. K’yorl na něj zaútočila psionickou silou, ale věděla, e takovému stvoření se nevyrovná.

Vimla si, e se sloup i nadále divoce komíhá a za plameny se zhmotňuje dalí démon. Náhle si uvědomila, e se Lloth obrátila proti ní! Vypadalo to, jako by na Baenřino zavolání odpověděla snad celá Propast.

K’yorl udělala jedinou věc, která jí zbývala. Znehmotnila se a uprchla přes město do svého sídla.

Otevřenou branou se do Materiální sféry tlačili dalí a dalí démoni, stovka a jetě víc. Celou hodinu odpovídali Errtuovi nohsledi, Llothini pomocníci, na volání zoufalých Matron matek, poletovali ve zběsilé radosti nad městem a obkličovali sídlo rodu Oblodra.

Poradní komnatou v zadní části Qu’ellarz’orl se rozlehl nadený jásot a drowky si vyměnily spokojené úsměvy. Bohyně splnila slib a budoucnost Llothiných věrných se opět zdála svůdně temná.

Ze vech shromáděných se jen Gromf neusmíval upřímně. Ne e by chtěl, aby rod Oblodra zvítězil, to samozřejmě ne, ale nijak ho netěilo, e se ve moná brzy vrátí do starých kolejí, e z něj bude navzdory jeho moci a oddanosti magii opět jen a předevím pouhý mu.

Přece jen ho ale něco potěilo. Kdy oheň začal skomírat a eny opustily komnatu, viml si, e některé obětní předměty, a to včetně vzácné pavoučí masky, magické plameny neseehly. Gromf pohlédl na dveře, na Matrony matky a na Trielu. Uchváceně pozorovaly démony a jeho si vůbec nevímaly.

Chamtivý drowský kouzelník si tie a nepozorovaně schoval vzácný artefakt do záhybů plátě a přidal do sbírky i nejcennějí artefakty největích menzoberranzanských rodů.

ČÁST

TŘETÍ

PŘEDSEVZETÍ

Jak moc jsem touil jít za Catti, kdy jsem si uvědomil, jak nebezpečná je její zbraň! Jak moc jsem touil stát jí po boku a chránit ji! Meč ji koneckonců posedl a ovládala ho mocná a očividně ivá magie.

Catti touila po mé společnosti - kdo by si nepřál mít v tak urputném boji po boku přítele? - ale zároveň mě u sebe nechtěla, protoe bitvu potřebovala vybojovat sama.

Musel jsem její rozhodnutí respektovat a ve dnech, kdy se Čas svárů blíil ke konci a magie opět začala fungovat, jsem zjistil, e nejtěí bitvy jsou ty, na kterých se nesmíme podílet.

Pochopil jsem, proč si otcové a matky často kouou nehty a ve tvářích mají výraz ztraceného odevzdání. Jakou agónii musí zaívat rodič ve Stříbroluní, kdy mu dospělý potomek oznámí, e se rozhodl vydat na západ do Hlubiny, nalodit se a plout podél Mečového pobřeí za dobrodrustvím. Ve uvnitř rodiče touí křičet: “Zůstaň!” Instinkt ho nutí dítě pevně obejmout, chránit ho. Ale instinkty se v konečném důsledku mýlí.

Nic nebolí víc ne dívat se, jak milovaná osoba svádí boj, a to i kdy víte, e jen tak můe vyrůst a odhalit vlastní potenciál. Příli mnoho zlodějů v Říích věří, e těstí se dá najít jen v nestřeené pokladnici. Příli mnoho kouzelníků se snaí obejít dlouhá léta studia, která jsou k nabytí skutečné moci potřebná. Najdou ve svitku nebo na kouzelném předmětu zaklínadlo, kterému vůbec nerozumí, ale přesto se o ně pokusí a seehne je mocná magie. Příli mnoho kněí a příli mnoho náboenských sekt ádá od sebe i od ostatních pokornou slubu.

Ale ti vichni ve skutečné zkouce těstí nakonec selou. Jedna věc toti v nestřeené truhlici s pokladem, v arcimágově holi, která padne do rukou nezkuenému kouzelníkovi, i v pokorné slubě bez jakékoli ctiádosti chybí.

Pocit naplnění.

Je to nejdůleitějí přísada vzorce skutečného těstí. Je to prvek, který posiluje nai sebejistotu a dovoluje nám přejít k dalím, větím úkolům. To díky němu si váíme sami sebe i ivota a dodává nám na smysluplnosti, kdy čelíme nezodpověditelným otázkám ivota.

A tak tomu bylo i s Catti a jejím mečem. Bitva dorazila a k ní a ona byla odhodlána ji vybojovat. Kdybych se řídil ochranitelskými instinkty, odmítl bych jí v tom pomoci. Nabádaly mě toti, abych zael za Bruenorem, a ten by jistě nechal ivý meč zničit. Kdybych ale jakkoli zabránil Catti bojovat, zklamal bych její důvěru, nerespektoval její potřeby a rozhodnutí a připravil ji o trochu svobody. To byla jediná Wulfgarova chyba. Statečný a hrdý barbar se o milovanou enu tolik bál, e ji málem zadusil v ochranitelském objetí.

Myslím ale, e v okamiku smrti poznal chybu. Myslím, e si v tu chvíli vzpomněl na to, proč vlastně Catti miluje: kvůli její síle a nezávislosti. Je ironie, e nás instinkty občas nutí dělat přesně opačné věci, ne jaké bychom si pro nae milované skutečně přáli.

Proto musí rodiče dovolit dítěti odejít do Hlubiny a plout podél Mečového pobřeí. A stejné to bylo i s Catti. Rozhodla se, e si meč ponechá a prozkoumá jeho vnímavou stránku, i kdy velmi riskovala. Bylo to její rozhodnutí, a jakmile ho učinila, musel jsem ho respektovat, musel jsem respektovat ji. V následujících týdnech, kdy svoji osobní bitvu sváděla, jsem ji skoro neviděl.

Ale myslel jsem na ni a neustále jsem si o ni dělal starosti, dokonce i ve snech.

Drizzt Do’Urden

12

STÁLO TO ZA TO

“Obelstil jsem tanar’ri a poslal je do Menzoberranzanu a brzy je budu muset přinutit vrátit se zpátky,” zařval velký Errtu. “A přitom se nemůu vydat za nimi, připojit se k jejich řádění ani je odvést zpět!” Démon seděl na houbovém trůně a nahlíel oknem do drowského města. Zpočátku mu ukazovalo jen krátké scény, protoe i jeho magie bojovala s působením této podivné doby. Pak ale začaly být obrazy zřetelnějí a nyní bylo okno naprosto čiré a nabízelo pohled na sídlo Oblodra v Drápové trhlině. Velcí i malí démoni se plíili a poletovali kolem hradeb sídla, buili do skály pěstmi, vyhroovali a metali balvany. Oblodrani sídlo pevně uzavřeli, protoe navzdory psionické síle a skutečnosti, e i magie démonů zeslábla, byla nadpřirozená stvoření příli silná a jejich mysli příli pokroucené zlem, ne aby je dokázal telepatický útok zastavit.

A podporovala je sjednocená drowská armáda číhající za démonskými liniemi. Na sídlo Oblodra mířily stovky kuí a kopí. Po skalních stěnách a po stropě nad sídlem pobíhaly desítky podzemních jetěrů s drowskými jezdci v sedlech. Kadý Oblodran, který by vykoukl ven, by čelil útoku ze vech stran.

“A stejní démoni zároveň útoku na Třetí rod brání,” zavrčel Errtu a připomněl tak Lloth, čí armáda má ve pod kontrolou. “Vai nohsledi se bojí těch mých, a poprávu!”

Krásná drowka, která se vrátila zpět do Propasti, věděla, e Errtu je sice pobouřený, ale hlavně se chvástá. ádný tanar’ri nemusel být přinucen lstí k tomu, aby se vydal do Materiální sféry a způsobil tam boí doputění. Taková u byla jejich podstata, největí radost jejich ubohé existence.

“ádáte mnoho, Pavoučí paní,” bručel Errtu.

“A také hodně dávám,” připomněla Lloth.

“Uvidíme.”

Lloth přimhouřila rudě zářící oči. Tanar’riho neutuchající utěpačnost jí začínala vadit. Odměna, kterou Errtuovi nabídla, dar, který ho mohl vysvobodit ze zatracení, nebyl zanedbatelný.

“Glabrezu bude těké dostat zpátky,” pokračoval Errtu, předstíral zoufalství a zaháněl situaci do krajnosti. “Jsou s nimi jenom potíe!”

“To s tebou taky,” odsekla Lloth. Errtu se k ní s nenávistným výrazem otočil.

“Čas svárů se blíí ke konci,” řekla Lloth klidně a vůbec si nebezpečného pohledu nevímala.

“Trvá u příli dlouho!” zařval Errtu.

Lloth ignorovala jeho tón, protoe chápala, e se Errtu musí chovat pobouřeně, aby ji nenapadlo, e jí jetě něco dluí. “Pro mě byl delí ne pro tebe, démone,” opáčila Pavoučí královna.

Errtu tlumeně zaklel a smradlavě zafuněl.

“Ale blíí se ke konci,” pokračovala Lloth tie a klidně a spolu s Errtuem se zahleděla do okna. Z Drápové trhliny zrovna vylétl okřídlený tanar’ri a ve spárech drel malé, svíjející se stvoření. Ubohý úlovek nemohl být větí ne tři stopy a v démonových obrovských spárech vypadal jetě mení. Na sobě měl okubanou vestu, která nedokázala zakrýt rezavě zbarvené upiny a ji tanar’ri jetě dál rval drápy.

“Kobold,” poznamenal Errtu.

“Jsou to známí spojenci rodu Oblodra,” vysvětlila Lloth. “V tunelech ve stěnách trhliny jich pobíhají tisíce.”

Letící tanar’ri zavýskl, chytil kvílejícího kobolda do obou rukou a roztrhl ho.

“Rod Oblodra má o jednoho spojence míň,” zaeptal Errtu a Lloth podle jeho spokojeného výrazu poznala, co si o celé věci ve skutečnosti myslí. Velký tanar’ri si to uíval prostřednictvím svých poskoků, pozoroval, jak ve ničí, a liboval si v tom.

Lloth napadlo, jestli by neměla vzít dar zpět. Proč by měla odměnit démona za něco, co si tak očividně uívá?

Pavoučí královna ale nebyla hloupá, proto nápad ihned zavrhla. Kdy Errtuovi dá, co slíbila, nic tím neztratí. Jejím cílem bylo dobytí Mitrilové síně. Chtěla Matronu Baenre přinutit přepnout síly, aby se drowské město stalo jetě chaotičtějím, aby se v něm snadněji rozpoutávaly mezirodové války. Odpadlý Do’Urden nic neznamenal, i kdy ho touila vidět mrtvého.

A kdo by se pro takový úkol hodil lépe ne Errtu? napadlo Lloth. I kdyby odpadlík přeil nadcházející válku, v co Lloth nevěřila, mohl Errtu pouít její dar a přimět Drizzta, aby ho povolal z vyhnanství zpět do Materiální sféry. A a by se do ní vrátil, jeho prvním cílem by jistě bylo pomstít se odpadlíkovi. Drizzt Errtua sice jednou porazil, ale nikomu se jetě nepodařilo zvítězit nad ním dvakrát.

Lloth znala Errtua natolik dobře, aby věděla, e Drizzt Do’Urden bude mít těstí, kdy zemře rychle ve válce.

Znovu u se o odměně za démonovu pomoc nezmínila, protoe pochopila, e obdarováním Errtua v konečném důsledku obdaruje samu sebe. “A Čas svárů pomine, mé kněky ti pomohou zahnat tanar’ri zpět do Propasti,” ujistila ho Lloth.

Errtu nedokázal skrýt překvapení. Věděl, e Lloth plánuje taení, a předpokládal, e se ho jeho nestvůry zúčastní spolu s drowskou armádou. Kdy mu teď ale odhalila Lloth plány, démon pochopil její důvody. Kdyby se k drowům připojila horda tanar’ri, povstaly by proti nim celé Říe, a to včetně mocných stvoření dobra z vyích sfér.

A Lloth i Errtu věděli, e a by se rozpoutalo krveprolití, ani mocné drowské kněky by nedokázaly udret hordu démonů pod kontrolou.

“Vechny a na jednoho,” opravil ji Errtu.

Lloth na něj zvědavě pohlédla.

“Potřebuji vyslance, který by předal zprávu Drizztu Do’Urdenovi,” vysvětlil démon. “Musí tomu bláznovi oznámit, koho mám ve své moci a co poaduji výměnou.”

Lloth o jeho slovech dlouze zauvaovala. Musela si dát velký pozor. Potřebovala Errtuovi zabránit v tom, aby zkomplikoval relativně přímočarý útok na trpasličí síně, přitom mu ale nesměla odhalit cíl své armády. Kdyby Errtu zjistil, e se Llothini nohsledi chystají pustit do kříku s Drizztem Do’Urdenem, který představoval pro velkého démona jedinou anci na brzký návrat do Materiální sféry, e ho mohou ohrozit, potají by se pokusil zkříit jí plány.

“Jetě ne,” řekla Pavoučí královna. “Drizzt Do’Urden se prozatím uklidil z cesty a my ho do věci nezatáhneme, dokud nenastolíme v mém městě pořádek.”

“V Menzoberranzanu nikdy nepanuje pořádek,” odvětil Errtu lstivě.

“Relativní pořádek,” opravila se Lloth. “Vyle posla, teprve a obdrí můj dar, a to já rozhodnu, kdy ti ho dám.”

“Pavoučí paní…” zavrčel démon výhrůné.

“Čas svárů se chýlí ke konci,” vytěkla Lloth do Errtuova oklivého obličeje. “Moje síla se vrací. Dávej si pozor na jazyk, balore, jinak se ocitne na jetě odpornějím místě, ne je tohle!”

Pavoučí královna se zprudka otočila, a za ní zavlál fialovočerný at, a rychle odkráčela do vířící mlhy. Usmála se tomu, jak schůzka skončila. Diplomacie na démony chaosu vdy neplatí. V určitém okamiku je nutné sáhnout po otevřených výhrůkách.

Errtu klesl na houbový trůn, protoe si uvědomil, e Pavoučí královna má situaci pevně pod kontrolou. Otevřela bránu, kterou jeho nohsledi vstoupili do Materiální sféry, a plánovaná odměna mohla Errtuovi umonit vrátit se z vyhnanství. A Errtu nepochyboval o Llothině tvrzení, e spory panteonu jsou u skoro vyřeeny. A pokud Čas svárů skutečně pomine a Llothina magie se vrátí, bude mnohem mocnějí ne on.

Errtu se odevzdaně zahleděl na obraz v okně. Z Drápové trhliny bylo uneseno dalích pět koboldů. Choulili se k sobě a tlupa démonů okolo nich krouila, posmívala se jim a týrala je. Velký balor cítil jejich strach a sladkost pomalého vradění, jako by byl mezi krouícími démony i on.

Errtuovi se ihned zlepila nálada.

~~~

Belwar Svárlivec seděl s dvacítkou svirfneblijských válečníků na římse nad velkou jeskyní plnou balvanů a stalaktitů. Kadý z nich drel lano - Belwar ho měl uvázané kolem opasku a protaené koeným páskem na krompáči ruky - aby mohli rychle seplhat dolů. Pod nimi pracovali gnómtí kněí, malovali zahřátými barvami na podlahu runy moci a rozmlouvali o předchozích selháních a o nejefektivnějím způsobu, jak spojit moc nejen kvůli kouzlu, nýbr i pro případ, e se kouzlo, jako u dvakrát, nepovede.

Gnómtí kněí slyeli volání svého boha Segojana a cítili, e se jim vrací kněská magie. Pro svirfnebli neexistoval lepí důkaz, e podivné období skončilo, nic je nemohlo více ujistit o tom, e vechno je opět v pořádku, ne vyvolání zemského ivla. Bylo to jejich poslání, ivot a láska. Byli naladěni na skálu, byli jedno s kamením a hlínou, které obklopovaly jejich příbytky. Kdyby se kněím podařilo zemského ivla vyvolat a znovu se s ním spřátelit, poznali by, e jejich bůh je v pořádku. Cokoli meního by je neuspokojilo.

Zkusili to u několikrát. Poprvé se vůbec nic nestalo, půda se ani nezachvěla. Podruhé, potřetí a počtvrté vyrazily ze země velké kamenné sloupy, ale neobivly. Tři stalagmity v jeskyni byly důkazem těchto selhání.

Při pátém pokusu se ivel skutečně objevil a gnómtí kněí se zaradovali - dokud se netvor neobrátil vztekle proti nim. Zabil tucet gnómů, ne se Belwarovi a jeho druině podařilo ho zničit. To selhání bylo pro gnómy moná nejhorí ze vech, protoe je napadlo, e Segojan je nejen mimo jejich dosah, ale moná se na ně dokonce zlobí. Zkusili to znovu - a znovu je ivel napadl.

Belwarova obrana byla tehdy, stejně jako nyní, na místě, rychle proto nad netvorem zvítězili a neztratili ádného gnóma.

Po druhé katastrofě Belwar kněze poádal, aby chvíli počkali, ne se o kouzlo znovu pokusí, ale oni odmítli, protoe zoufale touili znovu získat Segojanovu přízeň a ujistit se, e bůh je s nimi. Belwar měl vak velký vliv, zael za králem Sniktikem a vyjednal kompromis.

Od estého pokusu uběhlo pět dní, během kterých se gnómtí kněí i vichni ostatní v Třpytivém Skaliti modlili k Segojanovi a prosili ho, aby se neobracel proti nim.

Svirfnebli ale nevěděli, e během těchto pěti dnů skončil také Čas svárů a panteon se opět uklidnil a nově uspořádal.

Belwar nyní sledoval, jak kněí v hábitech tančí kolem runami ozdobeného kruhu na podlaze. Kadý z nich měl u sebe kámen, malý zelený drahokam, který u dříve opředli kouzlem. Jeden po druhém ho poloili na zem podél kruhu a rozdrtili velkou palicí. Kdy skončili, vstoupil nejvyí kněz přímo do středu kruhu, poloil na podlahu drahokam, zakřičel slovo, které zaklínání ukončovalo, a rozdrtil kámen mitrilovým kladivem.

Na okamik se rozhostilo ticho, potom se půda začala lehce otřásat. Nejvyí kněz vyběhl z kruhu a připojil se ke schouleným společníkům.

Chvění sílilo a ířilo se. Podlaha po obvodu očarované oblasti praskla a velká puklina oddělila kruh od zbytku komnaty. Uvnitř kruhu se skála trhala na kusy, rozpadala se, valila a měnila v tvárné bahno.

Objevovaly se v něm velké bubliny, které hlasitě praskaly, a celá jeskyně se zahřála.

Z podlahy vykoukla velká, obrovská hlava.

Belwar a jeho společníci na římse zasténali. Jetě nikdy nespatřili tak obrovitého ivla! Ihned začali plánovat útěk místo útoku.

Z podlahy se vztyčila ramena a pae, které by jediným pohybem dokázaly smést celou skupinu kněí. Na tvářích kněí i válečníků se svářely zvědavost s úzkostí. Podobného ivla jetě nikdy neviděli. Jeho kámen byl hladí, bez prasklin, ale zároveň vypadal neúplný a dvounohému tvorovi se podobal jen vzdáleně. Vyzařovala z něj aura čiré moci a dokonalosti, jakou gnómové nikdy dřív nepoznali.

“Pohleďte na Segojanovu chloubu!” zavýskl jeden z gnómů poblí Belwara.

“Nebo na zkázu naich lidí,” zabručel si Belwar pro sebe, aby ho nikdo neslyel.

Podle velikosti hlavy a ramen gnómové očekávali, e tvor bude dobrých dvacet stop vysoký, ne-li vyí, kdy ale chvění ustalo a opět se rozhostilo ticho, dosahoval sotva deseti stop - nebyl ani tak velký jako mnozí jiní ivlové, které v minulosti vyvolal třeba jediný svirfneblijský kněz. Ale gnómové si byli přesto jistí, e dosáhli velkého úspěchu, e toto stvoření je mocnějí ne jakékoli jiné, které kdy vyvolali. Kněí ale začínali něco tuit, stejně jako Belwar, který il u hodně dlouho a pozorně naslouchal legendám, z nich jeho lid čerpal identitu a sílu.

“Entemoch!” vydechl nejctihodnějí tolmistr a jméno prince vech zemských ivlů se neslo od jednoho gnóma k druhému.

Vzápětí se ozvalo dalí jméno, Ogremoch, Entemochovo zlé dvojče, a to bylo pronáeno ostře a s nepokrytým strachem. Pokud to byl Ogremoch, a ne Entemoch, bylo po nich.

Kněí padli rozechvěle na kolena, klaněli se a doufali, e je to skutečně Entemoch, který byl vdy jejich přítelem.

Belwar se spustil z římsy, se zachroptěním seskočil na zem a rozběhl se ke kouzelnému tvorovi.

ivel ho z výky pozoroval, nepohnul se a nedal nijak najevo své úmysly.

“Entemochu!” zakřičel Belwar. Kněí za ním zvedli hlavy a někteří sebrali odvahu, vstali a připojili se k odvánému tolmistrovi.

“Entemochu!” zavolal Belwar znovu. “Odpověděl jsi na nae zavolání. Máme to brát jako znamení, e Segojan je v pořádku a těíme se jeho přízni?”

Tvor poloil před Belwara ruku dlaní vzhůru. tolmistr pohlédl na nejvyího kněze po pravici.

Kněz kývl. “Je naí povinností Segojanovi věřit,” řekl a spolu s Belwarem vstoupil na dlaň.

Vznesli se do vzduchu a zastavili se a tváří v tvář obrovi. Uvolnili se a ovládla je radost, protoe v ní spatřili soucit a přátelství. Oba hluboko v srdci věděli, e je to skutečně Entemoch, ne Ogremoch, a e Segojan je s nimi.

Princ ivlů zvedl ruku vysoko nad hlavu a splynul s podlahou, take Belwar a nejvyí kněz zůstali stát přesně ve středu kruhu, který se znovu dokonale vyhladil.

Komnatou se rozlehl jásot. Mnohým svirfnebli stékaly po drsných tvářích slzy. Kněí se plácali po zádech a blahopřáli sobě i vem gnómům v Třpytivém Skaliti. Opěvovali krále niktika, jeho moudré vedení jim pomohlo dosáhnout úspěchu.

Pro jednoho z nich, pro Belwara, ale trvala oslava jen krátce. Zdálo se, e se jim vrátil bůh a magie opět fungovala, ale co to znamenalo pro drowy v Menzoberranzanu? Vrátila se snad i Pavoučí královna? A moc drowských kouzelníků?

Ne začaly problémy s magií, dospěli gnómové k názoru, a ne bezdůvodně, e drowové plánují válku. Po nástupu chaotické doby sice k válce nedolo, ale to bylo pochopitelné, protoe drowové byli na magii závislí víc ne gnómové. Pokud se ale ve vrátilo do starých kolejí, jak Entemochův příchod napovídal, pak by Třpytivé Skalitě mohlo brzy čelit velké hrozbě.

Gnómtí kněí i válečníci okolo tančili a výskali radostí, nejctihodnějího tolmistra ale napadlo, e se jejich veselí můe brzy změnit v křik bolesti a alu.

13

NÁPRAVA KOD

“Opatrně!” zaeptal Fret drsně, kdy sledoval, jak Drizzt sekrabuje a odsekává suchou pastu z krku panteří soky. “Tak buď přece opatrný!”

Samozřejmě e byl Drizzt opatrný! Tak opatrný, jak jen drow mohl být. Figurka moná byla pro Freta důleitá, ale pro Drizzta, který si panteří společnice cenil a miloval ji, byla mnohem důleitějí. Jetě nikdy se drow neujal tak důleitého úkolu, a to ani zbraněmi, ani rozumem. Nyní pouíval jemný nástroj, který mu dal Fret, tenkou stříbrnou hůlku se zplotělým, mírně zahnutým koncem.

Dalí kousek pasty odpadl - Drizzt u očistil skoro půl palce na panterově íji. A s nadějí si viml, e soka je hladká, bez prasklin. Mast slepila onyxovou soku tak dokonale, e po rozseknutí nezůstala ani stopa.

Drizzt potlačil vzruení, protoe věděl, e by ho nevyhnutelně přimělo zrychlit. A on musel pracovat pomalu a opatrně. Soka měla v íji obvod nanejvý několik palců, ale Drizzt očekával a Fret souhlasil, e čitěním stráví celé dopoledne.

Drowský hraničář od figurky ustoupil, aby si Fret mohl očitěné místo prohlédnout. Čisounký trpaslík na Drizzta kývl a povzbudivě se usmál. Fret věřil magii lady Alustriel a její schopnosti napravit jakýkoli problém.

Trpaslík poplácal Drizzta po rameni a ustoupil a Drizzt se vrátil zpět k práci a dál kousíček po kousíčku, pomaličku a opatrně soku čistil.

V poledne byla íje očitěna. Drizzt otáčel figurku v rukách a bedlivě si prohlíel místo, kde se soka rozlomila, neviděl ale ani náznak toho, e by figurka byla někdy pokozena, puklinu ani zbytky pasty. Zhluboka se nadechl a obrnil se. Vzal soku za hlavu, zvedl ji do vzduchu a zatíil místo rozlomení.

Drela pevně. Drizzt zamával rukou, aby zjistil, jestli se figurka rozlomí, ale nestalo se.

“Slepené místo bude stejně pevné jako zbytek soky,” ujistil Fret drowa. “Můe být klidný, je zase v celku.”

“Souhlasím,” odvětil Drizzt. “Ale co její magie?”

Na to Fret nedokázal odpovědět.

“Skutečnou výzvou bude vrátit Guenhwyvar zpět do Astrální sféry,” pokračoval drow.

“A zavolat ji zpátky,” dodal Fret.

Ta představa Drizzta bolela. Věděl, e má čisounký trpaslík pravdu. Co kdy se mu podaří tunel otevřít a poslat pantera domů, jen aby ho tím navdy ztratil? Drizzta ale přesto ani nenapadlo, e by si Guenhwyvar nechal u sebe. Její stav se stabilizoval - panter očividně mohl zůstat v Materiální sféře natrvalo - ale nebyla na tom dobře ani po tělesné, ani po duevní stránce. Guenhwyvar u sice nehrozila smrt, bloumala ale kolem věčně vyčerpaná, svaly jí na těle ochable visely a často zavírala oči, jak zoufale touila spát a odpočívat.

“Bude lepí propustit Guenhwyvar domů,” prohlásil Drizzt odhodlaně. “Bolelo by mě, kdybych u ji nemohl znovu zavolat, ale nebylo by to tak zlé jako to, co teď zaívá.”

Společně a se sokou v ruce se vydali do Drizztova pokoje. Guenhwyvar leela jako obvykle na koberci před krbem a vstřebávala teplo hnoucích uhlíků. Drizzt nezaváhal. Přistoupil k panterovi, který pomalu zvedl hlavu a zadíval se na něj, a poloil figurku na zem před něj.

“Lady Alustriel a tady dobrák Fret nám pomohli, Guenhwyvar,” oznámil Drizzt. Hlas se mu zachvěl, kdy se chystal pokračovat, protoe si uvědomil, e u pantera moná víckrát nespatří.

Guenhwyvar vycítila jeho neklid, s námahou se posadila a zadívala se klečícímu Drizztovi do tváře.

“Jdi domů, přítelkyně,” zaeptal Drizzt. “Jdi domů.”

Panter zaváhal a upřeně se na drowa zadíval, jako by se snail pochopit, proč je Drizzt tak neklidný. Guenhwyvar také cítila, e u moná drahého přítele nikdy nespatří - pocit v ní ale vyvolal sám Drizzt, ne figurka, která panterovi připadala stejná jako dřív.

Ale kočka nemohla situaci nijak ovlivnit. Byla tak vyčerpaná, e by nedokázala vábení magie odolat, i kdyby se o to pokusila. Roztřeseně se postavila a začala obcházet kolem soky.

Drizzta potěilo a vyděsilo zároveň, kdy uviděl, jak se Guenhwyvar rozplývá v edou mlhu.

Kdy kočka zmizela, sebral Drizzt figurku ze země a čerpal útěchu z toho, e není horká. A u se posledně, kdy se pokusil poslat Guenhwyvar domů, pokazilo cokoli, tentokrát k tomu zjevně nedolo. Najednou si uvědomil, jak byl poetilý. Pohlédl na Freta a vytřetil okovaně fialové oči.

“Co se děje?” zeptal se trpaslík.

“Nemám Cattin meč!” zaeptal Drizzt chraptivě. “Kdyby cesta do Astrální sféry nebyla otevřená…”

“Magie zase funguje,” odvětil Fret ihned a zamával chlácholivě rukou, “v soce i ve světě okolo nás. Je zase taková, jak má být.”

Drizzt si přitiskl soku k hrudi. Netuil, kde zrovna Catti je, věděl jen, e má u sebe svůj meč. Mohl jen čekat a doufat.

~~~

Bruenor seděl na trůnu s Regisem po boku a netvářil se ani zdaleka tak nadeně jako půlčík. Regis se u s hosty, kteří měli být Bruenorovi brzy ohláeni, setkal a vdy výstřední Harpely z Dlouhého Sedla rád viděl. Do Mitrilové síně dorazili čtyři z nich, čtyři kouzelníci, kteří moná sehrají důleitou roli při obraně trpasličího komplexu - pokud jim přitom nechtěně nestrhnou celou horu na hlavu.

Takové u bylo riziko, kdy jste jednali s Harpelovými.

Čtveřice vrazila do trůnního sálu a málem povalila na zem trpaslíka, který vstoupil před nimi, aby je ohlásil. Byl tu Harkl s obvazy na tváři, protoe jeho oči u byly v Mitrilové síni. Vedl ho tlustý Regweld, který dorazil na podivném tvorovi, jen zepředu připomínal koně, zezadu pak spíe ábu. Regweld ho odpovídajícím způsobem pojmenoval Skokan.

Třetího Harpela Bruenor s Regisem neznali a kouzelník se nepředstavil. Jen tie zavrčel a kývl.

“Já jsem Bela don DelRoy Harpel,” oznámila čtvrtá kouzelnice, docela pohledná mladá ena, jen její oči se nedívaly stejným směrem. Obě byly zelené, jedno ale zářilo ostrým vnitřním světlem, zatímco druhé bylo matné a naedlé. Bela vak díky tomu vypadala zvlátněji a exotičtěji.

Bruenor poznal jedno z jejích jmen a pochopil, e Bela je pravděpodobně velitelka druiny. “Dcera DelRoye, vůdce Dlouhého Sedla?” zeptal se trpaslík a malá ena se hluboce uklonila, tak hluboce, a jasně blonďatými vlasy málem zametla podlahu.

“Nesu vám pozdravy z Dlouhého Sedla, Osmý králi Mitrilové síně,” řekla Bela zdvořile. “Vae volání nezůstalo nevyslyeno.”

koda, pomyslel si Bruenor, ale taktně mlčel.

“Doprovází mě…”

“Harkl a Regweld,” přeruil ji Regis, který se s oběma seznámil při předchozí návtěvě Dlouhého Sedla. “Zdravím! A rád vidím, e vae snaha zkříit koně se ábou byla úspěná.”

“Skokan!” odvětil obvykle duchem nepřítomný Regweld astně.

Regis toho tvora prostě musel vidět!

“Jsem dcera DelRoye,” řekla Bela ostře a přísně se na půlčíka zadívala. “Prosím, u mě nepřeruuj, jinak tě budu muset proměnit v něco, na čem si Skokan jistě pochutná.”

Zdravé zelené oko jí při pohledu na Regise zajiskřilo a také půlčíkovy edé oči se zaleskly. Moc dobře věděl, e je to prázdná hrozba. Ale přesto se podřídil, protoe si najednou přál neztratit Belinu přízeň. Půlčík si uvědomil, e je vysoká sotva pět stop a má silnějí postavu, take připomínala trochu větího Regise - i kdy její enské vnady se nedaly popřít. Alespoň Regis je nemínil popírat.

“Můj třetí společník je Bidderdoo,” pokračovala Bela.

Jméno připadalo Bruenorovi i Regisovi povědomé a ve se vysvětlilo, kdy Bidderdoo zareagoval na představení těknutím.

Bruenor zasténal. Regis tleskl a rozesmál se. Kdy procházeli Dlouhým Sedlem při pátrání po Mitrilové síni, zastával Bidderdoo kvůli poití patného lektvaru úlohu Harpelovic rodinného psa.

“Proměna jetě není úplná,” omluvila se Bela a pleskla Bidderdooa hřbetem ruky do ramene, aby mu připomněla, e nemá vyplazovat jazyk.

Harkl si hlasitě odkalal a přelápl.

“Samozřejmě,” řekl Bruenor, protoe ihned pochopil. Hlasitě hvízdnul a ze sousední komnaty vyel jeden z pobočníků. V rukou nesl oční bulvy. Trpaslíkovi bylo ke cti, e se je snail nést co nejopatrněji a nasměrovat je k Harklovi.

“Ach, jak rád se zase vidím!” zvolal kouzelník a zatočil se. Snail se řídit tím, co viděl, a tak se vydal sám k sobě nebo spíe ke svým očím, či vlastně k zadní stěně a ke dveřím, kterými se společníky vstoupil. “Ne, ne!” vykřikl, otočil se dokola a snail se vzpamatovat, co nebylo snadné, kdy na sebe hleděl z opačné strany místnosti.

Bruenor znovu zasténal.

“Je to tak matoucí!” zasténal zoufalý Harkl, kdy ho Regweld chytil a pokusil se ho nasměrovat.

“Ach, ano,” řekl kouzelník, znovu se otočil patným směrem a vydal se ke dveřím.

“Opačně!” zaječel Regweld podráděně.

Bruenor sebral pobočníkovi oči a nasměroval je tak, e hleděly na jeho zamračený obličej.

Harkl vyjekl.

“Hej!” zařval Bruenor. “Votoč se!”

Harkl se uklidnil, poslechl a obrátil se tváří k trůnu.

Bruenor pohlédl na Regise, uculil se a hodil Harklovi napřed jedno, pak i druhé oko a jetě trhl zápěstím, aby se ve vzduchu roztočily.

Harkl znovu zaječel a omdlel.

Regweld chytil jedno oko a Bidderdoo chňapl po druhém otevřenými ústy. Bela ho natěstí předběhla. Minula ale, oko se jí odrazilo od pae, přistálo na podlaze a odkutálelo se stranou.

“To od vás bylo velmi oklivé, králi trpaslíků!” plísnila ho dcera DelRoye. “To bylo…” Nedokázala ale udret vánou tvář, rozesmála se a i ostatní se k ní přidali - dokonce i Bidderdoo se chechtal, i kdy jeho smích zněl spíe jako vrčení. Regis se k nim připojil a Bruenor také, ale jen na okamik. Trpasličí král nezapomněl, e tihle neikovní kouzelníci jsou moná jeho jedinou magickou obranou proti armádě temných elfů.

Nebylo to příjemné pomylení.

~~~

Přítího dne hned za úsvitu opustil Drizzt Mitrilovou síň. Předchozí noci zahlédl na úbočí hory táborový oheň a věděl, e ho rozdělala Catti. Jetě stále se nepokusil zavolat Guenhwyvar zpátky a odolal i nyní. Připomněl si, e musí řeit problémy postupně.

A jeho hlavním problémem teď byla Catti, nebo spíe její meč.

Mladou enu nael, kdy zahnul za zatáčku na stezce a vstoupil do stínu mezi dvěma velkými balvany. Byla skoro přímo pod ním, na malé rovné mýtině, která poskytovala výhled na zvlněnou krajinu na východ od Mitrilové síně. V zádech měla vycházející slunce, take Drizzt rozeznal jen její tmavou siluetu. Ladně procházela jednotlivé kroky cvičení a mávala mečem v pomalých, plynulých liniích před a nad sebou. Drizzt se opřel o skálu a spokojeně sledoval její dokonalý, ladný tanec. Sám jí ho předvedl a Catti ve jako obvykle rychle pochytila. Drizzt si uvědomil, e by mohla být jeho stínem, tak dokonalé a synchronizované byly její pohyby.

Nevyruil ji, protoe cvičit potřebovala a on ji rád pozoroval.

Skoro po dvaceti minutách se Catti konečně zhluboka nadechla, zvedla pae, rozpřáhla je a vystavila slunci.

“Dobrá práce,” poblahopřál Drizzt a vydal se za ní dolů.

Catti při zvuku jeho hlasu skoro vyskočila, rychle se otočila a zahanbeně a podráděně se na drowa zadívala.

“Měls mě varovat,” řekla.

“Nael jsem tě docela náhodou,” lhal Drizzt, “ale očividně jsem měl těstí.”

“Viděla jsem, e včera dorazili do Mitrilový síně Harpelovi,” odvětila Catti. “Mluvils u s nima?”

Drizzt zavrtěl hlavou. “Teď nejsou důleití,” vysvětlil. “Potřebuji mluvit jen s tebou.”

Znělo to váně. Catti se chystala schovat meč do pochvy, ale Drizzt natáhl ruku a zastavil ji.

“Přiel jsem si pro meč,” vysvětlil.

“Pro Khazid’heu?” zeptala se Catti překvapeně.

“Coe?” zeptal se jetě překvapenějí drow.

“Tak se jmenuje,” vysvětlila Catti a zvedla si zbraň před obličej. Její ostří opět rudě zářilo. “Khazid’hea.”

Drizzt to slovo znal. Bylo drowské! Znamenalo “řezat” nebo “řezák” a bylo vhodným jménem pro čepel, která dokázala rozseknout kámen. Ale jak to mohla Catti vědět? Tvářil se tak tázavě, e mohl otázku rovnou poloit nahlas.

“Řek mi to sám!” odvětila Catti.

Drizzt kývl a uklidnil se. Nemělo ho to překvapit, koneckonců věděl, e je meč ivý.

“Khazid’hea,” souhlasil drow. Tasil Záblesk, přehodil si ho v ruce a nabídl ho jílcem napřed Catti.

Rozpačitě na zbraň hleděla, protoe nic nechápala.

“Férová výměna,” vysvětlil Drizzt. “Záblesk za Khazid’heu.”

“Má radi scimitar,” namítla Catti.

“Naučím se pouívat scimitar a meč,” odvětil Drizzt. “Přijmi to. Khazid’hea prosil, abych ho pouil, a já mu vyhovím. Je jen správné, e spojíme síly.”

Cattin výraz se z překvapeného změnil v nevěřícný. Nemohla uvěřit tomu, e to po ní Drizzt ádá! Strávila v horách celé dny, týdny tím, e s mečem cvičila a snaila se vytvořit si pouto s jeho nadpřirozenou inteligencí.

“Zapomněla jsi na nae střetnutí?” zeptal se Drizzt poněkud krutě. Catti zrudla. Nezapomněla a nikdy nezapomene. Cítila se jako hlupák, kdy si vzpomněla, jak se - nebo alespoň meč, který ovládl její tělo - vrhla Drizztovi k nohám.

“Dej mi ten meč,” řekl Drizzt pevně a zamával před ohromenou mladou enou jílcem Záblesku. “Je jen správné, e se spojíme.”

Catti Khazid’heu odmítavě stiskla. Zavřela oči a zavrávorala a Drizztovi se zdálo, e hovoří s mečem, e naslouchá jeho pocitům.

Kdy znovu otevřela oči, natáhl se Drizzt po meči. Catti ale k jeho překvapení a uspokojení mečem trhla, krábla ho do ruky a přinutila ho ucuknout.

“Meč tě nechce!” zavrčela Catti.

“Zaútočila bys na mě?” zeptal se Drizzt a jeho otázka mladou enu zklidnila.

“Jenom jsem zareagovala,” koktala a snaila se omluvit.

Jenom zareagovala, zopakoval si Drizzt v duchu. Přesně v takovou reakci doufal. Meč byl ochotný bránit její právo a odmítl Drizzta, aby zůstal se svojí právoplatnou paní.

Drizzt si přehodil Záblesk v ruce, vrátil ho do pochvy a jeho úsměv Catti prozradil, o co mu lo.

“Zkouka,” řekla. “Nechals mě projít zkoukou!”

“Bylo to nezbytné.”

“Nikdy jsi Khazid’heu nechtěl,” pokračovala ena a hlas jí sílil podráděním. “I kdybych přistoupila…”

“Vzal bych si ho,” odpověděl Drizzt upřímně. “A vystavil bych ho na bezpečném místě v Dumathoinově síni.”

“A vzal by sis zpátky Záblesk,” zafuněla Catti. “Ty prolhaný drowe!”

Drizzt zauvaoval, pak pokrčil rameny a kývl.

Catti neomaleně napulila rty, trhla hlavou a přehodila si katanovou hřívu přes rameno. “Meč u teďka ví, e sem lepí,” prohlásila upřímně.

Drizzt se zasmál.

“Tak tas!” zafuněla Catti a zaujala obranné postavení. “Ukáu ti, co dokáem!”

Drizzt se zazubil a scimitary mu vylétly do rukou. Bude to poslední a nejdůleitějí zkouka, ve které si ověří, jestli Catti meč skutečně ovládla.

Kov řinčel o kov, přátelé kolem sebe krouili a vyfukovali obláčky páry do ostrého ranního vzduchu. Krátce po začátku souboje polevil Drizzt v obraně a Catti se nabídla dokonalá příleitost zaútočit.

Khazid’hea bodl, ale zastavil se kus od drowova těla a mladá ena uskočila. “Udělals to schválně!” obvinila ho a měla pravdu. Ale tím, e ho nebodla, proli ona i meč druhou zkoukou.

Zbývala u jen jediná.

Drizzt mlčky znovu podřepl. Catti si vimla, e nemá chrániče, take ho nic nevyvede z rovnováhy. Přesto zaútočila, s radostí a divoce, a bojovala ze vech sil, zatímco slunce vystoupalo nad obzor a začalo plhat vzhůru po nebi.

Drowovi se ale nemohla vyrovnat a popravdě neviděla Drizzta bojovat s takovým odhodláním u hodně dlouho. Kdy souboj skončil, seděla Catti na zadku, na kadém rameni měla lehce poloený jeden scimitar a její vlastní meč leel na zemi několik kroků od ní.

Drizzt se obával, e se ivý meč rozzuří, kdy bude jeho paní tak jednoznačně poraena. Ustoupil od Catti, vydal se ke Khazid’heovi a sehnul se, aby ho zvedl. Zarazil se vak s rukou sotva palec od jílce.

Khazid’heův jílec u nezdobil jednoroec ani démon jako v dobách, kdy s ním bojoval Dantrag Baenre. Hruka se teď podobala mrtnému kočičímu tělu, jako kdy Guenhwyvar běí ze vech sil a přední i zadní nohy má nataené. Ale co bylo důleitějí, kočku zdobila runa, dva horské títy, symbol Dumathoina, boha trpaslíků i Catti, Stráce tajemství pod horou.

Drizzt Khazid’heu sebral a necítil z něj nepřátelství ani ádnou z tueb, které meč dříve projevil. V tu chvíli se vedle něj objevila Catti a usmála se pochvalnému výrazu, s jakým hleděl na hruku, kterou zvolila.

Drizzt vrátil Khazid’heu jeho právoplatné paní.

14

LLOTHIN HNĚV

Baenre se opět cítila silná. Lloth se vrátila, znovu byla s ní a K’yorl Odran, podlá K’yorl, udělala velkou chybu. Pavoučí královna zatím vdy projevovala rodu Oblodra přízeň, i kdy jeho takzvané “kněky” nebyly nijak zboné, a někdy se dokonce otevřeně rouhaly. Podivné síly Oblodranů, jejich psionická moc, fascinovaly Lloth stejnou měrou, jakou děsily ostatní rody v Menzoberranzanu. ádný z rodů netouil proti K’yorl a jejímu klanu bojovat a Lloth ani podobný zásah nevyadovala. Kdyby byl někdy Menzoberranzan napaden zvenčí, obzvlátě illithidy, jejich jeskynní doupě se nacházelo nedaleko, K’yorl a Oblodrani by byli velmi uiteční.

Ale u ne. K’yorl překročila velmi nebezpečnou hranici. Zavradila Matronu matku, co samo o sobě nebylo nijak neobvyklé, plánovala ale připravit o moc Llothiny kněky, a ne ve jménu Pavoučí královny.

Matrona Baenre to věděla a cítila v sobě vůli a sílu Lloth. “Čas svárů pominul,” oznámila rodině a vem ostatním, kdo se shromádili v téměř opravené rodové kapli.

Matrona Baenre osobně pozvala i Mez’Barris Armgo a posadila ji na čestné místo na centrálním pódiu.

Baenre se usadila vedle Matrony matky Druhého rodu, kaplí se rozlehl jásot a vzápětí pod vedením Triely i píseň oslavující Pavoučí královnu.

Pominul? zeptala se Mez’Barris Baenre znakovou řečí, protoe by ji přes křik dvou tisíc vojáků Baenre nebylo slyet.

Čas svárů pominul, odvětila Baenre jemnými prsty.

Pro vechny a na rod Oblodra, dodala Mez’Barris a Baenre se zlomyslně zachechtala. V Menzoberranzanu nebylo tajemstvím, e rod Oblodra má váné problémy. Skutečně to nebylo tajemství, protoe kolem jeho sídla i nadále krouili tanar’ri a dalí démoni, unáeli koboldy z říms Drápové trhliny a bezhlavě útočili na kadého Oblodrana, který se odváil ukázat.

Bude K’yorl odputěno? zeptala se Mez’Barris a natáhla na konci věty palec v otázce.

Matrona Baenre zavrtěla důrazně hlavou, významně se odvrátila a pohlédla na Trielu, která vedla modlitbu k Pavoučí královně.

Mez’Barris si ukala dlouhým, zahnutým nehtem nervózně do zubů a přemýlela, jak si tím můe být Baenre tak jistá. Plánovala zničit rod Oblodra sama, nebo chtěla zatáhnout Barrison del’Armgo do dalí aliance? Mez’Barris nepochybovala o tom, e jejich rody by společně dokázaly Oblodry rozdrtit, ale nijak netouila zaplést se s K’yorl a jejími tajemnými silami.

Neviditelný Methil, který stál potají na okraji pódia, snadno přečetl Matroně matce mylenky a předal je dál Matroně Baenre.

“Je to Llothina vůle,” prohlásila Baenre ostře a obrátila pohled k Mez’Barris. “K’yorl odmítla Pavoučí královnu a za to bude potrestána.”

“Akademií, jak říkají pravidla?” zeptala se Mez’Barris s nadějí.

V rudě zářících očích Matrony Baenre se ohnivě zatřpytilo. “Mnou,” odpověděla bez obalu a odvrátila se, aby naznačila, e víc u se Mez’Barris nedozví.

Mez’Barris byla natolik moudrá, aby se dál nevyptávala. Opřela se a dobře zváila tyto překvapující a zároveň zneklidňující informace. Matrona Baenre neřekla, e Oblodry napadne aliance rodů, nýbr vyhlásila osobní taení. Opravdu věřila, e dokáe K’yorl porazit? Nebo měla démony, a to včetně mocných tanar’ri, víc pod kontrolou, ne naznačila? Ta představa Matronu matku Barrison del’Armgo víc ne polekala. Pokud tomu tak bylo, koho jetě by mohla rozzlobená, ctiádostivá Matrona Baenre “potrestat”?

Mez’Barris si hluboce povzdychla a nechala to být. V tu chvíli mohla udělat jen málo, kdy seděla v kapli Baenre obklopená dvěma tisíci vojáky cizího rodu. Věděla, e musí Baenre důvěřovat.

Ne, opravila se tie, nesměla jí důvěřovat, to nikdy. Musela doufat, e bude pro Matronu Baenre a její věc - a u lo o cokoli - cennějí ivá ne mrtvá.

~~~

Matrona Baenre seděla na modře zářícím disku a osobně vedla průvod ze sídla Baenre dolů z Qu’ellarz’orl do města a její armáda na kadém kroku opěvovala Lloth. Hlavní voj doprovázeli jetěří jezdci rodu pod Berg’inyonovým velením, přebíhali mezi rodovými sídly a ujiovali se, e je nic nezaskočí a nic jim nezatarasí cestu.

Bylo to nezbytné bezpečnostní opatření, kdykoli První matrona matka opustila své sídlo, toho dne se vak Baenre ádné léčky neobávala. A na Mez’Barris Armgo o Baenřině taení nikdo nevěděl a nií rody by První rod nenapadly, ani jednotlivě, ani koordinovaně, kdyby neměly útok předem pečlivě naplánovaný.

Z opačné strany velké jeskyně se blíil dalí průvod, který vedli také Baenre. Triela, Gromf a dalí mistry a mistři drowské Akademie opustili sídla a postavili se do čela studentů. Obvykle to byla právě tato síla, mocná Akademie, kdo trestal jednotlivé rody za zločiny proti Menzoberranzanu, tentokrát ale Triela podřízeným oznámila, e se stanou svědky skutečné Llothiny moci.

Průvody se sely u Drápové trhliny a počet drowů se tím zpětinásobil. Jakmile lechtici a vojáci ostatních městských rodů pochopili, e se spolu toho dne rody Baenre a Oblodra jednou provdy vypořádají, dostavili se, aby si uili divadlo.

Kdy dorazili k hlavní bráně sídla Oblodra, vojáci Baenre vytvořili za svojí Matronou matkou obranný půlkruh, aby ji ochránili ne před K’yorl a její rodinou, nýbr před zbytkem shromádění. Drowové si mezi sebou začali eptat a horečnatě diskutovat znakovou řečí, a dokonce i démoni poznali, e se blíí pohroma, a tak začali zběsile poletovat a krouit nad sídlem, vyuívali navrácenou magii a vypoutěli modrobílé výboje nebo ohnivé koule.

Matrona Baenre dovolila, aby divadlo pokračovalo dlouhé minuty, protoe si uvědomovala, jaký děs působí. Touila si tento okamik uít a libovala si v pachu hrůzy, který se linul ze sídla nejvíce nenáviděné rodiny.

A pak přiel čas pustit se do práce - nebo ji spí dokončit. Baenre věděla, co musí udělat. Během obřadu, který válce předcházel, toti měla vidinu, a navzdory pochybnostem, které ovládly Mez’Barris, kdy jí plán prozradila, Baenre věřila v Pavoučí královnu, věřila, e si Lloth přeje, aby byl rod Oblodra zničen.

Sáhla do hávu a vytáhla kus síry, stejnou lutou hrudku, kterou jí dala bohyně, aby umonila kněkám v malé komnatě v zadní části Qu’ellarz’orl otevřít bránu do Propasti. Baenre zvedla ruku nad hlavu a vznesla se do vzduchu. Ozval se obrovský, praskavý výbuch a zaduněl hrom.

Vichni ihned zmlkli a obrátili zrak k Matroně Baenre, která se vznáela dvacet stop nad zemí.

Berg’inyon, který měl na starosti matčinu bezpečnost, se s kyselým výrazem otočil k Sos’Umptu. Byl přesvědčený, e se matka vystavuje velkému nebezpečí.

Sos’Umptu se mu vysmála. Nebyl kněka, a nechápal proto, e Matrona Baenre je v tuto chvíli ve větím bezpečí ne kdy dřív.

“K’yorl Odran!” zvolala Baenre a její hlas zněl mocně, jako by patřil obrovi.

~~~

K’yorl Odran seděla zamčená v komnatě v nejvyím patře největího stalagmitu sídla, take jasně slyela Baenřino volání. Rukama pevně stiskla zdobené mramorové područky trůnu. Zavřela oči a snaila se soustředit.

Nutně potřebovala svoji moc a poprvé v ivotě na ni nedosáhla! Věděla, e je něco v nepořádku, a přestoe byla přesvědčená, e za tím stojí Lloth, jako mnoho jiných kněek cítila u od počátku Času svárů, e tentokrát nemá ve pod kontrolou ani samotná Pavoučí královna.

K’yorliny problémy začaly krátce poté, co ji osvobození tanar’ri zahnali zpět do sídla. Sela se s dcerami, aby naplánovaly útok, kterým by démony odrazily. Schůzky Oblodranů byly vdy velmi efektivní, protoe eny si předávaly mylenky telepaticky, jako by vedly několik rozhovorů najednou, a tak tomu bylo i nyní.

Obranný plán se rýsoval dobře a K’yorl začínala být přesvědčená, e dokáí zapudit tanar’ri zpět do jejich sféry bytí. A a toho docílí, bude moct jaksepatří potrestat Matronu Baenre i ostatní. Ale pak se stalo něco stralivého. Jeden z tanar’ri vypálil po Oblodranech blesk, havý, oslepující výboj, který zanechal ve vnějí zdi velkou trhlinu. To by samo o sobě nebylo tak zlé, protoe jejich sídlo stejně jako sídla jiných rodů dokázala přestát mnohem krutějí útoky. Výboj ale znamenal, e se vrátila magie, a způsobil něco katastrofálního.

Ve stejný okamik toti telepatický rozhovor umlkl, a a se kněky rodu snaily sebevíc, nedokázaly ho znovu obnovit.

K’yorl nebyla o nic hloupějí ne ostatní menzoberranzantí drowové a nikdo se nedokázal soustředit usilovněji. Cítila psionickou sílu v mysli, moc, která jí umoňovala projít zdí a vytrhnout nepříteli tepající srdce z těla. Cítila ji hluboko v sobě, ale nedosáhla na ni. Vinila sama sebe, skutečnost, e se tváří v tvář katastrofě nedokáe soustředit. Dokonce se uhodila pěstí do hlavy, jako by v ní fyzický úder dokázal magii znovu vyvolat.

Její snaha vak byla marná. Čas svárů skončil a magická tapiserie Říí byla znovu upletena, nastaly vak jisté vedlejí účinky. Po celých Říích se objevily mrtvé zóny, místa, kde kouzla nefungovala, anebo, co bylo jetě horí, fungovala jinak, ne měla. A ovlivněny byly i psionické síly, magická moc mysli. K’yorl cítila, e o svoje schopnosti nepřila, nedaly se ale pouít jako dřív.

Illithidé u objevili nové metody, jak Matronu Baenre informoval Methil, a byli skoro stejně mocní jako před Časem svárů. Ale illithidé byli národ psioniků a sdíleli společnou inteligenci. Přizpůsobili se, nali způsob, jak psionickou moc znovu vyuít, K’yorl Odran a její kdysi tak mocná rodina jetě tak daleko nebyly.

A tak seděla Matrona matka Třetího rodu ve tmě, oči měla pevně zavřené a soustředila se. Slyela Baenřino volání a věděla, e pokud nevyjde ven, přijde si Baenre pro ni.

Kdyby měla K’yorl víc času, jistě by řeení hádanky odhalila. Stačil by jediný měsíc a moná by nala způsob, jak svoji moc znovu pouít.

Ale K’yorl neměla měsíc. Neměla ani hodinu.

~~~

Matrona Baenre cítila, jak uvnitř kusu síry pulzuje magie, jak se zevnitř rozehřívá a ár sílí. Pohnula rukou a uasla, protoe cítila, jak se ji síra snaí přimět změnit úhel.

Baenre kývla. Pochopila, e ji vede nějaká moc za hranicemi Materiální sféry, tvor v Propasti, a moná dokonce samotná Lloth. Zvedla ruku vý a zamířila pulzující hroudou na nejvyí vě sídla Oblodra.

“Kdo jsi?” zeptala se.

Errtu, odpověděl hlas v její mysli. Baenre to jméno znala, věděla, e s ní mluví balor, nejstralivějí a nejmocnějí tanar’ri. Lloth ji dobře vyzbrojila!

Cítila, jak čirá zá tvora, s ním byla spojená, v síře sílí, jak v ní narůstá energie, a byla přesvědčená, e hrouda vybuchne a přivede jí samotného Errtua.

To samozřejmě nebylo moné, Baenre to ale nevěděla.

Cítila moc samotného artefaktu, zdánlivě nevinného kusu síry prodchnutého Llothinou magií, který nyní drela v rukách nejvyí kněka Pavoučí královny v celém Menzoberranzanu.

Baenre instinktivně natáhla ruku a ze síry vystřelila zářivá, praskající linie lutého světla. Výboj zasáhl stěnu nejvyí věe sídla, přesně tu stěnu, která oddělovala K’yorl od Baenre. Stalagmit obkrouily zářící čáry energie, praskaly, zakusovaly se do kamene a naruovaly jeho celistvost.

Síra zmlkla, kdy se její ivá energie uvolnila, ale Baenre nespustila ruku a neodtrhla obdivný pohled od vysoké věe.

Podobně zíralo i deset tisíc temných elfů za ní. A také K’yorl Odran, která náhle viděla, jak jí kamenné stěny domu rozeírají zkázonosné luté linie.

Vichni ve městě zalapali po dechu, kdy vrchol věe vybuchl v prach a ten odvál vítr.

K’yorl seděla na černém mramorovém trůně vem na očích a hleděla dolů na obrovský dav.

Mnoho okřídlených tanar’ri kolem zranitelné Matrony matky zakrouilo, ale nepřiblíilo se k ní, moudře se toti obávalo toho, jak by se Errtu vztekal, kdyby přiel třeba jen o okamik zábavy.

Vdy hrdá a silná K’yorl vstala z trůnu a přistoupila k okraji věe. Rozhlédla se po shromádění a mnoho drowů, a dokonce i několik Matron matek si váilo její tajemné moci natolik, e se odvrátilo, kdy na ně upřela pátravý pohled, jako by z výky rozhodovala, koho za útok potrestá.

Nakonec spočinula K’yorl zrakem na Matroně Baenre, která sebou netrhla ani se neodvrátila.

“Jak se odvauje!” zařvala K’yorl, ale její hlas zněl tie.

“Jak se ty odvauje!” zaječela Matrona Baenre a její mocný hlas se odrazil od stěn jeskyně. “Zřekla ses Pavoučí královny.”

“Do Propasti s Lloth, tam po právu patří!” odsekla tvrdohlavá K’yorl a byla to poslední slova, která pronesla.

Baenre zvedla ruku jetě vý a cítila dalí výboj moci, který otevřel mezisférickou bránu. Tentokrát se neobjevilo luté světlo, ádná viditelná síla, ale K’yorl ji přesto řezavě pocítila.

Pokusila se vykřiknout na protest, ale dokázala jen zafňukat a v hrdle jí zabublalo, jak se jí znenadání protáhly a zkroutily rysy ve tváři. Snaila se ze vech sil vzdorovat, soustředit se a znovu pouít své schopnosti.

K’yorl cítila, jak jí obrovská moc síry rve kůi a maso z kostí, jak jí kroutí a protahuje tělo. Tvrdoíjně ale nesmírné agónii vzdorovala, i kdy s hrůzou pochopila, e je ztracena. Otevřela ústa, aby naposledy zaklela, ale stralivá moc jí vytáhla jazyk z úst a napnula ho k prasknutí.

K’yorl cítila, jak se celé její tělo natahuje dolů z věe ke kusu síry a k bráně. Měla u být mrtvá, věděla, e u ji měl stralivý tlak dávno rozdrtit.

Matrona Baenre sice ani nepohnula rukou, ale nemohla si pomoct a zavřela oči, kdy K’yorlino podivně nataené tělo náhle slétlo z vrcholu zničené věe a řítilo se přímo k ní.

Několik drowů, včetně Berg’inyona, vykřiklo, jiní znovu zalapali po dechu a jetě dalí provolávali slávu Lloth, kdy se K’yorlino tělo protáhlo a zúilo, take připomínalo ivý otěp, a vniklo do síry, do brány, která drowku odnese do Propasti a k Errtuovi, jen se měl stát na Llothin rozkaz jejím trýznitelem.

Za K’yorl pak následovali démoni, ječeli, řvali a zasypávali sídlo rodu Oblodra výboji, ohnivými koulemi a dalími oslnivými projevy moci. Na Errtuovo volání se i oni protáhli a ztenčili, vlétli do síry a Matrona Baenre se bránila hrůze a proměňovala ji v čirou moc.

Během chvíle vichni démoni i ti největí tanar’ri zmizeli. Matrona Baenre ale dál cítila jejich přítomnost, která se uvnitř síry proměnila.

Znenadání se rozhostilo ticho. Mnoho temných elfů si vyměnilo tázavé pohledy a přemýlelo, jestli bude rod Oblodra uetřen. Mnoho lechticů z rozličných rodů začalo znakovou řečí vyjadřovat obavy nad tím, e Baenre dosadí do čela Třetího rodu jednu z dcer a jetě víc tak upevní své postavení ve městě.

Ale Baenre něco takového vůbec nenapadlo. Tento trest si vyádala sama Lloth a musel být úplný a stralivějí ne cokoli, co Menzoberranzan kdy spatřil. Znovu uposlechla telepatický příkaz Errtua, hodila tepající kus síry do Drápové trhliny, a kdy se kolem ní rozlehl jásot, protoe si temní elfové mysleli, e obřad je u konce, rozpřáhla doiroka pae a poručila, a se dívají a stanou se svědky Llothina hněvu.

Cítili, jak se Drápová trhlina pod jejich nohama začala otřásat. Trvalo to několik úzkostných okamiků, příli tichých, příli tajuplných.

Jedna z K’yorliných dcer se objevila na vrcholu zničené věe. Doběhla k jejímu okraji, volala na Matronu Baenre a prosila o slitování. Ta ale neodpověděla, a tak kněka pohlédla do strany, do jedné z rozsedlin v Drápové trhlině.

Vytřetila oči a vyrazila tak vyděený výkřik, e ádný z drowů jetě nikdy nic podobného neslyel. Díky levitačnímu kouzlu, které ji vyneslo vysoko do vzduchu, měla Matrona Baenre lepí výhled ne ostatní. Zareagovala hned po kněce, rozhodila pae a v extázi vykřikla Llothino jméno. Následně pochopil i shromáděný dav.

Z Drápové trhliny se vyplazilo obrovské černé chapadlo, svíjelo se a nalo si cestu za sídlo rodu Oblodra. Temní elfové v mohutné vlně ucouvli a zakopávali jeden o druhého, jak dvacet stop silná zrůdnost obemkla sídlo a její konec zamířil zpět do propasti.

“Baenre!” prosila zoufalá Oblodranka.

“Odmítli jste Lloth,” odvětila První matrona matka klidně. “Teď okuste její hněv!”

Podlaha jeskyně se otřásla, jak chapadlo, ruka rozezlené Lloth, sevřelo pevně sídlo rodu Oblodra. Stěny se třásly a hroutily, jak je chapadlo neochvějně táhlo k propasti.

K’yorlina dcera se vrhla dolů z věe, kdy ta se začala řítit k zemi. Vyhnula se chapadlu a stále ila, přestoe byla celá polámaná, kdy k ní dorazila skupina temných elfů. Byl mezi nimi i Uthegental Armgo. Mocný bojový mistr odstrčil ostatní stranou, aby jim zabránil uboačku zabít. Vzal kněku do mocných paí a potlučená ena na něj pohlédla zakalenýma očima, a dokonce se slabě pousmála, jako by si myslela, e ji přiel zachránit.

Uthegental se jí vak vysmál, zvedl ji nad hlavu, rozběhl se a přehodil ji přes chapadlo zpět do valící se sutě, ruin sídla jejího rodu.

Jásot a křik byly ohluující a stejně tak i dunění, které se rozlehlo, kdy chapadlo strhlo pozůstatky rodu Oblodra, vechny budovy i drowy, do propasti.

15

CHAMTIVOST

oldák zavrtěl hlavou, co bylo nejvzdornějí gesto, jaké si kdy před Matronou Baenre dovolil. Tak krátce po obdivuhodné ukázce moci První matrony matky a také vzhledem k tomu, e se těila nejvyí přízni Pavoučí královny, bylo pro Jarlaxla velmi nebezpečné zpochybnit její plány.

Triela Baenre na Jarlaxla vycenila zuby a Berg’inyon zavřel oči. ádný z nich netouil vidět uitečného mue ubitého k smrti. Zátiplná Bladen’Kerst si ale olízla dychtivě rty a sevřela rukoje pětihlavého biče v naději, e matka přenechá to potěení jí.

“Obávám se, e teď není správný čas,” řekl Jarlaxl otevřeně.

“Lloth tvrdí něco jiného,” odvětila Baenre. Zdála se tváří v tvář vzdorovitému mui zvlátně chladná a klidná.

“Nemůeme si být jisti, e magie bude i nadále fungovat podle očekávání,” namítl Jarlaxl.

Baenre kývla a ostatní si překvapeně uvědomili, e matka je ráda, e oldák zaujal negativní postoj. Jarlaxlovy námitky byly příhodné a ve skutečnosti pomáhal Baenre vyjasnit podrobnosti navrhované nové aliance a pochodu na Mitrilovou síň.

Kdy Triela pochopila, podezřívavě se na matku zadívala. Pokud Matrona Baenre skutečně obdrela rozkazy přímo od Pavoučí královny, jak otevřeně tvrdila, proč chtěla nebo dokonce tolerovala vzdor a pochyby? Potřebovala se snad ujistit o moudrosti taení?

“Magie je jistá,” odvětila Baenre.

Jarlaxl v tomto bodě ustoupil. Zprávy z drowského města i zpoza jeho hranic prohláení potvrzovaly. “Po nepřehlédnutelném pádu rodu Oblodra nebudete mít problémy vytvořit novou alianci. Matrona Mez’Barris Armgo vás po celou dobu podporovala a ádná jiná Matrona matka se neodváí ani naznačit, e se bojí vás následovat.”

“Drápová trhlina je dost hluboká na to, aby pohltila mnoho rodů,” prohlásila Baenre sue.

Jarlaxl se uklíbl. “To ano,” souhlasil. “A skutečně nastal čas uzavřít spojenectví, a to bez ohledu na jeho cíl.”

“Nastal čas zaútočit na Mitrilovou síň,” přeruila ho Baenre nesmlouvavě, “čas povstat ze zoufalství a přinést větí slávu Pavoučí královně.”

“Utrpěli jsme těké ztráty,” odváil se namítnout Jarlaxl. “Rod Oblodra a jeho koboldi měli vést útok a umírat v pastech, které trpaslíci na drowy nastraili.”

“Vyeneme koboldy z nor v Drápové trhlině,” ujistila ho Baenre.

Jarlaxl nemohl nesouhlasit, ale znal tunely ve stěnách propasti lépe ne kdokoli jiný, kdy teď byl rod Oblodra vyhlazen. Baenre získá své koboldy, moná i několik set, ale rod Oblodra jich mohl zajistit mnoho tisíc.

“Byla zpochybněna městská hierarchie,” pokračoval oldák. “Třetí rod u neexistuje a Čtvrtý nemá Matronu matku. A vae vlastní rodina se jetě nevzpamatovala z útěku odpadlíka a ze ztráty Dantraga a Vendesy.”

Baenre znenadání poposedla vpřed. Jarlaxl sebou netrhl, ale mnohé z jejích dětí ano, protoe dostaly strach, e matka pochopila, co se Jarlaxl snaí naznačit, a e nebude tolerovat hádky mezi dětmi, které se snaí získat moc a vyuít anci, je se jim po smrti bratra a sestry naskytla.

Baenre se zastavila stejně náhle, jako se pohnula. Zůstala stát před trůnem a upřela nebezpečný pohled na kadé z dětí, potom i na drzého oldáka. “Pojď se mnou,” poručila.

Jarlaxl ustoupil do strany, aby ji nechal projít, pak posluně a moudře vykročil za ní. Triela se chystala je následovat, ale Baenre se zprudka otočila a přimrazila dceru pohledem na místě. “Jen on,” zavrčela.

Ve středu trůnní komnaty stál velký černý sloup. Kdy se k němu Baenre se oldákem blíili, otevřela se v jeho zdánlivě dokonale hladké stěně kvíra. Zvětovala se, a se proměnila ve lstivě ukryté dveře, které jim umonily vstoupit do komnaty uvnitř.

Jarlaxl očekával, e jakmile se dveře zavřou a oddělí je od zbytku rodiny, začne na něj Baenre ječet a bude mu vyhroovat. Ale Matrona matka nic neřekla, jen klidně přistoupila k díře v podlaze. Vkročila do ní, ale nespadla, jen se snesla na magických proudech o patro ní, do třetího podlaí velkého stalagmitu. Jarlaxl ji následoval, sotva se cesta uvolnila, ale přesto si musel pospíit, aby Matronu matku dohonil, protoe ta u se nesla podlahou ní a ní, a dorazili do kobek pod velkým stalagmitem.

Stále mu nenabídla vysvětlení a Jarlaxl začal uvaovat, jestli ho tady uvězní. Podobně pochmurný osud potkal u mnoho drowů, dokonce i drowské lechtice. Říkalo se, e Baenre mnohé z nich věznila déle ne století, mučila je, nechala je vyléčit kněkami a znovu je mučila.

Baenre mávla rukou a dva stráci před dveřmi jedné z cel jí rychle uhnuli z cesty.

Jarlaxlovi se ulevilo a zároveň ho ovládla zvědavost. Následoval Baenre do cely, kde byl ke stěně přikován podivný trpaslík se soudkovitou hrudí. oldák pohlédl na Baenre a teprve v tu chvíli si uvědomil, e nemá na krku jeden z řetízků, na kterém obvykle visel krouek z trpasličího zubu.

“Nedávný úlovek?” zeptal se, i kdy tuil opak.

“Dva tisíce let starý,” odvětila Baenre. “Představuji ti Gandaluga Válečné kladivo, patrona klanu Válečného kladiva a zakladatele Mitrilové síně.”

Jarlaxl se zhoupl na patách. Samozřejmě slyel zvěsti o tom, e Baenřin přívěsek ukrývá dui starého trpasličího krále, ale s tímhle nepočítal. V tu chvíli si uvědomil, e výprava do Mitrilové síně nemá nic společného s Drizztem Do’Urdenem, e odpadlík je jen záminka pro něco, po čem Baenre touí u velmi, velmi dlouho.

Jarlaxl na Baenre velmi zvědavě pohlédl. “Dva tisíce let?” zopakoval nahlas a v duchu přemýlel, jak stará asi zchřadlá drowka je.

“Drela jsem jeho dui v zajetí celá staletí,” pokračovala Baenre a upřeně hleděla na starého trpaslíka. “V době, kdy Lloth nemohla odpovědět na nae volání, byl artefakt zničen a Gandalug znovu oil.” Přistoupila k potlučenému, nahému trpaslíkovi, vycenila zuby a přiblíila tvář k jeho dlouhému, pičatému nosu. Přitom mu poloila jednu ruku na kulaté, pevné rameno. “ije, ale stále je vězněm.”

Gandalug zachrchlal, jako by se chystal na Baenre plivnout. Zarazil se ale, kdy si viml, e z prstenu na její ruce mu na rameno vylezl pavouk a plhá mu vzhůru po krku.

Trpaslík věděl, e ho Baenre nezabije, e ho potřebuje pro své taení. Nebál se smrti, ale dal by jí přednost před tímto mučením a před vědomím, e můe bezděčně přispět k zániku svého lidu. Baenřin stralivý česač myslí u víc ne jednou propátral Gandalugovy mylenky a vytáhl z nich informace, které by ádné bití nedokázalo z tvrdohlavého starého trpaslíka vymámit.

Rozum Gandaluga nabádal, e se nemá čeho obávat, ale to ho v tuto chvíli nijak neuklidnilo. Gandalug nenáviděl pavouky, nenáviděl je a bál se jich. Jakmile ucítil chlupatého tvora na krku, ztuhl, přestal mrkat a čelo mu zbrotil pot.

Baenre ucouvla a nechala svého mazlíčka na trpaslíkově krku. Znovu se obrátila k Jarlaxlovi a na tváři se jí usadil povýený výraz, jako by Gandalugova přítomnost měla oldáka zbavit vech pochybností.

Nezbavila. Jarlaxl ani na okamik nezapochyboval o tom, e Menzoberranzan Mitrilovou síň porazí, e výprava bude úspěná. Ale co pak? Drowským městem zmítal chaos. Brzy se rozpoutá lítý boj, a moná dokonce i otevřená válka o místa, která uvolnila zkáza rodu Oblodra a smrt Ghenni’tiroth Tlabbar. oldák se svojí tajnou druinou koketoval s katastrofou dlouhá staletí, proto věděl, jak nebezpečné můe být přecenit síly v touze po moci a napnout zdroje do krajností, a se prostě zhroutí.

Ale Jarlaxl také věděl, e Matronu Baenre nikdy nepřesvědčí. Budi, rozhodl se tedy. Jen a si Baenre pochoduje na Mitrilovou síň, on u její rozhodnutí dál zpochybňovat nebude. Dokonce ji podpoří. Pokud ve dopadne podle jejího plánu, on z toho jen vytěí.

A pokud ne…

Jarlaxl o takové monosti ani nepřemýlel. Věděl, co si o celé věci myslí Gromf, jak je kouzelník vývojem událostí frustrovaný, a e Bregan D’aerthe, kterou tvořili z naprosté větiny mui, to cítí stejně. Jen a se Baenre vydá do Mitrilové síně, a pokud sele, bude se Jarlaxl řídit její vlastní radou a “povstane ze zoufalství”.

Přesně to udělá.

16

OTEVŘENÁ SRDCE

Drizzt ji nael na náhorní ploině na východním svahu, kde celé týdny cvičila, přesně na místě, kde konečně ovládla svůj tvrdoíjný meč. Stíny v horách se prodluovaly, jak slunce klesalo k obzoru. Objevily se první hvězdy a jasně se třpytily nad Stříbroluním a nad Sundabarem o kus dál na východě.

Catti seděla bez hnutí s koleny přitaenými pevně k hrudi. Pokud tichého drowa slyela přicházet, nedala to najevo, dál se kolébala vpřed a vzad a hleděla do prohlubujícího se era.

“Je krásná noc,” poznamenal Drizzt, a kdy sebou Catti při zvuku jeho hlasu netrhla, pochopil, e poznala jeho kroky. “Ale vítr je studený.”

“Zima u je skoro tu,” odvětila Catti tie, ani by odtrhla pohled od potemnělého východního obzoru.

Drizzt se snail přijít na to, co říct, protoe chtěl pokračovat v rozhovoru. Cítil se podivně nepříjemně. Znal Catti u dlouhá léta a jetě nikdy mezi nimi nepanovalo podobné napětí. Drow přistoupil blí, dřepl si vedle Catti, ale nepohlédl na ni a ona se neotočila k němu.

“Dneska v noci zavolám Guenhwyvar,” poznamenal Drizzt.

Catti kývla.

Její přetrvávající mlčení drowa zaskočilo. Chystal se povolat pantera poprvé od chvíle, kdy figurku spravili, a to nebylo nic nepodstatného. Bude magie soky fungovat správně a umoní Guenhwyvar vrátit se? Fret ho ujistil, e ano, ale Drizzt si tím nebude jistý, nepozná klidu, dokud to nevyzkouí a panter, vyléčený panter, se k němu nevrátí.

Mělo to být důleité i pro Catti. Měla si dělat stejné starosti jako Drizzt, protoe si byly s Guenhwyvar blízké. Neodpověděla ale a její mlčení Drizzta rozzlobilo a přimělo ho pohlédnout na ni pozorněji.

Slzy v jejích modrých očích odplavily Drizztův vztek a prozradily mu, e to, k čemu mezi ním a Catti dolo, pro ni je stále ivé. Kdy se setkali naposledy, bylo to přímo tady na tomto místě, ukryli své otázky za energií cvičného souboje. Catti se tehdy potřebovala úporně soustředit, stejně jako kdy se snaila ovládnout meč, dosáhla ale svého cíle. A teď měla stejně jako Drizzt čas přemýlet a vzpomněla si.

“Věděls, e to byl můj meč?” zeptala se téměř prosebně.

Drizzt se usmál a pokusil se ji utěit. Samozřejmě e to meč ji přiměl, aby se mu vrhla k nohám. Na vině byl jen a jen meč. Ale jedna Drizztova část - a moná i Cattina, jak to tak vypadalo - si přála, aby tomu bylo jinak. U dlouho mezi nimi panovalo nepopiratelné napětí a posedlost Khazid’heou celou situaci jetě zkomplikovala.

“Udělals dobře, es mě vodstrčil,” řekla Catti, odfrkla si a odkalala, aby ukryla popotáhnutí.

Drizzt se na dlouhou dobu odmlčel, protoe cítil, e na jeho odpovědi velmi záleí. “Odstrčil jsem tě, protoe jsem zahlédl hruku tvého meče,” řekl a upoutal tak Cattinu pozornost. Odvrátila se od východního obzoru a zadívala se drowovi zpříma do fialových očí.

“Byl to meč,” řekl Drizzt tie. “Jen meč.”

Catti nemrkala a sotva dýchala. Přemýlela o tom, jak vzneeně se drow zachoval. Tolik jiných muů by se na nic neptalo a vyuilo situaci. A bylo by to tak patné? ptala se mladá ena sama sebe. Chovala k Drizztovi hluboké a skutečné city, vázalo je k sobě pouto přátelství a lásky. Bylo by opravdu tak patné, kdyby se s ní tehdy pomiloval?

Ano, rozhodla se, pro ně pro oba, protoe i kdy to bylo její tělo, plně ho ovládal Khazid’hea. V tuto chvíli mezi nimi sice panovalo nepříjemné napětí, kdyby se ale Drizzt poddal citům, které k ní, jak věděla, chová, kdyby se nezachoval tak ulechtile a podlehl pokuení, nedokázali by jeden druhému pohlédnout do očí.

Jako to dělali teď na tiché náhorni ploině v ostrém, chladném větru a se zářícími hvězdami nad hlavou.

“Si dobrý chlap, Drizzte Do’Urdene,” řekla mladá ena vděčně a srdečně se na něj usmála.

“Drow,” opravil ji Drizzt a zasmál se, protoe se mu ulevilo, e napětí, mezi nimi polevilo.

Trvalo to ale jen krátce, nebo jejich úsměvy vzápětí znovu pohasly. Ocitli se zpátky tam, kde byli, nepříjemně polapeni mezi láskou a strachem.

Catti se zadívala na nebe a Drizzt také.

“Milovala sem ho, ví to, e jo?” řekla mladá ena.

“Pořád ho miluje,” odvětil Drizzt, a kdy na něj Catti pohlédla, upřímně se usmál.

Téměř ihned se zase odvrátila, zadívala se na jasné hvězdy a myslela na Wulfgara.

“Provdala by ses za něj,” pokračoval Drizzt.

Tím si Catti nebyla jistá. I kdy Wulfgara upřímně milovala, barbara tíilo břemeno původu, společnosti, která si neváila en jako partnerů, nýbr je povaovala jen za sluky. Wulfgar se povznesl nad mnohé úzkoprsé zvyklosti svého kmene, ale jak se jeho svatba s Catti blíila, choval se k ní stále víc ochranitelsky, a ji doslova uráel. A to nedokázala hrdá a přičinlivá Catti tolerovat.

Drizzt, který ji znal lépe ne kdokoli jiný, jí z tváře snadno vyčetl pochybnosti.

“Provdala by ses za něj,” zopakoval a jeho pevné přesvědčení ji přimělo na něj znovu pohlédnout.

“Wulfgar nebyl hlupák,” pokračoval Drizzt.

“Nesváděj celý jeho chování na Entreriho a půlčíkův drahokam,” varovala ho Catti. Poté co zaehnali hrozbu, kterou představovala drowská lovecká druina, a po Wulfgarově smrti, vysvětlil Drizzt jí i Bruenorovi, který moná potřeboval slyet ospravedlnění nejvíce ze vech, e se Entreri vydával za Regise a pouil na Wulfgara hypnotickou moc rubínu. Ale tato teorie nemohla plně vysvětlit barbarovo urálivé chování, protoe Wulfgar tak začal jednat dlouho předtím, ne Entreri do Mitrilové síně dorazil.

“Drahokam určitě zahnal Wulfgara do krajnosti,” namítl Drizzt.

“Zahnal ho tam, kam sám chtěl.”

“Ne.” Prostá odpověď pronesená s takovou jistotou Catti zaskočila. Naklonila hlavu na stranu, husté katanové vlasy jí přitom sklouzly přes rameno, a čekala, a drow odpověď rozvede.

“Bál se,” pokračoval Drizzt. “Mocného Wulfgara neděsilo na světě nic tolik jako představa, e by ztratil svoji Catti.”

“Svoji Catti?” zopakovala.

Drizzt se zasmál její přecitlivělosti. “Ty jsi byla jeho Catti a on byl tvůj Wulfgar,” řekl a Cattin úklebek okamitě zmizel.

“Miloval tě,” pokračoval Drizzt, “z celého srdce.” Odmlčel se, ale Catti nic nedodala, jen nehybně a mlčky seděla a poslouchala. “Miloval tě a láska ho dělala zranitelným, děsila ho. Nic, co by kdo Wulfgarovi provedl, ádné mučení, bitva a ani smrt, v něm neprobouzelo strach, ale jediný krábanec na Cattině kůi pálil jako rozhavená dýka zabodnutá v srdci.

A tak se před svatbou choval chvíli jako hlupák,” řekl Drizzt. “U v přítí bitvě bys mu svojí silou a nezávislostí dokázala, jak moc se mýlil. Na rozdíl od svého lidu, od Berktgara, dokázal Wulfgar připustit chyby a poučit se z nich.”

Catti naslouchala moudrému příteli a vzpomínala na bitvu, ve které Wulfgar padl. Jeho smrt zavinil z velké části strach o Catti, ale těsně předtím, ne ho ztratila, se jí zadíval do očí a skutečně si uvědomil, co svojí poetilostí způsobil, co je to bude oba stát.

Ve světle drowových slov si Catti celou věc znovu promyslela a uvěřila. Musela věřit tomu, e její láska k Wulfgarovi byla skutečná, velice skutečná, e se nezmýlila, e byl skutečně muem, za kterého ho povaovala.

Teď u mohla. Poprvé od Wulfgarovy smrti na něj Catti vzpomínala bez pocitu viny, beze strachu, e kdyby il, neprovdala by se za něj. Protoe Drizzt měl pravdu. Wulfgar by navzdory hrdosti přiznal chybu a jako vdy by se nad ni povznesl. To byla jeho nejlepí, skoro dětská vlastnost, chtěl toti neustále zlepovat svět i vlastní ivot, postupovat vpřed a hledat lepí místo.

Poprvé za mnoho, mnoho měsíců se Catti upřímně usmála. Cítila se najednou svobodná, oprostila se od minulosti, smířila se s ní a mohla se pohnout kupředu.

Pohlédla na Drizzta tak okovaně a zvědavě, a ho překvapila. Mohla ít dál, ale co to přesně znamenalo?

Pomalu začala vrtět hlavou a Drizzt pochopil, e její gesto má něco do činění s ním. Zvedl tíhlou ruku a odhrnul jí neposednou loknu z tváře. Jeho ebenová kůe se tolik liila od její světlé pleti, a to i v tichém svitu hvězd.

“Mám tě rád,” přiznal drow. Jeho prosté vyznání Catti vůbec nepřekvapilo. “A ty má ráda mě,” pokračoval Drizzt lehce, protoe si byl jistý, e říká pravdu. “Já také musím hledět kupředu a najít si místo mezi přáteli, vedle tebe a bez Wulfgara.”

“Moná jednou,” zaeptala Catti tie.

“Moná,” souhlasil Drizzt. “Ale prozatím…”

“Přátelé,” dokončila Catti.

Drizzt jí sundal ruku z tváře a podrel ji ve vzduchu před jejím obličejem. Natáhla se a pevněji stiskla.

Přátelé.

Mlčky a upřeně hleděli jeden na druhého a seděli by tam tak jetě hodně, hodně dlouho, kdyby se na stezce za nimi neozvaly kroky a oni neuslyeli známé hlasy.

“Pitomý elf! To to nemoh udělat vevnitř?” vztekal se Bruenor.

“Guenhwyvar si zaslouí vidět hvězdy,” funěl Regis udýchaně. Společně se prodrali křovím za mýtinou a připotáceli se dolů k přátelům.

“Pitomý elf?” zeptala se Catti otce.

“Pcha!” odfrkl si Bruenor. “Neřikám…”

“No, vlastně,” chystal se ho Regis opravit, ale zmlkl, kdy k němu Bruenor otočil zjizvenou tvář a zavrčel.

“No tak sem řek, e si pitomý elf!” přiznal Bruenor a Drizzt věděl, e lepí omluvy se nedočká. “Ale mám plný ruce práce.” Ohlédl se k východní bráně Mitrilové síně. “Vevnitř!” dodal.

Drizzt vytáhl onyxovou figurku a schválněji poloil na zem přímo před trpaslíkovy těké boty. “Vak já Guenhwyvar povím, jak moc tě obtěovalo přijít sem a být u toho, a se vrátí,” řekl Drizzt a uculil se.

“Pitomý elf,” zabručel si Bruenor pod vousy a očekával, e Drizzt kočce rozkáe, aby si na něm ustlala, nebo jetě něco horího.

Catti s Regisem se zasmáli, ale jejich smích zněl napjatě, kdy Drizzt tie zavolal pantera. Bolest, kterou by cítili, kdyby magie soky nefungovala, kdyby se Guenhwyvar nevrátila, by nebyla o nic mení ne bolest ze ztráty Wulfgara.

Vichni to věděli, dokonce i mrzutý, divoký trpaslík, který bude a do hrobu jakoukoli náklonnost k magickému panterovi popírat. Kdy se objevil kouř, vířil a houstl, rozhostilo se na mýtině naprosté ticho.

Guenhwyvar vypadala skoro zmateně, kdy uviděla čtyři přátele, kteří stáli okolo ní. Nikdo se neodvaoval ani dýchat.

Drizztovi se jako prvnímu rozlil po tváři iroký úsměv, kdy spatřil, e jeho věrná společnice je opět zdravá, e se jí černá srst třpytí ve svitu hvězd a hladké svaly má opět pevné a silné.

Pozval sem Bruenora s Regisem, protoe bylo správné, aby se vichni čtyři stali svědky Guenhwyvařina návratu.

A jetě správnějí by bylo, kdyby se k nim na náhorni ploině za tiché, hvězdnaté noci a v posledních hodinách míru, které Mitrilovou síň čekaly, připojil i estý společník, Wulfgar, syn Beornegarův.

ČÁST

ČTVRTÁ

POCHOD DROWŮ

Obránci Mitrilové síně i jejího nejbliího okolí se blíili ke konci příprav na válku a na příchod drowů, kdy jsem si viml něčeho úasného, co mě vskutku zahřálo u srdce.

Jsem drow. Má ple svědčí o tom, e jsem jiný. Její ebenový odstín jasně a nepopiratelně dokazuje můj původ. A přesto se na mě nikdo nemračil, nikdo se mě nebál, a to ani Harpelovi nebo jezdci z Dlouhého Sedla, a ani výbuný Berktgar a jeho válečníci proti mně neobrátili zlé slovo. A ádný trpaslík, dokonce ani generál Dagna, který nesnáel kadého, kdo nebyl trpaslík, na mě neukázal obviňujícím prstem.

Netuili jsme, proč se drowové rozhodli zaútočit, jestli jim lo o mě nebo o bohaté poklady trpasličího komplexu. Ale a u měli důvod jakýkoli, nikdo z obránců nedával vinu mně. Byl to vskutku úasný pocit, protoe mě tíila vina, kterou jsem sám na sebe uvalil, vina za předchozí nájezd, za Wulfgarovu smrt, za to, e přátelství donutilo Catti vydat se za mnou a do Menzoberranzanu.

Bylo to tíivé břemeno, a přesto mě ti, kdo mohli ztratit tolik jako já, z ničeho neobviňovali.

Netuíte, jak neobyčejné to bylo pro někoho s mojí minulostí. Bylo to gesto skutečného přátelství, a co bylo důleitějí, neúmyslné gesto nabídnuté bezmylenkovitě a bez zjevného důvodu. V minulosti se příli často stávalo, e moji “přátelé” udělali podobnou věc, aby něco dokázali, spíe ale sami sobě ne mně. Cítili se hned lépe, protoe navenek přehlíeli očividné rozdíly mezi námi, jako byla třeba barva pleti.

Guenhwyvar nikdy nic podobného neudělala. Bruenor také ne. A ani Catti nebo Regis. Wulfgar mě zpočátku nenáviděl, otevřeně a bezdůvodně, prostě proto, e jsem byl drow. Byli upřímní, a proto byli vdy mými přáteli. Ale při přípravách na válku jsem viděl, jak se kruh mých přátel nesmírně rozrůstá. Poznal jsem, e mě trpaslíci z Mitrilové síně, mui a eny z Kamenice a mnoho, mnoho dalích lidí skutečně přijali.

Taková je upřímná povaha skutečného přátelství, které u není jen někomu ku prospěchu. V těch dnech Drizzt Do’Urden jednou provdy pochopil, e nepatří do Menzoberranzanu.

Odhodil jsem břímě viny a usmál se.

Drizzt Do’Urden

17

TŘPYTIVÉ SKALITĚ

Stíny ve stínech, mihotavý pohyb, který zmizel dřív, ne ho oko stačilo zachytit. A naprosté ticho. Ve formaci se pohybovalo tři sta temných elfů, pravé křídlo, levé křídlo, hlavní voj, a přesto nevydali ani zvuk.

Vyrazili z Menzoberranzanu na západ a hledali schůdnějí, irí tunely, které by se stáčely zpátky na východ a dovedly je a k povrchu, do Mitrilové síně. A nedaleko se nacházelo Třpytivé Skalitě, město svirfnebli, které drowové nenáviděli víc ne kohokoli jiného, co byla dalí výhoda této okliky.

Uthegental Armgo se zastavil v malém, skrytém výklenku. Tunely tu byly a nepříjemně iroké. Svirfnebli byli taktici a stavitelé a v boji se spoléhali na formace, nebo dokonce na bojové stroje, kterými by se pokusili individualističtějí a hbitějí drowy odrazit. Uthegental věděl, e ířka zdejích tunelů není náhodná a není dílem přírody. Nepřátelé si u před dávnými dobami připravili bojitě.

Tak kde jsou? Uthegental vstoupil na jejich území se třemi stovkami drowů, kteří byli předvojem armády osmi tisíc temných elfů a tisíců otroků. A přestoe bylo Třpytivé Skalitě vzdáleno sotva dvacet minut pochodu - a zvědové pronikli jetě blí - po svirfnebli nebyla nikde ani stopa.

Divoký Patron Barrison del’Armgo z toho neměl vůbec radost. Dával přednost předvídatelným věcem, alespoň co se týkalo nepřátel, a doufal, e s válečníky na gnómy u dávno narazí. Nebyla to náhoda, e jeho druina, e on sám tvořil předvoj drowské armády. Byl to ústupek, který Baenre udělala Mez’Barris, čím potvrdila důleitost Druhého rodu. Ale s ústupkem byla spojena také velká zodpovědnost, kterou Matrona Mez’Barris vzápětí svalila na Uthegentalova mocná bedra. Rod Barrison del’Armgo se musel ve válce vyznamenat, obzvlátě poté, co Matrona Baenre tak neuvěřitelným způsobem rozdrtila rod Oblodra. A skoncují s Mitrilovou síní, bezpochyby dojde k novému uspořádání menzoberranzanských rodů. Mezirodové války byly nevyhnutelné a uprázdněná místa v hierarchii se nacházela přímo za pozicí Barrison del’Armgo.

A proto přísahala Matrona Mez’Barris naprostou věrnost Baenre výměnou za to, e se nebude muset výpravy osobně zúčastnit. Zůstala v Menzoberranzanu, upevňovala postavení rodu a spřádala s Trielou Baenre sí lí a spojenců, kteří by ochránili rod Baenre před dalími obviněními. Baenre na nabídku Mez’Barris přistoupila, protoe věděla, e pokud taení na Mitrilovou síň nedopadne podle očekávání, stane se její rod velmi zranitelným.

A protoe Matrona matka Barrison del’Armgo zůstala v Menzoberranzanu, musel slávu rodu vydobýt Uthegental. Divoký válečník byl za úkol vděčný, ale také byl podráděný. Ovládala ho nervózní energie a touha po bitvě, po jakékoli bitvě, ve které by mohl uspokojit svoji krveíznivost a smočit ostrý trojzubec v krvi nepřátel.

Tak kde jsou ti okliví malí svirfnebli? divil se. Plán pochodu s útokem na Třpytivé Skalitě nepočítal - alespoň ne cestou tam. Útok na gnómské město měl případně následovat a během návratu z Mitrilové síně, a poté, co bude dosaeno hlavního cíle výpravy. Uthegental ale dostal svolení vyzkouet sílu svirfneblijské obrany a pustit se do boje s jakýmikoli gnómy, na které by s válečníky v tunelech narazil.

Uthegental po tom touil a rozhodl se, e pokud shledá gnómskou obranu dostatečně slabou, udělá krok navíc a snad se k Baenre vrátí s hlavou svirfneblijského krále na trojzubci.

A ve pro slávu Barrison del’Armgo.

Jedna ze zvědů proklouzla okolo stráí a zamířila rovnou k nelítostnému válečníkovi. Tichou znakovou řečí veliteli oznámila, e se dostala blí, mnohem blí, e dokonce viděla schoditě, které vedlo k masivní vstupní bráně do Třpytivého Skalitě. Ale ádného svirfnebli přitom nezahlédla.

Musela to být léčka. Instinkty zkuenému bojovému mistrovi napovídaly, e se svirfnebli někde ukryli a čekají s celou armádou v záloze. Kadý jiný temný elf by plán vzdal, protoe drowové prosluli opatrností při jednání s ostatními - předevím proto, e věděli, e mohou jakýkoli střet vyhrát útokem v příhodný okamik. Uthegentalovým úkolem bylo získat informace, co u popravdě splnil, a mohl se tak vrátit k Matroně Baenre a podat hláení, které by ji dozajista potěilo.

Ale divoký Uthegental nebyl jako jiní drowové. Neulevilo se mu, naopak zuřil.

Vezmi nás tam, rozkázal znakovou řečí a dokonale tak enu překvapil.

Jste příli cenný, odvětila ena rukama.

“Nás vechny!” zařval Uthegental a jeho výkřik mnoho drowů překvapil. Uthegental se následků svého výbuchu nelekl a neustoupil. “Předej zprávu ostatním,” pokračoval, “aby mě následovali a k samotným branám Třpytivého Skalitě!”

Spousta drowů si vyměnila nervózní pohledy. Bylo jich sice tři sta, co byla impozantní síla, ale ve Třpytivém Skaliti ilo mnohem víc válečníků a svirfnebli ovládali samotnou skálu, proto si často na pomoc povolávali mocné spojence ze Zemské sféry, které nebylo snadné porazit. ádný z temných elfů se vak nemínil Uthegentalovi Armgo postavit, obzvlátě kdy on jediný věděl, co Matrona Baenre od jejich druiny očekává.

A tak v plné síle dorazili ke schoditi a vystoupali po něm k samotným branám Třpytivého Skalitě - k branám, v nich by drowský stavitel poznal ďábelskou past, protoe strop nad nimi byl nastraený tak, aby se při otevření vrat zřítil. Uthegental povolal kněku, která byla jeho druině přidělena.

Dostanete nás přes ně? zeptal se prsty a ena kývla.

Uthegental vechny jetě víc překvapil, kdy prohlásil, e vstoupí do svirfneblijského města osobně. Bylo to naprosto neslýchané. ádný drowský vůdce nikdy neel první, k tomu tu byli poddaní.

Ale kdo by se s Uthegentalem přel? Kněku popravdě naprosto nezajímalo, jestli nepřátelé roztrhají arogantního mue na kusy. Pustila se do zaklínání a proměnila Uthegentala v nehmotný přízrak, který dokázal proniknout i tou nejmení puklinou. Kdy skončila, odváný Uthegental bez zaváhání vyrazil, ani by zanechal pokyny pro případ, e by se nevrátil.

Hrdý a troufalý Uthegental takovým způsobem prostě nepřemýlel.

O několik minut později, kdy proel prázdnými stráními komnatami a lstivě vybudovanými příkopy a opevněnými, se tak stal po Drizztu Do’Urdenovi teprve druhým drowem, který kdy spatřil oblé, přirozené příbytky svirfnebli a klikaté ulice jejich města. Třpytivé Skalitě se velmi liilo od Menzoberranzanu, protoe bylo postaveno v souladu s přirozeným tvarem jeskyně, nebylo přestavěno a opracováno do tvarů, které by drowovi připadaly půvabnějí.

Uthegental touil ovládat ve okolo sebe, proto mu to místo připadalo odporné. A také ho nael, toto nejstarí a nejposvátnějí ze svirfneblijských měst, oputěné.

~~~

Belwar Svárlivec shlíel dolů do hluboké jeskyně daleko na západ od Třpytivého Skalitě a přemýlel, jestli udělal dobře, kdy krále niktika přesvědčil, aby gnómské město opustili. Nejctihodnějí tolmistr namítl, e kdy se teď magie vrátila, drowové jistě napadnou Mitrilovou síň a cestou se samozřejmě dostanou do nebezpečné blízkosti Třpytivého Skalitě.

Neměl sice problém přesvědčit přátele o tom, e se temní elfové vydají na pochod, ale pomylení, e by měli Třpytivé Skalitě opustit, e by si měli prostě sbalit věci a vzdát se starého domova, se nikomu nezamlouvalo. Gnómové ili v hrozivém stínu Menzoberranzanu u víc ne dva tisíce let a mnohokrát věřili, e jim drowové vypoví otevřenou válku.

Tentokrát je to ale jiné, naléhal Belwar. Jeho řeč byla vánivá a na důrazu jí dodávalo Belwarovo přátelství s odpadlým drowem z onoho stralivého města. Přesto by tolmistr niktika a ostatní přesvědčil asi jen těko, kdyby se na jeho stranu nepostavil rádce Firbl.

Tentokrát je to skutečně jiné, souhlasil Firbl upřímně. Tentokrát se k útoku spojil celý Menzoberranzan, nevede ho jeden ctiádostivý rod. Tentokrát se gnómové a ani nikdo jiný, kdo bude mít tu smůlu, e se připlete pochodujícím drowům do cesty, nebude moct spolehnout na to, e ho zachrání mezirodová rivalita temných elfů. Firbl se od Jarlaxla dozvěděl, jaký osud potkal rod Oblodra. Svirfneblijtí kněí vyslali potají pod Menzoberranzan a do Drápové trhliny zemského ivla a ten naprostou zkázu Třetího rodu potvrdil. A proto kdy Jarlaxl při posledním setkání naznačil, e by nebylo moudré ukrývat Drizzta Do’Urdena, dospěl Firbl, který se v drowech dobře vyznal, k názoru, e se temní elfové skutečně vydají na pochod na Mitrilovou síň sjednoceni strachem ze eny, která naprosto rozdrtila Třetí rod.

A tak svirfnebli po této zlověstné zprávě přece jen opustili Třpytivé Skalitě a Belwar sehrál v jejich odchodu rozhodující úlohu. Ta zodpovědnost teď tolmistra velmi tíila, proto začal o rozhodnutí, které mu v okamiku bezprostředního nebezpečí připadalo moudré, pochybovat. Tady na západě byly tunely tiché, a ne straidelné, jako kdy se temní elfové plíí stíny. Panovalo tu mírumilovné ticho a válka, kterou Belwar předpověděl, se nacházela tisíc mil a moná i tisíc let daleko.

Ostatní gnómové to cítili stejně a Belwar nejednou zaslechl, jak si stěují, e rozhodnutí opustit Třpytivé Skalitě bylo přinejmením unáhlené.

Teprve ve chvíli, kdy poslední svirfnebli opustil město a dlouhá karavana se vydala na západ, si Belwar uvědomil, jak závaný jejich odchod je a jaké emocionální břemeno je s ním spojené. Svým odchodem gnómové připustili, e se drowům nevyrovnají, e před temnými elfy nedokáí ochránit ani sebe, ani své domovy. Mnoha svirfnebli, mezi nimi i Belwarovi, se při tom pomylení dělalo zle. Jejich víra v bezpečí, sílu amanů i v samotného boha byla otřesena, ani by nepřátelé prolili třeba jen kapku svirfneblijské krve.

Belwar se cítil jako zbabělec.

Nejctihodnějí tolmistr se chlácholil tím, e v Třpytivém Skaliti zanechali peha. Na místě zůstal spřátelený ivel, který splynul se skálou, čekal a pozoroval a měl podat hláení svirfneblijskému amanovi, který ho vyvolal. Pokud se temní elfové objeví, jak Belwar očekával, gnómové se o tom dozví.

Ale co kdy nepřijdou? přemýlel Belwar. Co kdy se s Firblem zmýlili a temní elfové se na pochod nevydají? Jakou ztrátu svirfnebli ve jménu opatrnosti utrpěli?

Budou se jetě někdy cítit v Třpytivém Skaliti bezpeční?

~~~

Matronu Baenre Uthegentalovo hláení, e gnómské město je oputěné, nepotěilo. Ale ani její kyselý výraz se nevyrovnal vzteku, který se usadil na tváři Berg’inyona vedle ní. Hleděl na mocného Patrona Druhého rodu nebezpečně přimhouřenýma očima a Uthegental, který jeho výzvu vycítil, mu hrozivý pohled opětoval.

Baenre věděla, proč Berg’inyon zuří, protoe ani ona neměla radost z toho, e se Uthegental rozhodl vyrazit na vlastní pěst do Třpytivého Skalitě. Jeho čin jasně odráel Mez’Barrisino zoufalství. Po tom, jak se Matrona Baenre vypořádala s Oblodrany, se Matrona matka Druhého rodu očividně cítila zranitelná, a vloila proto na Uthegentalova iroká ramena velkou zodpovědnost.

Baenre věděla, e se Uthegental vydal do boje za slávu Barrison del’Armgo a druině o síle tří set drowských válečníků velel přímo fanaticky.

Pro Berg’inyona to nebylo dobré, protoe to on, a ne Matrona Baenre s mocným bojovým mistrem soupeřil.

Baenre zváila zprávy i synův výraz a rozhodla se, e jí Uthegentalův drzý čin vyhovuje. Soupeř přiměje Berg’inyona vyniknout. Ale i kdyby zklamal, i kdyby Uthegental zabil Drizzta Do’Urdena, protoe to byla cena, o kterou oba zjevně stáli, i kdyby zabil i Berg’inyona, budi. Tato výprava byla důleitějí ne rod Baenre a osobní cíle - samozřejmě a na ty Baenřiny.

A dobudou Mitrilovou síň, bez ohledu na cenu, kterou zaplatí její syn, bude se Baenre těit nejvyí přízni Pavoučí královny a povznese svůj rod nad úklady vech ostatních, i kdyby se proti ní spojili!

“Můe jít,” řekla Baenre Uthegentalovi. “Vra se do předních linií.”

Bojový mistr s najeenými vlasy se zákeřně zazubil a uklonil se, ani by odtrhl oči od Berg’inyona. Potom se obrátil na podpatku a chystal se odejít, otočil se ale zpátky, protoe ho Baenre znovu oslovila.

“A pokud narazí na stopy prchajících svirfnebli,” řekla Baenre, odmlčela se a zalétla pohledem od Uthegentala k Berg’inyonovi, “poli mi zprávu o tom, jak se lov vyvíjí.”

Berg’inyonovi poklesla ramena a Uthegental odhalil do piček opilované zuby v úsměvu, který mu roztáhl tvář od ucha k uchu. Znovu se uklonil a odběhl.

“Svirfnebli jsou mocní protivníci,” řekla Baenre mimoděk synovi. “Zabijí ho i celou jeho druinu.” Samozřejmě tomu nevěřila a pověděla to jen kvůli Berg’inyonovi. Kdy ale na chytrého syna pohlédla, uvědomila si, e ani on jejím slovům nevěří.

“A i kdyby ne,” dodala Baenre a obrátila pohled ke Quenthel, která stála netečně stranou a tvářila se znuděně, a k Methilovi, který vypadal znuděně vdy, “gnómové nejsou zrovna cenná kořist.” Matrona matka opět ostře pohlédla na Berg’inyona. “Nejsou skutečným cílem této výpravy,” zavrčela nebezpečně. Nezmínila se o tom, e její cíl a Berg’nyonův mají jen málo společného.

Její slova na mladého bojového mistra ihned zapůsobila. Postavil se do pozoru, a jakmile ho matka mávnutím propustila, odjel na jetěrovi.

Baenre se obrátila ke Quenthel. Postarej se, aby měl Uthegental mezi svými vojáky nae pehy, poručila pokradmu znakovou řečí. Pak se na okamik zamyslela a zváila, co by krutý bojový mistr udělal, kdyby zvědy odhalil. Mue, dodala a Quenthel souhlasila.

Mui byli podruní.

Matrona Baenre se osaměle nesla na disku řadami vojáků a v duchu se vrátila k důleitějím věcem. Rivalita mezi Berg’inyonem a Uthegentalem byla nepodstatná stejně jako Uthegentalovo pohrdání rozkazy. Více ji zneklidnilo zmizení svirfnebli. Plánují snad lstiví gnómové útok na Menzoberranzan, a se Baenre vypraví s vojáky na pochod?

Byl to poetilý nápad a Matrona Baenre ho ihned zavrhla. Víc ne polovina temných elfů zůstávala v Menzoberranzanu pod velením Mez’Barris Armgo, Triely a Gromfa. Kdyby gnómové zaútočili, byli by rozpráeni k jetě větí slávě Pavoučí královny.

Jak ale přemýlela o obraně města, hlodaly v ní obavy ze spiknutí proti její osobě.

Triela je věrná a má ve pod kontrolou, ujistil ji telepaticky Methil, který se zdroval poblí a četl kadou Baenřinu mylenku.

Baenre z toho čerpala útěchu. Ne opustila Menzoberranzan, poádala Methila, aby prozkoumal mysl její dcery a zjistil, jaký má názor na její plány, a illithid jí podal zcela pozitivní hláení. Trielu sice matčin plán napadnout Mitrilovou síň nijak nepotěil, protoe se obávala, e zachází příli daleko, ale zničení rodu Oblodra ji stejně jako ostatní přesvědčilo, e Pavoučí královna válku posvětila. Proto se Triela nepokusí v matčině nepřítomnosti rod ovládnout a ani jinak se v tuto chvíli nechystala proti matce zasáhnout.

Baenre se uvolnila. Vechno lo podle plánu a nezáleelo na tom, e zbabělí gnómové uprchli.

Ne, vechno jde jetě líp, rozhodla se Baenre. Soupeření mezi Uthegentalem a Berg’inyonem jí poskytne dobrou zábavu a netuené monosti. Pokud se Uthegentalovi podaří zabít Drizzta i Berg’inyona, mohla by Baenre přinutit střapatého divocha vstoupit do jejího rodu a přijmout pozici bojového mistra. A Mez’Barris by se neodváila cokoli namítnout, ne kdy by dobyli Mitrilovou síň.

18

NEKLIDNÁ SELOST

“Povede nás Regweld. Je zrovna na schůzce s králem Bruenorem,” řekl jezdec, rytíř ve velmi zvlátní zbroji. Nebylo na ní jediné hladké místečko, jen samé hřebeny a přezky a mříky, které trčely vemi směry, a jejich úkolem nebylo úder vstřebat, nýbr odchýlit.

Mu měl s sebou padesát podobně oděných bojovníků - tvořili skutečně podivnou skupinu - ale ve snadno vysvětloval jejich praporec. Byl na něm hrubě načrtnutý mu s najeenými vlasy a vysoko zvednutými paemi stojící na domě a metající blesky do nebe - anebo moná chytal blesky, které z nebes padaly, to nikdo nevěděl jistě. Byla to standarta Dlouhého Sedla a jeho vojáků, schopné, i kdy poněkud excentrické druiny. Dorazili do Kamenice za studeného, pochmurného dne, kdy se z mračen začaly sypat první sněhové vločky.

“Regweld povede vás,” odpověděl dalí jezdec, vysoký mu sedící vzpřímeně a sebejistě v sedle a nesoucí na těle jizvy mnoha bitev. Byl oblečený konvenčněji stejně jako jeho čtyřicet společníků, kteří nesli prapor s koněm a otěpem, standartu hrdého Nesmé, které leelo na hranici Trolích blat. “Nás ne. Jsme jezdci z Nesmé a nepodléháme ádnému velení, jen tomu svému!”

“Moná jste sem dorazili jako první, ale to neznamená, e budete určovat pravidla!” zakňoural jezdec z Dlouhého Sedla.

“Nezapomeňte, proč jsme tady,” přeruil je třetí jezdec, který přiklusal v doprovodu dvou společníků, aby nové příchozí přivítal. Kdy se přiblíil, spatřili ostatní jeho hranaté rysy, zářivě zlaté vlasy a podobně zbarvené oči a pochopili, e to není člověk, ale elf, i kdy na poměry svého národa dosti vysoký. “Jsem Besnel ze Stříbroluní a přijel jsem se stovkou vojáků, které poslala lady Alustriel. Kadý bude mít v bitvě své místo, ale pokud máme mít jednoho společného velitele, měl bych jím být já, protoe hovořím za lady Alustriel.”

Mui z Nesmé a z Dlouhého Sedla si vyměnili bezmocné pohledy. Jejich města, a obzvlátě Nesmé, stála ve stínu Stříbroluní a jejich vládci by nikdy nezpochybnili Alustrielinu autoritu.

“Ale nejste ve Stříbroluní,” zařval Berktgar, který pozoroval hádku ze stínu nedalekých dveří a doufal, e vyústí v něco zábavnějího ne jen prosté korpení. “Jste v Kamenici, kde vládne Berktgar, a v Kamenici taky budete Berktgara poslouchat!”

Vichni se napjali a předevím pak dva vojáci ze Stříbroluní, kteří doprovázeli Besnela. Elfský válečník mlčky sledoval, jak se Berktgar s obrovským mečem na zádech pomalu a klidně blíí. Besnel nebyl přehnaně pyný a jeho postavení ve stříbrolunském oddílu dokazovalo, e nikdy nedovolil, aby mu hrdost zatemnila rozum.

“Dobře řečeno, Berktgare Odváný,” odvětil zdvořile. “A máte pravdu.” Obrátil se ke dvěma velitelům na koních. “Přijeli jsme ze Stříbroluní, z Nesmé a z Dlouhého Sedla, abychom pomohli Berktgarovi a Bruenorovi Válečnému kladivu.”

“Jsme tu na Bruenorovu ádost,” zabručel jezdec z Dlouhého Sedla, “ne na Berktgarovu.”

“A chcete se tedy na koních vydat do temných tunelů pod Mitrilovou síní?” namítl Besnel, který ze schůzky s Berktgarem a Catti pochopil, e se trpaslíci postarají o problémy pod zemí, zatímco jezdci se připojí k válečníkům z Kamenice a zajistí bezpečí na povrchu.

“Můe i s koněm skončit pod zemí dřív, ne by čekal,” ozval se Berktgar a jeho otevřená hrozba jezdcem z Dlouhého Sedla nemálo otřásla.

“Dost,” vloil se do hovoru Besnel. “Dorazili jsme jako spojenci a jako spojenci se také budeme chovat, budeme bojovat za společnou věc.”

“Protoe se bojíme,” odpověděl voják z Nesmé. “My z Nesmé jsme se u setkali s Bruenorovým…” Odmlčel se, pátravě se zadíval do tváří ostatních vůdců, pak se pokusil najít podporu u vlastních zasmuilých muů, zatímco hledal správná slova. “U jsme se setkali s tmavým přítelem krále Bruenora,” řekl nakonec výsměně. “Co dobrého můe vzejít ze styků se zlým drowem?”

Sotva to ale vyslovil, skočil po něm Berktgar, popadl ho za zbroj a přitáhl si ho blí, aby mu mohl pohlédnout barbarovi zpříma do zlostí staené tváře. Vojáci z Nesmé tasili zbraně, ale stejně tak byli k boji připraveni i Berktgarovi mui, kteří se vynořili z kamenných domů i zpoza rohů okolo.

Besnel zasténal a jezdci z Dlouhého Sedla zavrtěli zděeně hlavami.

“Pokud se jetě někdy zmíní o Drizztu Do’Urdenovi ve zlém,” zavrčel Berktgar a vůbec se nezajímal o meče a kopí, které na něj mířily, “postaví mě před zajímavou volbu. Rozseknu tě v půli a nechám tě mrtvého na poli, nebo tě odvedu k Drizztovi, aby ti vlastnoručně usekl hlavu.”

Besnel odvedl koně k barbarovi a odtlačil ho od okovaného vojáka z Nesmé.

“Drizzt Do’Urden by toho mue kvůli jeho slovům nezabil,” prohlásil Besnel s jistotou, protoe se s Drizztem mnohokrát setkal, kdy temný elf navtívil Stříbroluní.

Berktgar věděl, e má elf pravdu, proto ustoupil a ucouvl o několik kroků.

“Ale Bruenor jo,” přece jen dodal Berktgar.

“Souhlasím,” řekl Besnel. “I mnoho dalích by pozvedlo zbraň na Drizztovu obranu. Ale jak jsem řekl, u dost. Dohromady je nás sto devadesát jezdců a vichni jsme přijeli pomoct.” Rozhlédl se a najednou vypadal vyí a impozantnějí. “Sto devadesát nás přijelo podpořit Berktgara a jeho hrdé válečníky. Jen zřídkakdy se stane, e se čtyři tak rozdílné národy stanou spojenci. Jezdci z Dlouhého Sedla a z Nesmé, Stříbrní rytíři a válečníci z Kamenice budou bojovat za společnou věc. Pokud skutečně dojde k válce - a kdy se dívám na spojence, které jsem dnes objevil, pak doufám, e ano - bude se o naich skutcích mluvit v celých Říích! A si dá drowská armáda dobrý pozor!”

Dokonale polichotil vem hrdým bojovníkům, proto společně zajásali a okamik napětí pominul. Výskot pokračoval a Besnel se usmál a kývl, věděl ale, e jejich vztahy nejsou tak pevné a přátelské, jak se zdá. Dlouhé Sedlo poslalo padesát vojáků a hrstku kouzelníků, co byla vskutku velká obě, protoe nemohli Bruenorovým vítězstvím nic získat. Harpelovi se za obchodem a spojenectvím obraceli spíe na západ, do Hlubiny, ne na východ, ale přesto odpověděli na Bruenorovu ádost, a poslali dokonce dceru svého vůdce.

Stříbroluní zareagovalo podobně. Přátelilo se s Bruenorem i s Drizztem a moudrá Alustriel věděla, e kdyby drowská armáda vypochodovala na povrch, stal by se svět smutnějím místem k ivotu. Poslala Berktgarovi sto rytířů a dalí stovka jich vyrazila podél východního podhůří pod Mitrilovou síní, aby pokryla rozeklané stezky vedoucí kolem Čtvrtého vrchu ke Strácově údolí na západě. Celkem tedy nasadila dvě stě válečníků na koních, plné dvě pětiny slavných Stříbrných rytířů, co byla velká armáda a obě, obzvlátě kdy začaly vát první ledové zimní vichry.

Nesmé obětovalo mnohem méně, jak Besnel dobře věděl, a jeho jezdci budou věci také méně oddaní. Nesmé mohlo ztratit nejvíce ze vech, tedy a na Kamenici, ale přesto vyslalo jen desetinu posádky. Nebylo ádným tajemstvím, e vztahy mezi Mitrilovou síní a Nesmé jsou napjaté a e kořeny jejich sváru sahají do minulosti, do časů, ne Bruenor nael svoji domovinu, do časů, kdy trpaslík cestoval s přáteli kolem Nesmé. Zachránili tehdy několik jezdců před útokem baináčů, jezdci se ale po skončení bitvy obrátili proti nim. Kvůli barvě Drizztovy pleti a jeho původu odmítli dovolit Bruenorově druině projít, a přestoe trpaslíkovo pobouření polevilo, kdy vojáci z Nesmé pomohli trpaslíkům znovu dobýt Mitrilovou síň, jejich vztahy zůstávaly i nadále napjaté.

Tentokrát měli být protivníky temní elfové, co muům z Nesmé bezpochyby připomnělo nedůvěru, kterou chovají k Bruenorovu nejlepímu příteli. Ale aspoň e přijeli a čtyřicet jezdců je lepích ne ádný, říkal si Besnel. Elf prohlásil Berktgara za velitele vech čtyř druin, a tak tomu také bude - v bitvě vak kadý oddíl pouije vlastní taktiku a snad se navzájem doplní. Besnel ale viděl roli i pro sebe, méně očividnou, ale neméně důleitou. Stane se mírotvůrcem a udrí vztahy jednotlivých stran smírné a harmonické.

Věděl, e pokud se temní elfové objeví, bude jeho práce o to snazí, protoe tváří v tvář smrtícímu nepříteli budou drobné spory zapomenuty.

~~~

Belwar nevěděl, jestli má cítit úlevu, nebo strach, kdy jim pehující ivel oznámil, e do Třpytivého Skalitě skutečně vstoupil drow, jediný drow, a e kolem města propochodovala drowská armáda a vydala se do tunelů, které vedly zpět na východ a k Mitrilové síni.

Nejctihodnějí tolmistr opět seděl na oblíbené římse a hleděl do prázdných tunelů. Myslel na drahého přítele Drizzta a na místo, které teď temný elf nazýval domovem. Kdy Drizzt před několika měsíci procházel Třpytivým Skalitěm do Menzoberranzanu, pověděl Belwarovi o Mitrilové síni. Jak astně Drizzt vypadal, kdy mu vyprávěl o svých přátelích, o trpaslíkovi jménem Bruenor a o lidské eně Catti, která se objevila ve Třpytivém Skaliti krátce po Drizztovi a podle pozdějích zpráv mu pomohla při divokém útěku z drowského města.

To jejich útěk zapříčinil drowské taení, tím si byl Belwar jistý, ale přesto měl radost z toho, e přítel unikl ze spárů Matrony Baenre. Drizzt se vrátil domů, ale temní elfové ho tam najdou.

Belwar si vzpomněl na nesmírný smutek, který se usadil v Drizztových levandulových očích, kdy gnómovi vyprávěl o smrti jednoho z přátel z Povrchu. Kolik slz Drizzt brzy prolije, kdy se teď drowská armáda vydala na pochod, aby jeho nový domov zničila?

“Musíme učinit rozhodnutí,” ozvalo se za podsaditým gnómem. Belwar zabuil mitrilovýma rukama o sebe, aby si pročistil mylenky, a obrátil se k Firblovi.

Ze veho zmatku vzela i jedna dobrá věc, a tou bylo prohlubující se přátelství mezi Firblem a Belwarem. Oba u byli starí, a proto se znali nebo o sobě alespoň věděli u dlouho, ale teprve ve chvíli, kdy se Belwar začal díky přátelství s Drizztem zajímat o svět za hranicemi gnómského města, vstoupil Firbl skutečně do jeho ivota. Napřed to vypadalo, e nemají vůbec nic společného, ale pak zjistili, e se jejich silné stránky navzájem doplňují a vytvořilo se mezi nimi pouto - i kdy to ani jeden z nich nebyl jetě ochotný otevřeně přiznat.

“Rozhodnutí?”

“Drowové nás minuli,” řekl Firbl.

“Pravděpodobně se vrátí.”

Firbl kývl. “Očividně,” souhlasil rádce s kulatými rameny. “Král niktik musí rozhodnout, jestli se vrátíme do Třpytivého Skalitě.”

Jeho slova zasáhla Belwara jako úder studeným, mokrým ručníkem. Vrátit se do Třpytivého Skalitě? Samozřejmě e se vrátí domů! Jakákoli jiná monost byla směná, nepředstavitelná. Kdy se ale uklidnil a viml si Firblova pochmurného výrazu, pochopil. Drowové se vrátí, a pokud se jim podaří dobýt Mitrilovou síň, jak větina z nich věřila, zůstane mezi vzdáleným Povrchem a Menzoberranzanem otevřená cesta, která povede v těsné blízkosti Třpytivého Skalitě.

“Mnoho vlivných gnómů trvá na tom, abychom zamířili dál na západ a nali si novou jeskyni, nové Třpytivé Skalitě,” řekl Firbl. Jeho tón naznačoval, e není z té představy zrovna nadený.

“Nikdy,” prohlásil Belwar nepřesvědčivě.

“Král niktik tě v této nejdůleitějí věci ze vech poádá o radu,” řekl Firbl. “Zva dobře, co odpoví, Belware Svárlivče. ivoty nás vech moná závisí na tvé odpovědi.”

Na dlouhou dobu se rozhostilo naprosté ticho, poté Firbl úsečně kývl a chystal se odejít.

“A co si myslí Firbl?” zeptal se Belwar, ne mohl jeho přítel odspěchat.

Rádce se pomalu otočil a odhodlaně se zadíval Belwarovi do očí. “Firbl říká, e existuje jen jedno Třpytivé Skalitě,” odpověděl s větí statečností, ne jakou kdy u něj Belwar zail nebo očekával. “Odejít, kdy kolem táhnou drowové, je jedna věc, dobrá věc. Odejít navdy u ne.”

“Některé věci stojí za to, aby se za ně bojovalo,” dodal Belwar.

“A také umíralo?” dodal Firbl rychle, otočil se a odeel.

Belwar znovu osaměl s mylenkami na domov a na přítele.

19

IMPROVIZACE

Catti pochopila, u kdy spatřila tvář trpasličího posla, jeho rysy staené úzkostí a touhou po boji. Pochopila, proto běela před poslem klikatými chodbami Mitrilové síně a Podzemním městem, které teď vypadalo skoro oputěné a ohně ve výhních sotva plápolaly. Otočilo se za ní mnoho trpaslíků, kteří si vimli naléhavosti v jejím kroku a poznali, co se děje. Věděla to a věděli to i oni.

Temní elfové přili.

Trpaslíci, kteří střeili těké dveře vedoucí z hlavních prostor Mitrilové síně, na ni kývli, kdy běela kolem. “Střílej přesně, děvče!” zaječel za ní jeden, a přestoe se stralivě bála, přestoe to vypadalo, e se její nejhorí noční můra stává skutečností, usmála se.

Bruenora s Regisem nala ve velké jeskyni, kde trpaslíci před nedávnem porazili goblinský kmen. Nyní se jeskyně proměnila v hlavní velitelský stan, v centrum obrany vnějích a dolních tunelů. Skoro vechny chodby, které vedly do komnaty z Temných říí, byly zabezpečeny pastmi nebo úplně streny a sama jeskyně byla pečlivě střeena, take se z ní stalo nejbezpečnějí místo vně samotné Mitrilové síně.

“Drizzt?” zeptala se Catti.

Bruenor pohlédl na opačnou stranu jeskyně, k velkému tunelu vedoucímu do hlubin. “Tam venku,” řekl, “s kočkou.”

Catti se rozhlédla. Přípravy skončily a ve bylo na místě, jak nejlépe časové monosti dovolily. Nedaleko klečeli nebo dřepěli Pařízka Ostrý dráp a ostatní klerici, urovnávali a přebírali tucty lahviček s lektvary a připravovali obvazy, přikrývky a bylinné masti pro raněné. Catti sebou trhla, protoe věděla, e ne celá věc skončí, spotřebují nejen tyto obvazy, ale jetě mnoho dalích.

Kousek stranou se pak nad malým, kulatým stolem plným map a pergamenů radili tři Harpelové - Harkl, Bidderdoo a Bela don DelRoy.

Bela vzhlédla, pokynula Bruenorovi a trpasličí král k ní přispěchal.

“To tu budem jenom sedět a čekat?” zeptala se Catti Regise.

“Prozatím,” odvětil půlčík. “Bruenor, já a jeden z Harpelů brzy vyrazíme s jednou skupinou na setkání s Drizztem a Pwentem v Tunultově jeskyni. Bruenor určitě bude chtít, abys la s námi.”

“Jenom a mě zkusí zastavit,” zabručela si Catti pro sebe. Mlčky uvaovala. Tunultova jeskyně byla největí jeskyní vně Mitrilové síně, a pokud se mají s Drizztem sejít tam, a ne někde dál - a pokud byli temní elfové skutečně v tunelech poblí Mitrilové síně - pak k bitvě dojde u velmi brzy. Catti se zhluboka nadechla a sevřela v ruce magický luk Taulmaril. Vyzkouela jeho tětivu a ověřila si, e má plný toulec, i kdy jeho magie zajiovala, e vdy plný je.

Jsme připraveni, ozvalo se jí v mysli. Věděla, e k ní promluvil Khazid’hea. Catti její nový společník potěil. Teď u meči věřila, protoe věděla, e uvaují stejně. A skutečně byli připraveni, vichni.

Kdy se ale Bruenor s Bidderdooem vydali pryč a trpaslík pokynul svému osobnímu doprovodu, Regisovi a Catti, srdce mladé eny na několik úderů vynechalo.

~~~

Vojáci Břichkuchací druiny poskakovali, pouchovali se a odráeli se od stěn i jeden od druhého. Drowové v tunelech! Zahlédli drowy v tunelech a teď je touili lovit a zabíjet.

Těm několika temným elfům, kteří se skutečně k Mitrilové síni přiblíili, byli to zvědové blíící se armády, připadal rámus, který Pwentovi vojáci působili, téměř ohluující. Drowové byli tichý národ, stejně tichý jako samy Temné říe, a shon povrchových trpaslíků v nich budil dojem, e mají v patách tisíc divokých válečníků. A tak temní elfové ustoupili a roztáhli se do stran. eny byly nejdůleitějí, proto ústup vedly, mui dostali příkaz dret řady a zastavit nepřítele.

K prvnímu kontaktu dolo v úzkém, vysokém tunelu. Břichkuchači se přiřítili z východu a tři drowové, kteří levitovali mezi stalaktity, vystřelili po Pwentovi a dvou trpaslících v první linii jedovaté ípy.

“Co!” zařval bojechtivec i jeho společníci, které náhlé píchnutí zaskočilo. Vdy obezřetný a lstivý Pwent pochopil, rozhlédl se a padl s ostatními k zemi.

Zbytek Břichkuchačů zavřískl překvapením, otočil se a vzal nohy na ramena. Ani je nenapadlo padlé kamarády odnést.

Dva zabijte. Jednoho vezměte k výslechu, rozkázal nejdůleitějí z temných elfů znakovou řečí, kdy se začali snáet dolů k podlaze.

Lehce dopadli a tasili ostré meče.

Tři bojechtivci náhle vyskočili na nohy a divoce vyrazili vpřed. ádný jed, ani proslulý drowský uspávací lektvar, nedokázal přemoci působení odvarů, kterými se druina v poslední době nalévala. Břichkuchač nebyl jen titul vojáka, nýbr i název nápoje, a pokud ho trpaslík přeil, na dlouhou dobu se nemusel obávat ádného jedu - ani zimy.

Pwent byl temným elfům nejblíe. Sklonil hlavu a propíchl jednoho z nich dlouhým bodcem na přilbě, který lehce a brutálně pronikl jemnou kroukovou koilí drowské zbroje.

Druhému drowovi se podařilo meči srazit stranou bodec na přilbě dalího bojechtivce. Ale pod bradu ho zasáhla okovaná pěst s ostny na kloubech a rozervala mu hrdlo. Přestoe drow lapal po dechu, podařilo se mu seknout protivníka dvakrát oklivě do zad, ale dvě rány znamenaly při zuřivému útoku trpaslíka s divokýma očima jen málo.

Jen třetí drow první útok přeil. Vyskočil do vzduchu, znovu pouil levitační kouzlo a na poslední chvíli uhnul poslednímu trpaslíkovi z cesty - hlavně díky tomu, e trpaslík uklouzl na krvi Pwentovy oběti.

Drow se vznesl mezi stalaktity a zmizel z dohledu.

Pwent se narovnal a setřásl mrtvého drowa z bodce. “Tudy!” zařval a ukázal dál do chodby. “Najděte otevřený kus stropu a nespoutějte ho z vočí! Tenhle nám neuteče!”

Zpoza zatáčky vyrazil zbytek Břichkuchačů, výskali a křičeli a jejich zbroj vrzala a skřípala, jako kdy někdo krábe nehty po břidlici.

“Dívejte se!” zařval Pwent, ukázal na strop a trpaslíci dychtivě zvedli hlavy.

Jeden zavřískl, protoe ho do tváře uhodila příruční ku, ale výkřik bolesti se proměnil v radostné zavýsknutí, protoe stačilo, aby se trpaslík podíval, odkud přiletěla, a odhalil drowa. Stalaktity ihned zahalila koule temnoty, ale trpaslíci teď u věděli, kde hledat.

“Laso!” zařval Pwent. Jeden z trpaslíků vytáhl zpoza opasku lano a přispěchal k bojechtivci. Provaz byl zakončený pevně uvázanou smyčkou a trpaslík, který patně pochopil Pwentův záměr, roztočil laso nad hlavou a zadíval se do potemnělé oblasti, aby odhadl směr.

Pwent ho ale popadl za zápěstí a lano kleslo zplihle na zem. “Bojechtivcovo laso,” vysvětlil.

Ostatní trpaslíci se shlukli okolo, protoe netuili, co má velitel v plánu. Po obličejích se jim ale rozlily úsměvy, kdy si Pwent utáhl smyčku lana kolem kotníku a prohlásil, e bude potřeba víc ne jednoho trpaslíka, aby tohohle lapače drowů roztočili.

Dychtiví trpaslíci se chopili provazu a začali za něj divoce trhat, jen ale podrazili Pwentovi nohy. Postupně se vak pod pohrůkami divokého velitele zklidnili, nali rytmus a brzy u Pwent krouil po podlaze.

Nakonec ho dostali do vzduchu. Poletoval divoce dokola a dokola, provaz byl ale příli dlouhý, take krábal bodcem na přilbě tvrdě o stěny chodby, a kolem srely oslnivé jiskry.

Ale druina se učila rychle - kdy se vezme v úvahu, e trávili celé dny tím, e vráeli hlavou do ocelí vyztuených dveří - a brzy dokonale načasovala točení i délku lana.

Dvě otočky, pět a bojechtivec vylétl a vrazil mezi stalaktity. Pwent se jednoho zachytil, ulomil ho ale a zřítil se s ním na zem.

Pwent dopadl tvrdě, ihned vak vyskočil zpátky na nohy.

“Vo jednu překáku míň!” zařval jeden z trpaslíků, a ne mohl začít omámený Pwent protestovat, ostatní zajásali, trhli lanem a znovu bojechtivcovo laso roztočili.

Pwent znovu vylétl vzhůru, se stejně bolestivými následky, pak potřetí a počtvrté, co konečně přineslo ovoce. Chudák drow toti díky temnému kouzlu netuil, co se děje, konečně se odváil kouli opustit a přesunout se dál na západ.

Kdy vycítil, e s k němu blíí ivé laso, skryl se za dlouhým, tenkým stalaktitem, mohl si ale uetřit námahu, protoe Pwent objal stalaktit paemi a popadl tak i drowa za ním a vichni, drow, trpaslík i kus kamene, se společně zřítili na zem. Ne se drow stačil vzpamatovat, vrhla se na něj půlka druiny a ztloukla ho do bezvědomí.

Dalích pět minut trvalo, ne Pwenta, který nebyl úplně při smyslech, přinutili, aby obě pustil.

Přivázali pak drowa za kotníky a zápěstí k dlouhé tyči, kterou si dva z trpaslíků přehodili přes rameno, a o chvíli později vyrazili i s Pwentem na cestu. Jetě ale ani neopustili chodbu, kdy dva trpaslíci dál na západě, ti dva, které Pwent poslal na hlídku, začali křičet: “Drowové!” Druina se zprudka otočila a připravila se k boji.

Do tunelu vběhl klusem osamělý temný elf, a ne mohl Pwent trpaslíky zastavit, sklonili hlavy a s řevem se vrhli do útoku.

Temný elf ve zlomku vteřiny uskočil doleva, pak doprava, otočil se a nakonec ukročil do strany. Břichkuchači zakopli a narazili tvrdě do stěny. Trpaslíci si vzápětí uvědomili, jak byli poetilí, protoe do chodby vběhla za drowem jeho panteří společnice.

Drizzt se vrátil k trpaslíkům a pomohl jim na nohy. “Utíkejte,” zaeptal a trpaslíky zarazilo jeho varování na tak dlouho, aby uslyeli blíící se dunění.

Břichkuchači se zazubili, protoe Drizzta patně pochopili. Chystali se pokračovat v útoku na západ a vrhnout se postupující armádě po hlavě v ústrety, ale Drizzt je pevně drel.

“Nepřátelé jsou v obrovské přesile,” řekl. “Jetě se nabojujete dost, ale ne teď a tady.”

Ve chvíli, kdy Drizzt dohonil se dvěma trpaslíky a panterem Pwenta, nedal se u lomoz blíící se armády přeslechnout.

“Myslel sem, es řikal, e ti zatracení drowové sou tií,” poznamenal Pwent a přidal do kroku, aby rychlému hraničáři stačil.

“To nejsou drowové,” odvětil Drizzt. “Koboldi a goblini.”

Pwent se zastavil tak zprudka, a sklouzl po zemi. “My utíkáme před smradlavýma koboldama?” zeptal se.

“Před tisíci smradlavými koboldy,” odvětil Drizzt vyrovnaně, “a před jetě větími netvory, kteří mají v patách pravděpodobně tisíce drowů.”

“Aha,” odpověděl bojechtivec, kterému najednou dola slova.

Ve známých tunelech neměl Drizzt s Břichkuchači problém útočící armádě uniknout. Drizzt tentokrát nedělal ádné okliky, nýbr běel přímo na východ kolem tunelů, v nich trpaslíci nastraili pasti, je měly strhnout stropy.

“Utíkejte,” rozkázal drow trpaslíkům, kteří dostali za úkol pasti spustit, a postávali proto u pák, je měly uvolnit lana podpírající konstrukci tunelu. Vichni při překvapivém rozkazu jen tupě zírali.

“Přicházej,” poznamenal jeden, protoe přesně kvůli tomu tady trpaslíci přece byli.

“Chytíte jenom koboldy,” řekl Drizzt, protoe pochopil drowskou taktiku. “Utíkejte a uvidíme, jestli se nám nepodaří polapit i pár drowů.”

“Ale nebude tu nikdo, kdo by pasti spustil!” namítlo několik trpaslíků, mezi nimi i Pwent.

Drizztův nepříjemný úsměv je ale přesvědčil, a tak se trpaslíci, kteří se naučili hraničáři důvěřovat, přidali k ustupujícím Břichkuchačům.

“Kam utikáme?” zajímal se Pwent.

“Jetě sto kroků,” informoval ho Drizzt. “Do Tunultovy jeskyně, kde vás čeká bitva.”

“Sliby, sliby,” bručel divoký Pwent.

Tunultovu jeskyni, nejotevřenějí oblast vně Mitrilové síně, tvořilo vlastně sedm meních jeskyní propojených irokými tunely s klenutým stropem. Zem v nich nebyla nikde rovná, některé komnaty se nalézaly vý ne ostatní, jiné měly podlahy zbrázděné hlubokými puklinami.

Tady čekal Bruenor s doprovodem a se skoro tisícem nejlepích bojovníků Mitrilové síně. Původní plán počítal s tím, e Tunultova jeskyně bude vnějím velitelským stanem, odkud budou trpaslíci řídit boje ve zbývajících, u ne tak přímých tunelech, poté co zastaví drowský útok streným kamením.

Drizzt ale plán změnil a pospíil si k Bruenorovi, aby se poradil s ním a s Bidderdooem Harpelem. Nesmírně se mu ulevilo, kdy tu kouzelníka nael.

“Vodvolals mý vojáky vod pastí!” zařval Bruenor na hraničáře, kdy pochopil, e tunely stále stojí.

“Ne tak docela,” odvětil Drizzt sebejistě. Obrátil pohled k východní chodbě a Bruenor se otočil stejným směrem. V tu chvíli vtrhli do jeskyně první koboldi a vlili se do předních linií čekajících trpaslíků jako voda z roztrené přehrady. “Jenom jsem uvolnil cestu hlavním cílům.”

20

BITVA V TUNULTOVĚ

JESKYNI

Okamitě se rozpoutal naprostý zmatek. Do jeskyně vbíhali po tuctech koboldi a stateční trpaslíci formovali pevné bojové skupiny a vrhali se do boje.

Catti zvedla magický luk a střílela íp za ípem do hlavního vchodu. Po kadém kouzelném ípu následoval ostrý záblesk, a kdy střela krábla o stěnu, ozvalo se praskání a kolem srely jiskry. Koboldi padali po řadách, jeden íp jich často zabil i několik najednou, ale sotva na tom záleelo, protoe jich bylo tolik.

Guenhwyvar skočila a Drizzt ji rychle následoval. Asi dvacítce koboldů se nějak podařilo prosmýknout kolem předních linií obránců a blíili se k Bruenorově pozici. Catti jednoho skolila ípem, Guenhwyvar ostatní rozehnala a Drizzt, který se pohyboval rychleji ne kdy dřív, vklouzl mezi ně, jednoho bodl, otočil se doleva a zaútočil modře zářícím Zábleskem na dalího, který se marně snail bránit. Kdyby měl Záblesk rovnou čepel, kobold by ho svým malým mečem zastavil, ale Drizzt zahnutou zbraň rychle otočil v ruce a pozměnil úhel útoku. Záblesk se překlopil přes koboldův meč a zabodl se mu do hrudi.

Drow se nezastavil, sklouzl zpátky doprava a klesl na koleno. al Zábleskem napříč, udeřil do čepele jednoho kobolda a tvrdě zatlačil do zbraně druhého. Drizzt byl silnějí ne oba tvorové dohromady a měl lepí úhel, proto snadno zvedl jejich čepele do výe a sekl druhým scimitarem opačným směrem napříč, take jednomu protivníkovi rozpáral břicho, druhému usekl nohy.

“Zatracený drow nás připraví vo vecku srandu,” bručel Bruenor a rozběhl se, aby se přidal k potyčce. Díky Drizztovi, panterovi a Catti, kteří nepolevovali v protiútoku, zůstalo z dvacítky koboldů na nohou u jen několik, a ti se obrátili na útěk.

“Je jich tu jetě spousta,” chlácholil ho Drizzt, kdy uviděl Bruenorův podmračený, kyselý výraz.

Sotva drow vypustil slova z úst, prolétl mezi nimi stříbrný íp. Kdy přestali vidět barevné skvrny, obrátili se ke spáleným, mrtvým koboldům, které skolil poslední výstřel.

Potom se k nim připojila Catti s Khazid’heou v ruce a objevil se i Regis ozbrojený malým palcátem, který mu kdysi dávno ukoval Bruenor. Catti pokrčila rameny, kdy si přátelé vimli, e si vyměnila zbraň, jakmile se ale rozhlédli, pochopili její taktiku. Z tunelů vbíhali do jeskyně dalí koboldi a cestu jim běeli zatarasit trpaslíci, take situace byla příli nepřehledná a jeskyně příli přecpaná, ne aby dívka mohla dál bezpečně pouívat luk.

“Běte,” řekla Catti a po pěkné tváři se jí rozlil úsměv.

Drizzt jí pohled opětoval a Bruenorovi, a dokonce i Regisovi zajiskřilo v očích. Najednou to bylo jako za starých časů.

Guenhwyvar útok vedla a Bruenor se ze vech sil snail dret panterovi v patách. Catti s Regisem běeli trpaslíkovi po boku a Drizzt kryl přátele ze stran, pobíhal a točil se, hned byl vlevo, hned zase vpravo, prostě vude, kde se bojovalo, a běel tak rychle, e se tomu dalo jen těko uvěřit.

~~~

Bidderdoo Harpel věděl, e udělal chybu. Drizzt ho poádal, aby se postavil ke dveřím, počkal, a se v jeskyni objeví první drow, a pak vyslal do tunelu ohnivou kouli, která by přepálila podpůrná lana a sklapla nastraené pasti.

“To není nic těkého,” ujistil Bidderdoo Drizzta, a tak tomu také mělo být. Kouzelník si nastudoval kouzlo, které ho přenese na místo, a znal i pár dalích, která ho ukryjí, dokud ohnivá koule nesplní úkol. A tak kdy se vichni okolo rozběhli a přidali se k bitce, věřili, e pasti sklapnou, tunely budou streny a příval nepřátel se zastaví.

Ale něco se pokazilo. Bidderdoo začal pronáet zaklínadlo, kterým se chtěl přenést ke vstupu do tunelu, dokonce u si i načrtl mimosférickou bránu, je se měla na poadovaném místě otevřít, kdy tu kouzelník spatřil skupinu koboldů a oni spatřili jeho. Nebylo to nijak těké, protoe Bidderdoo byl koneckonců člověk a nemohl pouít infračervené vidění, proto si na cestu svítil zářícím drahokamem. Koboldi nebyli ádní hlupáci, ne kdy lo o boj, a ihned poznali, co je člověk, který tu očividně neměl co dělat, zač. I ten nejméně zkuený koboldský bojovník věděl, e kouzelníka je třeba zaměstnat, přinutit nebezpečného zaklínače bojovat rukama, a ne často výbunou magií.

Ale Bidderdoo je přesto mohl předběhnout, projít mimosférickou bránou a dostat se na místo.

Sedm let, do počátku Času svárů, il Bidderdoo Harpel s následky účinků nepovedeného lektvaru, il jako Harpelův rodinný pes. Kdy se magie zbláznila, získal Bidderdoo zpět lidské tělo - alespoň na tak dlouho, aby dal dohromady přísady potřebné ke zvrácení účinků divokého elixíru. Krátce nato se Bidderdoo vrátil zpět do své zableené podoby, pomohl ale rodině najít prostředky, jak ho kouzla zbavit. V Břečanovém sídle se pak rozpoutala velká debata o tom, zda mají či nemají Bidderdooa “vyléčit”. Zdálo se toti, e si mnoho Harpelů psa velmi oblíbilo, vlastně Bidderdooa měli radi v psí podobě ne jako člověka.

Kdy Harkl přiel o oči, slouil mu Bidderdoo dokonce jako slepecký pes na dlouhé cestě do Mitrilové síně.

Potom ale začala magie opět fungovat a debata ztratila smysl, protoe kouzlo prostě pozbylo účinnosti.

Nebo snad ne? Bidderdoo nepochyboval o tom, e lék funguje, tedy a do chvíle, kdy spatřil, jak se k němu blíí koboldi. Ohrnul ret, vycenil zuby a cítil, jak se mu najeily vlasy vzadu na krku a napjala kostrč - kdyby měl jetě ocas, trčel by mu přímo do vzduchu!

Chystal se přikrčit a teprve v tom okamiku si uvědomil, e nemá tlapy, ale ruce, a e v nich nedrí ádnou zbraň. Zasténal, protoe koboldi u byli jen deset stop od něj.

Sáhl proto po kouzlu. Zvedl ruce dlaněmi ven a palci k sobě a pustil se rychle do zaklínání.

Koboldi se na něj vrhli, zepředu i ze stran, a ten nejblií zvedl meč k úderu.

Z Bidderdoových rukou vylehly plameny a rozlily se ve havém, spalujícím půlkruhu.

Půl tuctu koboldu padlo a dalích několik uasle mrkalo oehnutými řasami.

“Ha!” vykřikl Bidderdoo a luskl prsty.

Koboldi ale znovu zamrkali a vrhli se do útoku a Bidderdoo neměl po ruce ádné dalí kouzlo, kterým by je zastavil.

~~~

Zpočátku se koboldi a goblini hrnuli vpřed ve zmateném davu a mnoho jich tak i bojovalo. Ale několik skupin bylo vycvičeno k boji v jeskyních pod sídlem rodu Oblodra. A jedna z těchto skupin vytvořila pevný klín se třemi velkými koboldy v čele a semknutými liniemi po obou stranách.

Kdy pronikli do hlavní komnaty, vyhnuli se boji na tak dlouho, aby se seskupili, pak zamířili přímo doleva ke vchodu do jedné z bočních jeskyní. Trpaslíci se jim povětinou vyhýbali, protoe se jim nabízelo mnoho snadnějích cílů, a skupina koboldů se tedy bez problémů dostala skoro a k boční jeskyni.

Z té vak najednou vyrazil tucet trpaslíků. Vousatí válečníci výskali a řvali a divoce se vrhli do boje, ale koboldi udreli formaci, rozdělili trpasličí linie téměř přesně v půli a jetě mezeru rozířili tím, e se koboldi v čele vtlačili do vstupu do boční jeskyně. Několik koboldů při útoku padlo a zemřel i jeden trpaslík, ale nepřátelé opět srazili řady a trpaslíci, kteří tak zůstali uvězněni mezi koboldy a klenutou stěnou hlavní jeskyně, se ocitli ve velkém nebezpečí.

Trpaslíci na opačné straně klínu, ti, které koboldi nezahnali do úzkých, si uvědomili, e udělali chybu, kdy brali koboldy na lehkou váhu a nečekali od nich ádnou promylenou taktiku. Jejich přátelé byli ztraceni, protoe neexistoval způsob, jak by mohli překonat překvapivě pevnou a disciplinovanou formaci, ji jetě zpevnili nízko visící stalaktity.

Trpaslíci přesto divoce zaútočili a vpřed je pobízel křik zjevně k smrti odsouzených přátel.

Guenhwyvar se plíila nízko u země a podařilo se jí tak proklouznout pod stalaktity. Panter se ví silou vrhl do zadní části formace, srazil stranou dva koboldy, dopadl na třetího a zaryl do něj drápy, aby se mohl lépe odrazit.

Drizzt se přihnal za Guenhwyvar, znovu sklouzl na koleno a prvním seknutím zabil dva koboldy. Vedle něj pak útočil Regis. Nebyl o nic vyí ne kobold a jednomu se postavil čelem.

Bruenorovi, který se v boji oháněl zeiroka sekyrou, byl stísněný prostor víc ne nepříjemný. A Catti na tom byla jetě hůř, protoe nebyla tak mrtná ani rychlá jako Drizzt. Kdyby klesla na koleno jako on, ocitla by se v obrovské nevýhodě.

Ale vestoje měla přímo před obličejem stalaktit, take k ničemu nebyla.

Khazid’hea nael řeení.

Protiřečilo ale jejím instinktům i vemu, co ji kdy Bruenor, který strávil velkou část ivota opravováním poničených zbraní, naučil. Catti přesto bez přemýlení sevřela jílec meče rukama a sekla skvostnou zbraní vysoko a napříč.

Khazid’heova rudá linie se zuřivě zableskla, jak meč narazil na kámen. Skála Cattin úder zpomalila, ale jen mírně, protoe Řezák dostál svému jménu a lehce ji odřízl. Meč pronikl stalaktitem a Catti jím trhla ostře do strany. Byla v ten okamik velmi zranitelná, dva koboldi ve formaci přímo před ní měli ale potíe, protoe se na ně najednou řítil strop.

Jednoho rozdrtil stalaktit, druhého vzápětí bleskurychle zabil Bruenor, který vyuil nového otvoru, al sekyrou dolů a skoro neastníka rozsekl v půli.

Trpaslíci, kteří zůstali odděleni na vnějí straně klínu, se při příchodu tak mocné druiny vzmuili, napadli koboldy jetě prudčeji a volali na uvězněné společníky, a se drí, e pomoc u je na cestě.

Regis bojoval jen nerad. Teď ho ale potřebovali. Věděl to a nemínil se povinnosti vyhnout. Vedle něj bojoval na kolenou Drizzt, a jak by půlčík, který by se musel postavit na pičky, aby se uhodil hlavou o stalaktit, ospravedlnil, e se ukryl za drowského přítele?

Regis chytil palcát oběma rukama a divoce zaútočil. Usmál se, kdy protivníka skutečně zasáhl a dokonale vykovaná zbraň rozdrtila koboldovi pai.

Protivník sice padl, jeho místo ale ihned zaujal jiný, bodl mečem a zasáhl Regise pod zvednutou pai. Zachránila ho jen trpasličí zbroj - v duchu si poznamenal, e musí Řimbuchovi Chrániči koupit několik velkých korbelů medoviny, pokud se odsud dostane ivý.

Trpasličí zbroj byla pevná, koboldova hlava ale ne, jak půlčíkův palcát vzápětí dokázal.

“Dobrá práce,” poblahopřál mu Drizzt, protoe útok polevil natolik, e se stal svědkem půlčíkova zásahu.

Regis se pokusil usmát, ale místo toho se uklíbl, protoe ho zabolela pohmoděná ebra.

Drizzt si jeho výrazu viml a rychle se postavil před Regise, aby zastavil útok koboldské formace, která se snaila vyplnit průlom ve svých řadách. Drowovy scimitary se divoce roztančily, sekaly a bodaly, často krábaly o strop, a kolem srely jiskry, častěji ale buily do koboldů.

Po straně se Catti spojila s Bruenorem, trpaslík zadroval nepřátele a Catti zatím Řezákem čistila cestu a strhávala na zem jeden stalaktit za druhým.

Na opačné straně ale byli trpaslíci i nadále pod tlakem, dva padli a dalích pět utrilo těké rány. Věděli, e se k nim přátelé nedostanou včas, e nikdo nedokáe pevnou formaci překonat.

Nikdo a na Guenhwyvar.

Panter letěl jako černý íp, tlačil na koboldy, sráel je k zemi a nevímal si přitom zákeřných úderů. Guenhwyvar prýtila z boků krev, ale ona se odmítala vzdát. Dostala se a k trpaslíkům, posílila jejich řady a její příchod je přiměl radostně a spásně zavýsknout.

Trpaslíci se pustili do zpěvu a bojovali s panterem dál a koboldi nedokázali úkol dokončit. Klínová formace se ocitla v kletích a brzy tlaku podlehla, skupiny trpaslíků byly znovu sjednoceny a zranění odneseni z jeskyně.

Drizzt s Catti si dělali starosti o Guenhwyvar, ale ta jen zařvala, znovu vyrazila vpřed a vedla přátelé do míst, kde je potřebovali nejvíce.

~~~

Bidderdoo zavřel oči a přemýlel, jaká tajemství mu odhalí smrt.

Doufal, e odhalí aspoň nějaká.

Uslyel řev a pak řinčení oceli přímo před sebou. Ozvalo se chroptění a ohavné uchnutí rozseknutého těla na tvrdou podlahu.

Mága napadlo, e koboldi bojují o to, kdo ho zabije.

Dalí řev - trpasličí řev! - a dalí chroptění, dalí těla padající na zem.

Bidderdoo otevřel oči a uviděl, e řady koboldů před ním zdecimovala hrstka těch nejpinavějích, nejvíce páchnoucích trpaslíků, jaké si uměl představit. Byla to Břichkuchací druina a její členové poskakovali okolo a ukazovali různými směry, jak se snaili přijít na to, kde by mohli způsobit největí doputění.

Bidderdoo se na okamik zadíval na tucet mrtvých koboldů. Nebyli jen zabiti. “Roztrhaní,” zaeptal. Nedokázal mrtvoly lépe popsat.

“Teď u si v pořádku,” řekl jeden z trpaslíků - Bidderdoo si vzpomněl, e se jmenuje Tibldorf Pwent nebo tak nějak, ne e by někdo se jménem Bidderdoo mohl hanět jméno někoho jiného. “A my dem dál!” zafuněl divoký bojechtivec.

Bidderdoo kývl, ale pak si vzpomněl, e má pořád velký problém. Připravil si jen jedno kouzlo, které mělo otevřít mezisférické dveře, ale to vyplýtval na odraení koboldů.

“Počkej!” zavolal na Pwenta a překvapil sebe i trpaslíka, protoe zvolání doprovodil těknutím.

Pwent se na Harpela zvědavě zadíval. Přiskočil k Bidderdoovi a naklonil hlavu na stranu. Jeho gesto bylo jetě zdůrazněno dlouhým bodcem na přilbici.

“Počkej. Prosím, neutíkej, laskavý, ulechtilý trpaslíku,” lichotil mu Bidderdoo, protoe potřeboval pomoc.

Pwent se rozhlédl, a dokonce se i otočil, jako by se snail přijít na to, s kým kouzelník mluví. Ostatní Břichkuchači byli podobně zmatení, postávali kolem, tupě zírali a drbali se na hlavách.

Pwent se píchl silným, pinavým prstem do hrudi a jeho výraz prozrazoval, e se zrovna za “laskavého a ulechtilého” nepovauje.

“Neopoutěj mě,” adonil Bidderdoo.

“Si ivý,” namítl Pwent. “A támdle čekaj dalí na zabití.” Jako by to ve vysvětlovalo, trpaslík se otočil a odhodlaně vykročil.

“Ale já selhal!” zakvílel Bidderdoo a na konci věty mu z úst uniklo zavytí.

“Selhals-úúúúúúú?” zeptal se Pwent.

“Ach, vichni jsme mrtvíííííííí!” vyl mág teatrálně. “Je to příli dalekóóóóó.”

Bojechtivci se shlukli okolo Bidderdooa, protoe je jeho podivný přízvuk, nebo co to bylo, naprosto uchvátil. Tlupa goblinů, která se zrovna ocitla poblí, je mohla bez problémů napadnout, ale nikdo se neodváil k podivné skupince přiblíit, protoe si nepřál, aby ho potkal podobný osud jako rozsápané koboldy, kteří se povalovali v kouscích okolo.

“K věci,” vytěkl Pwent, který u se nemohl dočkat dalího zabíjení.

“Úúúúúúúú.”

“A nech toho zatracenýho vytí!” obořil se na něj bojechtivec.

Chudák Bidderdoo popravdě nevyl úmyslně. Mág il tak dlouho jako pes, e si na tuto zkuenost ve stresující situaci nechtě vzpomněl a znovu v sobě odhalil primitivní psí instinkty. Zhluboka se nadechl a důrazně si připomněl, e je člověk, ne pes. “Potřebuji se dostat k támhletomu tunelu,” řekl bez těkání, kňučení či vytí. “Drowský hraničář mě poádal, abych vyslal do chodby kouzlo.”

“Kouzelnický věci mě nezajímaj,” přeruil ho Pwent a znovu se obrátil k odchodu.

“A zajímaj tě aspoň ty zatracený pasti, kerý maj strhnout kameny na ty zatracený drowy?” zeptal se Bidderdoo a pokusil se co nejlépe imitovat bojechtivcův způsob řeči.

“Ha!” frkl Pwent a trpaslíci okolo dychtivě pokývali hlavami. “Dostanem tě tam!”

Bidderdoo se snail tvářit přísně, ale v duchu si poblahopřál, e ho napadlo apelovat na krveíznivost divokého trpaslíka.

Vlna peláících Břichkuchačů Bidderdooa v okamení strhla. Kouzelník navrhl jít oklikou, vyhnout se bojiti zleva, ze severu, vzít to podél stěny, kde se nebojovalo tak úporně.

Poetilý mág.

Břichkuchací druina se hnala přímo vpřed a strhávala k zemi a rozdupávala nejen koboldy, nýbr i větí gobliny, kteří byli koboldům v patách. Pohřbili málem i několik trpaslíků, kteří neuskočili dostatečně rychle; prostě se odrazili od stalagmitů a utíkali dál. Ne mohl Bidderdoo vůbec začít protestovat, blíili u se ke vstupu do tunelu.

Přemýlel, co je rychlejí, mezisférická brána, nebo tlupa krveíznivých bojechtivců. Dokonce ho napadlo, e by mohl vymyslet nové zaklínadlo, bojechtivcovská eskorta, ale pak odsunul nápad stranou, protoe se objevil naléhavějí problém. Do jeskyně vstoupili dva obrovití minotauři a vzápětí za nimi temný elf.

“Obranné postavení!” vykřikl Bidderdoo. “Musíte je zadret! Obranné postavení!”

Poetilý mág.

Dva nejblií Břichkuchači se po hlavě vrhli osmistopým netvorům na nohy. Ne si minotauři uvědomili, co je zasáhlo, padali. ádný vak nedopadl přímo na zem, protoe Pwent a dalí trpaslík s divokým pohledem v očích zařvali, vyřítili se na nepřátele a vrazili do nich hlavami.

Za změtí těl se objevila koule temnoty a drow zmizel.

Bidderdoo se moudře pustil do kouzlení. Drowové dorazili! Přesně jak Drizzt předpokládal, následovali temní elfové koboldy, které vydali nepřátelům napospas. Kdyby se mu podařilo vypálit ohnivou kouli a strhnout tunel…

Musel se nutit vyslovovat, protoe se mu z hrdla dralo instinktivní vrčení. Cítil nutkání připojit se k Břichkuchačům, kteří nemilosrdně rvali minotaury na kusy. Touil se připojit k hostině.

“K hostině?” zeptal se nahlas.

Bidderdoo zavrtěl hlavou, začal znovu a soustředil se na zaklínání. Drow zjevně kouzelníkova rytmická slova zaslechl, protoe vystoupil z koule temnoty a zvedl příruční ku k výstřelu.

Bidderdoo zavřel oči a přinutil se recitovat co nejrychleji. Ucítil píchnutí ipky na břie, pevně se ale soustředil, netrhl sebou a nepřeruil zaklínání.

Podlomila se mu kolena. Slyel, jak se drow blíí, a představil si v jeho rukou lesklý meč pozvednutý k smrtícímu úderu.

Bidderdoovo soustředění nepolevilo. Dokončil kouzlo, z dlaně mu vyskočila malá, zářící koule a vystřelila do temného tunelu.

Bidderdooa přemohla slabost, zavrávoral a otevřel oči. Jeskyně okolo byla rozmazaná a kolébala se. Nakonec spadl dozadu, jako by mu podlaha vyskočila v ústrety, aby ho spolkla.

Někde hluboko v mysli očekával, e dopadne tvrdě, ale pak ohnivá koule vybuchla.

A tunel se zřítil.

21

NA STRANĚ DOBRA

Na bedrech nejctihodnějího tolmistra spočívalo těké břímě, ale Belwar mu nepodlehl a pochodoval dál dlouhými, křivolakými tunely. Rozhodl se s čistou myslí a s jasným úmyslem a odmítal o sobě pochybovat po celou cestu do Mitrilové síně.

Jeho odpůrci namítali, e se Belwar řídí osobním přátelstvím, ne nejlepími zájmy svirfnebli. Firbl zjistil, e Belwarův přítel Drizzt Do’Urden unikl z Menzoberranzanu a drowské taení, jeho cílem byla podle veho Mitrilová síň, bylo bezpochyby motivováno Llothinou nenávistí k odpadlíkovi.

Chce snad vést Belwar Třpytivé Skalitě do války kvůli jedinému drowovi?

Krutou hádku nakonec ukončil ne Belwar, nýbr Firbl, dalí ze starých svirfnebli, které nejvíce bolelo, e museli opustit Třpytivé Skalitě.

“Máme na vybranou,” řekl Firbl. “Můeme teď jít a pomoci nepřátelům temných elfů, nebo si najít nový domov, protoe drowové se určitě vrátí, a a to udělají, budeme proti nim stát sami.”

Byla to nesmírně obtíná volba, pro radu i pro krále niktika. Pokud se za temnými elfy vydají a jejich podezření se potvrdí, pokud skutečně zjistí, e se na Povrchu bojuje, budou se moct na alianci s povrchovými trpaslíky a s lidmi, s národy, které hlubinní gnómové vůbec neznají, spolehnout?

Belwar je ujistil, e ano. Nejctihodnějí tolmistr z celého srdce věřil, e ho Drizzt ani Drizztovi přátelé nezklamou. A Firbl, který vnějí svět dobře znal, i kdy přiznával, e o Povrchu toho moc neví, s Belwarem souhlasil. Zdůvodnil to prostou logikou - jakýkoli národ, i ne zrovna inteligentní goblini, by uvítali spojence v boji proti temným elfům.

A tak niktik a rada nakonec souhlasili, ale konzervativní svirfnebli nebyli tak jako obvykle ochotní zajít příli daleko. Belwar se mohl za drowy vydat jen s Firblem a s gnómy, kteří se přihlásí dobrovolně. niktik jim zdůraznil, e jsou zvědové, ne armáda na pochodu. Svirfneblijského krále i vechny, kdo se proti Belwarovi postavili, překvapilo, kolik dobrovolníků se pro dlouhý a nebezpečný pochod nalo. Popravdě jich bylo tolik, e niktik musel kvůli fungování města omezit jejich počet na tři sta bojovníků.

Belwar věděl, proč se k němu ostatní svirfnebli připojili, a věděl také, co ho k rozhodnutí vedlo. Pokud temní elfové dobudou Mitrilovou síň, nedovolí, aby se gnómové vrátili do Třpytivého Skalitě. Menzoberranzan neopoutěl dobytá území. Ne, drowové trpaslíky zotročí a nechají je pracovat v dolech a Třpytivé Skalitě bude mít tu smůlu, e se bude nacházet v těsné blízkosti nejsnadnějích cest k dobytým zemím.

A tak přestoe se svirfnebli s Belwarem a Firblem v čele vydali dál od Třpytivého Skalitě ne kdy dřív, bojovali vlastně za svoji domovinu.

Belwar se odhodlal o svém rozhodnutí nepochybovat a tíha jeho břemene se ihned zmenila.

~~~

Bidderdoo poslal ohnivou kouli daleko do tunelu, ale chodba byla příli úzká, ne aby dokázala sílu výbuchu pohltit. Z tunelu vyrazily do jeskyně havé plameny, jako by někde v chodbě zafuněl rozzlobený drak, a Bidderdoovi vzplály aty. Mág zavřískl - stejně jako trpaslíci a koboldi poblí, stejně jako řady minotaurů, které pospíchaly do jeskyně, a temní elfové, kteří se plíili za nimi.

Kouzelníkova ohnivá koule vybuchla a vichni vykřikli, jejich hlasy ale vzápětí ztichly, umlčeny stovkami tun padajícího kamení.

Tlaková vlna pronikla a do jeskyně a byla tak silná, e uhasila Bidderdoovo hořící oblečení. Kouzelník se náhle spolu se vemi okolo ocitl ve vzduchu, omámeně letěl a prelo na něj kamení, měl ale obrovské těstí, protoe ho ádný ze stalaktitů ani z velkých balvanů nerozmáčkl.

Zem se otřásla a zvedla, jedna ze stěn jeskyně se zavlnila a boční komnatu pohřbil strop. A pak bylo po vem, tunel zmizel, jako by nikdy ani neexistoval, a jeskyně pojmenovaná po trpaslíku Tunultovi náhle vypadala mnohem mení.

Bidderdoo otřeseně vylezl z hromady prachu a sutě a setřel pínu ze svítícího drahokamu. Ve vzduchu se vznáelo tolik prachu, e zář kouzelného kamene vypadala vskutku uboze. Kouzelník se na sebe podíval a viděl víc holé kůe ne oblečení a pod vrstvou prachu pak tucty modřin a rudou spáleninu na pai, kde se mu oheň propálil oděvem.

Z nedaleké hromady kamení trčel ohnutý bodec na přilbici. Bidderdoo se chystal zazpívat za bojechtivce, který ho dopravil na místo, pohřební píseň, kdy tu vyrazil Pwent z prachu, plival oblázky a pomateně se zubil.

“Dobrá práce!” zařval bojechtivec. “Udělej to znova!”

Bidderdoo chtěl odpovědět, zavrávoral ale, jak zrádný drowský jed přemohl nával adrenalinu. A pak u jen neastný kouzelník cítil, jak ho Pwent drí a lije mu do krku ten nejodpomějí lektvar, jaký kdy Bidderdoo ochutnal. Byl odporný, ale účinný, protoe vzápětí přiel k sobě.

“Břichkuchač!” zařval Pwent a poplácal věrnou čutoru u irokého opasku.

Prach se usadil a těla se začala jedno po druhém hýbat. Břichkuchací druinu tvořili houevnatí trpaslíci, proto do jednoho přeili, a těch několik zbývajících koboldů bylo zabito dřív, ne mohlo zakemrat o ivot.

Zával zasypal boční komnatu a strhl stěnu a oddělil tak skupinku od hlavního voje. Nebyla ale úplně odříznutá, protoe úzký průchod nalevo také vedl do Tunultovy jeskyně. Chodbičkou k nim doléhalo řinčení zbraní a křik trpaslíků i koboldů, take se zjevně znovu začalo bojovat.

Tibldorf Pwent ale nečekaně neodvedl druinu rovnou zpátky do boje. Průchod byl toti na této straně úzký a o kousek dál se jetě víc zuoval, a to tak, e by Pwenta ani nenapadlo, aby se jím pokusil protlačit. A bojechtivec si viml něčeho za Bidderdoovým ramenem, hluboké pukliny ve stěně vedle streného tunelu. Přiblíil se k ní a ucítil závan ostrého větru, jak se po závalu vyrovnával tlak vzduchu v tunelech.

Pwent zavýskl a udeřil ví silou do stěny pod prasklinou. Uvolněný kámen se rozlomil, vyvrátil se dovnitř a odhalil průchod do niích tunelů.

“Měli bychom se vrátit a podat hláení králi Bruenorovi,” namítl Bidderdoo. “Nebo se aspoň vydat tím tunelem tak daleko, jak jen to půjde, a dát ostatním vědět, e jsme tady. Určitě nás vykopou.”

Pwent si odfrkl. “Nebyli bysme dobrý zvědi, kdybysme neprozkoumali tendle tunel,” namítl. “Kdy ho najdou drowové, vrátí se rychlejc, ne Bruenor vočekává. Takový hláení u stojí za to!”

Pro hrubého trpasličího válečníka bylo popravdě obtíné odolat vábivým zvukům boje, ale hluboko v srdci věděl, e je v otevřených tunelech čekají nebezpečnějí nepřátelé, drowové a minotauři.

“A kdy zůstanem trčet v tomdle tunelu,” pokračoval Pwent a ukázal na chodbičku vedoucí do Tunultovy jeskyně, “ty zatracený drowové nám polezou rovnou po hřbetech!”

Břichkuchací druina se zformovala za velitelem, Bidderdoo vak zavrtěl hlavou a vmáčkl se do tunelu. Jeho nejhorí obavy se ale rychle vyplnily, protoe průchod se skutečně vzápětí zuoval. Nejene se nedostal k otevřenému prostoru, kde se znovu bojovalo, nepronikl ale ani tak daleko, aby přes lomoz bitvy upoutal něčí pozornost.

Moná mi pomůe kouzlo, napadlo Bidderdooa a sáhl do neuvěřitelně hluboké kapsy pro vzácnou knihu zaklínadel. Vytáhl ale jen zmuchlané stránky, umazané a ohořelé a jinak poničené prudkým árem, který rozpustil i lepidlo a vy vazby, a kdy proto vzal Bidderdoo knihu do ruky, rozpadla se.

Kouzelník náhle nedokázal popadnout dech a měl pocit, jako by se nad ním zavíral svět. Sebral co nejvíce stránek, vyplazil se z průchodu a ke svému překvapení a úlevě zjistil, e na něj Pwent a ostatní stále čekají.

“Myslel sem si, e si to rozmyslí,” poznamenal bojechtivec a vedl Břichkuchací druinu a jednoho kouzelníka pryč.

~~~

Padesát drowů a celý oddíl minotaurů, oznámila Quenthel znakovou řečí. Baenre podle jejích ostrých, trhaných pohybů poznala, e zuří.

Hlupačka, pomyslela si Matrona Baenre. Napadlo ji, jestli se dcera pro podobnou výpravu vůbec hodí. Quenthel byla mocná kněka, o tom nemohlo být pochyb, ale teprve v tu chvíli si seschlá stařena vzpomněla, e mladá Quenthel jetě nikdy nezaila bitvu na vlastní kůi. Rod Baenre u po mnoho staletí nevstoupil do války a díky tomu, e Quenthel prola na Akademii zrychleným studiem, byla uetřena hlídek v divokých tunelech za hranicemi Menzoberranzanu.

Baenre si překvapeně uvědomila, e její dcera jetě nikdy neopustila drowské město.

Hlavní cesta do Mitrilové síně u neexistuje, pokračovala Quenthel rukama. A několik souběných tunelů se také zbortilo. A co víc, Quenthel se zprudka odmlčela a zhluboka se nadechla, aby se uklidnila. Kdy znovu promluvila, tvář měla staenou hněvem. Padlo i mnoho en, několik mocných kněek, a dokonce i jedna nejvyí kněka.

Její pohyby byly stále přehnané, příli ostré a rychlé. Copak Quenthel opravdu věřila, e výprava bude snadná? přemýlela Baenre. Myslela si snad, e o ádné drowy nepřijdou?

Baenre znovu napadlo, jestli neudělala chybu, kdy vzala Quenthel s sebou. Moná ji měla doprovodit Triela, nejzkuenějí z kněek.

Quenthel si vimla, jak tvrdě na ni matka hledí, a poznala, jak je Baenre nespokojená. Chvíli jí ale trvalo, ne pochopila, e matku drádí její chování, ne hláení, které podala.

“Vojsko je v pohybu?” zeptala se Baenre nahlas.

Quenthel si odkalala. “Bregan D’aerthe objevilo mnoho jiných cest,” odvětila, “dokonce i chodby, o kterých neví ani samotní trpaslíci a které vedou v blízkosti tunelů do Mitrilové síně.”

Matrona Baenre zavřela oči a kývla, potěilo ji, e dcera získala zpět optimismus. Skutečně tu byly tunely, o nich trpaslíci nevěděli, malé průchody pod nejniími patry Mitrilové síně, na které trpaslíci zapomněli, kdy přesunuli dolování do bohatích oblastí. Starý Gandalug ale o tajných chodbách věděl a díky Methilově výslechu o nich nyní věděli i drowové. Tyto tajné tunely sice nebyly s trpasličím komplexem přímo spojeny, ale kouzelníci dokázali otevřít dveře i v místech, kde ádné nebyly, a illithidé uměli procházet stěnami a mohli s sebou díky psionickým silám vzít i drowské válečníky.

Baenre otevřela oči. “Nějaké zprávy od Berg’inyona?” zeptala se.

Quenthel zavrtěla hlavou. “Opustil tunely podle rozkazu, ale od té doby se neohlásil.”

Baenřina tvář se podráděně stáhla. Věděla, e Berg’inyon trucuje, protoe ho poslala ven. Vedl početně nejsilnějí druinu, skoro tisíc drowů a pětkrát tolik goblinů a koboldů, přičem mnozí temní elfové jeli na obrovských jetěrech. Ale tento úkol, přestoe byl pro dobytí Mitrilové síně ivotně důleitý, poslal Berg’inyona do hor vně trpasličího komplexu. A bylo velmi pravděpodobné, e Drizzt Do’Urden bude naopak uvnitř, v nejhlubích tunelech, které představují pro temného elfa příhodnějí prostředí. Take to bude nejspíe Uthegental, kdo se odpadlíkovi postaví první.

Baenřino zamračení se proměnilo v úsměv, kdy si vzpomněla, jak syn vybuchl hněvem, kdy mu úkol přidělila. Samozřejmě e se musel tvářit, jako by byl rozzlobený, dokonce pobouřený. Musel namítnout, e to on, a ne Uthegental má právo vést hlavní útok tunely. Berg’inyon byl ale Drizztovým hlavním rivalem během let v Bojové Magthere, v drowské kole bojovníků, a znal ho moná nejlépe ze vech ijících drowů v Menzoberranzanu. A Matrona Baenre znala zase Berg’inyona.

Take věděla, e Berg’inyon nechce mít s nebezpečným odpadlíkem nic společného.

“Vyhledej bratra magií,” poručila Baenre a překvapila tak Quenthel. “Pokud bude dál trucovat, nahraď ho.”

Quenthel vytřetila oči hrůzou. Doprovodila Berg’inyona tunely ven na římsu, pod kterou se otvírala hluboká str. Výhled ji ale ohromil, vyvolal v ní závra, a mnozí jiní drowové na tom byli stejně. Tam venku se cítila ztracená, nedůleitá a zranitelná. Obrovská jeskyně povrchového světa, její černý strop se třpytil tečkami neznámého světla, byla příli obrovská a Quenthel nedokázala pohled na ni snést.

Matrona Baenre její vyděený výraz neocenila. “Jdi!” vytěkla a Quenthel se tie vytratila.

Jetě ani nezmizela z dohledu, kdy před Baenre sedící na modře zářícím disku předstoupila s hláením dalí drowka.

Její zprávy o postupu armády dolními tunely byly příznivějí, ale Baenre ji sotva vnímala. Detaily u ji začínaly unavovat. Trpaslíci byli dobří a chystali se k obraně celé měsíce, ale Matrona Baenre o výsledku bitvy nepochybovala, protoe byla přesvědčená, e k ní promluvila samotná Lloth. Drowové zvítězí a Mitrilová síň padne.

Přesto si hláení poslechla a dalí a jetě dalí a i to následující, zdánlivě nekonečný sled zpráv, a nutila se tvářit zaujatě.

22

TŘPYTIVÉ, JASNÉ

HVĚZDY

Z výky připomínali jejímu kouzlem zostřenému zraku mravence - hemili se po východním a nejstrmějím svahu hory, zaplavili vechna údolí a plazili se po skalách. A za nimi pochodovala v těsných formacích jetě větí temnota, drowtí válečníci.

ádný pohled paní Stříbroluní doposud tolik nerozruil, nikdy necítila takovou úzkost, i kdy zaila mnoho bitev i nebezpečných dobrodruství. Nic v Alustrielině tváři vak tyto bitvy nepřipomínalo. Patřila mezi nejkrásnějí eny, měla hladkou, bledou, téměř průsvitnou ple a dlouhé, stříbřité vlasy - ne edivé věkem, přestoe byla vskutku velmi stará, nýbr lesklé a bohaté, připomínající tiché světlo noci a třpyt hvězd. Krásná paní vskutku přečkala mnoho válek a al bitev se jí zračil v očích spolu s moudrým poznáním, e válka je opovreníhodná.

Na jiním úbočí, za zatáčkou kuelovité hory, viděla Alustriel praporce shromáděných obránců, přičem nejvíce mezi nimi vynikaly stříbrné standarty jejích vlastních rytířů. Alustriel věděla, e jsou hrdí a nedočkaví, protoe jsou jetě mladí a neznají al.

Paní Stříbroluní setřásla zneklidňující mylenky, soustředila se na dění a na svou roli v něm.

Hlavní část nepřátelské armády tvořili koboldi, s nimi si obrovtí barbaři a obrnění jezdci dozajista lehce poradí.

Ale jak si povedou proti drowům? přemýlela Alustriel. Opsala v létajícím kočáru velký kruh, pozorovala a čekala.

~~~

V předních liniích se rozpoutaly arvátky, jak lidtí zvědi narazili na první koboldy.

K Berktgarovi se nesly zvuky bitvy a útrkovitá hláení a barbar u se nemohl dočkat, a zavelí k útoku, vrhne se do boje a zemře s písní Tempovi na rtech.

Besnel, velitel Stříbrných rytířů, vak byl zkuenějí bojovník a lepí stratég. “Zadrte své mue,” poádal nedočkavého barbara. “Dnes v noci zaijeme víc boje, ne bude komukoli z nás, i Tempovi, bohovi bitvy, milé. Raději se jim postavíme na místě, které si sami zvolíme.” Rytíř vskutku vybral bojitě velmi pečlivě a musel se hádat jak s Berktgarem, tak s králem Bruenorem, aby je pro svůj plán získal. Rozdělili vojsko do čtyř skupin, které rozestavěli na jiním svahu Čtvrtého vrchu, který ukrýval oba vchody do Mitrilové síně. Na severozápadě leelo Strácovo údolí, iroká, hluboká rokle posetá kamením a zahalená mlhou, ve kterém se dala najít tajná západní brána trpasličího komplexu.

Na severovýchodě pak vedla přes iré kamenité pláně a úzkými, křivolakými stezkami delí a častěji uívaná cesta k východní bráně Mitrilové síně.

Bruenorovi vyslanci chtěli, aby se vojsko rozdělilo, jezdci bránili Strácovo údolí a mui z Kamenice východní stezky. Besnel vak odmítl ustoupit a získal na svoji stranu i Berktgara, kdy celou situaci obrátil proti hrdým trpaslíkům tvrzením, e by snad měli být schopni ukrýt a ubránit vchody do vlastního sídla. “Pokud drowové vědí, kde brány leí,” hádal se, “pak právě tam budou očekávat největí odpor.”

Proto zvolili jiní úbočí Čtvrtého vrchu. Pod liniemi obránců vedlo mnoho stezek, ale nad nimi se tyčily útesy tak strmé, e se nemuseli obávat, e jim nepřítel vpadne do zad. Sloení obránců určoval terén. Úzké, rozeklané stezky bránili jen barbaři, dalí pozici pak barbaři i jezdci a jetě dalí, náhorní ploinu nad irokým, pozvolným srázem, obsadili jezdci z Nesmé.

Besnel s Berktgarem čekali na druhé pozici. Věděli, e bitva postupuje, a mui kolem cítili, jak se nepřítel tie plíí blí. Nií svah náhle vybuchl oslnivým světlem, jak na nepřátele začaly pret kouzelné oblázky, dar trpasličích kleriků a první linie obrany barbarů.

Koboldi i několik temných elfů v předních řadách se rozprchli. Netvoři nejvýe na svahu se přiblíili k pozici obránců a byli ihned smeteni, jak se na ně vrhla horda mocných barbarů, sekala je obrovskými meči nebo bojovými sekerami na kusy nebo prostě zvedala koboldy nad hlavu a metala je dolů ze srázu.

“Musíme jít a postavit se jim!” zařval Berktgar, kdy uviděl, jak jeho mui bojují. Zvedl vysoko do vzduchu obrovský Bankenfuere. “Za slávu Tempa!” zařval a jeho křik zopakovali barbaři na druhé i na třetí pozici.

“A máme po léčce,” zabručel Regweld Harpel v sedle abího koně. Kývl na Besnela, protoe u byl čas, kubnul za Skokanovy otěe a podivné zvíře hrdelně zařehtalo a odskočilo třicet stop na západ.

“Jetě ne,” naléhal Besnel na Berktgara, který drel v ruce asi tucet magických výbuných oblázků. Rytíř ukázal na armádu pod nimi a vysvětlil Berktgarovi, e i kdy mnozí nepřátelé plhají vzhůru, aby udeřili na obránce na nejvýchodnějí pozici, mnohem víc jich pokračuje po niích stezkách dál na západ. A také světlo u nebylo tak oslnivé, kdy temní elfové pouili vrozené schopnosti a uhasili bolestivě ostrá kouzla.

“Na co čekáme?” obořil se na něj Berktgar.

Besnel dál drel ruku ve vzduchu, dál zadroval útok.

Na východě jeden z barbarů vykřikl, protoe ho obklopily modré plameny, magický oheň, který nepálil. Nebyl ale tak docela nekodný, protoe ve tmě jasně odhalil muovu pozici. Ozvalo se zapraskání mnoha kuí a neastný barbar křičel a křičel a pak zmlkl.

To u Berktgarovi stačilo. Hodil oblázky, mui okolo něj udělali toté a druhou část jiního svahu ozářila magie. Mui z Kamenice se rozběhli dolů ze svahu a Besnel jen zděeně přihlíel. To jezdci se měli rozjet dolů první, ale ne dokud je nemine hlavní voj nepřátelských sil.

“Musíme,” zaeptal rytíř za elfským velitelem a Besnel mlčky kývl. Rychle přelétl pohledem bojitě. Berktgar a jeho sto muů se pustili do boje přímo pod nimi a neexistovala ance, e by se mohli spojit se statečnými obránci dál na východě. Přestoe se Besnel na impulzivního barbara zlobil, musel obdivovat Berktgarovo bojové umění. Jediným máchnutím Bankenfuere zabil tři koboldy a vyhodil je, celé nebo jen jejich části, do vzduchu.

“Světlo nevydrí,” poznamenal rytíř za Besnelem.

“Mezi ty dvě skupiny,” odvětil Besnel tak hlasitě, aby ho jezdci za ním slyeli. “Musíme sjet ikmo dolů a dostat se mezi ně, aby se mui na východě mohli stáhnout za nás.”

Nikdo si nepostěoval, i kdy zvolený směr byl vskutku zrádný. Podle původního plánu měli Stříbrní rytíři najet rovnou do nepřátelských řad, a to jak z této pozice, tak z té dál na západě, zatímco Berktgar a jeho mui by se spojili s obránci na východě a společně se přesunuli na západ. Berktgar teď kvůli své krveíznivosti plán poruil a Stříbrní rytíři moná za jeho neuváenost draze zaplatí. Nikdo si ale nestěoval.

“Schovejte si oblázky,” poručil Besnel, “dokud drowové neuhasí vechno stávající světlo.”

Kvůli dojmu vzepjal koně.

“Za slávu Stříbroluní!” vykřikl.

“A pro dobro veho dobrého lidu!” odpověděli ostatní jednohlasně.

Čtvrtým vrchem otřáslo dunění kopyt a proniklo a do trpasličích tunelů hluboko ve skále. Rytíři zaduli na rohy a vyrazili do útoku. Sto jezdců sklonilo kopí, a kdy je zlámala tíha nabodnutých nepřátel, tasili rytíři meče a vrhli se do boje s čepelemi v rukách.

Ale smrt rozsévali předevím jejich statní koně, kteří pod dunícími kopyty drtili nepřátele a děsili a rozháněli koboldy, gobliny i drowy. Vetřelci z hlubin Temných říí jetě nikdy nespatřili útok kavalerie.

Během několika minut byl postup nepřátel zastaven a jen několik obránců to zaplatilo ivotem. A jak temní elfové uhasínali světlo, Besnelovi mui naopak házeli dalí světelné oblázky.

Ale temná síla se dál valila niími stezkami, co dokazovalo troubení rohů dál na západě, provolávání slávy Tempovi a Dlouhému Sedlu, jak tamní jezdci následovali příklad Stříbrných rytířů.

První skutečně magický útok přiel ze třetí pozice. Tmu protnul Regweldův oslnivý záblesk, vyvolal ale spíe hrůzu, ne e by napáchal skutečnou kodu.

Překvapivé vak bylo, e drowové neodpověděli magií. Jen tu a tam pouili temnou kouli nebo kouzelný oheň na několik vybraných obránců.

Zbývající barbaři se natěstí řídili plánem a nasměrovali útok mezi jezdce z Dlouhého Sedla a bojitě přímo pod druhou pozicí a spojili se tak ne se Stříbrnými rytíři, jak bylo původně plánováno, nýbr s Berktgarem a jeho mui.

~~~

Vysoko nad bojitěm musela Alustriel pouít vechnu disciplínu a sebeovládání, aby nezasáhla. Obránci se přesně podle předpokladů snadno vypořádávali s řadami koboldů a goblinů a zabíjeli nepřátelé v poměru přesahujícím padesát ku jedné.

To číslo by se snadno zdvojnásobilo, kdyby Alustriel pouila magii, ale nemohla. Drowové trpělivě čekali a ona respektovala moc zlých elfů natolik, aby věděla, e její první útok můe být zároveň i poslední.

Poeptala rozkaz kouzelným koním, slétla s kočárem ní a ponuře kývla, kdy se ujistila, e bitva probíhá podle očekávání. Obránci vysoko na jiním svahu nepřátele bez problémů masakrovali, ale hluboko pod ní se temná masa dál valila k západu.

Alustriel věděla, e tento voj tvoří z velké části drowové.

Kočár zamířil na východ, rychle nechal bojitě za sebou a paní Stříbroluní se poněkud ulevilo, kdy zjistila, e nepřátelské linie nekončí daleko za nejvýchodnějí obrannou pozicí.

Pochopila ale proč, kdy k ní z opačné strany hory, z jihu, dolehly zvuky dalí bitvy. Nepřítel nael východní bránu Mitrilové síně, vstoupil do komplexu a nyní bojoval s trpaslíky uvnitř!

Ze stínu nízkých dveří vyráely oslnivé záblesky a zálehy ohně a tvorové, kteří mířili dovnitř, nebyli malí koboldi ani hloupí goblini. Byli to temní elfové a bylo jich velmi, velmi mnoho.

Touila se snést dolů a obrátit proti nepříteli svůj magický, výbuný vztek, ale musela důvěřovat Bruenorovým lidem. Věděla, e tunely jsou připraveny a útok zvenčí byl očekáván.

Letěla v kočáru dál na sever a plánovala obletět horu dokola a snést se nad Strácovo údolí na východě, kde čekali dalí spojenci, dalí stovka Stříbrných rytířů.

Ale to, co spatřila, ji nijak neuklidnilo ani nepotěilo.

Severní svah Čtvrtého vrchu tvořila zrádná, holá a prakticky neschůdná skála, sráz a rozeklané stre, kterými nemohl projít ádný člověk.

Prakticky neschůdná, ale ne pro lepkavé nohy obrovských podzemních jetěrů.

Berg’inyon vedl elitní jednotku čtyř set legendárních jetěřích jezdců rodu Baenre přes severní stěnu na západ ke Strácovu údolí.

Tamní rytíři měli tvořit poslední linii obrany proti nepřátelům z jihu. Jejich útok, pokud by k němu vůbec dolo, měl otevřít Besnelovi, jezdcům z Dlouhého Sedla a z Nesmé a barbarům z Kamenice cestu do údolí, do kterého vedla jen jediná stezka, a to úzkým průsmykem.

Alustriel věděla, e se jetěří jezdci dostanou na místo první, e mají velkou přesilu - a e to jsou drowové.

~~~

Vzdali se nejvýchodnějí pozice. Barbaři, nebo alespoň jejich zbytky, běeli za zády Stříbrných rytířů rychle na západ, aby se připojili k Berktgarovi.

Jakmile jezdce minuli, obrátil Besnel mue také na západ a tlačil před sebou Berktgarův oddíl, ve kterém nyní bojovali skoro vichni ijící válečníci z Kamenice.

Velitel Stříbrných rytířů si začínal myslet, e Berktgarova chyba nebude fatální, e ústup proběhne, jak plánovali. Vyjel vysoko na náhorní ploinu a rozhlédl se po bojiti. Ponuře kývl, kdy si viml, e nepřátelská armáda minula první tři pozice.

Náhle ale Besnel vytřetil oči a zalapal po dechu, protoe si uvědomil, kam vlastně temná masa míří. Jezdci z Nesmé zareagovali příli pozdě! Měli sjet rychle dolů ze svahu, aby křídlo udreli, ale z nějakého důvodu zaváhali a přední voj nepřátelské armády minul i čtvrtou a poslední pozici.

Nyní se jezdci z Nesmé skutečně vrhli do útoku a jejich jízda dolů po nejhladí části jiního svahu byla naprosto zničující. Čtyřicet jezdců během okamiku rozdupalo třikrát tolik koboldů.

Ale Besnel věděl, e nepřítel můe koboldy obětovat, e můe obětovat mnohem víc. Plán vyadoval organizovaný ústup na západ do Strácova údolí a v případě potřeby dál západní branou do Mitrilové síně.

Byl to dobrý plán, ztráta západního křídla jim ale uzavřela ústupovou cestu.

Besnel mohl jen v hrůze přihlíet.

ČÁST

PÁTÁ

STAŘÍ KRÁLOVÉ

A STARÉ KRÁLOVNY

Přili jako armáda, ale ne tak docela. Na Mitrilovou síň pochodovalo osm tisíc temných elfů a jetě větí počet otroků, mocné, obrovské vojsko.

Popis odpovídá počtu a síle nepřátel, ale pojmy jako “armáda” nebo “vojsko” obvykle naznačují něco víc, soudrnost a společný cíl. Drowové dozajista patří k nejlepím válečníkům v Říích, jsou cvičeni k boji u od dětství, a to jak v individuálních soubojích, tak ve skupinách, a kdy dojde k válce mezi národy, kdy se drowové postaví trpaslíkům, je jejich cíl zřejmý. Ale přestoe mají dokonalou taktiku a jednotlivé skupiny spolupracují a podporují se, soudrnost v drowských řadách je jen zdánlivá.

Jen málokterý temný elf Llothiny armády, pokud vůbec někdo, by obětoval ivot, aby zachránil spolubojovníka, tedy pokud by si nebyl naprosto jistý, e mu obě zaručí čestné místo po boku Pavoučí královny v posmrtném ivotě. Pouze skutečný fanatik mezi temnými elfy by riskoval ivot, aby zachránil někoho jiného, a i fanatik by to udělal jen ve vlastním zájmu. Drowové táhli za slávu Pavoučí královny, ale ve skutečnosti touil kadý z nich uchvátit kousek slávy sám pro sebe.

Hlavním cílem temných elfů je toti vdy osobní prospěch.

A to byl rozdíl mezi obránci Mitrilové síně a dobyvateli. To byla nae jediná naděje tváří v tvář obrovské přesile zkuených drowských válečníků!

Kdy se trpaslík nachomýtl ke střetu, v něm jeho kamarádi podléhali, vzdorně zařval a bez ohledu na vyhlídky se vrhl po hlavě do boje. Kdy jsme ale vlákali do léčky třeba drowskou hlídku, ostatní skupiny, které jí měly krýt záda, se ji ani nepokusily zachránit, pokud neměly vítězství jisté.

To my, ne oni, jsme měli společný cíl. To my, ne oni, jsme chápali podstatu soudrnosti. Bojovali jsme za stejný cíl a přijímali skutečnost, e nae obě přispěje k vítězství dobra.

V Mitrilové síni existuje komnata - vlastně mnoho komnat - v ní jsou uctíváni hrdinové předelých válek a bojů. Je v ní vystaveno Wulfgarovo kladivo a byl v ní ukrytý i elfský luk, kterým se ozbrojila Catti. A přestoe ho pouívá u roky a značně ho proslavila, stále mu říká “Anarielin luk”, zbraň dávno mrtvé elfky. A pokud ho někdy v budoucnu pouije jiný přítel klanu Válečného kladiva, bude mu říkat “luk, který Catti zdědila po Anariel”.

A v Mitrilové síni se nachází i dalí místo, Síň králů, kde byly do skály vytesány busty osmi králů a patronů klanu Válečného kladiva.

Drowové podobné pomníky nemají. Má matka Zlovůle se o předchozí Matroně matce rodu Do’Urden nikdy nezmínila, pravděpodobně proto, e přispěla k jejímu skonu. V Akademii nenajdete plakety se jmény předchozích mister a mistrů. Kdy o tom tak přemýlím, jedinými pomníky v Menzoberranzanu jsou sochy těch, které ztrestal rod Baenre, těch, je ubila k smrti krutým bičem Vendesa a proměnila je v eben, aby je mohla vystavit na ploině Tier Breche jako důkaz toho, co se stane s těmi, kdo se odváí vzdorovat.

To byl rozdíl mezi obránci Mitrilové síně a dobyvateli. To byla nae jediná naděje.

Drizzt Do’Urden

23

KAPSY MOCI

Bidderdoo jetě nikdy nic podobného nespatřil. Břichkuchací druina odhodila vechny zábrany, nechala se ovládnout krveíznivostí, vrhla se do boje a kolem vyděeného Harpela doslova preli koboldi či kusy jejich těl. Vstoupili do iroké komnaty, kde číhala obrovská přesila. Ne mohl Bidderdoo navrhnout ústup nebo “taktické staení”, jak to chtěl nazvat, protoe věděl, e Tibldorf Pwent slovo “ústup” nezná, vyrazil u Pwent do přímého útoku. Chudáku Bidderdoovi nezbylo ne se podřídit, protoe sedm divokých trpaslíků slepě a astně následovalo Pwentův zdánlivě sebevraedný vpád do jeskyně. Rozpoutal se zběsilý masakr a svědomitý Harpel, který proil celý ivot v ústraní Břečanového sídla (a z toho velkou část jako rodinný pes), tomu nemohl uvěřit.

Pwent se kolem něj prohnal a na bodci na přilbě mu visela schlíplá mrtvola kobolda. Bojechtivec rozpřáhl pae, vrhl se do skupiny koboldů a přitáhl si jich co nejvíce do pevného objetí. Potom se začal třást a zmítat tak silně, a Bidderdooa napadlo, jestli mu ilami nekoluje bolestivý jed.

Ale nebylo tomu tak, protoe trpaslíkovo ílenství bylo dobře vypočítané. Pwent se třásl a ostré hřebínky na jeho zbroji drásaly nepřátelům kůi, řezaly je a trhaly na kusy. Uskočil, tři koboldi padli mrtví k zemi, levým hákem zasadil ránu dalímu neastníkovi a bodce na okovaných kloubech mu vrazil několik palců do čela.

V tu chvíli Bidderdoo pochopil, e útok není sebevraedný, e Břichkuchači snadno zvítězí, nebo přemůou přesilu čirou brutalitou. Ale také si uvědomil, e se koboldi rychle naučili vzteklým trpaslíkům vyhýbat. est se jich v úctyhodném oblouku prosmýklo kolem Pwenta a vrhlo se na jediného nepřítele, kterého měli anci porazit.

Bidderdoo neohrabaně vytáhl otrhané zbytky knihy kouzel a otevřel je na stránce, kde inkoust nebyl úplně rozmazaný. Vzal pergamen do jedné ruky, druhou zvedl přímo před sebe a rychle se pustil do zaříkání.

Z konečků prstů mu vystřelily zelené výboje energie a neomylně zasáhly cíl.

Pět koboldů zemřelo okamitě. estý Bidderdooa se zavřísknutím napadl a zamířil mu mečíkem na břicho.

Vyděený Harpel upustil pergamen, zaječel, protoe byl přesvědčený, e je po něm, a instinktivně zareagoval. Ohnul se přes čepel, padl na malinkého kobolda hrudí a doslova ho pod sebou pohřbil. Ucítil pálivou bolest, jak ho meč píchl do eber, ale tvoreček nevloil do úderu velkou sílu a zbraň se tak nezabodla hluboko.

Bidderdoo nebyl na podobné věci zvyklý, a tak zařval hrůzou. Bolest, ta bolest…

Jeho křik přeel ve vytí. Pohlédl dolů a uviděl, jak se pod ním kobold zmítá, zrak mu ale padl předevím na koboldovo odhalené hrdlo.

Potom v ústech ucítil teplou krev a nevzbudilo to v něm odpor.

Bidderdoo vrčel, zavřel oči a skousl. Kobold sebou přestal házet.

Po čase si ubohý Harpel uvědomil, e zvuky bitvy okolo utichly. Pomalu otevřel oči, pootočil hlavu a uviděl, e nad ním stojí Tibldorf Pwent a kývá hlavou.

Teprve v tu chvíli si Bidderdoo uvědomil, e kobolda zakousl.

“Dobrá technika,” pochválil Pwent a rozběhl se pryč.

~~~

Útok Břichkuchací druiny byl hlasitý a přímý a zakládal se na primitivní brutalitě. Jiná skupina naopak spoléhala na utajení a lest. Drizzt, Guenhwyvar, Catti, Regis a Bruenor se tie plíili tunely a drow s panterem li v čele. Guenhwyvar si nepřítele vimla vdy jako první, a kdy přitiskla ui k hlavě, předal Drizzt rychle zprávu ostatním.

Pětice dokonale spolupracovala. Jako první vystřelila ze smrtícího luku Catti, pak se do boje vrhl panter a vzápětí bleskurychlý drow. Bruenor se spolehl na typicky hlasitý frontální útok. A i Regis si vdy nael způsob, jak přiloit ruku k dílu - obvykle udeřil palcátem drowa do zadku nebo kobolda po hlavě, kdy se jeden z přátel ocitl v úzkých.

Tentokrát se ale Regis rozhodl do bitvy neplést. Druina se ocitla v iroké, vysoké chodbě, na jejím konci Guenhwyvar podřepla a přitiskla ui k hlavě. Drizzt vklouzl do stínů výklenku stejně jako Regis a Bruenor zatím zaujal obranné postavení před dcerou, aby mohla pouít rohy na jeho přílbě k zacílení.

Zpoza zatáčky vyrazila skupina pěti minotaurů a pěti drowů a rychle běela k Mitrilové síni.

Catti si moudře zvolila za cíl drowy. Objevil se stříbrný záblesk a jeden padl mrtvý.

Guenhwyvar rychle a tvrdě skočila, pohřbila pod sebou dalího, kousala a drásala, pak se odrazila a skočila na třetího.

Dalí záblesk a dalí mrtvý drow.

Vzápětí ale zaútočili minotauři a Catti nedostala anci vystřelit potřetí. Sáhla po meči a Bruenor zařval a napadl nejbliího netvora.

Minotaurus sklonil býčí hlavu a Bruenor se ohnal bojovou sekyrou, kterou pevně svíral oběma rukama.

Netvor se vrhl vpřed a trpaslík sekl. Ozvalo se ohluující prasknutí, jako kdy se zlomí obrovský strom.

Bruenor ani nepostřehl, co ho srazilo. Náhle letěl dozadu odhozen estisetlibrovým minotaurem.

~~~

Drizzt se točil a bodal. Prvního minotaura napadl z boku a zapíchl mu scimitar zezadu do stehna, čím zastavil jeho útok. Hraničář odtančil stranou, padl na koleno a bodl Zábleskem vpřed, přičem zahákl hrot modře zářícího scimitaru za koleno dalího netvora.

Minotaurus zavyl, kdy se mu podlomila noha, skočil po Drizztovi, ale drow u se odrazil, uskočil a netvor narazil tvrdě na skálu.

Drizzt se otočil zpátky ke Catti, Bruenorovi a ke dvěma zbývajícím obrům, kteří se k přátelům blíili. Neuvěřitelnou rychlostí je dohnal, pustil se do práce scimitary a zastavil jednoho seknutím do nohou.

Ale poslední minotaurus se dostal a ke Catti. Ohnal se po ní obrovským kyjem z vytvrzené houby, Catti se přikrčila a rychle ala mečem nad hlavou.

Khazid’hea kyj hladce přeřízl, a zatímco minotaurus tupě zíral na pahýl zbraně, sekla Catti mečem zpět.

Minotaurus na ni zvědavě pohlédl. Nemohla uvěřit, e minula.

~~~

Regis pozoroval ve ze stínů, protoe věděl, e se v tomto boji nevyrovná ádnému protivníkovi. Snail se ale sledovat společníky a být připraven pro případ, e by potřebovali pomoc. Povětinou ale hleděl na Drizzta, protoe ho uchvacovala rychlost jeho útoků a protiútoků. Drizzt se vdy uměl pohybovat rychle, ale tato ukázka bojového umění byla prostě úasná. Hraničář pohyboval nohama tak rychle, e je Regis od sebe nedokázal ani rozeznat. Víc ne jednou se pokusil odhadnout, kam Drizzt zamíří, ale marně.

Drizzt toti uskočil do strany nebo zcela změnil směr, a to tak rychle, e tomu půlčík nemohl uvěřit.

Nakonec Regis prostě zavrtěl hlavou a rozhodl se nechat otázky na později, protoe si připomněl, e teď mají na práci důleitějí věci. Rozhlédl se a viml si, e poslední drow ustupuje do strany a panterovi z cesty.

~~~

Poslední drow se nechtěl zaplést s Guenhwyvar a byl rád, e enu se smrtícím lukem zatáhli do boje zblízka. Dva z temných elfů skolily ípy, třetí drowka se zmítala na podlaze, protoe jí půlku tváře utrhl drápy panter. A vech pět minotaurů bojovalo nebo u bylo mrtvých. Čtvrtý drow zmizel za zatáčkou, ale zákeřný panter mu byl v patách a ukrytý temný elf věděl, e jeho společník během okamiku zemře.

Drowa to ale nezajímalo, protoe měl před sebou Drizzta Do’Urdena, odpadlíka a nejvíce nenáviděného temného elfa. Hraničář měl plné ruce práce a byl tudí zranitelný, snail se toti zabít tři minotaury, které předtím pouze zranil. Pokud by drow vyuil příleitosti a zabil Drizzta, zajistil by slávu nejen sobě, nýbr i svému rodu. A i kdyby ho Drizztovi přátelé zabili, zajistil by si čestné místo po boku Pavoučí královny Lloth.

Zvedl těkou, dvouruční ku, co byla pro temné elfy skutečně neobvyklá zbraň, vloil do ní nejsilnějí íp očarovaný runami ohně a blesku a zamířil.

Něco mu ale udeřilo do kue ze strany. Drow instinktivně stiskl spou, íp vylétl, zasáhl zem u jeho nohou a vybuchl. Tlaková vlna odmrtila drowa dozadu a ohnivá koule mu seehla vlasy a na okamik ho oslepila.

Překulil se a podařilo se mu strhnout si hořící piwafwi. Omámeně si viml malého palcátu o kus dál na zemi a uviděl, jak se pro něj natahuje malá, buclatá ručka. Drow se pokusil zareagovat, protoe se k němu blíily bosé nohy s chlupatými nárty - drow z Temných říí něco podobného jetě nikdy nespatřil.

Potom vechno potemnělo.

~~~

Catti vykřikla a uskočila, ale minotaurus nezaútočil. Zůstal stát naprosto bez hnutí a zvědavě na ni hleděl.

“Neminula sem,” řekla Catti, jako by ji mohlo potvrzení očividného zachránit. Ke svému překvapení zjistila, e měla pravdu.

Minotaurovi náhle odpadla levá noha, kterou Khazid’hea čistě odřízl. Netvor se zhroutil na zem a z pahýlu mu proudem crčela krev.

Catti pohlédla do strany, kde se bručící a sténající Bruenor vyplazil zpod zabitého minotaura. Trpaslík vyskočil na nohy a potřásl ostře hlavou, aby se zbavil hvězdiček, které mu tančily před očima. Pak se zadíval na svoji sekyru, zaloil si ruce v bok a zdrceně zavrtěl hlavou. Mocná zbraň vězela hluboko v minotaurově tvrdé lebce.

“Jak mám, u Devíti pekel, tu zatracenou věc vytáhnout?” zeptal se Bruenor a pohlédl na dceru.

Drizzt i Regis dokončili práci a i Guenhwyvar se vrátila zpoza zatáčky a táhla za sebou posledního temného elfa, kterému zlomila vaz.

“Dalí vítězství pro nás,” poznamenal Regis, kdy se přátelé seli.

Drizzt kývl na souhlas, ale netvářil se astně. Věděl, e přispívají k hlavní bitvě jen málo, protoe podobné ztráty pro armádu pochodující na Mitrilovou síň nic neznamenají. A přestoe při posledních střetech zareagovali velmi rychle, uvědomoval si, e zatím měli prostě těstí. Co by se stalo, kdyby zpoza zatáčky vyběhla dalí skupina drowů nebo minotaurů, nebo i koboldů, zatímco oni jetě bojovali?

Poráeli nepřátele rychle a čistě, nečekalo je ale tak jednoznačné a rozhodující vítězství, jak se doposud mohlo zdát.

“Nemá velkou radost,” řekla Catti hraničáři tie, kdy znovu vyrazili na cestu.

“Za poslední dvě hodiny jsme zabili tucet drowů, hrstku minotaurů a dvacítku koboldů,” odvětil Drizzt.

“A čekaj nás dalí tisíce,” dodala ena, protoe chápala Drizztovu nespokojenost.

Drizzt neřekl nic. Jeho jedinou nadějí, jedinou nadějí Mitrilové síně, bylo, e oni a jim podobné skupiny zabijí dost drowů na to, aby nepřítel ztratil odvahu. Temní elfové byla chaotická a mimořádně neloajální tlupa a obránci Mitrilové síně mohli drowskou armádu porazit jen tehdy, kdy by ji připravili o vůli bojovat, jen tehdy měli anci.

Guenhwyvar opět přitiskla ui k hlavě a vklouzla tie do tmy. Přátelé, kteří se najednou cítili nesmírně unavení, zaujali postavení a nesmírně se jim ulevilo, kdy skupina přirachotila na dohled. Nebyli to drowové, koboldi ani minotauři. Blíila se k nim druina víc ne dvaceti trpaslíků a u z dálky je zdravila. I tato skupina se zúčastnila bitvy v Tunultově jeskyni. Mnozí z nich utrili zranění a vechny jejich zbraně smáčela krev nepřátel.

“Jak na tom sme?” zeptal se Bruenor a postoupil vpřed.

Velitel trpasličího průvodu sebou trhl a poskytl tak Bruenorovi odpověď. “Bojujou v Podzemním městě, králi,” řekl trpaslík. “Nevíme, jak se tam dostali! A podle hláení se bojuje u i v horních patrech. Nepřítel prolomil východní dveře.”

Bruenorovi viditelně poklesla ramena.

“Ale drime Garumnovu rokli!” řekl trpaslík odhodlaněji.

“Vodkaď dete, a kam míříte?” zajímal se Bruenor.

“Z poslední stránice,” vysvětlil trpaslík. “Vzali sme to vobloukem, abysme vás nali, králi, a teďka se vracíme zpátky. Tunely sou plný drowský havěti a my sme rádi, e ste jetě na nohách!” Ukázal za Bruenora, pak doleva. “Cesta do poslední stránice je furt volná…”

“Ale ne na dlouho,” ozval se dalí trpaslík pochmurně.

“A vodtamtaď se dá dojít a do Podzemního města,” dokončil velitel.

Drizzt odtáhl Bruenora stranou a pustil se s ním do tichého hovoru. Catti, Regis i trpaslíci trpělivě čekali.

“…dál hledat,” řekl Drizzt.

“Mý místo je s mýma lidma!” odvětil Bruenor drsně. “A tvý je se mnou!”

Drizzt ho umlčel dlouhým přívalem slov. Catti i ostatní slyeli útrky jako “lovit hlavy” a “oklikou” a pochopili, e se Drizzt snaí Bruenora přesvědčit, aby mu dovolil dál lovit ve vnějích, hlubích tunelech.

Catti se rozhodla, e pokud půjdou Drizzt s Guenhwyvar dál, nasadí si Kočičí oko od lady Alustriel, aby viděla ve tmě, a doprovodí je. A Regis, jen se cítil neobvykle statečný a uitečný, dospěl ke stejnému závěru.

Ale přesto byli oba překvapení, kdy se Drizzt s Bruenorem vrátil zpět.

“Vrate se do poslední stránice, a pokud to bude nutný, a do Podzemního města,” rozkázal Bruenor veliteli průvodu.

Trpaslíkovi poklesla čelist úasem. “Ale, králi,” vykoktal.

“Děte!” zavrčel Bruenor.

“To vás tu máme nechat samotnýho?” zeptal se okovaný trpaslík.

Bruenorovi se po tváři rozlil iroký, zákeřný úsměv. Pohlédl z trpaslíka na Drizzta, Catti, Regise a Guenhwyvar a zpátky na trpaslíka.

“Samotnýho?” odvětil Bruenor a velitel, který znal odvahu králových společníků, ustoupil.

“Jděte a vyhrajte,” řekl mu Bruenor. “Mě a mý přátele čeká lov.”

Skupiny se opět rozely, obě byly ponuře odhodlané, ale ádná nepřekypovala optimismem.

Drizzt poeptal něco panterovi a Guenhwyvar se znovu ujala vedení. Zatím společníci číhali na jakoukoli skupinu nepřátel, která se vydala jejich směrem, kdy teď ale obdreli pochmurné zprávy o Podzemním městě a východní bráně, změnil Drizzt taktiku. Pokud se nebudou moct malým skupinkám drowů a dalích netvorů vyhnout, budou bojovat, ale jinak půjdou za konkrétním cílem. Drizzt chtěl najít kněky, věděl, e to budou kněky, které výpravě velí. Trpaslíci měli anci, jen kdy zbaví nepřátelskou armádu velitelek.

A tak se společníci vydali, jak Drizzt řekl Bruenorovi, na “lov hlav”.

Regis el v zástupu jako poslední, vrtěl hlavou a často se ohlíel po trpasličím průvodu, který pochodoval opačným směrem. “Jak já se jen do těchhle situací dostávám?” zaeptal půlčík. Pak ale pohlédl na záda odváných a častokrát i zbrklých přátel a znal odpověď.

Catti uslyela, jak si půlčík odevzdaně povzdychl, a skryla úsměv, protoe věděla, co ho k tomu vedlo.

24

OHNIVÁ ZUŘIVOST

Alustriel z výky sledovala, jak se jiní svah Čtvrtého vrchu mihotá světlem, které se podobalo hvězdám mrkajícím na nebi. Obránci zuřivě házeli výbuné oblázky a útočníci je zhasínali temnou magií. Paní Stříbroluní oblétla s kočárem jihozápadní útes a přepadl ji stralivý strach, protoe obránci byli zatlačení do formace tvaru U a ze vech stran je obklíčili goblini, koboldi a nelítostní drowtí válečníci.

Ale síly čtyř armád bojovaly dobře, prakticky zády k sobě, a jejich linie drely. Otvorem na vrcholu U, logicky slabým místem, je díky téměř kolmé skalní stěně nemohl napadnout velký počet nepřátel a obránci byli tak hustě natlačení na sebe, e soustředěným útokům odolávali.

Vzápětí vak byla Alustrielina naděje vystavena zkouce. Skupina goblinů s gobry, se sedmistopými, chlupatými obdobami goblinů v čele, utvořila pevnou kosodélníkovou formaci a vzala útokem východní křídlo obránců.

Linie se zavlnila. Alustriel se málem odhalila a pouila proti nepřátelům výbunou magii.

Ale v chaosu a v tlačenici se zvedl jeden meč a jedna píseň přehluila ostatní.

Berktgar Odváný s divoce vlajícími vlasy zpíval z plna hrdla Tempovu píseň a Bankenfuere hvízdal vzduchem. Berktgar ignoroval mení gobliny a vrhl se rovnou na gobry a kadým mocným seknutím jednoho z nich skolil. Vůdce Kamenice utril jednu bolestivou ránu a dalí, ale na přísně staené tváři se mu neobjevil ani náznak bolesti, ádné zranění nezpomalilo jeho odhodlaný postup.

Těch několik gobrů, kteří unikli prvnímu protiútoku obrovského mue, vzalo nohy na ramena, a kdy zpanikařili velitelé, ztratili odvahu i goblini a formace se rozpadla.

Alustriel věděla, e Berktgarovo hrdinství bude opěvovat mnoho písní, ale jen pokud obránci nepřítele porazí. Pokud zvítězí temní elfové, vechny podobné hrdinské skutky zůstanou pohřbeny v dějinách a písně umlčí černý závoj útisku. Paní Stříbroluní se rozhodla, e to nedopustí. I kdyby Mitrilová síň dnes v noci nebo následující den padla, válka nebude ztracena. Zmobilizuje proti drowům celé Stříbroluní, vydá se do Sundabaru na východě, do citadely Adbar, sídla krále Harbromma a jeho trpaslíků, a a do Hlubiny a na Mečové pobřeí, aby nala potřebné vojsko a zatlačila drowy zpátky do Menzoberranzanu!

Válka jetě není ztracena, připomněla si a zadívala se dolů na nebojácné obránce, kteří odmítali ustoupit přesile, bojovali a umírali.

A pak přila tragédie, které se po celou dobu nejvíce obávala: magický útok, ohnivé koule a blesky, linie magické energie a ničivé výboje.

Útok se soustředil na jihozápadní konec formace, rozmetal řady jezdců z Nesmé a seehl koně i mue. Padlo i mnoho otroků, ale na těch krutým drowským kouzelníkům nezáleelo.

Alustriel se řinuly po tvářích slzy, kdy katastrofu sledovala, kdy slyela zmučený křik muů i zvířat a viděla, jak celý svah hory zčernal pod havou silou magického útoku. Proklínala se, e válku nepředpověděla, e podcenila prudkost drowského útoku, e na obranu Mitrilové síně nevyslala celou svoji armádu, vechny válečníky, kouzelníky i kněze.

Masakr pokračoval dlouhé vteřiny, které zděeným obráncům připadaly jako hodiny. Výbuchy a křik pokračovaly dál a dál.

Alustriel se znovu vzchopila a zapátrala po zdroji magického útoku, a kdy ho nala, uvědomila si, e kouzelníci temných elfů ve své neznalosti světa na povrchu pochybili.

Shromádili se v hustém háji a z úkrytu stromů vrhali smrtící salvu.

Alustrielina tvář se rozzářila nebezpečným, pomstychtivým úsměvem. Strhla kočár do strany a snesla se z výky jako íp přímo do srdce nepřítele.

Drowové pochybili. Ukryli se mezi stromy.

Jak Alustriel letěla nad severním výběkem bojitě, vykřikla rozkaz a kočár i kouzelný pár koní vzpláli jasným plamenem.

Pod sebou slyela vylekaný křik spojenců i nepřátel, ale pak zazněly trubky Stříbrných rytířů, kteří kočár poznali a pochopili, e dorazila jejich velitelka.

Řítila se dolů jako obrovská ohnivá koule a vrazila přímo do středu háje. Alustriel si pospíila k okraji lesíka, ostře zahnula, pádila podél husté linie stromů a její hořící kočár zapaloval vechno, čeho se dotkl.

Drowtí kouzelníci pochybili!

Věděla, e temní elfové jistě rozmístili amulety, které odrazí jakoukoli magii - moná si je pověsili i na tělo - a uhasí i nejprudí oheň, ale nechápali, e samotné stromy jsou hořlavé. I kdyby je neseehly plameny, oheň je oslepí a tím pádem vyřadí z boje.

A co teprve kouř! Háj zvlhl předchozími deti a mrazem a nyní se do vzduchu valila hustá, černá oblaka dýmu. A co bylo pro drowy nejhorí, jejich kouzelníci bojovali proti ohni obvyklým způsobem, a to vodou. Jejich mocná kouzla by plameny dozajista uhasila, ale Alustriel se nevzdávala, dál projíděla okolo lesíka, a dokonce vjela i dovnitř, kdy nala mezeru mezi stromy. ádná voda, ani samotný oceán, nemohla uhasit plameny kouzelného kočáru. Dál ivila oheň a kouzelníci ho dál hasili a do vzduchu tak začala kromě kouře stoupat i pára, vzduch houstl a temní elfové nic neviděli, nemohli dýchat.

Alustriel věřila, e koně, kteří byli prodlouením její vůle, pochopí její záměr a udrí směr. Připravila si zaklínadla, pozorovala a čekala, protoe věděla, e nepřítel nebude moct v úkrytu zůstat. Přesně podle jejího očekávání se nad stromy vznesl drow, vystoupal nad ohnivé peklo, levitoval a snail se zorientovat.

Alustrielin výboj ho zasáhl do temena a točil jím ve vzduchu, a zůstal mrtvý viset hlavou dolů, dokud kouzlo nevyprchalo a on nespadl mezi stromy.

Ale ve chvíli, kdy kouzelníka zabila, vylétla do vzduchu před kočárem ohnivá koule a cválající spřeení, kočár i sama Alustriel prolétli přímo skrz ni. Paní Stříbroluní byla chráněná před árem vlastního kouzla, ale ne před cizím ohněm. Vykřikla, a kdy vylétla ven, tvář měla bolestivě seehnutou plameny.

~~~

Besnel a jeho vojáci na svahu se stali svědky útoku na Alustriel. Elfovy luté oči ztvrdly a mui vykřikli pobouřením. Dosud se bili zuřivě, ale nyní je ovládla primitivní divokost a Berktgarovi mui, kteří bojovali po jejich boku, nepotřebovali pobízet.

V následujícím okamiku zemřeli po tuctech goblini, koboldi, gobři i orci, obrovtí minotauři a zkuení drowové.

Situaci to vak nijak nezměnilo. Kdy jeden protivník zemřel, dva dalí zaujali jeho místo, a přestoe se rytíři i barbaři mohli nepřátelskými liniemi prosekat, neměli kam jít.

Dál na jihu se i jezdci z Dlouhého Sedla ocitli pod podobný tlakem a Regweld pochopil, e mají jedinou naději. Odskákal na Skokanovi na místo, kde nebyli ádní nepřátelé, a poslal kouzlem zprávu Besnelovi.

Na západ! vyzval kouzelník velitele rytířů.

Potom se Regweld ujal velení a obrátil své mue i vechny barbary, kteří byli poblí, ke Strácovu údolí, přesně jak bylo původně plánováno. Drowtí kouzelníci alespoň prozatím umlkli a Regweld věděl, e dalí anci u mít nebude.

Vzduch protnul blesk a ohnivá koule a Regweld je následoval, přeskočil na Skokanovi nepřátelské řady a ze vzduchu na ně pálil magické střely.

V nepřátelských liniích se rozpoutal zmatek. Jezdci z Dlouhého Sedla, kteří bojovali po boku Harpelů celý ivot, pochopili, co má Regweld v plánu, zaútočili a otevřeli mezi nepřáteli průchod.

Vedle nich bojovali válečníci z Kamenice a několik zbývajících jezdců z Nesmé. Za nimi následovali Stříbrní rytíři a zbytek barbarů, přičem mocný Berktgar jim téměř samojediný drel v zadním voji pronásledovatele od těla.

Obránci se probojovali skrz, jejich postup se ale rychle zastavil, protoe jim cestu odřízly iroké zástupy nepřátel. Tentokrát je tvořili hlavně drowové.

Regweld neustával v magické salvě, hnal se na Skokanovi vpřed a očekával, e kadým okamikem zemře.

A také by zemřel, kdyby nebylo Alustriel. Stále účinnějí protiútoky drowských kouzelníků ji zahnaly od háje, a jak se řítila v kočáru vzhůru po svahu podél linií temných elfů, letěla tak nízko, e drowy, kteří neuprchli, rozdupala nebo spálila.

Besnel a jeho mui si proklestili cestu do čela prchajících obránců, provolávali slávu Alustriel i vemu dobrému lidu a vtrhli do zmatených drowských řad těsně za hořícím kočárem.

V následujících okamicích zběsilého boje zemřelo mnoho muů i drowů a obráncům se podařilo proklestit si cestu na západ. Běeli a jeli a nali si cestu do Strácova údolí, ne ji nepřítel stačil zatarasit.

Alustriel se znovu vznesla nad bojitě a schoulila se vyčerpáním. U mnoho, velmi mnoho let nepouila tak soustředěný magický útok a skutečné bitvy se naposledy zúčastnila jetě předtím, ne se stala vládkyní Stříbroluní. Byla unavená a raněná, popálená a seehnutá, a kdy letěla podél drowských linií, utrila několik ran mečem a ípy. Věděla, e a se vrátí do Stříbroluní, bude čelit nesouhlasu, e její rádci, městská rada i známí ze sousedních měst jí budou vyčítat unáhlenost, budou ji dokonce povaovat za hlupačku. Namítnou, e Mitrilová síň je jen malé království a jeho záchrana nestojí za její ivot, e bylo poetilé riskovat tváří v tvář tak krutému nepříteli.

Ano, takové budou jejich námitky, ale Alustriel věděla, e se Stříbroluní nepyní právy a svobodami jen proto, e je to velké a silné město. Ne, tato práva a svobody platí pro vechny, pro Stříbroluní, pro Hlubinu i pro nejmení království, pokud si to budou přát, protoe jinak by to byly bezcenné a sobecké hodnoty.

Byla raněná, málem zemřela. Jak stoupala k nebi, uhasila kočár, aby se ukryla před dalím magickým útokem, který by ji dozajista zničil. Alustriel věděla, jak váný je její stav, ale přesto se usmívala. I kdyby dnes v noci paní Stříbroluní zemřela, odela by s úsměvem na rtech, protoe se řídila hlasem svého srdce. Bojovala za něco důleitějího, ne byl její ivot, za věčné a spravedlivé hodnoty.

Spokojeně sledovala, jak se obránci pod velením Besnela a jeho rytířů osvobodili a pospíchají do Strácova údolí. Potom vystoupala vý k chladnému nebi a zamířila na západ.

Obránci měli nepřátele v patách a dalí se rychle blíili ze severu. Bitva teprve začala.

~~~

Podzemní město, kde dva tisíce trpaslíků často s láskou vykonávaly milované řemeslo, jetě nikdy nepoznalo takový shon a vřavu jako toho dne. Ani v dobách, kdy tu kraloval Bruenorův dědeček a do jeskynního komplexu vnikl stínový drak Zlolesk se zákeřnými edými trpaslíky, nezailo Podzemní město takovou bitvu.

Z niích tunelů i ze samotné podlahy, z otvorů, které prorazila magie illithidů, se valili goblini a minotauři, koboldi a dalí zrůdy, které trpaslíci nedokázali ani pojmenovat. A drowové, tucty temných elfů, se bili a bojovali o kadý krok a jejich útok se v tlumené záři výhní proměnil v hrůzostraný tanec stínů.

Hlavní tunely do niích pater ale stále nebyly prolomeny a větina nepřátel, předevím temní elfové, se tak soustředila před Mitrilovou síní. Avak drowové, kteří do Podzemního města pronikli, jim nyní plánovali otevřít cestu a spojit se s vojskem Uthegentala a Matrony Baenre.

A trpaslíci je chtěli za kadou cenu zastavit, protoe věděli, e pokud nepřátelé spojí síly, Mitrilová síň bude ztracena.

Drowové vystřelovali zdola zelené, rudé a praskající černé blesky a shora na ně odpovídali Harkl a Bela don DelRoy.

Nejnií patra ovládla temnota, jak se drowové snaili vydobýt si magií výhodu.

Pařízka Ostrý dráp a zástup trpasličích kněí vrhali kouzlo za kouzlem a házeli světelné oblázky, které rachotily o podlahu jako jemný dé, prozařovaly celou oblast a kradly ze vech koutů stíny. Trpaslíci dokázali bojovat ve tmě, ale i za světla, a drowové a dalí stvoření Temných říí světlo zrovna nemilovali.

Skupina asi dvaceti trpaslíků vytvořila v přízemí pevnou formaci a převálcovala tlupu prchajících goblinů. Jejich boty duněly jako těká kola a rozdupávaly vechny tvory, kteří se jim odváili zastoupit cestu.

Hrstka temných elfů vystřelila z kuí, ale trpaslíci ípy setřásli - a protoe jim v ilách koloval elixír, který působil proti vem jedům, neúčinkoval na ně ani nechvalně známý drowský spací lektvar.

Kdy si drowové uvědomili, e jejich útok nefunguje, rozprchli se a klínová formace zamířila k dalí překáce, ke dvěma podivným stvořením, která vousatý lid neznal. Měla slizké hlavy s chapadly místo úst a s mléčně bílýma očima bez zorniček.

Zdálo se, e klín je nezastavitelný, kdy se k němu ale illithidé obrátili a vypustili zničující mentální salvu, rozpadl se a omámení trpaslíci se bezcílně motali kolem.

“Ach, támhle jsou!” vyjekl Harkl v třetím podlaí Podzemního města, víc ne edesát stop nad podlahou jeskyně.

Tvář Bely don DelRoy se nakrčila odporem, kdy česače myslí poprvé zahlédla. Očekávali je, protoe jim Drizzt o “mazlíčkovi” Matrony Baenre pověděl. Ale navzdory odporu byla Bela, jako ostatně vichni Harpelové, spíe zvědavá ne vyděená. S illithidy sice počítala, nečekala ale, e budou tak zatraceně okliví!

“Jsi si jistý?” zeptala se drobná ena Harkla, který vymyslel plán, jak s příerami bojovat. Její zdravé oko vak odhalovalo, co si skutečně myslí. Po celou dobu, co s Harklem mluvila, ho toti od odporných illithidů neodtrhla.

“Vynaloil bych jinak tolik námahy na to, abych se naučil kouzlit z jiné perspektivy?” zeptal se Harkl, kterého její pochyby ranily.

“Chápu,” odvětila Bela. “No, trpaslíci potřebují nai pomoc.”

“To ano.”

Rychlým zaklínadlem vykouzlila dcera DelRoye před mágy zářící modrý obdélník podobný dveřím.

“A po tobě,” řekla Bela zdvořile.

“Ach, postavení před krásou,” namítl Harkl a naznačil, e Bela má jít první.

“Není času nazbyt!” ozvalo se za nimi a překvapivě silné ruce postrčily Belu i Harkla zezadu do dveří. Proli jimi společně a čisounký Fret jim byl v patách.

Druhé dveře se objevily přímo mezi illithidy a jejich omámenou trpasličí kořistí a vzápětí z nich vyrazili tři mezisféričtí cestovatelé. Fret uskočil do strany, aby sehnal do hloučku zranitelné trpaslíky, a Harkl s Belou don DelRoy zatím sebrali odvahu a postavili se netvorům s hlavou jako chobotnice.

“Chápu vá vztek,” začal Harkl. On i jeho společnice se otřásli, kdy se přes jejich hrudě, ramena a hlavy přelila vlna mentální energie, ze které a mravenčila kůe.

“Kdybych byl tak oklivý jako vy…” pokračoval Harkl a přelila se přes ně druhá vlna.

“Taky bych byl protivný!” dokončil Harkl, kdy illithidé vypustili třetí výboj a vrhli se do útoku. Bela zavřískla a Harkl skoro omdlel, kdy se odporní tvorové přiblíili a přitiskli jim chapadla na obličeje. Jedno dokonce proniklo Harklovi do nosu, aby se nakrmilo jeho mozkem.

“Jsi si jistý?” vykřikla Bela.

Harkla ovládalo kouzlo, proto ji neslyel. Nevzpíral se illithidovi, protoe nechtěl, aby s ním tvor příli kubal. Bylo dost těké soustředit se, kdy se mu netvor zarýval pod kůi na tváři!

Chapadla se nadmula a chystala se vytrhnout kořist.

Obvykle bezvýrazné rysy netvorů zkroutil kyselý výraz.

Harkl pomalu zvedl ruce dlaněmi dolů, palce přitiskl k sobě a prsty roztáhl doiroka. Z dlaní mu vylehl oheň, oehl zmateného illithida a zapálil mu háv.

Netvor se pokusil ustoupit a kůe na Harklově tváři se podivně nadmula, jak chapadla začala klouzat ven.

Harkl přeel k dalímu kouzlu. Sáhl si do atu a vytáhl ipku, lístek rozdrcený na práek a slizké, lachovité hadí vnitřnosti. Jak dokončoval zaklínání, rozmačkal ve dohromady.

Z ruky mu vylétl íp, překonal dvě stopy, které oddělovaly kouzelníka od česače myslí, a zabodl se hořícímu illithidovi do břicha.

Tvor zabublal něco nesrozumitelného, odvrávoral dozadu a hmátl po ípu. I kdy stále na několika místech hořel, tento útok bolel mnohem víc.

Z kouzelného ípu toti do těla oběti proudila kyselina.

Illithid padl k zemi a v ruce stále pevně svíral otrávenou střelu. Podcenil nepřítele, proto telepaticky poslal zprávu společníkovi, který u také pochopil jejich chybu, a rovně Methilovi, který zůstal hluboko v jeskyních s Matronou Baenre.

Bela se nemohla soustředit. Polymorfní kouzlo fungovalo dokonale a mozek si tak schovala na místě, kde ho illithid nemohl najít, ale s chapadly v lebce se prostě nedokázala soustředit. Pokárala se a připomněla si, e dcera DelRoye by se měla umět lépe ovládat.

Uslyela hlasité dunění - někde poblí rachotil vozík. Otevřela oči a uviděla, e ho Fret přistavil těsně za illithida, a přestoe měl v patách dav drowů, sebral odvahu, vyskočil na vozík a vytáhl malinké stříbrné kladívko.

“Pus ji!” vykřikl Fret a uhodil. K trpaslíkově překvapení a odporu se kladivo zanořilo do illithidovy baňaté hlavy, kolem se roztřískla krev a upinila trpaslíkův čistý bílý at.

Fret věděl, e má v patách drowy, proto plánoval, e udeří jednou illithida a pak se postaví temným elfům. Vechny plány se ale čisounkému trpaslíkovi vykouřily z hlavy, kdy spatřil krvavé cákance na svém oděvu, tu jedinou věc, která ho dokázala přivést k nepříčetnosti.

ádný datel jetě netloukl do dřeva rychleji. Fretovo kladivo builo tak rychle, e se proměnilo v rozmazanou mouhu, a s kadým úderem se kolem rozstřikovalo víc a víc mozkové hmoty, co jetě posilovalo trpaslíkovu zběsilost.

Ale přesto by to byl Fretův konec, konec vech, kdyby Harkl nesáhl rychle po dalím kouzle. Soustředil se na prostor před útočícími drowy, vyhodil do vzduchu kus peku a pouil magii.

Namatěná podlaha byla náhle tak kluzká, e se útok proměnil v jedno velké, nezastavitelné klouzání.

Illithid s hlavou na kai padl k zemi, a protoe měl chapadla stále zabořená v Bele, strhl ji s sebou. Zběsile chapadla chytila, vytrhla si je z těla a otřásla se odporem.

“Neříkal jsem, e je to dobrý způsob, jak s česači myslí bojovat?” zvolal Harkl astně, protoe celý plán vymyslel.

“Sklapni,” obořila se na něj Bela a obracel se jí aludek. Rozhlédla se a uviděla, e se k nim ze vech směrů blíí nepřátelé. “A dostaň nás odsud!” řekla.

Harkl na ni pohlédl. Její přezíravost ho zmátla a ranila. Plán přece fungoval!

O chvíli později vak Harkla ovládl nemalý strach. Uvědomil si toti, e na tenhle drobný detail zapomněl a nezůstala mu ádná kouzla, která by je přenesla zpět do horních pater.

“Noooo,” vykoktal a snail se najít způsob, jak problém vysvětlit.

Oběma se jim proto s Belou ulevilo, kdy kolem nich trpaslíci, k nim se připojil i Fret, vytvořili klín.

“Dostanem vás zpátky nahoru,” slíbil velitel vděčných trpaslíků. Znovu vyrazili a rozdupávali ve, co se jim připletlo do cesty.

Jejich pochod teď byl jetě ničivějí, protoe z jejich řad občas vylétl blesk nebo ohnivá čára, jak se Harkl s Belou připojili k zábavě.

Ale Bela se stále necítila příjemně a nemohla se dočkat, a celá věc skončí a ona se bude moct vrátit zpět ke své obvyklé podobě. Harkl illithidy pečlivě studoval a věděl o nich moná víc ne kterýkoli jiný kouzelník v Říích. Jejich ochromující mentální výboje měly kuelovitý tvar a ovlivňovaly tedy jen horní polovinu těla.

Harkl s Belou proto pouili tělesné transformační kouzlo, kterým zaměnili dvě části svých těl, mozek a zadek.

Klín se řítil vpřed a Harkl se usmíval své lstivosti. Podobná záměna byla sice choulostivá a vyadovala mnoho hodin studia a příprav, ale stála za to, o tom byl Harpel z celého srdce přesvědčen. Hlavně kdy si vzpomněl na výraz odporu na tvářích oklivých illithidů!

~~~

Dunění, které způsobilo strení mostů a předsíní v blízkosti Garumnovy rokle, bylo cítit v nejniích chodbách Mitrilové síně i pod nimi, v horních tunelech samotných Temných říí. Pokud budou chtít Bruenorovi lidé jetě někdy východní bránu otevřít, bude je čekat tolik práce!

Zával ale zastavil postup drowů a generál Dagna a jeho jednotky měli tedy volné ruce.

Ale kam jít? přemýlel houevnatý, bojem zocelený trpaslík. Obdrel hláení, e Podzemní město čelí útoku, ale zároveň si uvědomoval, e západní brána poblí Strácova údolí je zranitelná, protoe tamní křivolaké tunely brání jen několik set trpaslíků a nemají připravená ádná podobně katastrofická opatření jako tady na východě. Tunely na západě nemohly být plně streny, protoe trpaslíci neměli dost času ve připravit.

Dagna se rozhlédl po tisícovce vojáků. Mnozí byli zranění, ale vichni touili bojovat a bránit domovinu.

“Podzemní město,” rozhodl generál. Pokud se nepřátelům podaří vylomit západní dveře, budou muset najít cestu dovnitř, co nebude nijak snadné, protoe se jim naskytne nespočetně moností. Ale v Podzemním městě u se bojovalo a tam také bylo Dagnovo místo.

Obvykle by trpaslíkům trvalo mnoho minut, půl hodiny i víc, ne by se dostali na bitevní pole, a to i kdyby celou cestu běeli. Ale počítali i s touto moností, a tak Dagna zavedl vojáky k nově vytesaným dveřím, které vedly do komínů velkých výhní. Jakmile dveře otevřeli, uslyeli lomoz bitvy, proto neztráceli čas a jeden po druhém se vrhali na těká lana, která byla v komínech upevněna.

Nebojácně po nich klouzali dolů s písní opěvující Clangeddona na rtech. Sotva dopadli, ihned se rozběhli, vyrazili z vyhřátých pecí a vrhli se rovnou do boje. Zdálo se, e je jich nekonečně mnoho, ale to i drowů vybíhajících ze spodních tunelů.

V Podzemním městě se rozpoutala jetě zuřivějí bitva.

25

STRÁCOVO ÚDOLÍ

Berg’inyonovy jednotky vtrhly do Strácova údolí a jetěři s lepkavými tlapami si nali cestu i v místech, kde ádná nebyla. Stekli po severní stěně do mlného údolí jako přílivová vlna a jejich zlověstné stíny se plíily mezi vysokými kamennými sloupy.

Bylo tu sice tepleji ne na otevřeném severním svahu, drowové se ale i nadále cítili nepříjemně. V Temných říích ádné podobné útvary neexistovaly, nebyla tam ádná mlná údolí, jen průrvy plné jedovatých plynů ze skrytých sopek. Hláení zvědů vak byla přesná a jednoznačně tvrdila, e toto místo, práh západní brány Mitrilové síně, je bezpečné. A proto jetěří jezdci zamířili do údolí bez odmlouvání, báli se toti své výbuné Matrony matky víc ne moných jedovatých plynů.

Kdy do údolí vnikli, donesly se k nim z jiní strany hory zvuky boje. Berg’inyon kývl, protoe poznal, e se bitva blíí - přesně jak plánovali. Nepřítel bezpochyby ustupoval a nechal se hnát jako hloupé rothé do údolí, kde bude masakr pokračovat.

Stíny Berg’inyonových jednotek se tie plíily mlhou kolem kamenných stráců a snaily se v údolí zorientovat, najít nejlepí místa pro léčky.

Nad mlhou protnula noční nebe ohnivá čára, rychle jim prolétla nad hlavami a zamířila do údolí. Berg’inyon ji pozoroval jako mnozí ostatní, protoe nevěděl, co to znamená.

Kdy Alustriel vojsko míjela, vypustila poslední magickou salvu, blesk, dé nazelenalých výbojů a výbuných ohnivých koulí, které tavily kámen.

Pohotoví temní elfové odpověděli, jetě ne kočár stačil přeletět přes severní okraj údolí, a napadli ho očarovanými střelami a ničivými kouzly.

Kočár vzplál po zásahu ohnivou koulí jetě jasněji a trhl sebou divoce do strany, jak do něj zespodu udeřil blesk.

Alustrielina magie zabila mnoho drowů a spoustu dalích připravila o jetěry, ale ve skutečnosti potřebovala jen odvést pozornost. Vichni drowové toti obrátili oči vzhůru, zrovna kdy se k bitvě připojil druhý prapor Stříbrných rytířů a s ohluujícím duněním kopyt vtrhl do Strácova údolí.

Rytíři sklonili kopí a vrazili mezi přední linie drowů, které větí oři rozdupali.

Čelili ale jetěřím jezdcům Baenre, elitní síle Menzoberranzanu, jednotce válečníků a kouzelníků, kteří neznali strach.

Berg’inyon vydal rozkazy, které si vojáci předávali tichou znakovou řečí. I po překvapivém útoku z nebe a nečekaném napadení vojskem, o kterém drowové neměli tuení, byli temní elfové stále v přesile tři na jednoho. A i kdyby byly síly vyrovnané, Stříbrní rytíři by stejně neměli anci.

Situace se rychle obrátila a rytíři, kteří nebyli ihned zabiti, nevyhnutelně ustoupili a přeskupili se do semknutých formací. Jen díky mlze a neznámému prostředí to nebyl úplný masakr. Obrovská drowská přesila nemohla v mlze statečné rytíře najít a to jim umonilo vzdorovat.

V zadní části drowských linií Berg’inyon zaslechl, jak se jeden neastný člověk oddělil od ostatních a ve zmatku zamířil omylem na sever.

Syn Baenre naznačil svým osobním strácům, a ho doprovodí, ale drí se zpátky, sám se pak vydal na lov a pouil velkého jetěra, aby odřízl člověku cestu. Viděl stínovou postavu - a Berg’inyona napadlo, jak velkolepě jezdec vypadá, tak vysoký a statný na svém mocném oři.

To vak bojového mistra Prvního rodu Menzoberranzanu neodradilo. Vyrazil zpoza kamenného sloupu, objevil se vedle rytíře a zavolal na něj.

Velký kůň se zprudka zastavil, rytíř ho obrátil a postavil se Berg’inyonovi čelem. Pronesl něco, čemu Berg’inyon nerozuměl, určitě nějaký projev vzdoru, potom sklonil dlouhé kopí a kopnutím pobídl koně do útoku.

Berg’inyon také sklopil skvrnité kopí, zabořil jetěrovi paty do boků a popohnal ho vpřed. Rychlosti rytířova koně se nemohl vyrovnat, ale kůň zase nebyl tak mrtný jako jetěr. Jak se k sobě protivníci blíili, zahnul Berg’inyon do strany a vyběhl s jetěrem po straně silného kamenného sloupu.

Rytíře jeho rychlost překvapila, a nestačil proto zvednout kopí dostatečně rychle, aby zasadil efektivní úder, jak se ale míjeli, podařilo se Berg’inyonovi bodnout běícího koně do boku. Nebyl to váný zásah, jen pouhé krábnutí, ale ne obyčejnou zbraní. Bylo to ďábelské smrtící kopí, jedna z nejlstivějích a nejkrutějích drowských zbraní. Kdy hrot rozsekl koňskou kovovou zbroj, jako by to byla obyčejná látka, a dotkl se kůe, začala se dolů po kopí plazit temná, svíjející se chapadla černého světla.

Kůň zoufale zařehtal, vykopl, uskočil a zůstal stát. Rytíři se nějak podařilo udret v sedle.

“Bě!” křičel na třesoucího se oře, protoe nechápal, co se děje. “Bě!”

Rytíř měl náhle pocit, jako by kůň během okamiku pohubl. Pod lýtky cítil jeho ebra.

Kůň pohodil hlavou a znovu zařehtal, znělo to ale nadpozemsky, nemrtvě, a rytíř zbledl, kdy pohlédl zvířeti do očí, které se rudě rozzářily zlým kouzlem.

Smrtící kopí vysálo zvířeti ivotní sílu a proměnilo hrdého, silného hřebce ve vyzáblého, kostnatého tvora, nemrtvé, zlé stvoření. Rytíř rychle zareagoval, odhodil kopí, tasil obrovský meč a jediným seknutím ual netvorovi hlavu. Odkulil se stranou, protoe kůň pod ním se zhroutil na zem, a zmateně uskočil.

Obklopily ho temné postavy. Slyel syčení jetěrů a pleskání, jak zvířata zvedala lepkavé nohy ze skály.

Berg’inyon se pomalu blíil. Také odhodil kopí. Trhnutím se zbavil popruhů a sklouzl ze sedla. Byl odhodlaný obyvatele Povrchu vyzkouet v souboji a ukázat ostatním drowům zručnost jejich vůdce.

Bojový mistr tasil meče, ostré, kouzelné čepele, které patřily k nejlepím drowským zbraním.

Rytíř bylo skoro o stopu vyí, znal ale pověst temných elfů, proto po právu dostal strach. Polkl ho ale a postavil se Berg’inyonovi čelem, meč proti meči.

Mu byl dobrý a cvičil celý dospělý ivot, ale i kdyby trénoval po zbytek svých dní, nikdy by se nevyrovnal zkuenostem dlouhověkého Berg’inyona.

Rytíř byl dobrý. il skoro pět minut.

~~~

Alustriel ucítila na tváři chladný, vlhký vzduch nízkých mračen, a to ji probralo. Rychle se pohnula a pokusila se kočár narovnat, ucítila ale silnou bolest v boku.

Zasáhly ji kouzla i zbraně a její spálené, potrhané aty promáčela její vlastní krev.

Co si svět pomyslí, kdy tady paní Stříbroluní zemře? napadlo ji. Pro její naduté známé byla tohle jen malá válka, je neměla vliv na události ve světě, bitva, které se podle nich neměla Alustriel ze Stříbroluní zúčastnit.

Alustriel si odhodila z krásné tváře dlouhé, stříbrné vlasy, které měla také slepené krví. Popadl ji vztek, kdy si vzpomněla na hádky, které se rozpoutaly, kdy ji král Bruenor poádal o pomoc. Ani jediný rádce nebo radní ze Stříbroluní, a na Freta, nechtěl ádosti vyhovět a Alustriel musela svádět dlouhé a vyčerpávající slovní bitvy, aby získala pro Mitrilovou síň alespoň dvě stě Stříbrných rytířů.

Co se to děje s mým městem? přemýlela, kdy se vznáela nad katastrofou na Čtvrtém vrchu. Stříbroluní si získalo pověst tědrého místa, které bránilo utlačované a zastávalo dobro. Rytíři se vydali do boje dychtivě, ale Alustriel věděla, e s nimi nikdy problémy nebyly.

Zraněná Alustriel pochopila, e skutečný problém představují zpohodlnělí úředníci a političtí vůdci, kteří si příli zvykli na bezstarostný ivot. Konečně si to uvědomila, kdy zraněná bojovala na chladném nočním nebi nad bojitěm o kontrolu nad kouzelným kočárem.

Znala srdce Bruenora a jeho lidu. Věděla, jak laskavý je Drizzt a jak cenní jsou stateční mui z Kamenice. Alustriel věřila, e stojí za to, aby je bránili. I kdyby mělo celé Stříbroluní pohltit válka, stáli tito lidé za to, aby je bránili, protoe přesně v tom jednou historikové uvidí skutečnou velikost Stříbroluní. Právě tědrost učiní ze Stříbroluní velkolepé místo, to díky ní se bude odliovat od jiných ubohých království.

Ale co se to děje s mým městem? uvaovala Alustriel, kdy porozuměla podstatě nádoru, který se rozrůstal v řadách jejího vlastního lidu. Rozhodla se, e se vrátí zpátky, zbaví své město té nemoci, ale teď jetě ne.

Teď si potřebovala odpočinout. Splnila úkol, jak nejlépe mohla. Zraněným bokem jí znovu vystřelila ostrá bolest a Alustriel si uvědomila, e za pomoc moná zaplatí ivotem.

Její známí budou truchlit a prohlásí její smrt za zbytečnou, protoe budou válku o Mitrilovou síň povaovat za nicotnou.

Alustriel vak věděla, e tomu tak není, věděla, jak budou ona i její město nakonec souzeni.

Podařilo se jí přistát s kočárem tvrdě na iroké římse. Vypotácela se z něj a ohnivé kouzlo se vzápětí rozplynulo.

Paní Stříbroluní se posadila, opřela se o studený kámen a pozorovala bitvu hluboko pod sebou. Byla vyřazena z boje, ale splnila úkol.

Věděla, e můe zemřít, ani by její srdce tíila vina.

~~~

Berg’inyon Baenre projíděl řadami jetěřích jezdců a vysoko nad hlavou drel zakrvácené meče. Temní elfové se shlukli za velitelem, přebíhali od jednoho obelisku k druhému a rozdělovali bojitě na části. Velcí koně byli pohybliví a rychlí, co poskytovalo rytířům výhodu, ale lstivá taktika temných elfů je o ni rychle připravila.

Rytířům slouilo ke cti, e za kadého padlého mue zabili jednoho drowa, co byl vskutku pozoruhodný výkon vzhledem k obrovské přesile temných elfů a jejich dovednostem. Přesto ale zástupy rytířů řídly.

Naději jim vrátil tlustý kouzelník na oři, který připomínal koně i ábu zároveň. Vedl toti zbytky obránců z jiního svahu, stovky muů, kteří jeli a utíkali - z jedné bitvy rovnou do druhé.

Berg’inyonovy jednotky byly rychle zatlačeny přes Strácovo údolí zpět k severní stěně a bojující rytíři se znovu osvobodili.

Ale z jihu se přihnalo obrovské vojsko drowů a humanoidních netvorů. A doprovázeli ho kouzelníci, kteří přeili Alustrielin ohnivý útok na háj.

Řady obránců se bleskurychle roztřídily. Berktgarovi stateční válečníci se shromádili za mocným vůdcem a Benselovi rytíři se spojili s praporem, který bránil Strácovo údolí. Jezdci z Dlouhého Sedla se seřadili za Regweldem a dva jezdci z Nesmé se připojili ke spolubojovníkům ze západu.

Magie se blýskala, kov řinčel a mui a zvířata řvali bolestí. Mlha houstla potem a kamenitá půda údolí tmavla krví.

Obránci by rádi vytvořili pevnou obrannou linii, vystavili by se tak ale útoku kouzelníků, proto se řídili příkladem divokého Berktgara, vrhali se po hlavě mezi nepřátele a bojovali chaoticky.

Berg’inyon popohnal jetěra vzhůru po severní stěně a zastavil se vysoko nad údolím, aby si nádherný masakr prohlédl. Bojový mistr se nezajímal o mrtvé spolubojovníky, jejich rozdrcená těla plnila dno údolí, i kdy mezi nimi bylo i mnoho temných elfů.

Byl přesvědčen, e v bitvě snadno zvítězí a dobudou západní bránu Mitrilové síně.

A získají slávu pro rod Baenre.

~~~

Kdy se Pařízka Ostrý dráp dostala k západní bráně Mitrilové síně, zaila obrovský ok. Neokovaly ji ale zprávy o děsivých bojích ve Strácově údolí, nýbr skutečnost, e se trpasličí stráci nevydali statečným obráncům na pomoc.

Jejich příkazy vak byly jasné. Měli zůstat uvnitř komplexu, bránit úzké tunely, a pokud nepřítel tajnou bránu najde a zatlačí obránce zpátky, měli strhnout tunely u dveří. Příkazy generála Dagny, Bruenorova zástupce, ale nepočítaly s tím, e ve Strácově údolí vypukne bitva.

Bruenor jmenoval Pařízku nejvyím klerikem Mitrilové síně a udělal to veřejně a s velkou pompou, aby během bitvy nedolo ke zmatku v hierarchii hodností. A tento veřejný obřad dal Pařízce potřebnou moc, aby změnila rozkazy. Pět set trpaslíků, kteří měli rozkaz střeit západní dveře a s hrůzou z dálky sledovali masakr v údolí, rádo uposlechlo.

~~~

Strácovo údolí se začalo silně třást a kámen drhl o kámen. Na severní stěně údolí seděl Berg’inyon dál v sedle jetěra a jen doufal, e otřesy nestrhnou oře ze skály. Pozorně se zaposlouchal do ozvěny a zadíval se do jihovýchodního kouta údolí.

Západní brána Mitrilové síně se otevřela a vylehlo z ní oslnivé, pálící světlo.

Berg’inyonovi poskočil srdce. Trpaslíci otevřeli dveře!

Ven vyrazily stovky vousatých tvorů, kteří pospíchali na pomoc spojencům, zpívali a buili sekyrami a kladivy do lesklých títů. Vybíhali ze dveří, které u nebyly tajemstvím. Dorazili k Berktgarově linii a jejich semknuté bojové formace se zařízly hluboko do řad goblinů, koboldů i samotných drowů.

“Hlupáci!” zaeptal bojový mistr Baenre, protoe i kdyby do Strácova údolí vtrhl tisíc, ne, dva tisíce trpaslíků, na výsledku bitvy by se nic nezměnilo. Berg’inyon věděl, e vyrazili do boje, protoe to vyadovaly jejich zásady. Otevřeli dveře a vzdali se tak nejlepí moné obrany, protoe nedokázali poslouchat, jak ostatní umírají při jejich obraně.

Obyvatelé Povrchu jsou skuteční slaboi, pomyslel si nečestný drow. V Menzoberranzanu by nikdy nikdo nezaměnil odvahu za soucit.

Zuřiví trpaslíci se vrhli po hlavě do bitvy a bez zábran sekali na kusy drowy i gobliny. Pařízka Ostrý dráp, která právě dorazila z Podzemního města, útok vedla. Doly jí světelné oblázky, povolala ale na pomoc svého boha a prozářila Strácovo údolí magií. Temní elfové kadé kouzlo rychle zmařili, ale Pařízka s tím počítala a říkala si, e kadý drow, který se soustředí na kouli temnoty, je alespoň na okamik vyřazen z boje. Kněkou volně protékala magie Moradina, Dumathoina i Clangeddona. Měla pocit, jako by byla pouhým nástrojem, kterým se trpasličí bohové spojili s Povrchem.

Trpaslíci se kolem ní shlukli, kdy se z celého srdce a z plných plic začala modlit k bohům. Ostatní obránci se shromádili kolem trpaslíků a začali dobývat zpět ztracené území. Jednotná linie obrany u nebyla tak směnou představou.

Vysoko na stěně na opačné straně údolí se Berg’inyon smál jejich marnému snaení. Věděl, e jde jen o dočasný zvrat a e se obránci západní brány shlukli k poslednímu, beznadějnému protiútoku. Berg’inyonovi vojáci počtem vysoce převyovali vechny shromáděné obránce.

Bojový mistr odvedl jetěra dolů na zem, sebral elitní jednotky a rozhodl se situaci znovu zvrátit. Strácovo údolí padne a spolu s ním i západní brána.

Strácovo údolí padne, ujistil Berg’inyon společníky sebejistě, a to do hodiny.

26

ZUŘIVOST PROTI

ZUŘIVOSTI

Hlavní chodby vedoucí k dolním dveřím Mitrilové síně byly streny a zavaleny, s tím ale dobyvatelská armáda počítala. Přestoe se postup hlavního voje drowského vojska v tunelech značně zpomalil, čelil trpasličí komplex velkému tlaku. A přestoe se k Uthegentalovi nedonesly ádné zprávy o bojích venku v horách, dokázal si mocný bojový mistr snadno představit, jaký masakr na svazích probíhá, jak trpaslíci a slabí lidé umírají po tuctech. Uthegental byl přesvědčen, e obě dvě brány do síně u byly prolomeny a Berg’inyonovi jetěří jezdci zaplavují horní tunely.

Ta představa bojovému mistrovi Barrison del’Armgo nesmírně vadila. Pokud byl Berg’inyon v Mitrilové síni a byl tam i Drizzt Do’Urden, mohl by odpadlík padnout rukou syna rodu Baenre. A proto se Uthegental vydal s malou skupinkou elitních válečníků do úzkých chodeb a pokusil se najít vstup do niích podlaí Mitrilové síně. Tunely by měly být prázdné, protoe z Podzemního města postupovali jejich směrem temní elfové, kteří měli vyklidit cestu.

Bojový mistr a jeho doprovod dorazili do jeskyně, která předtím slouila jako Bruenorův velitelský stan. Místo teď bylo oputěné a jen několik kousků pergamenu, které tu zanechali klerici, napovídalo, e tu někdy někdo vůbec byl. Poté co se zřítily tunely i některé části Tunultovy jeskyně (spolu s mnoha chodbami včetně té hlavní, která do jeskyně vedla), Bruenorovy jednotky se rozptýlily a přily o hlavní velení.

Uthegental jeskyní proel, ale sotva jí věnoval pozornost. Drowský oddíl rychle postupoval chodbami dál na východ a tie následoval vedení nedočkavého bojového mistra. Dorazili k místu, kde se tunel rozvětvoval a u stěny leely prastaré kosti dvouhlavého obra, kterého kdysi dávno zabil sám Bruenor Válečné kladivo. Větí starost jim vak dělala křiovatka.

Dalí zdrení Uthegentala rozčílilo, poslal zvědy do obou tunelů a sám se se zbytkem druiny vydal doprava, chodbou, která vedla dál na východ.

Uthegental vydechl úlevou, kdy konečně nali dolní dveře, o chvíli později ho vak dohonili zvěd a drowská kněka.

“Zdravím, bojový mistře Druhého rodu,” pozdravila ho kněka a projevila tak Uthegentalovi větí úctu, ne jaká se muům obvykle dávala najevo.

“Co děláte tady v tunelech?” zajímal se Uthegental. “Jsme pořád daleko od Podzemního města.”

“Dále, ne si myslí,” odvětila kněka a pohrdlivě se zadívala na východ, do dlouhého tunelu končícího dveřmi. “Cesta jetě není volná.”

Uthegental tie zavrčel. Temní elfové u měli dávno obsadit Podzemní město a vyčistit chodby. Vztekle zamířil kolem eny ke dveřím.

“Nevylomí je,” ujistila ho kněka. Zprudka se k ní otočil a zamračil se, jako by mu utědřila políček.

“Útočíme na ty dveře u hodinu,” vysvětlila. “A bude trvat dalí týden, ne se přes ně dostaneme. Trpaslíci jsou dobří obránci.”

“Ultrin sargtlin!” zařval Uthegental, aby kněce připomněl svoji pověst. Ale přestoe si vydobyl titul “Nejlepí válečník”, na enu dojem neudělal.

“Ani stovce drowů, pěti kouzelníkům a deseti kněkám se nepodařilo dveře vyrazit,” řekla klidně. “Trpaslíci odráí nai magii velkými otěpy a koulemi hořící smůly. A tunel vedoucí ke dveřím je úzký a plný pastí, je stejně dobře chráněný jako sídlo Baenre. Vstoupilo do něj dvacet minotaurů, dvanáct jich překonalo pasti, ale čekali na ně stateční trpaslíci, kteří vyrazili z tajných výklenků ve stěnách. Během několika minut vichni minotauři padli.

Nedostane se přes ně,” zopakovala kněka věcně, ne urálivě. “Nikdo se přes ně nedostane, dokud drowové, kteří pronikli do trpasličího komplexu, nevpadnou obráncům do zad.”

Uthegental se touil na enu vrhnout, hlavně ale proto, e věřil jejímu tvrzení.

“Proč se chce do komplexu dostat?” zeptala se ena nečekaně a lstivě.

Uthegental na ni podezřívavě pohlédl a přemýlel, jestli zpochybňuje jeho odvahu. Proč by neměl chtít bojovat?

“Říká se, e tvým cílem je Drizzt Do’Urden,” pokračovala kněka.

Na Uthegentalově obličeji se objevil zájem.

“A říká se taky, e odpadlík je tady v tunelech, ne v Mitrilové síni,” vysvětlila, “loví spolu s panterem a zabíjí drowy.”

Uthegental si prohrábl najeené vlasy a zadíval se zpátky na západ, k divokému bluditi tunelů, které právě opustil. Cítil, jak mu ilami začíná kolovat adrenalin, svaly se mu napjaly a na tváři se mu usadil ponurý výraz. Věděl, e v tunelech za hranicemi trpasličího komplexu bojuje mnoho nepřátel, rozptýlené skupiny, které uprchly z jeskyně se sedmi komnatami, kde dolo k první bitvě. Uthegental se společníky na jednu takovou skupinu cestou narazil a rozsekali ji na kusy.

Kdy tak o tom Uthegental přemýlel, dávalo smysl, e Drizzt bude někde v tunelech. Odpadlík se pravděpodobně zúčastnil první bitvy, a pokud tomu tak opravdu bylo, proč by se stáhl zpátky do Mitrilové síně?

Drizzt byl lovec, bývalý velitel hlídky, válečník, který spolu s magickým panterem přeil deset let v divočině Temných říí - byl to obdivuhodný čin, který si vyslouil i Uthegentalův respekt.

Ano, kdy mu teď kněka pověděla, co zaslechla, dávalo to Uthegentalovi dokonalý smysl. Drizzt Do’Urden je tam venku, v tunelech dál na západě, plíí se jimi a zabíjí. Bojový mistr se hlasitě rozesmál, a ani by cokoli vysvětlil, vydal se zpátky směrem, odkud přiel.

Kněka ani Uthegentalovi společníci ádné vysvětlení nepotřebovali, prostě se zařadili za něj.

Bojový mistr Druhého rodu se vydal na lov.

~~~

“Vítězíme,” prohlásila Matrona Baenre.

Nikdo okolo ní - Methil, Jarlaxl, Matrona Čtvrtého rodu Zeerith Q’Xorlarrin ani Auro’pol Dyrr, Matrona matka rodu Agrach Dyrr, nyní Pátého menzoberranzanského rodu, Bladen’Kerst ani Quenthel Baenre - proti strohému prohláení nic nenamítal.

pinavý a potlučený Gandalug Válečné kladivo spoutaný tenkými okovy, které byly tak silně očarované, e by je nezlomil ani obr, si kodolibě odkalal. Spíe to vak předstíral, protoe ho tíilo velké břemeno. I kdy jeho lid bojoval ze vech sil, temní elfové pronikli do Podzemního města. A dostali se tam kvůli Gandalugovi, kvůli tomu, e znal tajné chodby. Starý trpaslík věděl, e nikdo nedokáe illithidovi vzdorovat, ale přesto se cítil provinile. Měl pocit, e nebyl dost silný.

Quenthel zareagovala rychleji ne Bladen’Kerst a sekla drzého zajatce nehty do zad, a mu ze krábanců vytryskla krev.

Gandalug si znovu odfrkl a tentokrát ho ztrestala Bladen’Kerst. vihla ho pětihlavým bičem tak silně, a statného trpaslíka srazila na kolena.

“Dost!” obořila se Matrona Baenre na dcery a v hlase jí zaznívala potlačovaná frustrace.

Vichni věděli - a to včetně Baenre, a u říkala cokoli - e válka neprobíhá podle plánu. Jarlaxlovi zvědové je informovali o tlačenici u dolních dveří Mitrilové síně i o tom, e východní brána byla krátce po průlomu zasypána a zával připravil o ivot mnoho drowů. Quenthel se magií spojila s bratrem, který jí oznámil, e se na jiním a západním svahu Čtvrtého vrchu stále zuřivě bojuje a k západní bráně se jetě ani nepřiblíili. A Methil, který přiel o své illithidské společníky, telepaticky ujistil Matronu Baenre, e bitva o Podzemní město jetě zdaleka není u konce.

Baenřina předpověď vítězství vak byla zčásti pravdivá, co vichni věděli, a její sebevědomí nebylo hrané. Bitva v horách jetě nebyla u konce, ale Berg’inyon Quenthel ujistil, e u brzy skončí - a vzhledem k síle vojska, které Berg’inyona doprovázelo, o tom Quenthel neměla důvod pochybovat.

V dolních tunelech zemřelo mnoho vojáků, povětinou to ale byli humanoidní otroci, ne temní elfové. A trpaslíci, kteří zůstali po strení tunelů uvězněni vně komplexu, se museli uchýlit k lovu a k léčkám, co byla taktika jako stvořená spí pro mrtné temné elfy.

“Brzy ovládneme spodní tunely,” pokračovala Matrona Baenre, co bylo očividné, protoe se její doprovod, který by nikdy neriskoval střet s nepřáteli, dal znovu do pohybu. Elitní jednotka okolo Baenre byla zodpovědná za její ochranu, vojáci by První matronu matku nepustili dál, kdyby si nebyli jistí, e oblast před nimi je bezpečná.

“Území na Povrchu je taky zajitěné,” dodala Baenre, “a obě brány Mitrilové síně byly prolomeny.”

“A pravděpodobně i znovu zataraseny,” odváil se ozvat Jarlaxl.

“Čím se trpaslíci uvěznili uvnitř,” opáčila Matrona Baenre rychle. “Vyrazíme dveře tady dole, kouzelníci a kněky otevřou průchody do tunelů komplexu a my vpadneme nepříteli do zad.”

Jarlaxl mlčel stejně jako ostatní. Baenřin plán ale zabere spoustu času a dlouhé obléhání nebylo součástí plánu. Ta představa se nelíbila nikomu v doprovodu, a předevím ne dvěma Matronám matkám. Baenre je přinutila, aby se taení zúčastnily, a ony uposlechly, i kdy jejich rody i celým městem zmítal boj o moc. Výměnou za osobní účast na dlouhém pochodu bylo rodům Xorlarrin a Agrach Dyrr dovoleno ponechat doma větinu vojáků, zatímco ostatní rody, předevím pak ty vládnoucí, vyslaly polovinu svých temných elfů. Očekávalo se, e armáda bude pryč několik měsíců, ale Čtvrtý a Pátý rod by měly být v bezpečí.

Ale Zeerith a Auro’pol měly i jiné starosti, předevím pak boj o moc ve vlastních rodinách. Hierarchie uvnitř drowských rodů, vech a na Baenre, jak se zdálo, byla vdy nejistá a obě Matrony matky věděly, e pokud zůstanou pryč příli dlouho, mohly by po návratu zjistit, e byly nahrazeny.

Vyměnily si ustarané pohledy plné pochyb, které obezřetnému Jarlaxlovi neunikly.

Baenřin bojový oddíl postupoval vpřed pomalu, ale odhodlaně. Tři Matrony matky letěly na discích následovány dcerami Baenre, které za sebou táhly trpaslíka, a illithidem, jen se spíe vznáel, ne el, protoe nohy měl ukryté pod dlouhým, těkým hávem. Krátce poté Matrona Baenre oznámila, e si najdou vhodnou jeskyni, kterou promění v trůnní komnatu, odkud bude moct bitvu koordinovat.

Byla to dalí předzvěst toho, e je čeká dlouhá válka, a Zeerith s Auro’pol si znovu vyměnily neklidné pohledy.

Bladen’Kerst přimhouřila oči a výhrůné se na ně zadívala.

Jarlaxl ve bedlivě sledoval a vímal si, kde mohou potkat Matronu Baenre největí problémy.

Velitel oldáků se uklonil a omluvil se s tím, e se přidá ke své druině a pokusí se získat čerstvé informace.

Baenre mávla rukou a bezmylenkovitě ho propustila. Jeden člen doprovodu se ale nezachoval tak nedbale.

Chce vzít oldáky a utéct, ozvalo se Jarlaxlovi nečekaně v mysli.

oldákovy mylenky zmateně vířily, a protoe ho illithid zaskočil, nedokázal zabránit tomu, aby telepaticky nepřiznal, e ho to skutečně napadlo. Jarlaxl neměl jetě nikdy tak blízko k zoufalství, jako kdy se ohlédl přes rameno a zadíval se na bezvýraznou tvář vlezlého illithida.

Pak se ale měj na pozoru, pokud se Baenre vrátí, odvětil Methil ledabyle a pokračoval v cestě spolu s ostatními.

Jarlaxl se zastavil, a zatímco mu skupina zmizela z dohledu, dlouze se zamyslel nad illithidovým důrazným varováním. Uvědomil si, e Methil Baenre nevaruje a neoznámí jí to, e jí není tak docela věrný. Jarlaxl to pochopil ze způsobu, jakým mu česač myslí vzkaz předal.

oldák se opřel o stěnu a dobře zváil následující krok. Pokud bude drowská armáda dret pospolu, Baenre nakonec zvítězí, o tom nebylo pochyb. Ztráty budou větí, ne se předpokládalo (to vdycky), ale na tom bude záleet jen pramálo, a obsadí Mitrilovou síň se vemi jejími poklady.

Tak co tedy měl Jarlaxl udělat? Ta zneklidňující otázka nedávala oldákovi klidu, ani kdy nael poručíky Bregan D’aerthe a dozvěděl se o pokračující tlačenici u spodních dveří a o tom, e ve vnějích tunelech umírají dalí temní elfové a otroci, kteří padají za obě rozptýleným skupinám trpaslíků a jejich spojenců.

Trpaslíci brání a bojují dobře.

Jarlaxl se rozhodl a znakovou řečí předal rozkazy svým poručíkům. Bregan D’aerthe nedezertuje, tedy zatím ne. Ale ani u dál nepovede útok, nebude riskovat své zvědy.

Vyhněte se vem bojům, rozkázal Jarlaxl a shromádění vojáci kývli na souhlas. Stáhneme se a budeme pozorovat, to je ve.

Dokud vojsko nepronikne do Mitrilové síně, namítl jeden z poručíků.

Jarlaxl kývl. Nebo dokud se válka neukáe být marná, odvětil a podle jeho výrazu bylo zjevné, e nepovauje podobnou věc za nemonou.

~~~

Pwent a jeho tlupa se řítili tunely a byli čím dál podráděnějí, protoe nenacházeli ádné drowy, a dokonce ani koboldy, které by mohli rozsekat na kusy.

“Kde, u Devíti pekel, vichni sou?” rozčiloval se bojechtivec. Nedostal odpověď a vlastně ani ádnou nečekal. Vyznal se v tunelech lépe ne kdokoli jiný, a pokud se ztratil on, pak ani ostatní nevěděli, kde vlastně jsou.

To ale Pwentovi nijak zvlá nevadilo. On a jeho zuřivá druina se zajímali jen o to, aby měli s kým bojovat. Nedostatek nepřátel, to byl jejich skutečný problém.

“Začněte buit!” zařval Pwent. Břichkuchači přiskočili ke stěnám úzké chodby a začali tlouct kladivy do kamene a dělat takový rámus, e by je bez problémů nael kdokoli ve vzdálenosti dvou set yardů.

Chudák Bidderdoo Harpel se nechal strhnout tou nejílenějí tlupou sebevraedných trpaslíků. Stál ve středu tunelu, ve světle drahokamu se přehraboval zbývajícími pergameny spálené knihy kouzel a snail se najít zaklínadlo, jakékoli zaklínadlo - přednost by dal samozřejmě takovému, které by ho odsud dostalo!

Hřmotili několik minut, potom podráděný Pwent trpaslíkům rozkázal, a se seřadí, a znovu vyrazili na cestu. Proli přírodním průchodem a minuli několik zatáček, a narazili na irí a hranatějí chodbu, na tunel s opracovanými stěnami a srovnanou podlahou. Pwent luskl prsty, protoe poznal, e se ocitli na jihozápad od Mitrilové síně. Znal to tu a věděl, e hned za rohem najde jednu z trpasličích obranných pozic. Poskakoval v čele průvodu a přelezl zátaras, který dosahoval skoro a ke stropu, v naději, e najde dalí “spojence”, které by mohl zařadit do své hrůzostrané jednotky. Kdy ale vyplhal na vrcholek zdi, ztuhl a ze rtů mu zmizel úsměv.

Na podlaze mezi rozsekanými gobliny a orky leelo deset mrtvých trpaslíků.

Pwent se přehoupl přes zeď, tvrdě dopadl, ihned ale vyskočil zpátky na nohy. Pozice byla dobře opevněná, vzadu stála vysoká zeď a vpředu, v místě, kde se chodba prudce zatáčela doleva, pak nízká zídka.

Na stěně nalevo, těsně před bočním tunelem, bylo upevněné podivné zařízení, smrtící trpasličí boční katapult, jeho krátká, silná pae střílela do strany místo nahoru, jak bylo obvyklé. Pae byla nataená a připravená vystřelit, ale Pwent si viml, e tu nezůstalo ádné střelivo a pochopil, e se stateční trpaslíci bránili a do konce.

Pwent cítil ve vzduchu zbytky střel a viděl, jak ve stínech plápolají malé ohýnky. Jetě ne nahlédl za roh, věděl, e v chodbě najde spoustu, spoustu zabitých nepřátel.

“Měli dobrou smrt,” řekl bojechtivec nohsledům, kdy spolu s Bidderdooem přelezli zadní zeď a zůstali stát mezi mrtvolami.

Útok přiel bleskurychle a tie. Zpoza rohu vyrazila hrstka temných elfů s tasenými meči, a kdyby Bidderdoo Harpel nedával pozor a nenael poslední pouitelnou stránku v knize, potkal by Břichkuchací druinu rychlý konec. Kouzelník ale pouil zaklínadlo a vykouzlil - pro drowy - oslepující kouli ostrého světla.

Překvapení temní elfové na okamik zaváhali, ale to stačilo a Břichkuchači hned zaujali bojové postavení. Najednou tu stálo sedm trpaslíků proti pěti drowům, kteří přili o moment překvapení. Sedm bojechtivců proti pěti temným elfům, kteří měli jetě k tomu tu smůlu, e trpaslíci stáli mezi těly mrtvých druhů.

Bojechtivci buili, kopali, ječeli, mlátili hlavou a ignorovali vechny rány, bojovali, aby na ně mohl být nejdivočejí velitel hrdý. Strhli dva drowy k zemi a jeden trpaslík se s řevem rozběhl za zatáčku.

Pwent se vrhl na temného elfa po straně, chytil jeho meč do kovové rukavice a ohnal se pěstí nahoru dřív, ne protivník stačil seknout druhým mečem.

Drowova hlava pod úderem kovové rukavice doslova vybuchla a rozzuřený Pwent vrazil nepříteli pěst rovnou do lebky.

Pratil drowa podruhé a potřetí, pak odhodil jeho zmrzačené tělo na hromadu ke zbývajícím čtyřem mrtvým drowům. Pwent se rozhlédl po zakrvácené druině a ihned si viml, e jeden chybí a Bidderdoo se viditelně třese a cení zuby. Bojechtivec by se kouzelníka zeptal, co s ním je, ale z boční chodby k němu dolehl výkřik plný agónie, který zamrazil Tibldorfa Pwenta a do morku kostí. Skočil za roh a rozhlédl se.

V padesát stop dlouhé chodbě dolo k jetě větímu krveprolití, ne Pwent očekával. Na podlaze leely tucty mrtvých humanoidů a několik ohýnků jetě stále hořelo, tak hustá byla smůla, ze které byly vyrobeny střely do katapultu.

Pwent uviděl, jak se na konci chodby objevila obrovská, temná postava. Bojechtivec nepochyboval o tom, e je to temný elf, i kdy určitě ten největí, jakého kdy spatřil. Drow drel v ruce dlouhý trojzubec, na jeho konci se zmítal umírající Břichkuchač. Za obrovským bojovým mistrem se objevil dalí drow, ale Pwent si ho sotva viml. Nezajímalo by ho, ani kdyby se jich objevila stovka.

Bojechtivec zařval na protest, ale nezaútočil. Pro jednou toti rozvaha zvítězila nad vztekem a Pwent uskočil zpět za roh.

“Co se děje, nejdivočejí bojechtivče?” zaječeli tři Břichkuchači.

Pwent neodpověděl. Naskočil do koe katapultu a bodcem na rukavici přeřízl lano spoutě.

Uthegental Armgo zrovna setřásl ze zbraně obtínou mrtvolu, kdy katapult spustil a vypálil Pwenta do chodby. Bojový mistr vytřetil oči, zařval a v ten samý okamik zaječel i Pwent. Uthegental najednou zalitoval, e nemá mrtvého trpaslíka po ruce, protoe by ho pouil jako tít. Drowský válečník zareagoval instinktivně a pomohl si jinak. Popadl za límec piwafwi svého drowského společníka a strhl ho před sebe.

Do neastného temného elfa se zabořily bodec na Pwentově přílbě i půlka trpaslíkovy hlavy. Hrot pronikl drowovi ven zády a zasáhl i Uthegentala.

Mocný bojový mistr se vyprostil ze změti těl a Pwent vytrhl bodec z mrtvého drowa. Vztekle se na sebe vrhli, zuřivost proti zuřivosti. Pwentovi se podařilo zasadit několik ran, ale silný a zkuený Uthegental útočil stejně divoce.

Tupý konec trojzubce zasáhl Pwenta do obličeje tak silně, a zailhal. Zavrávoral dozadu a s hrůzou si uvědomil, e právě poskytl mocnému nepříteli prostor na to, aby ho propíchl.

Najednou se vak odněkud přihnal obrovský stříbrný vlk. Běel po zadních, vrazil do Uthegentala ze strany a strhl ho na zem.

Pwent divoce potřásl hlavou, aby si ji pročistil, a s obavami se zadíval na dalího netvora. Ohlédl se zpět do chodby a uviděl, jak se k němu rychle blíí zbytek Břichkuchačů. Ukazovali na vlka a ječeli nadením.

“Bidderdoo,” zamumlal Pwent, kdy pochopil.

Uthegental odhodil vlkodlaka Harpela stranou a vyskočil na nohy. Ne ale získal zpět ztracenou rovnováhu, skočil na něj Pwent.

A pak se k němu přidal druhý trpaslík, třetí a čtvrtý a celý zbytek Břichkuchací druiny.

Uthegental divoce zařval a najednou měl sílu obra. Napřímil se, rozhodil pae do stran, začal ze sebe trpaslíky strhávat a odhazovat je stranou, jako by to byli obyčejní hlodavci.

Pwent ho udeřil do hrudi. Podobným úderem by skolil i průměrnou krávu.

Uthegental zavrčel a pratil bojechtivce hřbetem ruky tak silně, a Pwent odlétl plný tucet stop.

“Si dobrý,” připustil otřesený Pwent a zvedl se na koleno, zatímco se Uthegental blíil.

Poprvé ve svém íleném ivotě, no, moná a na nechtěný souboj s Drizztem, si Tibldorf Pwent uvědomil, e jeho protivník je lepí - je lepí ne celá jeho druina! - a napadlo ho, e je po něm. Trpaslíci leeli vude okolo a sténali. ádný z nich nedokáe neuvěřitelně silného drowa zastavit.

Místo aby se Pwent postavil, vykřikl a vrhl se vpřed po kolenou. Na poslední chvíli vyskočil a vloil do pravého háku vechnu sílu.

Uthegental zachytil úder uprostřed pohybu a okamitě ho zastavil. Volnou rukou pak mocný drow popadl Pwenta za obličej a začal ubohého bojechtivce zaklánět dozadu.

Pwent viděl nepřítelův vztekle zkroucený obličeje mezi roztaenými prsty jeho ruky. Sebral zbytky sil, ohnal se volnou levou rukou a tvrdě udeřil drowa do předloktí.

Uthegental si toho ani neviml.

Pwent zasténal.

Bojový mistr najednou trhl hlavou dozadu.

Pwenta napadlo, e se drow chystá vítězoslavně zařvat, Uthegental ale nevydal ádný zvuk, a o chvíli později mu z úst uniklo nesrozumitelné zabublání.

Bojechtivec cítil, jak drowův stisk povolil, proto rychle uskočil. Kdy se Pwent napřímil, pochopil. Za Uthegentalem se na zadní zvedl stříbrný vlkodlak a zahryzl se mu zezadu do krku. Bidderdoo pevně skousnul a tlak jeho obrovských čelistí drtil obratle i nervy.

Drow i vlkodlak zůstali dlouhé minuty nehybně stát. Vichni Břichkuchači, kteří byli při vědomí, se shlukli okolo a asli nad silou Bidderdoových čelistí i nad tím, e se obrovitý drowský válečník stále drí na nohou.

Potom se ozvalo hlasité prasknutí a Uthegental sebou divoce kubnul. Padl k zemi, vlk přistál na něm a dál pevně drel.

Pwent ukázal na Biddderdooa. “Bude mi muset ukázat, jak to udělal,” poznamenal uaslý bojechtivec.

Bidderdoo ho neslyel, protoe dál pevně svíral kořist.

27

NEJDELÍ NOC

Belwar slyel ozvěnu, jemné vibrace ve skále, kterých by si ádný obyvatel Povrchu neviml.

Ostatní tři stovky svirfnebli je také slyely.

Tak u to u hlubinných gnómů chodilo - v hlubokých tunelech Temných říí spolu často komunikovali tak, e posílali tiché vibrace skálou. Slyeli ozvěny, neutichající ozvěny, ne jako před několika hodinami, kdy se ozvala obrovská exploze, dunění hroutící se sítě chodeb. Zkuení svirfneblijtí bojovníci se nad novým zvukem, nad jeho jedinečným rytmem, zamysleli a pochopili. Nedaleko se rozpoutala velká bitva.

Plíili se neznámým terénem, snaili se sledovat nejsilnějí vibrace a Belwar se nejednou radil s veliteli. Častokrát některý ze svirfnebli na okraji průvodu nebo v jeho čele zaukal kladivem na skálu, aby odhadl hustotu kamene. Sledovat ozvěnu nebylo snadné, protoe hustota skály se neustále měnila a křivila vibrace. A tak se i svirfnebli, kteří byli nepopiratelně nejlepími stopaři ozvěn na světě, občas stalo, e zamířili patným směrem, vydali se patnou chodbou.

Svirfnebli byli ale nebojácní a trpěliví, nevzdali to a po dlouhých minutách přispěchal k Belwarovi a Firblovi kněz jménem Suntunavik a s naprostou jistotou jim oznámil, e blí u se k cíli v těchto tunelech po zvuku nedostanou.

Dvojice následovala kněze k jedné ze stěn a cestou tiskla ui ke skále. A opravdu, zvuky za stěnou byly, relativně řečeno, hlasité.

A neutichaly, uvědomil si Belwar zmateně. Neslyeli ozvěnu obvyklého přílivu a odlivu bitvy ani stejné zvuky jako dřív, něco se na nich přinejmením změnilo.

Suntunavik ujistil tolmistra, e jsou na správném místě. Spolu s neutichajícím zvukem k nim doléhal i známý rytmus bitvy.

Belwar pohlédl na Firbla, který kývl, pak zpátky na Suntunavika. tolmistr ukázal prstem na místo na stěně, potom ustoupil, aby vyklidil prostor pro Suntunavika a ostatní kněze.

Pustili se do zaklínání, drsného bručení beze slov, a jeden z kněí občas hodil na skálu hrst něčeho podobného blátu.

Zaklínání vyvrcholilo. Suntunavik se vrhl ke stěně s rukama nataenýma před sebou a dlaněmi přitisknutými pevně k sobě. S extatickým výkřikem vrazil malý gnóm prsty do skály. Potom zasténal a svaly na paích a ramenou se mu napjaly, jak roztahoval ruce do stran, jako by otevíral závěs z těké látky.

Kněz uskočil a podobně zareagovali i ostatní, protoe z ozvěny se stal řev a otvorem pronikla dovnitř jemná sprka, mlha vodopádu.

“Povrch,” zamumlal Firbl a sotva popadal dech.

Skutečně se dostali na Povrch, ale přívaly vody v ničem nepřipomínaly svět, jak si ho gnómové představovali na základě příběhů, které o tom podivném místě slyeli. Mnohé svirfnebli napadlo, e by se měli otočit a vrátit se zpět, ale Belwar, jen nedávno mluvil s Drizztem, poznal, e se tu děje něco neobvyklého.

tolmistr si krumpáčem vytáhl zpoza opasku lano, podal ho Firblovi a naznačil, e mu ho má rádce uvázat kolem pasu. Firbl poslechl, chytil druhý konec a pevně se zapřel.

Statečný Belwar jen na okamik zaváhal, potom se protáhl otvorem a závojem mlhy. Nael vodopád, ale také římsu, která ho provedla okolo něj. A Belwar spatřil hvězdy.

Tisíce hvězd!

Gnómovi se rozbuilo srdce. Ovládly ho úas i strach zároveň. Ocitl se na Povrchu, v největí jeskyni se stropem, na který nebylo moné dosáhnout.

Ale okamik úvah a obdivu trval jen krátce, protoe ho přeruily hlasité zvuky bitvy. Belwar nebyl ve Strácově údolí, ale viděl plameny pochodní a záblesky magických útoků a slyel řinčení kovu o kov a známý křik umírajících.

S Belwarem v čele opustilo tři sta svirfnebli jeskyně a tie se vydalo na východ. Gnómové cestou narazili na mnoho neschůdných míst, ale přátelský ivel, kterého povolali kněí, jim otevřel cestu. Během několika minut měli bojitě na dohled, bitvu v zamleném údolí, obrněné jezdce a drowy na jetěrech, odporné gobliny, koboldy a obrovské lidi, kteří byli aspoň dvakrát větí ne nejvyí svirfnebli.

Nyní Belwar zaváhal, protoe si plně uvědomil, e se tři sta svirfnebli chystá zapojit do bitvy tisíců, ve které bude pro gnómy těké odhadnout vítěze.

“Proto jsme tady,” zaeptal Firbl tolmistrovi do ucha.

Belwar na neobvykle statečného společníka tvrdě pohlédl.

“Kvůli Třpytivému Skaliti,” řekl Firbl.

Belwar vykročil.

~~~

Drizzt zadrel dech stejně jako ostatní, a dokonce i Guenhwyvar byla natolik moudrá, e potlačila instinktivní vrčení.

Pětice společníků se krčila na úzké římse v iroké chodbě s vysokým stropem, zatímco pod nimi pochodoval zástup drowů, mnoha, mnoha drowů, a zdálo se, jako by neměl konce.

Dva tisíce? přemýlel Drizzt. Pět tisíc? Neměl to jak odhadnout. Bylo jich příli mnoho a on nemohl prostě vystrčit hlavu a začít počítat. Pochopil ale, e se hlavní části drowského vojska spojily a pochodují za společným cílem. To mohlo znamenat jediné, a to, e se nepřátelům podařilo vyklidit cestu přinejmením k dolním dveřím Mitrilové síně. Drizzt sebral odvahu a připomněl si, e dveře i celou oblast chrání mnoho lstivých pastí. I mocné vojsko bude mít co dělat, aby se k bráně dostalo. Tunely u spodních dveří se brzy zaplní těly drowů i trpaslíků.

Drizzt se odváil pomalu otočit hlavu a pohlédnout za Guenhwyvar, která se krčila vedle něj, na Bruenora, jen dřepěl nepříjemně vmáčknutý mezi panterův zadek a stěnu. Drizzt se při tom pohledu skoro pousmál a napadlo ho, e a je drowský průvod mine, bude se muset rychle pohnout, protoe Bruenor pravděpodobně shodí pantera z římsy a Drizzta spolu s ním.

Nakonec se ale Drizztovi úsměv na tváři přece jen neobjevil, ne kdy jím zmítaly takové pochybnosti. Udělal správně, kdy odvedl Bruenora do tunelů? napadlo ho znovu. Mohli se vrátit ke spodním dveřím s trpaslíky, na které před několika hodinami narazili. Král Mitrilové síně se mohl postavit do čela armády. Drizzt nepochyboval o tom, e by ohnivý Bruenor posílil obranu nejen dolních dveří, ale také Podzemního města. Trpaslíci Mitrilové síně by zpívali hlasitěji a bojovali srdnatěji, kdyby věděli, e král Bruenor Válečné kladivo je poblí a s mocnou sekyrou v ruce bojuje po jejich boku.

To Drizztovy námitky zabránily Bruenorovi připojit se k jeho lidu a drow teď přemýlel, jestli se nezachoval sobecky. Dokáí vůbec nepřátelské vůdce najít? Kněky, které útoku velely, se jistě dobře ukryly, pouívají magii z dálky a velí jednotkám stejně nemilosrdně, jako by vojáci byli pouhými figurkami na obrovské achovnici.

Matrona matka nebo jiná velitelka jistě nebude osobně riskovat, tak u to u drowů chodilo.

Drizzt Do’Urden dřepěl na římse a cítil se náhle nesmírně poetile. Vydali se na lov hlav, jak vysvětlil Bruenorovi, ale ty nebude snadné najít. A vzhledem k obrovskému vojsku, které pochodovalo pod nimi k Mitrilové síni, se Drizzt, Bruenor ani ádný z jejich společníků k trpasličímu komplexu v nejblií době nedostane.

Hraničář sklonil hlavu, tie a zhluboka vydechl, vzchopil se a připomněl si, e zvolil jediný moný způsob, jak zvítězit, e dolní bránu nebude snadné prolomit, ale nakonec padne bez ohledu na to, jestli se Bruenor Válečné kladivo k obráncům připojí, nebo ne. Ale tady venku s tolika drowy v tunelech si Drizzt začínal uvědomovat, jak těký úkol na sebe vzal. Jak mohl doufat, e velitele drowské armády vůbec najde?

Drizzt vak nevěděl, e není jediný, kdo se vydal na lov.

~~~

“Od Bregan D’aerthe nemáme ádné zprávy.”

Matrona Baenre seděla na létajícím disku, přemýlela o té novině i o tom, co znamená. Quenthel se chystala slova zopakovat, ale matčino hrozivé zamračení ji umlčelo.

Věta se vak nadále rozléhala myslí Matrony Baenre. “Od Bregan D’aerthe nemáme ádné zprávy.”

Baenre si uvědomila, e se Jarlaxl stáhl. Vůdce oldáků se sice tvářil statečně, ale ve skutečnosti byl velmi konzervativní a nerad riskoval druinu, kterou budoval staletí. Jarlaxl nebyl z pochodu na Mitrilovou síň nadený a popravdě se k němu připojil jen proto, e neměl na vybranou.

Stejně jako Triela, Baenřina dcera a nejblií rádkyně, doufal i oldák v rychlé a snadné vítězství a v brzký návrat do Menzoberranzanu a k nezodpovězeným otázkám. Mohla to být náhoda, e v poslední době nedostali od zvědů Bregan D’aerthe zprávy, ale Baenre tuila, e tomu tak není. Jarlaxl se stáhl, a to mohlo znamenat jediné. Zprávy, které získával od sítě lstivých pehů, ho dovedly ke stejnému závěru jako Matronu Baenre. Postup drowských vojsk se zastavil, co znamenalo, e Mitrilová síň snadno nepodlehne.

Stará Matrona matka přijala zprávy klidně, protoe si byla jistá, e jakmile se situace obrátí v jejich prospěch, přidá se Jarlaxl opět na její stranu. Samozřejmě bude muset vůdce oldáků nějak nápaditě potrestat, dát najevo, jak je pohorená, ani by ztratila cenného spojence.

Krátce poté začal vzduch v malé jeskyni, kterou si Baenre zvolila za trůnní komnatu, jiskřit kouzlem. Vichni se nervózně rozhlédli a vydechli úlevou, kdy se mezi drowskými kněkami objevil Methil.

Jeho výraz nic neprozrazoval, tvářil se odtaitě, ale byl ostraitý, jako ostatně vichni členové jeho nadpřirozeného národa. Baenre povaovala jeho nečitelný obličej za nejvíce znepokojující stránku jednání s illithidy. Nikdy nedali ani v nejmením najevo skutečné úmysly.

Uthegental Armgo je mrtvý, ozvalo se v Baenřině mysli prosté hláení.

Teď musela nasadit klidný, prázdný výraz Baenre. Věděla, e Methil oznámil zneklidňující novinu jen jí. Ostatní, předevím Zeerith a Auro’pol, které začínaly být nesmírně nervózní, se nepotřebovaly velice, velice patné zprávy dozvědět.

Obléhání Mitrilové síně postupuje dobře, pokračoval Methil dál telepaticky. Illithid se o tuto zprávu podělil i se zbytkem doprovodu, co Matrona Baenre poznala podle toho, jak se ostatním znenadání rozzářily tváře. Tunely jsou vyčitěné a k dolní bráně, kde se nyní shromaďuje a připravuje armáda.

Drowové kývali hlavami a usmívali se a Matrona Baenre jim četla mylenky stejně snadno jako Methil. Illithid se ze vech sil snail posílit upadající morálku - co byla při jednání s temnými elfy vdy nejistá věc. Illithidova první zpráva vak Baenre zneklidnila stejně jako Quenthelino hláení o mlčení Bregan D’aerthe. Uthegental Armgo padl! Co udělají vojáci Barrison del’Armgo, ivotně důleitá část armády, a se dozví, e jejich vůdce zabili?

A co Jarlaxl? napadlo Baenre. Pokud se dozvěděl, e hrubiánský bojový mistr padl, vysvětlovalo by to náhlé mlčení Bregan D’aerthe. Jarlaxl se moná obával, e posádka Barrison del’Armgo dezertuje, co by silně otřáslo řadami drowské armády.

Jarlaxl to neví a ani vojáci Druhého rodu, odvětil Methil telepaticky. Zjevně jí četl mylenky.

Baenre se podařilo udret radostný - relativně řečeno - výraz a tvářit se nadeně z toho, e se armáda blíí k dolní bráně. Jasně ale viděla potenciální nebezpečí, sérii událostí, které by mohly u tak otřesenou soudrnost armády i aliance zničit a připravit ji úplně o vechno. Měla pocit, jako by se vrátila zpět do časů naprostého chaosu, který v Menzoberranzanu nastal těsně před výpravou, do časů, kdy se zdálo, e K’yorl získá navrch.

Situaci tehdy uklidnila zkáza rodu Oblodra a Matrona Baenre cítila, e něco podobného potřebuje i nyní, e potřebuje dramatické vítězství, které by zbavilo pochybností úplně vechny. Musela posílit loajalitu strachem. Znovu si vzpomněla na osud rodu Oblodra a pohrávala si s nápadem, e by podobně mohla zničit i dolní bránu Mitrilové síně. Rychle ale podobnou mylenku zamítla, protoe si uvědomila, e to, co se stalo v Menzoberranzanu, bylo ojedinělou událostí. Jetě nikdy dřív (a pravděpodobně ani později - alespoň ne tak brzy!) se Lloth nezjevila v Materiální sféře tak skvostně a plně. A k pádu rodu Oblodra přispěla Matrona Baenre pouze okrajově, stala se pouhým nástrojem boské moci Pavoučí královny.

To u se znovu nestane.

Baenre obrátila mylenky jiným, schůdnějím směrem. Kdo zabil Uthegentala? přemýlela, protoe věděla, e ji Methil “uslyí”.

Na to illithid neznal odpověď, ale bylo mu jasné, co Baenre naznačuje. Věděla, co Uthegental hledal, na čem mocnému bojovému mistrovi nejvíce záleelo. Moná nael Drizzta Do’Urdena.

Pokud ano, znamenalo to, e Drizzt Do’Urden je v dolních tunelech, a ne za barikádami v Mitrilové síni.

Vydáváte se nebezpečnou cestou, varoval Methil dřív, ne mohla Baenre vůbec začít přemýlet o tom, jaká kouzla by jí pomohla odpadlíka najít.

Matrona Baenre přela poznámku bez povimnutí. Byla První matrona matka Menzoberranzanu, Llothin nástroj, a dokázala snadno zničit kadého drowa ve městě, kadou Matronu matku, kadého kouzelníka i bojového mistra. Ano, její plán je skutečně nebezpečný - pro Drizzta Do’Urdena.

~~~

Nejničivějí silou bylo trpasličí vojsko ve středu obranné linie, velký zástup zpívajících válečníků, kteří buili do goblinů i orků těkými kladivy a sekyrami a v tlupách se vrhali na obrovské minotaury a strhávali je k zemi.

Ale na východním konci Strácova údolí byl tlak ze vech stran příli veliký. Rytíři na koních cválali sem a tam podél barbarské linie, posilovali řady v místech, kde hrozil průlom, a díky jejich včasné pomoci linie drela. I tak byli Berktgarovi lidé nevyhnutelně zatlačováni zpátky.

Ve Strácově údolí se hromadila těla koboldů a goblinů, za kadého obránce jich padlo dvacet. Ale drowové si mohli podobné ztráty dovolit, vlastně s nimi počítali, a Berg’inyon pozoroval spolu s ostatními jezdci Baenre bojitě klidně a z dálky s vědomím, e čas masakru se blíí. Uvědomil si, e obránci začínají být unavení. Z minut se stala hodina, z hodiny dvě a útok nepolevoval.

Obranná linie ustupovala a vysoká východní stěna Strácova údolí za jejich zády u nebyla daleko. A skály zastaví ústup obránců, zasadí jim drowtí kouzelníci tvrdou ránu. Berg’inyon povede následně nový útok a Strácovo údolí zbrotí dalí lidská krev.

~~~

Besnel věděl, e prohrávají, e tucet mrtvých goblinů nestál za jediný palec zatraceného území. V elfovi začalo sílit odevzdání, které mírnilo jen vědomí, e jetě nikdy nespatřil své rytíře v lepí formě. Semknuté bojové skupiny cválaly z místa na místo, rozdupávaly nepřátele, a přestoe jejich koně byli zpěnění potem a mui sotva dokázali popadnout dech, zpívali válečnou píseň a nevzdávali se, nepolevovali.

Cítil pochmurné zadostiučinění, ale i velkou starost. Obával se nejen o své mue, nýbr i o Alustriel, která u se znovu neobjevila. Elf obrátil pozornost k Berktgarovi a uasl. Barbar se oháněl obrovským Bankenfuere a flamberge hučel a stínal vechny nepřátele, kteří byli natolik poetilí, aby se k obrovskému mui přiblíili. Berktgara smáčela od hlavy k patě krev, přičem velká část byla jeho, ale pokud cítil vůbec nějakou bolest, nedával to najevo. Zpíval a bojoval za slávu Tempa, boha bitvy, a jeho nepřátelé umírali.

Besnel si říkal, e pokud drowové zvítězí a dobudou Mitrilovou síň, pak nejtragičtějím důsledkem bude, e legenda o činech mocného Berktgara Odváného neopustí Strácovo údolí.

Oslnivý záblesk po straně vytrhl elfa ze zamylení. Zadíval se tím směrem a spatřil Regwelda Harpela obklopeného tuctem mrtvých nebo umírajících hořících goblinů. Magický oheň, poskakující zelené a rudé plameny, pohltil i Regwelda se Skokanem, ale kouzelník ani jeho neobvyklý oř si toho nevímali a bojovali dál. Plameny se naopak staly zbraní, nástrojem Regweldova vzteku, kdy se Skokanem odskočil o tucet yardů dál a přistál u nohou dvou obrovských minotaurů. Rudé a zelené plameny se rozhavily doběla, přeskočily z kouzelníka na netvory a rozlily se po nich. Skokan se vymrtil do vzduchu a Regweld se tak ocitl oklivým řvoucím minotaurům tváří v tvář. Tasil hůlku a vypálil po netvorech výboje zelené energie.

Potom Regweld zmizel, odskákal k dalí bitce a nechal za sebou vrávorající, hořící minotaury.

“Pro dobro veho dobrého lidu!” vykřikl Besnel a zvedl meč vysoko do vzduchu. Jednotka se kolem něj shlukla a znovu vyrazila do dunivého útoku. Tentokrát se vřítila rovnou do zástupu koboldů. Rozpráila je a dostala se k semknutému davu větích nepřátel, kteří jejich útok zastavili. Stříbrní rytíři se v sedlech oháněli meči a sekali nepřátele na kusy.

Besnel byl astný. Ovládl ho pocit zadostiučinění, spokojenosti a spravedlnosti. Elf z celého srdce věřil ve Stříbroluní, v motto, které při kadé příleitosti ířil dál.

Necítil smutek, kdy si hrot goblinského otěpu nael cestu jeho plátovou zbrojí a zabodl se mu mezi ebra a do plíce. Zavrávoral v sedle a nějak se mu podařilo vytrhnout otěp z rány.

“Za dobro dobrého lidu!” vykřikl ví silou. V tu chvíli se vedle jeho koně objevil goblin a sekl po něm mečem.

Besnel sebou trhl bolestí, kdy sklonil meč, aby úder zastavil. Ovládla ho slabost a chlad. Sotva si viml, e mu meč vyklouzl z ruky a zazvonil o zem.

Dalí goblinův úder způsobil rytíři ránu na stehně, protoe drowská zbraň protnula Besnelovu zbroj a zanechala mu na kůi krvavý rám.

Goblin zavýskl, potom odlétl stranou, protoe ho smetl mocný Bankenfuere.

Berktgar zachytil Besnela volnou rukou, kdy rytíř sklouzl ze sedla. Barbar se náhle cítil, jako by se bitvě vzdálil, jako by se vzneeným elfem osaměl na nějakém oputěném místě. Vude okolo nich rytíři dál bojovali a ádný netvor se k nim nepřiblíil.

Berktgar opatrně poloil Besnela na zem. Elf na něj pohlédl prázdnýma očima.

“Za dobro veho dobrého lidu,” zaeptal Besnel, ale díky Tempovi nebo jinému bohovi, který bitvě ve Strácově údolí přihlíel, slyel Berktgar kadé slovo.

Barbar kývl a mlčky poloil hlavu mrtvého elfa na skálu.

Potom Berktgar vstal, jetě zuřivěji se vrhl mezi nepřátele a velkým mečem si prosekával irokou cestu.

~~~

Regweld Harpel jetě nikdy nepoznal podobné vzruení. Obklopovaly ho plameny, které nepálily ani jeho, ani jeho oře, ale přenesly se na kadého, kdo se odváil přiblíit, a kouzelník tak samojediný posílil obrannou linii na jiním konci bojitě. Rychle spotřebovával kouzla, ale to Regwelda nezajímalo, protoe věděl, e najde způsob, jak být uitečný, jak zničit havě, která přila dobýt Mitrilovou síň.

Blíila se k němu skupina minotaurů s napřaenými otěpy, aby se k nim nedostaly plameny.

Regweld se usmál a vznesl se se Skokanem do takové výky, kde na něj ani minotauři s otěpy nedosáhli.

Harpel vítězoslavně zavýskl, ale pak ho umlčel blesk.

Regweld letěl, točil se a Skokan se řítil vzduchem spolu s ním.

Druhý dunivý výboj vylétl odjinud a pak třetí, který se rozdělil, aby zasáhl kouzelníka i jeho podivného oře.

Dostávali jeden zásah za druhým, a nakonec padli na skálu a zůstali nehybně leet.

K bitvě se připojili drowtí kouzelníci.

Nepřátelé zařvali a vrhli se do útoku a ani Berktgar, kterého smrt statečného elfa rozzuřila k nepříčetnosti, nedokázal s mui udret obrannou linii. Řadami nepřátel se vpřed drali jetěří jezdci a dlouhými kopími zatlačovali rytíře na koních zpátky ke skalní stěně.

~~~

Berg’inyon byl mezi prvními, kdo spatřil náhlý obrat v bitvě. Vyslal jednoho jezdce nahoru po kamenném sloupu, aby získal lepí výhled, potom obrátil pozornost ke skupině nedaleko a ukázal na severní stěnu údolí.

Nahoru, rozkázal bojový mistr znakovou řečí. Obejděte nepřátele z boku, a a je zatlačíme ke stěně, napadněte je shora.

Vojáci kývali na souhlas a po tvářích se jim rozlévaly zákeřné úsměvy, ale pak jezdec, kterého Berg’inyon poslal na sloup, vykřikl a přeruil tak jejich veselí.

Kamenný sloup toti obivl a proměnil se v obrovského netvora. Berg’inyon a ostatní jen bezmocně přihlíeli, jak ivel srazil ruce a rozmáčkl drowa i jeho jetěra na kai.

Zpoza drowských řad na západě se ozval hlasitý lomoz a i přes dunění svirfneblijského útoku byl slyet výkřik “Bivrip!”, kterým Belwar Svárlivec aktivoval magii mitrilových rukou.

~~~

Trvalo dlouho, ne si Berktgar a ostatní obránci na východním konci Strácova údolí uvědomili, e jim ze západu přispěchali na pomoc spojenci. Zpráva se ale nesla bojitěm, probouzela naději v obráncích a strach v útočnících. Goblini a temní elfové, kteří bojovali u východní stěny, se začali ohlíet a přemýleli, jestli se neblíí katastrofa.

Berktgarovi se podařilo sehnat lidské obránce: dvě třetiny barbarů, méně ne sto Stříbrných rytířů, dvacítku jezdců z Dlouhého Sedla a jen dva mue z Nesmé. Jejich řady prořídly, ale vrátil se jim duch, linie drela, a dokonce začala postupovat za davem trpaslíků zpět do středu Strácova údolí.

Brzy poté se v údolí rozpoutal naprostý chaos a řady nepřátel se promísily. Na západě se svirfneblijtí kněí postavili drowským kouzelníkům a Belwarovi válečníci zaútočili na drowské linie. Drowové a svirfnebli byli nejzavilejí, nejstarí nepřátelé. A toté se dalo říct i o trpaslících a goblinech, kteří se do sebe pustili ve východní části údolí.

Tak to pokračovalo celou divokou, děsivou noc. Berg’inyon Baenre se do boje skoro nezapojil, drel zpátky i hlavní část elitních jetěřích jezdců a pouil obrovskou masu otroků k tomu, aby obránce vyčerpal. I poté co nečekaně dorazilo malé, ale mocné svirfneblijské vojsko, se drowům brzy znovu podařilo obrátit bitvu ve svůj prospěch.

“Zvítězíme,” slíbil Baenre vojákům okolo. “A jak se potom budou bránit trpaslíci za západní bránou?”

28

ODHALENÍ

Quenthel Baenre seděla před výklenkem ve stěně malé jeskyně a hleděla do tůňky. Zamourala, protoe se větecká tůňka rozjasnila, jak na Povrchu nastal úsvit a nebe na východ od Čtvrtého vrchu se rozzářilo.

Quenthel zadrela dech, i kdy touila vykřiknout zoufalstvím. Na opačné straně komnaty prováděla Matrona Baenre podobné kouzlo. Zaklínadly se jí podařilo vytvořit hrubou mapu oblasti, potom očarovala malé pírko. Pustila se do odříkávání zaklínadla, vyhodila pírko do vzduchu a foukla do něj. “Drizzt Do’Urden,” zaeptala, znovu do peříčka foukla a to se sneslo na pergamen. Po Baenřině tváři se rozlil iroký, zlý úsměv, kdy pírko, magický kompas, přistálo a pičkou ukázalo na tunely nedaleko.

Baenre poznala, e měla pravdu. Drizzt Do’Urden se skutečně nacházel v tunelech vně Mitrilové síně.

“Odcházíme,” prohlásila Matrona matka nečekaně a překvapila tak vechny v komnatě.

Quenthel se nervózně ohlédla přes rameno, protoe se vylekala, e matka spatřila obraz ve větecké tůni. Zjistila ale, e jí výhled blokuje zachmuřená Bladen’Kerst, která se mračila na ni i na scénu v tůňce.

“Kam jdeme?” zeptala se Zeerith, je stála uprostřed jeskyně, nahlas a podle tónu jejího hlasu bylo očividné, e doufá, e Matrona Baenre nala způsob, jak patovou situaci ukončit.

Matrona Baenre zváila jak tón, tak kyselý výraz druhé Matrony matky. Nebyla si jistá, jestli by Zeerith a Auro’pol, která se mračila podobně, raději slyely, e cesta do Mitrilové síně je otevřená, nebo e útok odvolává. Baenre pohlédla na nejvyí velitelky drowské armády a nedokázala říct, jestli by daly přednost vítězství, nebo ústupu.

Zřejmá připomínka nejistého spojenectví Baenre rozčílila. Přála si je obě propustit, nebo jetě lépe na místě popravit. Ale uvědomila si, e nemůe. Pro morálku armády by to bylo smrtící. A kromě toho chtěla, aby se alespoň jedna stala svědkem její slávy, toho, jak obětuje Drizzta Do’Urdena Lloth.

“Ty půjde k dolní bráně a zkoordinuje a posílí útok,” poručila Baenre ostře Zeerith, protoe se rozhodla, e je příli nebezpečné nechat je i nadále pospolu. “A Auro’pol mě doprovodí.”

Auro’pol se neodváila poloit očividnou otázku, ale Baenre jí ji přesto vyčetla z tváře.

“Máme práci ve vnějích tunelech,” prozradila jen Matrona Baenre.

Berg’inyona brzy zastihne úsvit, řekla Quenthel sestře znakovou řečí.

Bladen’Kerst byla vdy rozzlobená, ale teď přímo soptila vzteky. Odvrátila se od Quenthel a od neádoucích obrázků ve větecké tůni a pohlédla na matku.

Ne ale mohla promluvit, ozval se jí a Quenthel v mysli hlas. Neříkejte nic patného o bitvě, varoval Methil. Zeerith s Auro’pol u tak zvaují dezerci.

Bladen’Kerst informaci a její důsledky zváila a moudře se rozhodla mlčet.

Velitelská skupina se tedy rozdělila. Zeerith zamířila s oddílem elitních vojáků na východ k Mitrilové síni a Matrona Baenre vedla Quenthel, Bladen’Kerst, Methila, půl tuctu válečnic a spoutaného Gandaluga na jih, k místu, které na mapě označilo kouzelné pírko.

~~~

V jiné sféře, v edé mlze, bahně a odporném zápachu Propasti, pozoroval Errtu dění v zrcadle, které Lloth vykouzlila v houbě naproti trůnu.

Velký balor neměl radost. Pochopil toti, e se Matrona Baenre vydala na lov Drizzta Do’Urdena, a věděl také, e Baenre odpadlíka pravděpodobně rychle najde a zničí.

Tanar’ri začal avnatě klít a vechny nadávky patřily Lloth, která mu slíbila svobodu - a tu mu mohl dát jen Drizzt Do’Urden.

A jako by to nestačilo, pustila se Matrona Baenre vzápětí znovu do kouzlení, otevřela mezisférickou bránu do Propasti a povolala mocného glabrezu, který jí měl při lovu pomoci. Errtu dospěl díky své zvrácenosti a neustálé podezřívavosti k závěru, e ho tím chce jen týrat, e se rozhodla povolat jednoho z jeho nohsledů, aby poruila dohodu. Uvaovali tak vichni tanar’ri i jiná odporná stvoření Propasti, a to včetně samotné Lloth. Tito tvorové nikomu nevěřili, protoe i jim mohl uvěřit jen skutečný hlupák. A vichni do jednoho byli v konečném důsledku sobci. V Errtuových očích se ve točilo jen kolem něj, nebo mu na ničem jiném nezáleelo. Proto nepovaoval Baenřino vyvolání za náhodu, nýbr za dýku, kterou Lloth vrazila do Errtuova černého srdce.

Errtu se dostal k otevřené bráně první. I kdyby nebyl k Propasti připoután, nemohl jí projít, protoe Baenre se v podobných kouzlech vyznala a při zaklínání povolala konkrétního tanar’ri. Ale Errtu čekal a byl připraven, kdy glabrezu vystoupil z vířící mlhy a vydal se k otevřenému, hořícímu portálu.

Balor vyskočil, práskl bičem a chytil glabrezu za pai. Glabrezu nebyl malý démon, proto se otočil, aby útok oplatil, ale zastavil se, kdy poznal, e Errtu nechce v útoku pokračovat.

“Je to klam!” zařval Errtu.

Glabrezu nahrbil dvanáctistopou postavu, úzkostně zacvakal klepety a poslouchal.

“To já měl vstoupit do Materiální sféry,” pokračoval Errtu.

“Byl jsi zapuzen,” prohlásil glabrezu věcně.

“Lloth slíbila, e to změní!” odsekl Errtu a glabrezu podřepl, jako by očekával útok.

Ale Errtu se rychle uklidnil. “Slíbila, e se budu moct vrátit a vzít s sebou armádu tanar’ri.” Errtu se znovu odmlčel. Improvizoval, ale v mysli se mu začínal líhnout plán.

Baenre znovu zavolala a glabrezu musel vynaloit silnou vůli, aby zářícímu portálu odolal.

“Povolí ti jedinou kořist,” řekl Errtu rychle, protoe viděl, e glabrezu váhá.

“Jedna je lepí ne ádná,” odvětil glabrezu.

“I kdyby její smrt zhatila můj návrat do Materiální sféry?” zeptal se Errtu. “I kdyby to znamenalo, e se nebudu moct vrátit a vzít tě s sebou jako svého generála, e nebudeme moct zmasakrovat ubohé národy?”

Baenre znovu zavolala a tentokrát nebylo pro glabrezu těké ji ignorovat.

Errtu zvedl velké ruce, aby glabrezu naznačil, e má chvíli počkat, potom se rozběhl do mlhy, aby přinesl něco, co mu nedávno daroval jeden z meních démonů, pozůstatek Času svárů. Vzápětí byl zpátky a nesl kovovou truhlici, která ukrývala zářící černý safír. Sotva ho Errtu zvedl do vzduchu, plameny magické brány skoro pohasly. Errtu rychle vrátil drahokam zpět do truhlice.

“A nastane správný čas, otevři ji, můj generále,” poručil balor.

Hodil skříňku glabrezu, i kdy si stejně jako druhý démon nebyl jistý, jak celá věc dopadne. Nakonec Errtu pokrčil mocnými rameny, protoe nic jiného udělat nemohl. Mohl démonovi zabránit na Baenřino zavolání odpovědět, ale čeho by tím dosáhl? Baenre sotva potřebovala glabrezu, aby se s Drizztem Do’Urdenem, obyčejným válečníkem, vypořádala.

Z Materiální sféry se znovu ozvalo volání a tentokrát glabrezu odpověděl, proel branou a připojil se k lovecké druině Matrony Baenre.

Errtu sledoval, jak se portál zavřel. Dalí brána do Materiální sféry ztracena, dalí brána, kterou nemohl projít. Balor udělal ve, co se dalo, a netuil, jestli to bude stačit, i kdy mu na tom tolik záleelo. Vrátil se zpět na houbový trůn, aby se díval a čekal.

A doufal.

~~~

Bruenor vzpomínal. V tichých tunelech se nepohybovali ádní nepřátelé, proto se osmý král Mitrilové síně zastavil a vzpomínal. Venku určitě brzy nastane úsvit, dalí ostrý, chladný den. Ale bude to poslední den klanu Válečného kladiva?

Bruenor pohlédl na čtveřici přátel, která rychle pojedla a odpočívala. Ani jeden nebyl trpaslík.

A přesto neměl Bruenor Válečné kladivo lepích přátel: Drizzta, Catti, Regise, a dokonce i Guenhwyvar. Trpasličího krále poprvé napadlo, e je to zvlátní. Ne e by trpaslíci ostatní národy nenáviděli, ale obvykle se jich stranili. Jako třeba generál Dagna, který by, kdyby mohl, vykopl Drizzta z Mitrilové síně a sebral Catti Taulmaril a pověsil zbraň zpátky do Dumathoiny síně. Dagna nevěřil nikomu, kdo nebyl trpaslík.

A přesto tu Bruenor seděl se čtyřmi přáteli, z nich ádný nebyl trpaslík, a bojovali spolu v nejtěí a nejnebezpečnějí bitvě za svobodu Mitrilové síně.

Jejich přátelství hřálo starého trpasličího krále u srdce, ale vzbudilo v něm i jiné pocity.

Přimělo ho to vzpomenout si na Wulfgara, barbara, kterého měl rád jako syna a jen by se oenil s Catti a stal se jeho zetěm, sedm stop vysokým princem Mitrilové síně. Bruenor jetě nikdy nepoznal takový al, jako kdy Wulfgar padl. Moná měl před sebou jetě celé století, ale v těkých týdnech, kdy truchlil pro Wulfgara, cítil, e stojí na prahu smrti a uvítal by ji.

Ale u ne. Stále se mu po Wulfgarovi stýskalo - jeho edé oko se pokadé, kdy na vzneeného válečníka pomyslel, zamilo - byl ale osmým králem a vůdcem hrdého, silného klanu. Bruenorův al se přehoupl přes odevzdanost a proměnil se ve vztek. Temní elfové se vrátili, stejní temní elfové, kteří zabili Wulfgara. Byli to stoupenci zlé Lloth a chtěli, jak se zdálo, zabít Drizzta a zničit celou Mitrilovou síň.

Bruenor té noci smočil sekyru v krvi nejednoho drowa, ale jeho vztek stále nebyl uspokojen. Naopak sílil a bublal. Drizzt slíbil, e se vydají na lov vůdce nepřátel, kněky, která má útok na svědomí, a Bruenor potřeboval, aby hraničář slib dodrel.

Bruenor po větinu boje i během příprav na válku mlčel. A mlčel i teď, nechával Drizzta a pantera jít v čele, a kdykoli se rozpoutala bitka, nael mezi přáteli své místo.

Během krátkých okamiků klidu a odpočinku si Bruenor viml, jak po něm přátelé pokradmu pokukují. Určitě se obávali, e se zase trápí, e nebojuje celým srdcem. Nic nemohlo být vzdálenějí pravdě. Drobné arvátky ale pro Bruenora nic neznamenaly. Mohl by zabít sto - tisíc! - drowských vojáků a ani to by neulevilo jeho bolesti a vzteku. Ale kdyby se dostal ke kněce, která za vím stojí, kdyby ji mohl rozsekat na kusy a utnout nepřátelské síle hlavu…

Moná by Bruenor poznal klid a mír.

Osmý král Mitrilové síně se netrápil. etřil energii a hromadil v sobě vztek. Čekal na okamik, kdy jeho pomsta bude nejsladí.

~~~

Baenřina skupina s obrovským glabrezu v zádech se znovu vydala na cestu a Matrona matka je vedla směrem, který jí ukázalo kouzlo, kdy jí Methil telepaticky oznámil, e Auro’pol a Zeerith neustále přemýlejí o její smrti. Pokud se Zeerith nepodaří najít způsob, jak dolní bránu Mitrilové síně vyrazit, plánovala zorganizovat ústup. A Auro’pol podle Methila v tu chvíli zvaovala i to, jestli by měla anci obrátit celou armádu proti Baenre.

Osnují proti mně úklady? chtěla Baenre vědět.

Ne, odvětil Methil upřímně, ale kdy zemřete, s radostí se vrátí do Menzoberranzanu a zavedou nový pořádek.

Methilovy zprávy nebyly popravdě nečekané. Baenre nepotřebovala číst mylenky, aby viděla, jak nervózní a rozzlobené Matrony matky menzoberranzanského Čtvrtého a Pátého rodu jsou. A kromě toho čelila Baenre podobné nenávisti od svých poddaných, rádoby spojenců, jakým byla například Mez’Barris Armgo, a dokonce i od vlastních dcer, po celý dlouhý ivot. Taková byla cena za postavení První matrony matky chaotického a árlivého Menzoberranzanu, města neustále zmítaného válkou se sebou samým.

Auro’poliny úvahy se daly očekávat, ale jejich potvrzení nervózní Matronu Baenre jetě víc pobouřilo. Zákeřná Baenre byla toti přesvědčená, e nebojují v obyčejné válce. Byla to Llothina vůle a Baenre byla jen nástrojem Pavoučí královny. Byla na vrcholu moci a těila se nejvyí Llothině přízni. Jak se Auro’pol se Zeerith odvaují smýlet tak rouhačsky? zuřila První matrona matka.

Střelila po Auro’pol vzteklým pohledem a ta si jen odfrkla a odvrátila se - co byla moná ta nejhorí věc, jakou mohla udělat.

Baenre vydala telepaticky rozkaz Methilovi a ten ho předal glabrezu. Létající disky zrovna bok po boku zahýbaly za roh a následovaly Baenřiny dcery, kdy Auro’pol popadla za tíhlý pas velká klepeta a strhla ji z disku. Mocný glabrezu ji lehce zvedl do vzduchu.

“Co to má znamenat?” vztekala se Auro’pol a marně se zmítala.

“Chce mě vidět mrtvou,” odvětila Baenre.

Quenthel s Bladen’Kerst si pospíily zpět a obě je okovalo, e matka tak otevřeně zakročila proti Auro’pol.

“Chce mě vidět mrtvou,” informovala Baenre dcery. “Ona i Zeerith věří, e by na tom byl Menzoberranzan lépe bez Matrony Baenre.”

Auro’pol pohlédla na illithida, který ji očividně prozradil. Baenřiny dcery spřádaly během dlouhého, namáhavého pochodu podobně zrádné mylenky, proto se k Methilovi rovně otočily.

“Matrona Auro’pol je tu, aby se stala svědkem vaeho slavného vítězství,” ozvala se Quenthel. “Stane se svědkem odpadlíkovy smrti a pochopí, e Lloth stojí na naí straně.”

Auro’polina tvář se při tom prohláení uklidnila a znovu se začala zmítat ve snaze vysvobodit se z tanar’riho sevření.

Baenre se na protivnici nenávistně zadívala, ale Auro’pol byla drzá a do konce a podmračený pohled jí opětovala. Věřila, e má Quenthel pravdu. Baenre ji potřebuje. Kdy se postaví za ni a za její válku, upevní tak i Zeerithinu loajalitu a drowská armáda bude o to silnějí. Baenre byla zákeřná stařena, byla ale také vypočítavá a odmítala ztratit třeba jen střípek moci, jen aby dosáhla osobního uspokojení. Důkazem byl Gandalug Válečné kladivo, který il, i kdy Baenre musela během dlouhých staletí nejednou cítit nutkání vyrvat mu srdce z těla.

“Matrona Zeerith bude mít jistě radost, a se doslechne o smrti Drizzta Do’Urdena,” řekla Auro’pol a uctivě sklopila oči. Věřila, e podřízené gesto bude stačit.

“Hlava Drizzta Do’Urdena pro ni bude dostatečným důkazem,” odvětila Baenre.

Auro’pol rychle vzhlédla a i Baenřiny dcery se k matce překvapeně otočily.

Baenre je vechny ignorovala. Předala zprávu Methilovi a ten dále glabrezu a obrovská klepeta se začala svírat kolem Auro’polina pasu.

“Nemůete to udělat!” protestovala Auro’pol a lapala po dechu. “Lloth je se mnou! Oslabíte vlastní taení!”

Quenthel z celého srdce souhlasila, ale mlčela, protoe si uvědomovala, e glabrezu má jedno klepeto pořád volné.

“Nemůete to udělat!” vřískala Auro’pol. “Zeerith se…” Její slova umlčela bolest.

“Drizzt Do’Urden tě zabil dřív, ne já zabila Drizzta Do’Urdena,” vysvětlila Matrona Baenre. “Je to dokonalé vysvětlení a odpadlíkova smrt bude o to sladí.” Baenre kývla na glabrezu a klepeta se zařízla do masa a kostí.

Quenthel se odvrátila. Krutá Bladen’Kerst ale ve sledovala se irokým úsměvem na tváři.

Auro’pol se pokusila naposledy zakřičet, proklít Baenre, ale praskla jí páteř a ona ztratila vechnu sílu. Klepeta scvakla a tělo Auro’pol Dyrr dopadlo ve dvou kusech na zem.

Bladen’Kerst radostně vykřikla, protoe ji matčina ukázka moci nadchla. Quenthel ale bojovala s pobouřením. Baenre překročila nebezpečnou mez. Zavradila Matronu matku a tím pokodila taení na Mitrilovou síň. Udělala to jen z osobních důvodů. Quenthel byla z celého srdce oddána Lloth, proto s takovou hloupostí nemohla souhlasit, a její mylenky se velmi podobaly těm, které přivodily Auro’pol Dyrr krutou smrt.

Obrátila zuřivý pohled k Methilovi, protoe si uvědomovala, e jí čte mylenky. Zradí i ji?

Ze vech se sil soustředila. Tohle není Llothina vůle! zakřičela v duchu na Methila. Pavoučí královna u dál za matkou nestojí.

To pomylení znamenalo pro Methila, který byl illithidským vyslancem v Menzoberranzanu, ne poddaným Matrony Baenre, víc, ne Quenthel tuila, a nesmírně se jí ulevilo, kdy si Methil nechal její mylenky pro sebe.

~~~

Guenhwyvar přitiskla ui k hlavě a i Drizztovi se zdálo, e slyel v dálce tlumený výkřik. U celé hodiny se nesetkali ani s nepřáteli, ani se spojenci, a hraničář byl přesvědčený, e v dalí skupině temných elfů, na kterou narazí, bude nejvyí kněka a velitelka armády.

Pokynul ostatním, a postupují opatrně, a znovu se vydali na cestu s Guenhwyvar v čele. Drizzt se vrátil zpět k instinktům, které získal v Temných říích. Opět se stal lovcem, jen přeil deset let sám v divočině. Často se ohlíel po Bruenorovi, Regisovi a Catti, kteří se sice pohybovali, jak nejtieji mohli, Drizztovy bystré ui je ale i přesto vnímaly jako pochodující armádu ozbrojených vojáků. Dělalo mu to starosti, protoe věděl, e jejich nepřátelé budou mnohem tií. Napadlo ho, e by mohl ostatní předběhnout a spolu s Guenhwyvar se vydat na lov sám.

Ihned tu mylenku ale zavrhl. Byli to jeho přátelé a nikdo si nikdy nemohl přát lepí spojence.

Proplíili se úzkým tunelem a vklouzli do komnaty, která se otvírala napravo i nalevo do ířky, protějí stěna vak nebyla daleko. Strop tu byl vyí ne v tunelu, ale na několika místech z něj visely skoro a k podlaze dlouhé stalaktity.

Guenhwyvar znovu přitiskla ui k hlavě a zastavila se ve vchodu. Drizzt zůstal stát vedle ní a přepadl ho stejný brnivý pocit.

Nepřítel byl blízko, velmi blízko. Válečnické instinkty, kterým se nemohly normální smysly vyrovnat, drowskému hraničáři napověděly, e nepřítel je prakticky přímo před nimi. Dal znamení trojici za sebou, potom s panterem pomalu a opatrně vklouzl do komnaty a plíili se podél pravé stěny.

Vzápětí se ve vchodu objevila Catti, klesla na koleno a napnula luk. Díky čelence s Kočičím okem viděla i nejtemnějí tunel zalitý jasným hvězdným svitem, a tak přelétla pohledem komnatu a pátrala mezi shluky stalaktitů.

Brzy se k ní připojil i Bruenor a Regis zůstal stát po její levici. Půlčík zahlédl o několik stop dál ve stěně výklenek. Ukázal na sebe, potom na výklenek a začal se k němu opatrně plíit.

Ve stěně naproti vchodu se objevilo zelené světlo a zaplailo tmu. Zatočilo se ve spirále a otevřelo ve stěně díru, kterou do jeskyně vplula na létajícím disku Matrona Baenre v doprovodu dcer, vězně a illithida.

Drizzt vyzáblou stařenu ihned poznal a pochopil, e jeho nejhorí obavy se staly skutečností. On i jeho přátelé čelili obrovské síle, proti které neměli ádnou anci. Napadlo ho, e by mohl zaútočit přímo na Baenre, ale uvědomil si, e na této straně komnaty nejsou s Guenhwyvar sami. Koutkem bystrého oka zachytil Drizzt pohyb mezi stalaktity.

Catti vypálila stříbrný íp přímo vpřed. Střela vak vybuchla v pestrobarevné, nekodné jiskry, protoe nedokázala proniknout magickými títy První matrony matky.

Regis uskočil do výklenku a vykřikl bolestí, jak ho zasáhla magická ochrana. Přes půlčíka se přelila magie, jiskřila a trhala s ním ze strany na stranu, a bezvládně klesl na zem a kudrnaté vlasy se mu najeily na hlavě.

Guenhwyvar skočila na drowskou válečnici, která se snesla vpravo od stropu. Drizzt znovu zváil přímý útok na Baenre, kdy tu ho znenadání napadly tři elitní strákyně, které si pospíily z úkrytů a obklíčily ho. Drizzt zavrtěl odmítavě hlavou. Okamik překvapení patřil nepřátelům, ne jim. Věděl, e je drowové čekali a uspořádali na ně stejný lov jako oni na drowy. A byla tu samotná Matrona Baenre!

“Utíkejte!” zakřičel Drizzt na přátele. “Utečte odsud!”

29

KRÁL PROTI KRÁLOVNĚ

Dlouhá noc přela v ráno a temní elfové znovu získali v bitvě o Strácovo údolí navrch. Zdálo se, e Berg’inyon měl pravdu a odpor byl skutečně marný, a to i s trpasličí a svirfneblijskou pomocí. Řady drowů postupně obklíčily svirfnebli a zatlačily obrannou linii na východě zpět ke skalní stěně.

Ale pak se to stalo.

Po dlouhé noci bojů, po hodinách pečlivé strategie, kdy Berg’inyon drel kouzelníky zpátky a jetěří jezdce vyuíval jen v přesně daných okamicích, ani je zapojil do boje, se dokonalé plány mocných drowů zhroutily.

Nebe nad horami na východ od Strácova údolí se rozjasnilo a postříbřené títy ohlásily příchod úsvitu. Pro drowy a dalí tvory Temných říí to nebylo nic nepodstatného.

Jeden z drowských kouzelníků, který se zrovna chystal bleskem smést nejblií nepřátele, přeruil zaklínání a vykouzlil místo toho kouli temnoty nad hřebenem, zpoza něj začalo vykukovat slunce, aby jeho zář zatemnil. Kouzlo se ale nepovedlo, jen se v dálce objevila černá tečka, a zatímco kouzelník moural do oslepujícího svitu a přemýlel, co by mohl vyzkouet dál, obránci ho strhli na zem a rozsekali.

Dalí drow bojoval s trpaslíkem a u ho skoro přemohl. Tolik se soustředil na zabíjení, e si úsvitu neviml - dokud se slunce nevyhouplo nad obzor a bolestivě mu neseehlo citlivé oči. Oslepený, vyděený temný elf kolem sebe sekal a sekal, ale k protivníkovi se ani nepřiblíil.

Potom ucítil v plicích pálivou bolest.

Vichni temní elfové u v minulosti viděli svět v normálním spektru, ale jetě nikdy ne tak jasně, v tak ostrém světle, jetě nikdy nespatřili tak bohaté, ivé barvy. Slyeli o stralivém slunečním svitu. Berg’inyon spatřil východ slunce jen jednou před mnoha lety, kdy prchal s drowskými nájezdníky do bezpečí temných tunelů a ohlédl se přes rameno. Bojový mistr a jeho vojáci teď nevěděli, co očekávat. Spálí je slunce stejně, jako je oslepilo? Starí drowové je ujistili, e ne, stanou se ale za denního světla zranitelnými, protoe jas slunečních paprsků posílí jejich nepřátele.

Berg’inyon svolal jednotky do semknutých bojových formací a pokusil se je přeskupit. Bojový mistr věděl, e stále mohou zvítězit, za nenadálý zvrat událostí vak draze zaplatí. Temní elfové dokázali bojovat i poslepu, ale Berg’inyon se obával něčeho víc ne jen ztráty zraku. Bál se, e vojáci ztratí odvahu. Vojsko nemělo s paprsky, které na ně přes vrcholky hor dopadaly, ádné zkuenosti. Otevřené noční nebe a klenba s nedosaitelnými hvězdami byly samy o sobě dost děsivé, ale svítání probouzelo v drowech čirou hrůzu.

Berg’inyon se rychle poradil s kouzelníky, aby zjistil, jestli nemohou východ slunce nějak zastavit. To, co se dozvěděl, ho ale vylekalo stejně jako pekelné světlo. Drowtí kouzelníci ve Strácově údolí měli oči i na jiných místech a začínali si mezi sebou eptat, e temní elfové v tunelech dezertují, e drowové, kteří byli zastaveni u východní brány, ustoupili od Mitrilové síně a prchli do hlubích chodeb na východní straně Čtvrtého vrchu. Berg’inyon hned pochopil, co to znamená. Drowové utíkali zpět do Menzoberranzanu.

Berg’inyon nemohl důsledky hláení ignorovat. Aliance mezi temnými elfy byly nestálé a bojový mistr mohl jen hádat, jak moc se dezerce rozířila. Navzdory úsvitu Berg’inyon věřil, e jeho vojsko dokáe ve Strácově údolí zvítězit, e prolomí západní dveře, ale napadlo ho, co asi najdou v Mitrilové síni, a do ní vniknou.

Matronu Baenre a její spojence? Krále Bruenora, odpadlíka Drizzta a armádu trpaslíků připravenou k boji? To pomylení se ustaranému bojovému mistrovi vůbec nelíbilo.

A tak toho dne nezvítězila ve Strácově údolí početní přesila. Nezvítězily tu Berktgarova či Besnelova odvaha, prudkost Belwara a jeho gnómů či moudrost Pařízky Ostrého drápu. Ne, temné elfy porazil úsvit a nedůvěra ve vlastních řadách, nesoudrnost a oprávněný strach, e posily nedorazí, protoe kadý drowský voják, od Berg’inyona a po nejniího poddaného, věděl, e spojenci by je bez dlouhého rozmýlení opustili a nechali napospas masakru.

Nikdo se Berg’inyonovi Baenre nevzepřel, kdy vydal rozkaz k ústupu ze Strácova údolí. Jetěří jezdci, kterých byly jetě stále tři stovky, vyrazili vzhůru po strmé severní stěně a nechali za sebou nepřátele i spojence.

Vzduch ve Strácově údolí vibroval strachem a vzruením, zvuky boje ale rychle utichly a rozhostilo se straidelné ticho, které jen tu a tam přeruil výkřik agónie. Berktgar Odváný stál s Pařízkou Ostrým drápem a Terienem Doucardem, novým velitelem Stříbrných rytířů, po boku a jejich vítězní vojáci napjatě čekali za nimi.

Deset stop od nich stál v čele prořídlého zástupu svirfnebli Belwar Svárlivec. Nejctihodnějí tolmistr drel v náručí tělo vzneeného Firbla, jednoho z mnoha svirfnebli, kteří toho dne zemřeli daleko od domova, a přesto při jeho obraně.

Nevěděli, co si o sobě mají myslet, skoro sedm stop vysoký barbar a gnóm, který mu dosahoval sotva do pasu. Neznali společnou řeč a nevěděli, jak jeden druhému nabídnout přátelství.

Jednu věc měli ale společnou, a to těla nenáviděných nepřátel i milovaných bliních navrená ve Strácově údolí.

~~~

Po Drizztových paích a nohách se rozlil kouzelný oheň, který z něj udělal jetě lepí cíl. Zareagoval tím, e kolem sebe vykouzlil kouli temnoty, aby připravil nepřítele o výhodu tří na jednoho.

Hraničář tasil scimitary a cítil zvlátní nutkání, které nevycházelo ze Záblesku, nýbr z druhé čepele, ji Drizzt nael ve sluji draka Smrtidecha a která představovala zhoubu pro vechna stvoření ohně.

Scimitar byl hladový. Drizzt necítil nic podobného od…

Odrazil první útok a zasténal, protoe si vzpomněl, kdy projevil scimitar hlad naposledy. Drizzt tehdy bojoval s balorem Errtuem. Pochopil, co to znamená.

Baenre si přivedla přátele.

~~~

Catti znovu vystřelila a zamířila přímo na rozesmátou starou Matronu matku. Kouzelný íp opět vybuchl v pěkný, ale zcela neuitečný gejzír jisker. Mladá ena se otočila a chystala se dát na útěk, jak jí Drizzt poručil. Popadla otce a chtěla ho odtáhnout.

Ale Bruenor se ani nepohnul. Hleděl na Baenre a věděl, e to ona za vechno můe. Hleděl na ni a přesvědčil sám sebe, e to ona je osobně zodpovědná za smrt jeho chlapce. A potom se podíval na starého trpaslíka za ní. Připadal mu povědomý. Hluboko v srdci poznal osmý král Mitrilové síně patrona svého klanu, i kdy si to neuvědomoval.

“Utíkej!” zaječela na něj Catti a nakrátko ho vytrhla ze zamylení. Bruenor pohlédl na dceru, pak na tunel za ní.

Někde v dálce za sebou slyel zvuky boje.

V tu chvíli pouila Quenthel kouzlo a únikovou cestu jim odřízla ohnivá stěna. To odhodlanému Bruenorovi nijak zvlá nevadilo, alespoň ne v tuto chvíli. Vytrhl se Catti a obrátil se k Baenre - viděl v ní zlou temnou elfku, která zabila jeho chlapce.

Udělal krok vpřed.

A Baenre se mu vysmála.

~~~

Drizzt odrazil úder a v úkrytu temné koule ustoupil do strany příli rychle, ne aby si toho temná elfka, která ho napadla zezadu, vimla. Tvrdě zaútočila, zasáhla ale drowku, kterou Drizzt zranil, a zabila ji.

Drizzt ji zaslechl, ihned se obrátil zpátky a roztočil čepele. eně slouilo ke cti, e si jeho pohybu vimla, a odrazila první, druhý, třetí, a dokonce i čtvrtý protiútok.

Ale Drizzt se nevzdával. Věděl, e vztek je nebezpečná věc. Věděl, e se v temnotě koule ukrývá dalí nepřítel, a kdy se tedy zaměří jen na jednoho protivníka, vystaví se útoku druhého. Také ale věděl, e ho přátelé nutně potřebují, a kadý okamik, který promrhal s válečnicemi, poskytoval kněkám čas vechny je zničit.

Hraničářův pátý útok přiel zeiroka zleva a byl čistě vykryt, stejně jako estý, přímé bodnutí vpřed. Drizzt ale dál útočil a odmítal se vzdát. On i drowka věděli, e eninou jedinou ancí je její poslední spojenkyně.

Tlumený výkřik a panterovo zavrčení ji o tuto naději připravily.

Drizztův vztek sílil a ena dál ustupovala a zakopávala ve tmě. Ovládl ji strach. A právě strach způsobil, e se hlavou tvrdě uhodila o nízko visící stalaktit, kterého si měla vimnout. Potřásla hlavou, aby se vzpamatovala, podařilo se jí napřímit a zvednout meč, aby zastavila dalí z hraničářových zuřivých výpadů.

A minula.

Drizzt vak ne. Záblesk rozsekl eninu zbroj a zabodl se jí hluboko do plíce.

Drizzt vytrhl zbraň z rány a odtančil stranou.

Vzápětí koule temnoty zmizela, rozptýlila ji magie čekajícího tanar’ri.

~~~

Bruenor udělal dalí krok a rozběhl se, ihned nato ho zalila vlna ohně. Catti vykřikla, protoe si myslela, e je mrtvý.

Rozzuřená, neastná mladá ena znovu vystřelila a jeskyní srely dalí nekodné jiskry. Modré oči jí zalily slzy, take si sotva vimla, e se Bruenor po havém zásahu jen otřásl a pokračoval v útoku.

Bladen’Kerst zastavila trpaslíka tím, e ho kouzlem uvěznila v obrovské kostce magického, průsvitného slizu. Bruenor se dál pohyboval, ale tak pomalu, e to sotva bylo znát, a trojice drowských kněek se mu smála.

Catti opět vystřelila, ale tentokrát na kostku slizu. íp se zabořil do hloubky několika stop, pak zůstal nekodně viset nad otcovou hlavou.

Mladá ena pohlédla na Bruenora, na Drizzta, na stralivého dvanáctistopého démona, který se objevil vpravo, i na sténajícího Regise, jen se plazil po podlaze po její levici. Z tunelu za jejími zády sálal ár plamenů a v dálce slyela zvuky bitvy, kterým nerozuměla.

Potřebovali situaci zlomit, obrátit ji ve svůj prospěch, a Catti napadlo, e ví jak. Na okamik ji ovládla naděje. Guenhwyvar zabila kořist, s vrčením se přikrčila a chystala se skočit na tanar’ri.

Naděje ale trvala jen krátce, jakmile toti panter skočil, jedna z kněek po něm něco ledabyle hodila. Panter se uprostřed skoku rozplynul v edou mlhu a vrátil se zpět do Astrální sféry.

“Vichni tu umřeme,” zaeptala Catti. Nepřítel byl prostě příli mocný. Odhodila Taulmaril a tasila Khazid’heu. Zhluboka se nadechla, uklidnila se a připomněla si, e se u několikrát ocitla na prahu smrti. Podívala se na otce a připravila se k útoku, připravila se na smrt.

Před kostkou slizu se zavlnil vzduch. Mezi Catti a Bruenorem se zhmotnil netvor s hlavou podobnou chobotnici, klidně vykročil - ne, vznáel se - ke Catti a odhodlaný výraz na tváři mladé eny ustoupil znechucení.

Catti zvedla meč, ale pak se zastavila, protoe ji zasáhl psionický výboj, jaký jetě nikdy nepoznala.

Methil se zapojil do boje.

~~~

Berg’inyonovy jednotky se stáhly ze Strácova údolí, lomoz bitvy nechaly daleko za sebou a seskupily se nedaleko tunelů, které je zavedou zpět do Temných říí. Kus od jetěřích jezdců se otevřely mezisférické brány, z nich vystoupili drowtí kouzelníci - a temní elfové, kteří měli to těstí, e byli poblí, kdy kouzelníci brány pouili. Snaili se je dohonit také opozdilci, drowská pěchota a hrstka spojenců, nedokázali se ale v neznámém terénu na této straně hory orientovat. Jejich osud bojového mistra Baenre nezajímal.

Denní světlo sílilo a uprchlíci ze Strácova údolí se obraceli k Berg’inyonovi jako k veliteli.

“Matka se zmýlila,” prohlásil Berg’inyon bez obalu, co bylo ve společnosti, kde slovo Matron matek bylo Llothiným zákonem, doslova rouhání.

ádný drow ho na to vak neupozornil ani neprotestoval. Berg’inyon ukázal na východ a zbědované vojsko vyrazilo poraeně k vycházejícímu slunci.

“Povrch je pro obyvatele Povrchu,” řekl Berg’inyon jedné z rádkyň, která la vedle jeho oře. “Nikdy se sem nevrátím.”

“A co Drizzt Do’Urden?” zeptala se ena, protoe nebylo tajemstvím, e Matrona Baenre chce, aby její syn odpadlíka zabil.

Berg’inyon se jí vysmál, protoe ho od chvíle, kdy na vlastní oči spatřil Drizztovy výkony v Akademii, ani jednou doopravdy nenapadlo, e by se odpadlíkovi postavil.

~~~

Drizzt neviděl nic ne obrovského glabrezu, a to mu stačilo. Hraničář věděl, e na podobného protivníka není připravený, e ho mocný netvor pravděpodobně zničí.

A i kdyby démon Drizzta neporazil, zaměstná ho na dost dlouho, aby je Matrona Baenre mohla vechny zabít!

Drizzt cítil primitivní hlad svého scimitaru, čepele vykované k boji s podobnými netvory, potlačil ale nutkání zaútočit, protoe věděl, e musí najít způsob, jak se vyhnout ďábelským klepetům.

Viml si Guenhwyvařina skoku i zmizení. Dalí spojenec ztracen.

Boj skončil dřív, ne doopravdy začal, uvědomil si Drizzt. Zabili několik elitních stráců, ale to bylo vechno. Vstoupili přímo do pasti nejmocnějí eny v Menzoberranzanu, nejvyí kněky Pavoučí královny ze vech, a prohráli. Drizzta ovládla vina, potlačil ji ale a odmítl ji přijmout. Vydal se do tunelů a jeho přátelé ho doprovodili, protoe to byla jediná naděje, která Mitrilové síni zůstala. I kdyby věděl, e útoku velí samotná Matrona Baenre, vydal by se sem a neodepřel by Bruenorovi, Regisovi a Catti anci doprovodit ho.

Prohráli, ale Drizzt byl odhodlaný zasadit nepříteli krutou ránu.

“Bojuj, démone,” zavrčel na glabrezu, podřepl a roztočil čepele s úmyslem poskytnout hladovému scimitaru potravu, po ní tolik touil.

Tanar’ri se napřímil a zvedl podivnou kovovou skříňku.

Drizzt nepočkal na vysvětlení a málem tak neúmyslně zničil jedinou anci, která jemu a jeho přátelům zůstala. Kdy se tanar’ri pohnul, aby truhličku otevřel, vrhl se Drizzt do útoku, který jetě zrychlily magické chrániče, vykřikl a bodl démona přes skloněná klepeta scimitarem rovnou do břicha.

Cítil, jak scimitar saje moc.

~~~

Catti byla příli zmatená, ne aby zaútočila, příli omámená, ne aby vykřikla na protest, kdy se k ní Methil přiblíil a jeho odporná chapadla ji začala hladit po tváři. Ale pak zmatek překonal jediný hlas, hlas Khazid’hey, a zařval jí v hlavě.

Sekni!

Uposlechla, a přestoe nemířila přesně, Khazid’heovo kruté ostří se zaseklo Methilovi do ramene a skoro mu ualo pai.

Catti se vzpamatovala a volnou rukou si smetla chapadla z tváře.

Zasáhl ji dalí psionický výboj, ochromil ji, připravil ji o sílu a podrazil jí nohy. Ne ale klesla na zem, uviděla, jak sebou illithid podivně trhl a ucukl. Catti za ním spatřila vrávorajicího Regise s divoce najeenými vlasy a krví zbroceným palcátem v ruce. Zapotácel se do strany a spadl na klopýtajícího Methila.

Byl by to illithidův konec, obzvlátě kdy se Catti vzpamatovala natolik, aby se znovu pustila do boje, ale Methil s podobnou katastrofou počítal a uchoval si dostatek psionické energie na to, aby unikl. Regis zvedl palcát k dalímu úderu, místo toho ale ucítil, jak se pod ním illithid rozplývá. Zmatený půlčík vykřikl hrůzou, ucouvl a palcát jen hlasitě zařinčel o holou podlahu.

~~~

Stalo se to ve zlomku okamiku, během kterého se Bruenor nepřiblíil k nepřátelům ani o palec.

Glabrezu jetě nikdy nepoznal tak stranou bolest. Mohl Drizzta zabít. Vechny instinkty ho nabádaly, aby drzého drowa roztrhal na kusy. Vechny instinkty a najeden: děsil se Errtuovy pomsty, a by se vrátil do Propasti - a se zákeřným scimitarem zahryznutým do břicha tanar’ri věděl, e se do Propasti vrátí u brzy.

Z celého srdce touil Drizzta rozdrtit, ale byl sem poslán z jiného důvodu a zlý Errtu by výmluvy nepřijal. Glabrezu na odpadlého Do’Urdena zavrčel a čerpal útěchu alespoň z vědomí, e se Errtu brzy vrátí a ztrestá drzého drowa osobně. Natáhl ruku, strhl víko skříňky a odhalil zářící černý safír.

Hlad Drizztova scimitaru zmizel a hraničář u se nepohyboval tak rychle.

V Říích existovala místa, kde magie přestala fungovat, místa, která byla nejpalčivějí připomínkou Času svárů. Safír obsahoval negativní energii takové zóny, antimagii, která kradla magickou energii, a nedokázaly jí vzdorovat ani Drizztovy scimitary, ani chrániče, ani Khazid’hea a ani kouzla drowských kněek.

Trvalo to jen okamik, protoe důsledkem bylo i zruení kouzla, které tanar’ri povolalo do Materiální sféry, a kdy glabrezu zmizel, vzal s sebou i safír.

Na okamik pohasl oheň v tunelu za Catti. Na okamik ztratily magii Gandalugovy okovy. Na okamik zmizel sliz, který věznil Bruenora.

Trvalo to jen okamik, ale stačilo to. Gandalug, ve kterém se svářela staletí vzteku, obyčejné řetězy rozerval a Bruenor vyrazil vpřed, take kdy se kostka slizu znovu objevila, byl u za sférou jejího vlivu, útočil a řval z plných plic.

Matrona Baenre spadla potupně na zem, a kdy se magie vrátila, létající disk se jí objevil nad hlavou.

Gandalug udeřil Quenthel hřbetem ruky do tváře a odhodil ji doleva na stěnu. Potom skočil doprava a popadl Bladen’Kerstin pětihlavý hadí bič, i kdy přitom utril víc ne jedno ochromující kousnutí.

Starý trpaslík ignoroval bolest, pokračoval v útoku a vrazil do překvapené Baenřiny dcery. Natáhl se za její rameno, volnou rukou uchopil rukoje biče a pevně jí ho utáhl kolem krku. krtil ji její vlastní zákeřnou zbraní.

V jednom velkém chumlu padli na zem.

~~~

V Říích neexistoval tvor, který by byl lépe chráněn magií ne Matrona Baenre, ádné stvoření nebylo magií zatítěno před útoky lépe ne ona, dokonce ani prastarý drak se silnými upinami. Ale větinu amuletů nyní připravil o moc okamik antimagie. A v Říích neexistoval nikdo tak rozzuřený jako Bruenor Válečné kladivo, kterého pohled na starého, zmučeného trpaslíka, jeho by měl znát, připravil o vechnu soudnost. A vědomí, e jeho přátelé, e jeho drahá dcera, jsou mrtví, nebo brzy budou, jeho vztek jetě dál rozdmýchávalo. Zuřil, protoe starou kněku povaoval za ztělesnění zla, které mu sebralo syna.

Zvedl sekyru nad hlavu a al dolů, roztřítil modře zářící disk a zničil jeho kouzlo. Bruenora pálily ruce, jak ostří narazilo na jeden ze zbývajících magických títů, do zbraně se vlila energie a proudila rovnou do vzteklého krále.

Sekyra měnila barvy ze zelené na oranovou a na modrou, jak pronikala magickými ochranami, jak čirá zuřivost bojovala s mocnými kouzly. Bruenora svírala agónie, ale nepřipoutěl si ji.

Zbraň rozsekla vyzáblou pai, kterou zvedla Baenre v obraně, Baenřinu lebku, čelist i krk a zabořila se hluboko do chatrné hrudi.

~~~

Quenthel se vzpamatovala z Gandalugova těkého úderu a instinktivně se vydala sestře na pomoc. Ale pak zemřela její matka, a kněka si proto pospíila ke stěně a proběhla zeleně vykresleným portálem do chodby. Kdy bránou procházela, hodila za sebe kouzelný prach, který portál uzavřel, a stěna se znovu stala hladkou a pevnou.

Skála se ve spirále uzavírala a rychle se měnila v neprostupnou překáku.

Jen Drizzt Do’Urden, kterému na rychlosti přidaly kouzelné chrániče, proskočil otvorem dřív, ne se stačil uzavřít.

~~~

Jarlaxl a jeho poručíci byli nedaleko. Věděli, e se tunely pohybuje skupina divokých trpaslíků a vlkodlak, e společně rozdrtili jednu z elitních jednotek Baenre a rychle se blíí.

Velitel oldáků sledoval dění z výklenku, který mu poskytoval výhled na tunel za komnatou, a věděl proto, e zuřiví trpaslíci bitvu propásli. Quenthelino a vzápětí i Drizztovo zjevení mu prozradily, e obléhání Mitrilové síně právě skončilo.

Poručík po Jarlaxlově boku zvedl příruční ku a zamířil na Drizzta. Naskytla se mu dokonalá příleitost vystřelit, protoe Drizzt se plně soustředil na prchající Baenřinu dceru. Hraničář by se nikdy nedozvěděl, co ho zasáhlo.

Jarlaxl popadl poručíka za zápěstí a přinutil ho sklonit ruku. Pak ukázal na tunely za nimi, obrátil se k odchodu a jeho poněkud zmatená, ale v konečném důsledku věrná druina ho tie následovala.

Jak se vzdalovali, Jarlaxl uslyel umírající Quenthel vykřiknout: “Svatokráde!” Ječela samozřejmě do tváře Drizztu Do’Urdenovi, svému vrahovi, ale Jarlaxl si uvědomoval, e stejně dobře mohla mluvit i o něm.

Tak budi.

~~~

Úsvit byl jasný, ale studený, a vzduch jetě chladl, kdy Pařízka spolu s Terienem Doucardem, velitelem Stříbrných rytířů, plhala vzhůru po téměř kolmé stěně Strácova údolí.

“Ste si jistý?” zeptala se Pařízka Teriena, elfského míence s bohatými hnědými vlasy a pohlednými rysy, na nich ani tragédie předchozí noci nezanechala stopy.

Rytíř se neobtěoval odpovědět, jen úsečně kývl, protoe mu Pařízka poloila stejnou otázku za posledních dvacet minut u alespoň tucetkrát.

“A todle je ta stěna?” vyptávala se Pařízka dál.

Terien kývl. “Jsme blízko,” ujistil trpaslici.

Pařízka se překulila přes okraj úzké římsy, a i kdy se zády přitiskla ke stěně, nohy jí stále visely do dvě stě stop hlubokého údolí. Cítila, e by měla být tam dole a oetřovat raněné, kterých bylo tak straně mnoho, ale pokud měl rytíř pravdu, pokud se lady Alustriel ze Stříbroluní skutečně zřítila někdy tady nahoře, pak Pařízku Ostrý dráp čeká moná nejdůleitějí úkol v ivotě.

Slyela, jak se Terien namáhavě krábe nahoru. Natáhla se dolů, chytila elfského míence v podpaí a napnula mocné svaly. Snadno vytáhla tíhlého rytíře na římsu a posadila ho vedle sebe ke stěně. Elfský míenec i trpaslice těce dýchali a vyfukovali do vzduchu obláčky páry.

“Udreli sme údolí,” prohlásila Pařízka vesele a pokusila se tak zapudit z rytířovy tváře bolestný výraz.

“Stálo by vám vítězství za to, kdybyste viděla umírat Bruenora Válečné kladivo?” odvětil míenec a zuby mu v mrazivém vzduchu jektaly.

“Nevíte, jesli je Alustriel mrtvá!” odsekla Pařízka, shodila si ze zad batoh a začala se v něm přehrabovat. Chtěla s tím jetě počkat, moná dokud by se nedostali do blízkosti místa, kde se prý Alustrielin kočár zřítil.

Vytáhla z brany malou misku ze stříbřitého mitrilu a přes hlavu si přetáhla popruh vybouleného měchu na vodu.

“Pravděpodobně zmrzla,” namítl míenec sklíčeně a ukázal na měch.

Pařízka si odfrkla. Trpasličí svěcená voda nemrzla, alespoň ne Pařízčina, protoe si ji vdycky osladila kapkou kořalky. Vytáhla z měchu zátku, pustila se do rytmického zaklínání a nalévala přitom zlatavou tekutinu do mitrilové misky. Věděla, e měla těstí, protoe i kdy byl obrázek, který jí kouzlo ukázalo, rozmazaný a vzápětí zmizel, odhalil jí římsu jen o kus dál, v oblasti, kterou dobře znala.

Ihned se zase vydali na cestu a nasadili zběsilé, krkolomné tempo. Pařízka se nezdrela ani na tak dlouho, aby sebrala misku a měch. Míenec nejednou uklouzl a zachránil ho jen Pařízčin pevný stisk, a také Pařízka vícekrát uklouzla a v pádu jí zabránily jen rychlé ruce Teriena Doucarda, který hbitě zatloukal do skály skoby a zajioval jimi lano, kterým k sobě byli přivázaní.

Konečně se dostali na římsu a nali tam Alustriel, studenou a nehybnou. Jediným pozůstatkem kouzelného kočáru byla spálená mouha v místě, kde se zřítil, na samotné římse a na stěně za ní. Nezbyly po něm ani trosky, protoe ho celý tvořila magie.

Míenec si pospíil k bezvládné paní a něně si poloil Alustrielinu hlavu na pai. Pařízka rychle vytrhla z váčku u opasku zrcátko a přiblíila ho paní k ústům.

“ije!” prohlásila trpaslice a hodila batoh Terienovi. Její slova jako by vlila míenci do il ivot. Něně poloil Alustrielinu hlavu na římsu, sáhl do brany, vytrhl z ní několik silných přikrývek, do kterých paní zabalil, a začal jí rychle třít holé, studené ruce. A Pařízka se po celou dobu modlila k bohům, pronáela léčivá a zahřívací zaklínadla a propůjčovala úchvatné paní Stříbroluní vechny zbytky svých sil.

O pět minut později otevřela lady Alustriel krásné oči. Zhluboka se nadechla, otřásla se a zaeptala něco, čemu ani Pařízka, ani rytíř nerozuměli, proto se k ní míenec sklonil a přiblíil ucho k jejím ústům.

“Vytrvali jsme?”

Terien Doucard se napřímil a zazubil se. “Strácovo údolí je nae!” oznámil a Alustriel zajiskřily oči. Potom usnula a spala klidně a mírumilovně, protoe věděla, e trpasličí kněka udělá, co bude v jejích silách, aby ji udrela v teple, a byla si jistá, e a u se s ní stane cokoli, poslouila vyímu dobru.

Dobru veho dobrého lidu.

Epilog

Berg’inyona Baenre nepřekvapilo, kdy zjistil, e na něj hluboko pod Povrchem a daleko od Mitrilové síně čeká Jarlaxl s vojáky Bregan D’aerthe. Jakmile se Berg’inyon o dezerci doslechl, uvědomil si, e pragmaticky zaloený oldák bude mezi zběhlými drowy.

Methil Jarlaxla o Berg’inyonově příchodu informoval a vůdce oldáků vskutku překvapilo, e se Berg’inyon, syn Matrony Baenre a bojový mistr Prvního rodu, rozhodl dezertovat. oldák si myslel, e se Berg’inyon probojuje do Mitrilové síně a zemře jako jeho matka.

Hloupě.

“Válka je ztracená,” prohlásil Berg’inyon. Nejistě pohlédl na Methila, protoe neočekával, e tu illithida najde, e česač myslí Matronu Baenre opustí. A stejně tak ho okovala illithidova zranění, ochable visící ruka a velká díra v hlavě, ze které vytékala mozková hmota, nikdy by ho nenapadlo, e se někomu podaří Methila zaskočit a zranit ho.

“Tvá matka je mrtvá,” odvětil Jarlaxl bez obalu a odpoutal pozornost mladého Baenre od zraněného illithida. “A stejně tak obě tvé sestry a Auro’pol.”

Berg’inyon kývl, nevypadal ale překvapeně.

Jarlaxla napadlo, jestli by se měl zmínit o tom, e to Matrona Baenre zavradila Auro’pol. Ale nakonec se rozhodl ponechat si tu informaci pro sebe s tím, e ji pouije proti Berg’inyonovi později.

“Matrona Zeerith Q’Xorlarrin odvelela vojsko od spodní brány Mitrilové síně,” pokračoval oldák.

“A moje jednotky dohonily drowy, kteří se marně snaili vyrazit východní dveře,” dodal Berg’inyon.

“Potrestal jsi je?” zajímal se Jarlaxl, stále toti netuil, co si Berg’inyon o celé věci myslí, nebyl si jistý, jestli jeho druina nebude muset v tunelech vybojovat jetě jednu bitvu.

Berg’inyon se při zmínce o trestu uklíbl a Jarlaxlovi se hned dýchalo volněji.

Společně se vydali na pochod zpátky, k temným a pohodlnějím zvykům Menzoberranzanu. Brzy se připojili k Zeerith a jejímu vojsku, a jak dny ubíhaly, přidávaly se k jejich průvodu dalí a dalí skupiny temných elfů a otroků. Při útoku na Mitrilovou síň zemřelo přes dva tisíce drowů, z toho plná čtvrtina vojáků rodu Baenre, a dvakrát tolik otroků, z nich větina padla venku na jiních svazích Čtvrtého vrchu a ve Strácově údolí. A stejný počet otroků uprchl po bitvě na Povrch nebo dolů do chodeb. Raději se rozhodli riskovat v neznámém světě na Povrchu nebo v divočině Temných říí ne se vrátit k mučivému ivotu drowského otroka.

Věci nedopadly tak, jak si Matrona Baenre naplánovala.

Kdy se vojsko tie vydalo zpět domů, zapadl Berg’inyon do zástupu a velení přenechal Zeerith.

“Menzoberranzanu bude trvat roky, ne se z poetilosti Matrony Baenre vzpamatuje,” poznamenal Jarlaxl později toho dne, kdy nael Berg’inyona samotného v boční komnatě, poté co se armáda utábořila v členité oblasti s jeskyněmi spojenými krátkými tunely.

Berg’inyon neodporoval a nedal najevo zlost. Věděl, e má Jarlaxl pravdu a e rod Baenre čekají v nejblií budoucnosti velké potíe. Matrona Zeerith zuřila a i Mez’Barris Armgo a dalí Matrony matky katastrofa pobouří.

“Má nabídka platí,” řekl Jarlaxl, opustil komnatu a zanechal Berg’inyona samotného s jeho mylenkami.

Berg’inyon věřil, e rod Baenre přeije. Vlády se ujme Triela, a přestoe ztratili skoro pět set zkuených vojáků, stále měli k dispozici dalí dva tisíce, a to včetně tří set slavných jetěřích jezdců. Matrona Baenre vybudovala obrovskou sí spojenců i mimo rod a ani tato katastrofa, ani její smrt První rod z jeho pozice pravděpodobně nesvrhne.

Ale čekají je velké problémy. Matrona Baenre byla jednotící silou. Co můe rod Baenre po její smrti očekávat od neposluného Gromfa?

A co Triela? přemýlel Berg’inyon. Jak zapadne do sestřiných plánů on? Triela získá monost vychovat vlastní děti a předat jim moc a její první syn se stane buď rodovým kouzelníkem, nebo zaujme Berg’inyonovo místo jako bojový mistr.

Kolik času Berg’inyonovi zbývá? Padesát let? Sto? Pro temného elfa to nebylo mnoho.

Berg’inyon se zadíval na záda odcházejícího oldáka a znovu pečlivě zváil Jarlaxlovu nabídku, aby se připojil k Bregan D’aerthe.

~~~

Mitrilovou síní zmítaly protichůdné emoce: oplakávali mrtvé a oslavovali vítězství. Vichni truchlili nad Besnelem, Firblem, Regweldem Harpelem a mnoha dalími, kteří statečně poloili ivot. A oslavovali krále Bruenora a jeho mocné přátele, Berktgara Odváného, lady Alustriel, která se stále zotavovala ze stralivých zranění, a Pařízku Ostrý dráp, hrdinku Podzemního města i Strácova údolí.

A předevím pak Gandaluga Válečné kladivo, patrona klanu, který, jak se zdálo, vstal z mrtvých. Pro Bruenora bylo nesmírně zvlátní stát tváří v tváří vlastnímu předkovi, vidět, jak jedna z bust Síně králů oívá!

Oba trpaslíci seděli bok po boku v trůnní komnatě v horních patrech trpasličího komplexu a po pravici usadili Alustriel - vedle jejího křesla klečela Pařízka a snaila se paní Stříbroluní přesvědčit, e musí odpočívat - po levici pak Berktgara.

Oslavovalo se v celé Mitrilové síni, od Podzemního města a po trůnní komnatu, nastal toti čas setkávání a rozchodů, okamik, kdy se Belwar Svárlivec a Bruenor Válečné kladivo konečně seznámili. Díky Alustrielinu kouzlu, které vyřeilo problém s rozdílnými jazyky, dokázali ti dva uzavřít spojenectví mezi Třpytivým Skalitěm a Mitrilovou síní, je přetrvá staletí, a povyprávěli si také příběhy o společném drowském příteli, obzvlátě kdy se Drizzt vzdálil a neměl tuení, e o něm mluví.

“To ta jeho zatracená kočka mi vadí,” zafuněl Bruenor tak hlasitě, aby ho Drizzt slyel.

Drow se přiloudal blí, poloil si nohu na stupínek, na kterém trůn stál, opřel se o koleno a naklonil se k Belwarovi. “Guenhwyvar ví, jak Bruenora dostat na zem,” řekl Drizzt drowským jazykem, kterému Belwar docela rozuměl, ale Alustrielino kouzlo na něj nepůsobilo. “Často si na něm ustele.”

Bruenor věděl, e mluví o něm, nerozuměl ale ani slovo, proto zahulákal na protest - a protestoval jetě hlasitěji, kdy se rozesmál i Gandalug, který drowsky trochu uměl.

“Přece ta kočka nepouívá palici mýho pra-pra-pra-pra-pra-pravnuka jako poltář!” zavyl starý trpaslík. “Je a moc tvrdý! Moc, moc tvrdý!”

“U Moradina, měl sem vodejít s těma zatracenýma drowama,” zabručel Bruenor.

To přimělo starého Gandaluga zvánět a z tváře se mu v okamení vytratilo vechno veselí.

Taková byla oslava v Mitrilové síni, čas silných emocí, dobrých i patných.

Catti ve sledovala zpovzdálí, protoe se cítila od ostatních odloučená, jako by k nim nepatřila. Jistě, byla nadená z vítězství a zaujatá svirfnebli, s nimi se setkala v minulosti u jednou, a jetě víc pak skutečností, e se do trpasličího komplexu vrátil patron otcova klanu, který ho zaloil. Ale kromě vzruení ovládl mladou enu i pocit naplnění. Tentokrát se jim podařilo nadobro ukončit hrozbu, kterou pro její domov představovali temní elfové, a Mitrilová síň uzavře jetě pevnějí spojenectví se vemi sousedy, dokonce i s Nesmé. Bruenor a Berktgar se teď k sobě chovali jako staří přátelé - Bruenor dokonce několikrát naznačil, e by byl ochotný půjčit barbarovi Aegisův tesák.

Catti doufala, e k tomu nedojde, a nemyslela si, e by to otec skutečně udělal. Tuila, e Bruenor učinil tuto tědrou nabídku, jen protoe věděl, e ji nebude muset splnit. Po Berktgarových hrdinských činech ve Strácově údolí byla jeho vlastní zbraň, Bankenfuere, na dobré cestě stát se mezi válečníky Kamenice legendou.

Ale bez ohledu na to, co Berktgar v ivotě jetě dokáe, Bankenfuere se v Cattiných očích nikdy nevyrovná Aegisovu tesáku.

Přestoe Catti mlčela a přemítala, nebyla zachmuřená ani ji nepřemáhaly city. Stejně jako vichni ostatní v Mitrilové síni přila ve válce o několik přátel. Ale stejně jako ostatní byla zocelená bojem a přijímala realitu světa, věděla, e bojovali za vyí dobro. Zasmála se, kdy si skupinka svirfnebli skoro rvala zbytky vlasů z hlavy, jak se snaila naučit hlouček opilých trpaslíků naslouchat vibracím v kameni. A smála se jetě hlasitěji, kdy se do trůnní komnaty přihnal Regis s librami masa v podpaí, přestoe u byl tak nacpaný, e mu skoro praskaly knoflíky kabátce.

A nejhlasitěji se rozesmála, kdy kolem ní prolétl Bidderdoo Harpel, za kterým se po kolenou hnal Tibldorf Pwent a adonil, aby ho Bidderdoo kousl!

Ale její smích přesto ukrýval samotu, neodbytný pocit naplnění, který se mladé eně, je teprve začínala otvírat oči a rozhlíet se po světě, nelíbil.

~~~

V zakouřené píně Propasti zadroval balor Errtu dech, kdy se k jeho houbovému trůnu blíila elfka s dokonalým tělem, krásná katastrofa.

Errtu netuil, co od Lloth očekávat. Oba se stali svědky poráky.

Balor sledoval, jak se drowka blíí mlhou a táhne za sebou vězně, slíbený dar. Usmívala se, ale nikdo nemohl tuit, co úsměv na tváři Paní chaosu znamená.

Errtu seděl vzpřímeně a hrdě, protoe si byl jistý, e přesně splnil její instrukce. Pokud by se ho Lloth pokusila z poráky obvinit, bránil by se, jene pokud se dozvěděla o antimagickém kameni, který glabrezu půjčil…

“Přivedla jste moji odměnu?” zařval balor ve snaze vypadat impozantně.

“Samozřejmě, Errtu,” odvětila Pavoučí královna.

Errtu naklonil obrovskou rohatou hlavu na stranu. Kdy elfka postrčila vězně před obrovského sedícího balora, nevycítil démon v jejích pohybech ani v tónu ádnou fale.

“Vypadáte vesele,” odváil se Errtu poznamenat.

Lloth se zazubila a Errtu pochopil. Skutečně měla radost! Výsledek starou ničemnici, nejzákeřnějí ze zákeřných, potěil. Matrona Baenre zemřela a spolu s ní zmizel vechen řád v Menzoberranzanu. Drowské město zaije největí zmatky, dojde k vzruujícím válkám mezi vládnoucími rody, drowové budou spřádat pavučiny sloitých intrik, lhát si a zrazovat se navzájem.

“Od začátku jste věděla, e to tak dopadne!” obvinil ji balor.

Lloth se rozesmála nahlas. “Takový výsledek jsem neočekávala,” ujistila Errtua. “Netuila jsem, e Errtu bude tak vynalézavý, aby ochránil toho, kdo můe ukončit jeho vyhnanství.”

Balor vytřetil oči a sloil velká konatá křídla těsně k tělu v symbolickém, i kdy neúčinném obranném gestu.

“Neboj, můj démonský spojenče,” chlácholila Lloth. “Dám ti anci vykoupit se.”

Errtu tie zavrčel. Jakou laskavost od něj bude chtít Pavoučí královna teď?

“Obávám se, e budu mít v následujících desetiletích spoustu práce,” pokračovala Lloth, “protoe se budu snait ukončit zmatky v Menzoberranzanu.”

Errtu se uklíbl. “To je to poslední, po čem byste touila,” odvětil.

“Tak budu mít dost práce s jejich pozorováním,” přiznala Lloth. Pak dodala: “Proto chci, abys pro mě něco udělal.”

Démon znovu zavrčel.

“A získá svobodu, Errtu,” řekla Lloth vyrovnaně, “a chytí Drizzta Do’Urdena do svého krutého biče, zabíjej ho pomalu, bolestivě, abych slyela kadý jeho výkřik!” Pavoučí královna zvedla zprudka pae a zmizela ve víru praskající černé energie.

Errtu ohrnul ret ve zlém úsměvu. Pohlédl na ubohého vězně, na klíč ke zlomení vůle a srdce Drizzta Do’Urdena. Někdy Pavoučí královna opravdu neádala mnoho.

~~~

Od vítězství uplynuly dva týdny a oslavy v Mitrilové síni stále pokračovaly. Mnoho hostů u odelo, jako první dva zbývající mui z Nesmé a jezdci z Dlouhého Sedla spolu s Harklem a Belou don DelRoy - Pwentovi se toti podařilo přesvědčit Bidderdooa, aby se jetě chvíli zdrel. Potom se na cestu vydali i Alustriel a zbytek Stříbrných rytířů, sedmdesát pět válečníků. Jeli s hlavami vztyčenými a paní Stříbroluní byla připravena postavit se politickým protivníkům čelem, nebo si byla jistá, e udělala správně, kdy přispěchala králi Bruenorovi na pomoc.

Svirfnebli ale nikam nepospíchali, protoe si uívali společnosti klanu Válečného kladiva, a mui z Kamenice přísahali, e zůstanou v Mitrilové síni, dokud trpaslíkům nedojdou poslední zásoby medoviny.

Hluboko na svahu pod trpasličím komplexem, na studené, větrné pláni seděla Catti v sedle groáka, jednoho z koní padlých rytířů ze Stříbroluní. Seděla tie a sebejistě, při pohledu na Mitrilovou síň ji vak bodalo u srdce. Očima přelétla kamenité stezky vinoucí se dolů z hor a usmála se, kdy spatřila, e k ní míří dalí jezdec. Nepřekvapilo ji to.

“Věděla sem, e se vydá za mnou,” řekla Drizztu Do’Urdenovi, kdy se přiblíil.

“Vichni máme své místo,” odvětil Drizzt.

“A to moje v tudle chvíli není v Mitrilové síni,” prohlásila Catti přísně. “Nezmění můj názor!”

Drizzt se na dlouhou chvíli odmlčel a pozorně si odhodlanou mladou enu prohlédl. “Mluvila jsi s Bruenorem?” zeptal se.

“Jasně,” odsekla Catti. “Myslí si snad, e bych odela bez otcova poehnání?”

“Které ti dal jistě neochotně,” poznamenal Drizzt.

Catti se napřímila v sedle a zaala čelist. “Bruenor má plný ruce práce,” řekla. “A má Regise a tebe…” Zmlkla a zadívala se na těkou branu u Drizztova sedla. “A Gandaluga a Berktgara,” dokončila. “Etě se ani nedohodli, kdo bude vládnout a kdo se jenom dívat, i kdy si myslím, e Gandalug nechá kralovat Bruenora.”

“To by bylo nejrozumnějí,” souhlasil Drizzt.

Rozhostilo se mezi nimi dlouhé ticho.

“Berktgar se zmínil o tom, e moná odejdou,” řekl Drizzt najednou, “e se vrátí na Planinu ledového větru a ke starým tradicím svého lidu.”

Catti kývla. Taky to slyela.

Dalí nepříjemné ticho. Nakonec se Catti odvrátila, protoe si myslela, e ji drow odsuzuje. Zapochybovala o sobě a napadlo ji, e se nechová jako dobrá dcera, e je sobecká. “Táta se mě nepokusil zastavit,” vyhrkla konečně, “a ty to taky nedokáe!”

“Nikdy jsem neřekl, e tě chci zastavit,” odvětil Drizzt klidně.

Catti se odmlčela, protoe ji jeho slova úplně nepřekvapila. Kdy Bruenorovi poprvé oznámila, e odchází, e na čas opustí Mitrilovou síň, aby se porozhlédla po světě a na vlastní oči spatřila jeho zázraky, řval nerudný trpaslík tak hlasitě, a se bála, e se jim na hlavu zřítí celá hora.

Seli se o dva dny později, kdy u Bruenor nebyl opilý svěcenou vodou, a ke Cattině úlevě a překvapení s ním byla mnohem rozumnějí řeč. Ujistil ji, e jí rozumí, přestoe se mu přitom drsný hlas zlomil, a uvědomuje si, e se musí řídit srdcem a přijít na to, kdo je a kde je její místo ve světě. Catti připadalo, e to jsou na Bruenora netypicky chápavá a filozofická slova, a kdy hleděla na Drizzta, pochopila, odkud je otec vzal. Teď u věděla, s kým otec mezi schůzkami mluvil.

“Poslal tě,” obvinila Drizzta.

“Odchází, take půjdu s tebou,” odvětil Drizzt věcně.

“Nemůu proít zbytek ivota v tunelech,” řekla Catti. Připadalo jí, e se musí ospravedlnit, a odhalila tak pocit viny, který ji tíil od chvíle, kdy se rozhodla z domova odejít. Rozhlédla se a dotkla se pohledem vzdáleného obzoru. “Jetě tolik toho musím vidět. Říká mi to mý srdce. Věděla sem to od chvíle, kdy Wulfgar…”

Odmlčela se, povzdychla si a bezmocně na Drizzta pohlédla.

“To já taky,” odvětil drow s potměilým úsměvem. “Já jetě mnohem víc.”

Catti se ohlédla přes rameno k západu, kde u se slunce začalo sklánět k obzoru.

“Dny jsou krátký,” poznamenala, “a cesta dlouhá.”

“Jenom tak dlouhá, jak si bude přát,” řekl Drizzt a přitáhl její pohled zpátky k sobě. “A dny jsou jen tak krátké, jak dovolí.”

Catti se na něj zvědavě zadívala, protoe poslední poznámce nerozuměla.

Drizzt se zazubil a vysvětlil jí to, protoe byl stejně plný očekávání jako Catti. “Jeden přítel, slepý starý hraničář, mi kdysi řekl, e kdy se vydá na západ a pojede dostatečně rychle, slunce ti nikdy nezapadne.”

Jetě nedomluvil a Catti u obrátila groáka a vyrazila tryskem přes zmrzlou pláň na západ, k Nesmé a k Dlouhému Sedlu, k mocné Hlubině a k Mečovému pobřeí. Předklonila se hluboko v sedle cválajícího koně a plá i katanové vlasy jí divoce vlály ve větru.

Drizzt otevřel váček u opasku a zadíval se na onyxovou soku pantera. Nikdo si nemohl přát lepí společníky. Naposledy se ohlédl po horách a po Mitrilové síni, kde kraloval jeho přítel, pak kopnutím pobídl hřebce do trysku a vyrazil za Catti.

Na západ a za dobrodrustvími irého světa.

R. A. Salvatore

Obklíčeni temnotou

1. vydání

Anglický originál Siege of Darkness

vydaný Wizards of the Coast, Inc.

Překlad Kateřina Niklová

Obálka Todd Lockwood

Grafická úprava obálky René Balický

Jazykový redaktor Jiří Popiolek

Odpovědný redaktor Libor Marchlík

Vydalo nakladatelství FANTOM Print

jako svou 139. publikaci

Ostrava 2009

Tisk Printo, s.r.o., Ostrava

Doporučená cena vč. DPH 239 Kč

www.fantomprint.cz

??

??

??

??

- 21 -