Duch démona

R. A. Salvatore

NÁVRAT(r)

THE DEMON SPIRIT

(c) Copyright by R. A. Salvatore - 1997

This translation published by arrangement with

Ballantine Publishing Group, a division of Random House, Inc.

(c) Cover art by Alan Pollack - 2007

(c) Translations by Kateřina Němcová, Tomá Suchánek - 2006

(c) for the Czech edition by Radomír Suchánek - 2007

ISBN 978-80-7174-670-6

Tahle je pro Scotta Siegela a Jima Cegeilskiho, dva chlápky, díky kterým je tato práce potěením.

Vysvětlivky k mapě:

The Barbacan - Barbacan; Mount Aida - hora Aida; Andur' Blough Inninness (The Valley of Mist) - Andur' Blough Inniness (Mlné údolí); The Moorlands - Slatiny; End o' the World - Konec světa; Weedy Meadow - Plevelná; Dundalis - Dundalis; The Wilderlands - Divočina; Timberlands - Lesní země; Landsdown - Padov; Caer Tinella - Caer Tinella; Belt and Buckle - Pás se sponou; Behren - Behren; Honce-The-Bear - Honcké království; Youmaneff - Youmaneff; Ursal - Ursal; Dusberry - Dusberry; Amvoy - Amvoy; Masur Delaval - Masur Delaval; Palmaris - Palmaris; Entel - Entel; Freeport - Svobodný přístav; Jacintha - Jacinta; Felidan Bay - Felidský záliv; The Mantis Arm - Kudlaní pae; St. Gwendolyn by the sea - Sv. Gwendolyn při moři; All Saints' Bay - záliv Vech svatých; St. Mere-Abelle - Sv. Mere-Abelle; Gulf of Corona - Coronský záliv; Pireth Dancard - Pireth Dancard; The Broken Coast - Zlomené pobřeí; Pireth Tulme - Pireth Tulme; Tinson - Tinson; Macomber - Macomber; Pireth Vanguard - Pireth Vanguard; Alpinador - Alpinador; Mirianic ocean - Mirianský oceán; The Juliantes (The Weathered Isles) - Julianty (Návětrné ostrovy)

Část první

DIVOČINA

Bojím se, strýčku Mathere, ne o sebe, ale o vechny dobré lidi světa. Pony a já jsme jeli z Barbacanu se srdci tíenými zármutkem, ale s nadějí. Avelyn, Tuntun a Stráce obětovali své ivoty a já věřil, e zničením daktyla jsme odehnali temnotu ze světa.

Mýlil jsem se.

Kadý Tanečníkův krok nás nesl dál na jih, do vlídnějích krajů, jak jsem si myslel a jak jsem také řekl Pony, její pochybnosti byly jetě větí ne mé. Nemohu ani spočítat, kolik goblinů jsme po cestě viděli! Tisíce, strýčku Mathere, desítky tisíc, s desítkami fomorlánských obrů a stovkami krutých powriů. Trvalo nám asi dva týdny, během nich jsme svedli tucet meních bitev, ne jsme se dostali do oblasti poblí Dundalis, a tam jsme nalezli jen dalí nepřátele, usazeně v pozůstatcích tří měst, které vyuívali jako základny pro své výpady dál na jih. Belster O'Comely a útočná skupina, které jsme opustili, ne jsme se vydali na Barbacan, jsou pryč - na jihu. Modlím se za ně. Ale temnota obestírající zemi je tak rozlehlá, e se obávám, e nikde není bezpečno.

Bojím se, strýčku Mathere, ale slibuji ti, e a bude situace jakkoliv bezútěná, nevzdám se naděje. To je něco, co mi nemůe vzít ani démon daktyl, ani goblini, ani vekeré zlo světa. Naděje přináí sílu mé ruce, aby Bouře ala čistě. Naděje mi dovoluje vysílat desítky ípů za sebou do gobliních srdcí - do řad nepřítele, které se neztenčily.

Naděje, strýčku Mathere, to je to tajemství. Myslím, e mí nepřátelé ji nemají. Jsou příli sobečtí, aby pochopili sebeobětování se v naději, e to přinese lepí svět pro ty, kteří přijdou po nich. A bez takové prozíravosti a optimismu často snadno ztrácejí odvahu a prchají z boje.

Naděje, jak jsem se naučil, je nezbytným předpokladem pro obětavost.

Budu doufat a bojovat a kadá bitva mi bude připomínat, e můj postoj není hloupý. Pony je stále silnějí v pouívání kamenů. Magické síly, jimi vládne, jsou neuvěřitelné. A nai nepřátelé, ač je jich mnoho, ji nebojují organizovaně. Síla, je je drela pohromadě, démon daktyl je pryč a u jsem viděl gobliny válčit mezi sebou.

Dny jsou temné, strýčku Mathere, ale mezi mraky můe vysvitnout slunce.

ELBRYAN WYNDON

KAPITOLA PRVNÍ

Dalí den

Elbryan Wyndon sebral svou dřevěnou idli, drahocenné zrcadlo a pohnul se k ústí malé jeskyně. Zamrkal, kdy odhrnul přikrývku stranou. Překvapilo ho, e u se dávno rozednilo. Pro mue jeho velikosti se nezdálo lehké z díry vylézt. Měřil est stop a tři palce a byl samý sval, avak díky hbitosti, kterou získal za léta výcviku s mrtnými elfy z Caer'alfar, ho to nestálo mnoho úsilí.

Zjistil, e jeho společnice Pony u je vzhůru a sbírá jejich pokrývky a potřeby. Opodál obrovský hřebec Tanečník zařehtal a sekl kopytem do země, kdy Elbryana uviděl. Tento obraz by větinu lidí ohromil. Tanečník byl vysoký, ale nijak hubený, se silným, svalnatým hrudníkem, srstí tak černou a hladkou, e se leskla i v tom nejslabím světle, a očima, které vyzařovaly inteligenci. Na hlavě, přímo nad inteligentníma očima, měl lysinku ve tvaru diamantu, ale kromě ní a bílých podkolenek naruoval dokonalost jeho černoty u jen tyrkys, který byl magicky zasazen do jeho hrudi a mentálně ho spojoval s Elbryanem.

Ale i kdy byl Tanečník krásný, hraničář si ho skoro nevímal. Jeho zrak byl, jako větinou, upřen na Pony, jeho přítelkyni z dětství a enu v dospělosti, je byla o několik měsíců mladí ne on. Zlaté, husté vlasy jí nyní sahaly po ramena a poprvé po několika letech je měla delí ne Elbryan svou světle hnědou ktici. Bylo trochu zamračeno, obloha byla edá, ale v Ponyiných očích zůstával jas. Byla jeho silou, jeho světlem v temném světě. Zdálo se, e její energie je bezmezná, stejně jako její schopnost usmívat se. Nic ji nezastrailo, ádné riziko či hrůzný výjev. Pokračovala ve vem metodicky a odhodlaně.

"Budeme hledat tábor severně od Konce světa?" zeptala se a vytrhla tak Elbryana z úvah.

Zváil to. Zjistili, e v oblasti jsou předsunuté tábory plné goblinů, zásobované větími tábory, které byly zaloeny ve městech Dundalis, Plevelná a Konec světa. Města byla od sebe vzdálena den cesty koňmo. Dundalis leelo na západ od Plevelné a ta byla na západ od Konce světa. Tyto mení tábory budou klíčem k znovuzískání tohoto regionu - dostane-li se někdy armáda Honckého království na hranice Divočiny. Kdyby Elbryan a Pony rozpráili monstra v lesích, města by mezi sebou ztratila kontakt.

"Pro začátek to vypadá dobře," odpověděl hraničář.

"Začátek?" zeptala se Pony nevěřícně. Na to mohl jen pokrčit rameny. Oba ji byli znavení bojem. Věděli vak, e je čeká jetě mnoho dalích bitev.

"Mluvil jsi se strýcem Matherem?" Pony pokývla směrem k zrcadlu. Elbryan jí u dříve vysvětlil, jak funguje Orákulum - tajemný elfí obřad, kdy mohou iví rozmlouvat s mrtvými.

"Mluvil jsem na něj," odvětil hraničář a jeho olivově zelené oči se zaleskly, jak mu přejel mráz po zádech - to se stávalo vdy, kdy pomyslel na ducha velkého mue, jen zde byl před ním.

"A odpovídá někdy?"

Elbryan zafrkal a snail se přijít na to, jak lépe vysvětlit fungování Orákula. "Odpovídám si sám," začal. "Strýc Mather vede mé mylenky, ale pravdou je, e mi nedává ádné odpovědi."

Pony přikývla na znamení, e chápe, co se jí snaí říct. Elbryan neznal strýce Mathera za jeho ivota. Strýc se rodině ztratil, kdy byl mladý, předtím ne Olwan Wyndon - bratr Mathera, Elbryanův otec - vzal své děti a manelku do Divočiny. Ale Mather, stejně jako Elbryan, byl přijat Touel'alfar, elfy, a vycvičen v hraničáře. Nyní Elbryan v Orákulu vyvolával obraz toho mue, obraz dokonalého hraničáře, a kdy k němu mluvil, nutil se k prosazování svých nejvyích ideálů.

"Kdybych tě naučil, jak pracovat s Orákulem, moná bys mohla mluvit s Avelynem," navrhl nikoliv poprvé. Naznačoval, e by se Pony mohla spojit s přítelem, jeho ztratili před několika dny. On sám se o to snail u dva dny poté, co vyrazili z rozbitého Barbacanu na jih, ale neuspěl.

"Nepotřebuji to," odvětila tie, odvrátila se a Elbryan si poprvé uvědomil, jak je rozháraná.

"Ty té ceremonii nevěří," začal, spíe aby ji přiměl k reakci, ne e by ji obviňoval.

"Ale ano, věřím," řekla rychle a ostře, ale náhle zpomalila, jako by se o tom bála mluvit. "Já... já myslím, e zaívám něco podobného."

Elbryan se na ni klidně díval a dával jí čas, aby si ujasnila svou odpověď.

Kdy vteřiny přely v minuty, řekl: "Naučila ses Orákulum?"

"Ne," odpověděla a obrátila se k němu. "Není to stejné. Nehledám to. Spí to hledá mě."

"To?"

"Je to Avelyn," řekla s jistotou. "On je se mnou, já to cítím. Je jaksi mou součástí, vede mě a posiluje."

"Stejně to cítím se svým otcem," řekl Elbryan. "A ty se svým. Nepochybuji, e mne Olwan hlídá..." Hlas mu odumřel, kdy se na ni podíval, protoe Pony vrtěla hlavou dřív, ne skončil.

"Je to silnějí," vysvětlila. "Kdy mě Avelyn poprvé učil pouívat kameny, byl těce raněný. Spojili jsme svoje due skrze hematit, kámen duí. Výsledek byl pro nás oba skvělý, a tak mi Avelyn v následujících týdnech skrze toto spojení odhaloval tajemství kamenů. Za necelý měsíc mé znalosti kamenů a schopnosti s nimi překonaly úroveň mnicha Sv. Mere-Abelle, který je studuje pět let."

"A ty věří, e on se s tebou stále spojuje touto duchovní cestou?" V té otázce nebylo ani stopy po skepsi. Mladý hraničář u toho viděl příli mnoho, jak kouzelného, tak ďábelského, aby o takové monosti pochyboval - aby pochyboval o jakékoliv monosti.

"Ano," odpověděla Pony. "Pokadé, kdy se ráno probudím, vím o kamenech víc. Moná e o nich sním, ale v těch snech vidím nové pouití kadého kamene nebo nové kombinace mezi nimi."

"Pak to není Avelyn, ale Pony," hádal hraničář.

"Je to Avelyn," řekla pevně. "Je se mnou, ve mně, je částí toho, čím jsem se stala."

Ztichla a Elbryan neodpovídal. Stáli tie a stravovali to odhalení - odhalení, které si ani sama Pony a do této chvíle nepřipustila. Pak se Elbryanovi rozlil na tváři úsměv a Pony se k němu pozvolna připojila. Oba byli rádi, e jejich přítel, ílený mnich, uprchlík ze Sv. Mere-Abelle, je snad stále s nimi.

"Jestli je to pravda, pak bude nae práce lehčí," řekl Elbryan. Stále se usmívaje mrkl a pak se otočil, aby sbalil sedlové brany pro Tanečníka.

Pony neodpověděla, jen metodicky pokračovala v ruení tábora. Nikdy nezůstávali na jednom místě déle ne jednu noc - často ani ne půl noci, pokud Elbryan v oblasti zpozoroval goblinské hlídky. Hraničář dokončil svou práci a s pohledem na Pony, je odpověděla pokývnutím, si vzal opasek s mečem a vydal se pryč.

Pony spěně dokončila rozdělanou práci a tie ho sledovala. Věděla, e jeho cílem je palouk, okolo kterého proli, ne zaloili tábor, a také věděla, e ona si najde úkryt v rozlehlých keřích borůvek na severovýchodním konci prostranství. la tie, tak jak ji to Elbryan naučil, a se konečně dostala na místo.

Hraničář tančil. Byl nahý, a na zelenou pásku na levém bicepsu, a drel svůj meč Bouři, který byl Touel'alfar darován jeho strýci Matheru Wyndonovi. Elbryan ladně prováděl přesné pohyby, svaly pracovaly v dokonalém souladu, nohy se vytáčely, tělo vyklánělo, vdy v rovnováze.

Pony se dívala, uchvácena krásou tance, který elfové nazývali bi'nelle dasada, a dokonalostí Elbryanova těla. Jako vdy, kdy sledovala Elbryanův tanec - ne Elbryanův, protoe kdy byl bojovníkem, byl tím, jeho elfové pojmenovali Noční pták -, cítila se provinile a jako slídil. Nebylo v tom vak nic sexuálního nebo chlípného, jenom potěení z umění a krásy souhry silných svalů její lásky. Víc ne cokoliv jiného se chtěla tento tanec naučit, mávat svým mečem v ladných kruzích, vnímat bosýma nohama mokrou trávu tak, aby cítila kadé stéblo a konturu země.

Pony byla také válečníkem. Slouila dřív u Pobření stráe. Bojovala s mnoha gobliny a powrii, dokonce i s obry. Jenom málo tvorů ji dokázalo přemoci. Ale kdy se dívala na Elbryana, Nočního ptáka, připadala si jako začátečník.

Tento tanec, bi'nelle dasada, byl dokonalou formou umění a její láska dokonalým tanečníkem. Hraničář pokračoval v sekání, obratech, úkrocích do stran, dopředu, dozadu, shýbal se a znovu zvedal v ladném sledu pohybů. Byl to tradiční bojový styl té doby, sekání běné pro těké, ostré meče.

Jene potom hraničář změnil postoj - paty u sebe, chodidla vytočená do pravého úhlu. Vykročil dopředu a přeel do vyrovnaného přikrčení - kolena ohnul nad pičky chodidel, přední pai skrčil loktem dolů, zadní měl podobně ohnutou, a na to, e byla v rovině s ramenem, a ruku drel nahoře, uvolněnou v zápěstí. Popoel dopředu a pak se stáhl krátkými, odměřenými, ale neuvěřitelně rychlými kroky. Najednou, přímo ze staení, se jeho přední pae napnula a zdálo se, e ho táhne. Stalo se to v miku oka a Pony, stejně jako mnohokrát předtím, to i tentokrát ohromilo. Noční pták zaútočil, přičem hrot Bouře vystřelil nejmíň o dvě stopy vpřed, a zadní ruku narovnal, take paemi vytvořil dlouhou vyváenou přímku.

Pony zamrazilo v zádech, kdy si představila nepřítele nabodnutého na smrtícím ostří, jak nevěřícně zírá na náhlost útoku.

Potom se hraničář opět rychle, v rovnováze, stáhl - neodkryl se ani na vteřinu - a pokračoval v tanci.

Pony si povzdechla jak potěením, tak frustrací a odela pryč, aby dokončila práci v táboře. Elbryan se brzy vrátil. Pae se mu leskly potem, ale vypadal osvěený a připravený na cestu.

Nedlouho poté vyrazili, pohodlně usazeni na hřbetě obrovského hřebce, který je snadno nesl. Elbryan je vedl na sever, od linie tří měst, a pak na západ, směrem ke Konci světa.

Před polednem nali mení tábor goblinů. Rychlý průzkum oblasti jim poskytl informace, je potřebovali, a tak se stáhli hlouběji do lesa, aby odlehčili Tanečníkovi a připravili se na útok.

Brzy odpoledne se hraničář plíil lesem s Jestřábím křídlem, lukem vyrobeným elfy, v ruce. Narazil na tři gobliny na hlídce, ale jako obvykle nedávali moc pozor. Shromádili se okolo irokého jilmu - jeden se o něj opíral, druhý přecházel před ním a něco reptal, třetí seděl u kmene a očividně spal. Hraničáře překvapilo, e jeden z nich má luk. Goblini obvykle bojovali kyjem, mečem nebo otěpem. Luk Elbryanovi naznačil, e v blízkosti se mohou vyskytovat powriové.

Tie obeel oblast, ujistil se, e tam nejsou dalí goblini, a pak si nael nejlepí pozici k útoku. Zvedl Jestřábí křídlo, pojmenované po třech pérech na pičce, která se při nataení tětivy rozevírala jako prsty na konci roztaeného dravcova křídla. Nyní se péra rozdělila doiroka, kdy se Elbryan chystal vystřelit.

Jestřábí křídlo zabzučelo. Skoro okamitě hraničář nasadil a vypustil druhý íp. Nyní byl Nočním ptákem, válečníkem vycvičeným elfy, a při pouhé zmínce jeho jména se třásli i ti nejtvrdí z powriů.

První íp připíchl opírajícího se goblina ke stromu. Druhý skolil jeho přecházejícího společníka dřív, ne ten stačil vykřiknout překvapením.

"He?" vyhrkl třetí, jen se probral ze spánku, kdy do něj Noční pták strčil. Goblin vzhlédl právě včas, aby uviděl, jak se na něj snáí Bouře, která mu rozala lebku.

Hraničář posbíral své ípy a potom jich pár vzal z toulce goblina. Nebyly dobře vyrobené, nebyly rovné, ale poslouí svému účelu.

Pokračoval a v kruhu obeel celý tábor. Narazil na dalí dvě hlídky a zbavil se jich se stejnou účinností. Poté se vrátil k Pony a Tanečníkovi, v detailech vyloil rozmístění nepřítele a plán útoku. Tábor byl dobře umístěn na nízkém skalisku mezi kameny. Existovaly jenom dvě přístupové cesty: jedna vedla mezi kameny na jihovýchodním strmém, třicet stop vysokém srázu, druhá mírnějím travnatým svahem na západě.

Noční pták se usadil mezi stromy na západní straně, kde nael lepí místo pro střelbu, zatímco Pony váhavě postupovala nahoru po skalisku.

Hraničář se přesunul vý, vylezl z Tanečníkova hřbetu na jednu z niích větví dubu. Byl sice stále pod úrovní goblinského tábora, ale viděl z něj více ne polovinu. Věřil, e na něj Pony počká, a tak si dával načas s volbou prvního cíle, snae se vypozorovat hierarchii mezi nepřáteli. Naučil se, e ádné dvě skupiny goblinů nejsou stejné, protoe tyto malé lutozelené kreatury byly sobecké a nebyly oddány ničemu větímu ne naplňování svých vlastních zájmů. Démon daktyl to změnil - ta náhlá koordinace monster byla elementem, který učinil temnotu tak celistvou -, ale nyní byl daktyl pryč a tito bídní tvorové se rychle vraceli ke své dřívějí chaotické přirozenosti.

Jejich tábor to jasně odráel. Byl plný rámusu, goblini do sebe strkali, řvali a nadávali.

"Jdeme na jih zabíjet!" slyel Noční pták vykřiknout jednoho z nich.

"Jdeme tam, kam já řeknu!" odsekl zakrslý ničema s dlouhými paemi a křivýma nohama, malý i podle goblinských měřítek - co znamená, e měřil sotva víc ne čtyři stopy. Obzvlátě úzký nos a brada mu vystupovaly z oklivého obličeje, take připomínal lasičku.

Hraničář sledoval, jak větí goblin stojící před zakrslíkem hněvivě zatnul pěsti a jak skupinka tří goblinů blízko u něj - Elbryan s opovrením zaznamenal, e vichni mají luky - dala ruce na toulce. Napětí přetrvávalo, mnoho vteřin bylo ticho, situace byla na pokraji výbuchu. Vtom se vedle nich zvedl dalí tvar, obr vyí ne patnáct stop, dvě stě liber svalů a kostí.

Fomorián se protáhl a připojil se ke konverzaci. Neřekl sice ani slovo, ale postavil se za zakrslíka - jak ten se nafoukl, kdy měl za sebou svého osobního stráce!

"Jih," řekl druhý goblin znovu, ale nyní ji klidně a nevýhruně. "Zabíjet lidi na jihu."

"Máme rozkaz zůstat tady a hlídat," trval na svém skrček.

"Hlídat co?" zaúpěl první. "Kance a medvědy?"

"Nudím se," prohodil dalí a goblini se nevesele zasmáli. Smích ale brzy ustal, kdy vůdce vtipálka zprail pohledem.

Pro Nočního ptáka se to vyvíjelo dobře, samozřejmě tedy kromě přítomnosti obra. Prvotní instinkt mu říkal, aby ho střelil do obličeje, ale kdy uváil danou situaci v táboře, dostal jiný nápad.

Hádka pokračovala. Následovalo několik dalích hlasitých výhrůek od zakrslíka, který byl sebevědomý, kdy za ním stál obr. Nakonec slíbil krutou smrt kadému, kdo se vzepře jeho rozkazům, otočil se a odkráčel.

Noční pták pouil jeden ze ípů, je vzal goblinům, a střelil ho do zad - v takovém úhlu, e střela prola právě mezi dvěma z lučitníků na kraji tábora. Goblin se svalil, svíjel se a křičel, snae se dosáhnout na íp. Shromádění goblini okamitě začali tropit povyk, strkali se, křičeli a obviňovali se navzájem z vrady.

Tři lukostřelci byli zmatení nejvíce. Kadý z nich ječel na zbylé dva a vichni přepočítávali své ípy. Jeden se hlasitě doadoval prohlídky dříku ípu, který trčel ze zad jejich velitele, prohlauje, e jeho ípy mají zvlátní označení.

Rozzuřený fomorián vak neměl na nějaké vyetřování trpělivost. Přidusal k protestujícímu lukostřelci a pratil ho do obličeje, čím ho srazil po hlavě z travnatého svahu. Potom popadl druhého a vymačkal z něj ivot. Zbytek tábora se vrhl na třetího, jen se rozběhl pryč. Vzali jeho útěk jako přiznání viny. V touze po krvi ho tloukli a dupali po něm jetě dlouho poté, co se přestal hýbat.

Hraničář se znovu na vlastní oči přesvědčil o nenapravitelné přirozenosti těch hnusných bestií. Zabíjení bylo provedeno rychle, ale obviňování a strkání pokračovalo. Viděl vak u dost. V táboře byl asi tucet goblinů a jeden fomorián. Třináct proti třem, kdy bude počítat Tanečníka.

To se mu zamlouvalo.

Seskočil ze stromu na hřbet čekajícího Tanečníka, ten zařehtal a tie vyběhl z hájku. Hraničář nechtěl, aby se goblini rozběhli po svahu dolů a rozptýlili se. Jel na západ, pak na jih a obrátil se znovu k východu, a uviděl Pony, je čekala na konci úzké, dlouhé stezky. Mávli na sebe a hraničář si nael nové místo. Nyní musí počkat on.

Goblinský tábor byl na nohou a vzduchem létala obvinění. Tvorům nedolo, e někdo cizí zastřelil jejich vůdce, dokud Pony neudeřila.

Na konci stezky se objevil goblin. Opřel se o skalní stěnu, sundal si kovovou helmu - dalí podivná věc - pokrábal se ve vlasech a zase si ji nasadil. Celou tu dobu mluvil s dalím goblinem, na kterého Pony neviděla. Zaměřila se na opírajícího se goblina, vlastně na jeho helmu, a pozvedla černý kámen s hrubými okraji - magnetit. Ponořila se do kamene a skrze něj se podívala před sebe na stezku. Vechno se rozmazalo a zamlilo - ve, vyjma helmy, její obraz byl krystalicky ostrý. Pony cítila, jak se v kameni hromadí energie, kterou mu propůjčila, kombinovaná s jeho vlastními magickými vlastnostmi. Cítila, jak přitalivost k helmě vzrůstá a kámen se jí začíná vytrhávat ze sevření.

Kdy se dostala na vrchol, kdy se zdálo, e kámen magickou energií exploduje, pustila jej. Kámen vmiku přeletěl tu vzdálenost, narazil do helmy a prorazil ji. Goblin poskočil a padl mrtev.

Jeho společník uasle vykřikl.

Pony nepřekvapilo, kdy na úzkou stezku vběhl vztekle řvoucí fomorián. Vytáhla dalí kámen, malachit, kámen elevace, a ne obr uběhl tři kroky, shledal, e se nohama nedotýká země. Díky setrvačnosti vak stále letěl dopředu.

Stezka se lehce stáčela a obr narazil do skály. Pokusil se natáhnout dolů a najít něco k zachycení, ale ten pohyb přiel pozdě a pouze způsobil, e se tvor roztočil, chňapaje kolem sebe po čemkoliv, čeho by se dalo chytit.

Pony nemohla uvěřit, kolik jí dá práce udret ho ve vzduchu, a věděla, e u to dlouho nevydrí. Ale to ani nemusela. Sehnula se a obr ji přeletěl, snae se ji lapit. Pak, kdy se dostal přes útes, uvolnila své soustředění, uvolnila magii kamene a nechala obra spadnout.

Otočila se a uviděla několik goblinů na konci stezky, jak na ni ohromeně zírají, neodvaujíce se zatím přiblíit. Rychle vzala třetí kámen, grafit, a sáhla hluboko do svých rezerv, hledajíc jetě nějakou magickou energii. U jí uvolnila mnoho a rychle za sebou a nevěřila, e její dalí kouzlo, blesk, bude silné.

Naději jí dodal rej, který začal na kopci přímo za gobliny. Uslyela výkřiky agónie, dusot kopyt mohutného hřebce, řítícího se na tvory, a hlasité bzučení hraničářova smrtícího luku.

Věděla vak, e její láska se k ní nedostane včas, aby jí pomohla. Pět goblinů se s vytím rozběhlo po stezce. Jeden vypustil íp, který Pony skoro zasáhl.

Ona vak rozhodně stála. Zahnala strach a zaměřila se jenom na grafit. Blesk vylehl rychleji, ne zamýlela. Byl poháněn její naléhavostí, protoe nejblií goblin byl od ní u jen na tři kroky.

Pony se zapotácela, jako kdyby sama byla zasaena. Výdej energie byl vyí, ne dokázala snést. Kolena se jí podlomila a ona se instinktivně odvrátila. Kdy se s přimhouřenýma očima ohlédla, s úlevou zjistila, e její blesk gobliny zastavil. Tři z pěti leeli na zemi, trhaně sebou kubali a druzí dva se snaili udret rovnováhu, jak se jim třásly svaly.

Na kopci Noční pták vystřelil poslední íp a zasáhl nejbliího goblina do tenkého nosu, potom obrátil luk v ruce a pouil jej jako tyč. Kdy Tanečník rozdupal dalího tvora, hraničář pustil luk, tasil Bouři, lehký, ale silný elfí meč, vykovaný z dokonalého stříbřitu a srící energií elfí magie a kamene zasazeného v jílci. Otočil Tanečníka a nechal ho rozdupat dalího goblina. Kůň ani neklopýtl, běel dál a hraničář sekl po jiném nepříteli. Tento měl tít, který zvedl, jene kámen Bouře, modrý s obláčky bílé a edé, zazářil silou a ostří prorazilo tít, přeseklo řemínky, přidrující jej goblinovi k pai, a zabořilo se do ohyzdného obličeje.

Kopec byl čistý a v dohledu byl jediný goblin, který utíkal po svahu dolů. Hraničář pomyslel na to, e by ho pronásledoval, ale změnil názor, kdy uslyel Ponyin blesk, který nebyl tak silný, jak by měl, a sténání goblinů, kteří byli stále naivu.

Sklouzl ze sedla a lehce dopadl na nohy. Tanečník se zastavil a otočil se, aby se na něho podíval. Noční pták si nemohl pomoci, také se zastavil a zadíval se do Tanečníkových inteligentních očí. Hřebcova srst se leskla potem, co zvýrazňovalo jeho mohutné svaly. Tanečník sekl kopytem do země, připraven, dychtivý jít do boje.

Hraničář sklouzl pohledem na tyrkys, dar od Avelyna, telepatické pouto mezi ním a zvířetem, a pouil kámen k udělení příkazů.

Tanečník se souhlasným zafrkáním odběhl, hraničář se rychle vrátil pro luk a rozběhl se po stezce.

Doběhl k jejímu okraji, padl na koleno a pozvedl luk. Nyní byl na zemi jenom jeden goblin, dva běeli za Pony a dalí dva se snaili zvrávorat. Vystřelil íp, který proletěl mezi dvěma nejbliími přes hlavu třetího a zabořil se do zad vedoucího útočníka. Tvor podivně poskočil, vypadal, jako kdyby několik stop letěl, a pak padl tváří na zem. Jeho běící společník, obávaje se podobného osudu, zařval a vrhl se k zemi.

Dalí střela zasáhla nejbliího goblina do hrudníku. Pak Elbryan vstal a v ruce se mu objevila Bouře. Tvrdě zaútočil, sekaje mečem ze strany na stranu, aby goblina vyvedl z rovnováhy. Tvor se snail meč sledovat, jene jeho vlastní meč o Bouři zazvonil jen několikrát. Goblin se zapotácel a skoro přepadl. Hraničář sekl doleva, dvakrát doprava, naznačil opět zkrácený sek doleva a pak to přilo. Hrot jeho meče se objevil o dvě stopy dál ne předtím a bodl goblina do ramene.

Goblin spustil ruku a jeho meč spadl na zem. Hraničář ukročil do strany, kde sekl dalího klopýtajícího goblina do hlavy. Poté se vrátil, a ignoruje goblinovu prosbu o slitování, bodl ho mezi ebra a propíchl mu plíce.

Podíval se na stezku a viděl, e Pony, rovně moc dobrá bojovnice, se vrátila do bitvy, nyní s mečem, a dorazila goblina, který se vrhl na zem. Pohlédla na Nočního ptáka a přikývla, ale potom zeiroka otevřela oči, kdy vykřikl a vrhl se k ní.

Proběhl kolem ní, kdy se začala otáčet a rozmachovala se mečem, protoe měla strach, e je něco za ní. Ano, obr se vrátil. Tvrdohlavě vylezl po skalisku nahoru. Měl obě ruce na okraji skály, kdy ho přivítala Bouře. Hraničář ho sekl do jedné pae, pak do druhé a znovu a znovu. Vyhýbal se vem pokusům obra chytit ho. Nakonec se objevil prostor v obrově krytí. Jeho záchyt na skále povolil a Noční pták k němu klidně přistoupil a kopl ho do obličeje.

A obr znovu padal, poskakuje po třicet stop dlouhém příkrém svahu. Opět vak potřásl hlavou a chtěl vylézt zpět.

Pony se objevila po Elbryanově boku. "Moná bude potřebovat tohle," řekla a podala mu Jestřábí křídlo.

Čtvrtý íp obra zabil. Pony zatím la zpět po stezce do tábora a doráela zraněné gobliny. Tanečník se také vrátil a jeho zadní nohy se červenaly čerstvou goblinskou krví.

Brzy nato byla trojice přátel opět pohromadě.

"Jen dalí den," řekla Pony sue a hraničář pouze přikývl.

Zachytil v jejím tónu sklíčenost, jako by ji bitva, která proběhla vcelku hladce, nijak neuspokojila.

KAPITOLA DRUHÁ

Sv. Mere-Abelle

Jeho vrásky se nyní zdály mnohem hlubí, kdy na ně dopadalo světlo louče. Byly to hluboké brázdy v tváři mue, jen toho u hodně viděl. Podle soudu mistra Jojonaha, Dalebert Markwart, otec opat Sv. Mere-Abelle, nejvýe postavená osoba v řádu Abellikánů, za několik posledních roků neskutečně zestárl. Statný Jojonah, sám ádný mladík, Markwarta pozorně studoval, zatímco stáli na zdi obrácené k moři a hleděli do zálivu Vech svatých. Snail se srovnat tento obraz opata, neoholeného, se zapadlýma očima, se vzpomínkou na mue z roku 821, kdy vichni netrpělivě čekali na návrat Vánku, lodi, která dopravila čtyři mnichy opatství na rovníkový ostrov Pimaninicuit, aby tam mohli sebrat svaté kameny.

Od těch dní plných naděje a očekávání se věci změnily.

Mise se zdařila a bylo přivezeno ohromné mnoství správně připravených kamenů. A tři bratři, kromě ubohého Thagraina, jen byl zabit při sprce kamenů, se vrátili iví, přestoe bratr Pellimar záhy zemřel.

"koda e to nebyl Avelyn, koho zasáhl padající kámen," říkával otec opat v následujících letech, nebo Avelyn, poté co dosáhl největího úspěchu v historii církve coby připravovatel svatých kamenů, se vrátil jako změněný mu a v Markwartových očích se dopustil nejtěího zločinu vůči řádu. Avelyn sebral několik kamenů, utekl a přitom byl zabit mistr Siherton - Jojonahův kolega a Markwartův přítel.

Otec opat tu kráde nenechal být jenom tak. Vedl výcvik zbylého bratra ze skupiny těch čtyř, podsaditého a brutálního mue jménem Quintall. Podle Markwartových přísných rozkazů se Quintall stal bratrem Spravedlnost a vydal se za Avelynem s nařízením přivést ho zpátky nebo přinést jeho tělo.

Před měsícem přila zpráva, e Quintall selhal a je mrtev.

Markwart vak nehodlal nechat Avelyna uniknout. Pověřil De'Unnera, nejlepího bojovníka v opatství - a podle Jojonahova mínění rovně nejzlomyslnějího člověka na světě - tím, aby vycvičil ne jednoho, ale dva bratry Spravedlnost na místo Quintalla. Jojonah neměl De'Unnera rád, nebo jeho povahu povaoval za nepřípustnou pro mnicha řádu, a tak ho nepotěilo, kdy byl mladý mu jmenován mistrem jakoto náhrada za Sihertona. A také ho znepokojoval výběr lovců, protoe měl podezření, e oni dva mladí mnii, bratr Youseff a Dandelion, byli přijatí do Sv. Mere-Abelle pouze za tímto účelem. Ani jeden z nich nebyl lepí ne ti, kteří byli odmítnuti.

Ale oba se uměli prát.

A tak nejvyí zodpovědnost mistrů a opatů, volba přijetí do řádu, padla za obě Markwartově touze očistit své vlastní jméno. Otec opat Markwart chtěl ty kameny zpátky.

A kdy se mistr Jojonah díval do jeho ztrhané tváře, uvědomil si, jak zoufalá je to touha. Dalebert Markwart tím byl posedlý, stal se z něho zatrpklý, zlý člověk. Jestlie dříve chtěl, aby byl Avelyn dopaden a souzen, nyní chtěl, aby byl mrtev - a předtím bolestivě mučen. Chtěl, aby mu bylo vyrváno srdce z těla a nabodnuto na kůl před branou opatství. U skoro nemluvil o mrtvém Sihertonovi. Zaměřil se jenom na kameny, které chtěl dostat zpět.

Nyní vak tohle vechno lo stranou, protoe se objevilo něco naléhavějího ne jeho posedlost. Válka konečně dorazila do opatství.

"Támhle jsou," poznamenal otec opat a ukázal přes záliv.

Jojonah se vyklonil přes zeď, zamoural do tmy a uviděl, e se v zátočině u severního výběku skalnatého pobřeí objevila světla plavidla, které zjevně sedělo nízko na vodě.

"Barelové lodi powriů," řekl Markwart znechuceně, kdy se objevila dalí světla. "Jsou jich tam tisíce!"

A jsou tak sebejistí, e mají rozsvícená světla, dodal v duchu Jojonah. Tohle byl jenom jeden z jejich problémů, ačkoli mistr nepovaoval za nutné připomínat potenciálně větí nebezpečí, kterým opatství čelilo.

"A kolik jich přichází po soui?" zeptal se opat, jako kdyby Jojonahovi četl mylenky. "Dvacet tisíc? Padesát? Jde na nás celý národ powriů, jako by se celé Návětrné ostrovy přesunuly k naí bráně!"

Znovu neměl Jojonah co odpovědět. Podle zpráv spolehlivých zdrojů, přistála deset mil od Sv. Mere-Abelle armáda powriů, trpaslíků o výce čtyř stop. Brutální tvorové neztráceli čas, zničili blízké vesnice a povradili vechny lidi, kteří nestačili uprchnout. Při té představě přeběhl Jojonahovi mráz po zádech. Powriům se také přezdívalo krvavé čepice, protoe si namáčeli své barety, vyrobené z lidské kůe, do krve zabitých nepřátel. Barva byla tím lepí, čím víc byla čepice namáčena, a tudí byla známkou úspěnosti trpaslíka.

"Máme kameny," nabídl Jojonah.

Markwart si odfrkl. "A ztratíme své magické síly dlouho předtím, ne ztenčíme jejich řady - a také řady gobliní armády, která prý táhne na jih."

"Máme hláení o velké explozi na severu," řekl Jojonah nadějně, snae se poněkud zvednout Markwartovu kyselou náladu.

Otec opat souhlasil. Věrohodné zdroje mluvily o obrovské erupci v severní zemi zvané Barbacan, zemi démona daktyla, který shromádil tuto armádu. Ale zatímco tyhle zvěsti skýtaly jistou vzdálenou naději, e válka se přenesla přímo k daktylovu sídlu, zde, tváří v tvář silám postupujícím na Sv. Mere-Abelle, neskýtaly zhola nic, co Markwart doloil dalím odfrknutím.

"Nae zdi jsou silné, nai bratři dobře vycvičení v bojových uměních a nae katapulty nejlepí v Coroně," pokračoval Jojonah, získávaje s kadým slovem na důrazu. "A Sv. Mere-Abelle je pro obranu postaveno nejlépe v celém království," dodal.

"Bylo by to lepí, kdyby tu nebylo tolik krků, které je třeba krmit!" okřikl ho Markwart a Jojonah zamrkal, jako by dostal ránu. "Ké by powriové bývali byli rychlejí!"

Mistr Jojonah si jen povzdechl a odstoupil o několik kroků stranou, neschopen tolerovat pesimismus a poslední poznámku svého nadřízeného, která byla zjevně namířena proti mnoství ubohých uprchlíků, kteří nedávno přili do Sv. Mere-Abelle, a která, podle Jojonaha, hraničila s rouháním. Oni přece představovali církev a čekalo se od nich, e budou pro prostý lid spásou. A přesto jejich opat, duchovní vůdce, si stěoval, e musí hostit lidi, kteří ztratili takřka vechno. Jeho první reakcí na příchod uprchlíků bylo nařízení, e ve cenné - knihy, zlato, dokonce i kalamáře - se má dát pod zámek.

"Avelyn to ve začal," blouznil Markwart. "Ten zloděj nás oslabil v srdci a na duchu a dal naději naim nepřátelům!"

Jojonah si ho nevímal. U to vechno slyel - a nyní to bylo známo ve vech opatstvích Corony, e bratr Avelyn Desbris je zodpovědný za probuzení démona daktyla, a tím pádem i za vechny tragédie, které následně postihly zem.

Mistr Jojonah, který byl Avelynovým mentorem za jeho let v opatství, nemohl ve svém srdci věřit ani slovu z toho. Jojonah zde studoval po čtyři dekády a nikdy nenarazil na někoho tak zboného, jako byl Avelyn Desbris. Nesouhlasil s jeho posledními činy - krádeí kamenů a vradou, byla-li to vrada, mistra Sihertona -, ale měl podezření, e skutečný příběh je jiný, ne jak jej vypráví opat. Mistr chtěl více ne cokoliv jiného mluvit se svým studentem, aby odhalil jeho pohnutky, aby zjistil, proč utekl a vzal kameny.

V temném přístavu se objevilo více světel. To Jojonahovi připomnělo, e se má soustředit na současnou neradostnou situaci. Avelyn byl otázkou na jiný den. S ranním světlem začne ve Sv. Mere-Abelle naplno zuřit válka.

Poté se oba mnii vrátili do klátera, aby nabrali sílu.

"Spi dobře v náručí Boha," popřál Jojonah Markwartovi. To bylo předepsané, tradiční rozloučení na noc.

Markwart jen nepřítomně mávl rukou přes rameno a odeel. Cestou si mumlal něco o ničemném Avelynovi.

Mistr Jojonah poznal rostoucí problém, posedlost, která můe pro Sv. Mere-Abelle a celý řád znamenat jedině potíe. Ale s tím on moc nezmůe, připomněl si a vydal se do své komnaty. Při večerní modlitbě se pomodlil také za Avelyna, za jeho dui, za odputění a potom si lehl, i kdy věděl, e nebude dobře spát.

I otec opat mluvil o Avelynovi, kdy veel do svého přepychového příbytku, čtyř oddělených komnat blízko středu přízemí opatství. Starý mu, síraný vztekem, mumlal kletbu za kletbou, vyplivoval Avelynovo jméno spolu se jmény největích zrádců a kacířů v historii církve a přísahal mu, e bude umučen k smrti, ne stane tváří v tvář Bohu.

Jeho panování ve Sv. Mere-Abelle bylo naprosto bez poskvrnky, a to, e měl těstí a stál v čele řádu v době detě kamenů - připsal si největí mnoství, jaké jich kdy bylo na Pimaninicuitu získáno -, ho řadilo mezi nejváenějí opaty v dějinách. Ale potom to Avelyn změnil a zasadil jeho reputaci těkou ránu. Byl prvním opatem, který utrpěl absolutní zneuctění, protoe ztratil některé ze svatých kamenů. S těmito temnými mylenkami, nikoli s mylenkami na invazní flotilu, která vplula do zálivu Vech svatých, opat usnul.

Jeho sny byly stejně krystalicky čiré jako jeho zloba a viděl v nich jasné obrazy daleké, jemu neznámé země. Viděl Avelyna, tlustého a ztrhaného, jak křičí rozkazy na gobliny a obry. Viděl, jak mu sloil obra bleskem, ne z nenávisti ke zlé rase, ale protoe neposlouchal jeho rozkazy bez připomínek.

V pozadí se objevila andělská postava, okřídlený mu, obrovský a stralivý. Byla to personifikace hněvu Boha. Pak Markwart pochopil.

Byl démon daktyl původcem války? Ne, tato zkáza byla způsobena něčím větím ne tou temnou silou. Avelyn, ten kacíř, byl opravdovou vůdčí silou zla!

Otec opat se v posteli prudce posadil, zpocený a roztřesený. Musel si připomenout, e to byl jenom sen.

Ale nebyla v těch vizích také nějaká pravda? Unavenému starci to přilo jako zjevení, volání jasné jako úder zvonu. Léta prohlaoval, e Avelyn je strůjcem toho veho, ale větina toho byla jenom obranná technika, slouící k zakrytí jeho vlastních chyb. Vdy znal skrytou pravdu...

Nyní si uvědomil, e to opravdu byl Avelyn, zcela bezpochyby. Věděl, e Avelyn zničil vechno svaté, zneuil kameny pro své osobní cíle a jednal proti církvi a celému lidstvu.

Nyní to s jistotou věděl a konečně se dokázal zprostit své vlastní viny.

Vysoukal se z postele, dooural se ke stolu a rozsvítil lampu. Padl do idle, vyčerpán, přemoen, a nepřítomně vzal klíč z tajné přihrádky v jedné ze zásuvek, aby jím odemkl zámek tajné přihrádky v jiné zásuvce, kde měl svou sbírku kamenů: rubín, grafit, malachit, serpentin, tygří dráp, magnetit a nejsilnějí hematit, kámen duí, ve Sv. Mere-Abelle. S tímhle těkým edým kamenem mohl vyslat svého ducha na míle daleko a kontaktovat společníky i přes půl kontinentu. Tento kámen pouíval ke spojení s bratrem Spravedlnost - co nebyl lehký úkol, jeliko Quintall nebyl v zacházení s kameny moc zdatný a jeho výcvik, zaměřený na jediné poslání, ho obrnil mentální disciplínou, která se dala jen těko prorazit.

Před časem Markwart kámen pouil, aby kontaktoval přítele v Amvoy, jen objevil pravdu o Quintallově selhání.

Jak dokonalé byly svaté kameny - mnii opatství neznali ádné větí bohatství -, a Markwart nemohl snést pomylení na to, e nechal nějaké uniknout.

Podíval se na kameny, jako by to byly jeho děti, narovnal se a zmateně zamrkal. Nyní je viděl jasněji ne kdy jindy, jako by mu byla odhalena velká pravda. V kadém z nich viděl sílu a věděl, e se k ní dostane pouhou mylenkou a bez úsilí. A některé z nich skoro jako by se slévaly dohromady, jak rozpoznával nové kombinace různých kamenů.

Opat Markwart vykřikl a z očí mu vyhrkly slzy radosti. Osvobodil se z Avelynova temného sevření, protoe nyní pochopil. Tomu věřil. A s tímto odhalením přila větí znalost, hlubí porozumění. Vdy ho rozčilovalo, e Avelyn, domnělý kacíř, byl nejsilnějím v historii řádu. Jestlie kameny pocházely od Boha a jejich síla byla poehnáním, jak by s nimi zloděj mohl zacházet tak dobře?

To démon daktyl dal Avelynovi moc! To on znesvětil kameny v Avelynových rukou, aby mu umonil proniknout do nich.

Markwart pevně sevřel kameny a přesunul se zpět do postele. Myslel si, e Bůh mu ukázal ovládání kamenů, které se přinejmením rovná daktylovu. Tentokrát neusne, protoe je netrpělivý a nemůe se dočkat rána, kdy propukne bitva.

Dalebert Markwart, otec opat, nejvýe postavený člen církve Abellikánů, to pochopil úplně patně. Ducha démona daktyla ta mylenka nesmírně potěila. Jak snadno se Bestesbulzibar spojil s tím zbabělým starcem, jak snadno zneuil jeho předpoklady!

Skoro vech sedm set mnichů klátera se před úsvitem shromádilo na zdi obrácené k moři a připravovalo se na blíící se flotilu powriů. Mistr Jojonah si vak uvědomil, e tam nejsou bratři Youseff a Dandelion. Markwart je kvůli jejich úkolu, který povaoval za důleitějí, pro jistotu někam uklidil.

Větina mnichů se rozestavila podél zdi, ale někteří se přesunuli na strategické pozice do střílen pod úrovní vrku zdi. Dva tucty katapultů byly připraveny, kdy se obrovská flotila powriů přibliovala k útesu. Starí a silnějí mnii, mistři a čekatelé, mnii, kteří studovali deset a více let, si připravovali kameny. Mezi nimi byl i otec opat, se svými novými znalostmi a zvýenou silou.

Markwart drel větinu mnichů v pozici na zdi, i kdy jich musel umístit více ne dvacet na opačné zdi, aby hlídali mnoství přístupových cest pro případ očekávaného pozemního útoku. Pak vichni ztichli a čekali, zatímco desítky lodí powriů obeplouvaly skalní výběek a stavěly se do řady před opatstvím. Větina z nich připomínala téměř potopený sud, ale dalí měly ploché, otevřené paluby a vezly katapulty.

Z jedné ze střílen, přímo pod opatem, vypálil katapult. Koule letěla vysoko a daleko, ale ne dost na to, aby zasáhla nejblií loď.

"Zadrte!" zařval rozzlobeně Markwart dolů. "Chcete jim ukazovat ná dostřel?"

Mistr Jojonah dal opatovi ruku na rameno. "Jsou nervózní," omlouval ten předčasný výstřel.

"Jsou hloupí!" odsekl opat a vykubl se mu. "Najdi toho, který vystřelil, vyměň ho a přiveď ke mně!"

Jojonah začal protestovat, ale uvědomil si, e je to nerozum. Kdyby rozzlobil opata jetě víc - a neviděl ádný způsob, jak by s ním mohl mluvit, ani by k tomu dolo -, pak by Markwart potrestal hříníka jetě krutěji. S povzdechem, který byl pro něj v těchto dnech příznačný, se Jojonah pohnul, aby nael neastného střelce, a vzal s sebou studenta druhého ročníku jako náhradu.

Viděli stále více lodí powriů, ale ani ty nejblií se nedostaly na dostřel katapultů ani na dosah magie kamenů.

"Čekají na pozemní útok," poznamenal bratr Francis Dellacourt, mnich devátého ročníku, s ostrým jazykem a přísnou disciplínou, vyadovanou u mladích studentů. To z něj učinilo opatova oblíbence.

"Jaké jsou zprávy ze západní zdi?" zeptal se otec Markwart.

Francis okamitě pokynul dvěma mladím mnichům, aby li a přinesli zprávy. "Nejdříve nás napadnou ze země," řekl opatovi.

"A co tě vede k tomu závěru?"

"Útes nad mořem je vysoký sto stop, a to jen v nejniím bodě. Powriové v lodích budou mít malou naději na zdolání naich zdí, pokud nebudeme zaměstnáni na západě. Zaútočí po soui a pak, kdy na zdech nebude tolik lidí, udeří flotila."

"Co ví o taktice powriů?" řekl Markwart hlasitě a vtáhl vechny okolo, včetně mistra Jojonaha, jen se vrátil s bludným střelcem, do konverzace. Markwart věděl, co Francis řekne, poněvad stejně jako starí mnii studoval záznamy o předchozích útocích powriů. Myslel vak, e to bude dobrá připomínka.

"Existuje několik příkladů dvojitého útoku powriů," připustil Francis. "Obvykle nejdříve útočí z moře, s neuvěřitelnou rychlostí a zuřivostí. Ale myslím, e Sv. Mere-Abelle je na to moc opevněné, a oni to vědí. Oslabí nae řady tím, e zaútočí ze západu, po soui, a pak katapulty vystřelí lana na nae zdi."

"Jak vysoko ale vylezou, kdy nahoře u těch lan budeme stát my?" zeptal se jeden mnich drze. "Odsekneme je, nebo na powrie vypustíme ípy a magii?"

Mistr Jojonah začal odpovídat, jenome Markwart, dávaje přednost tomu, aby mluvil Francis, ho zastavil zdviením ruky a naznačil mladému mnichovi, aby pokračoval.

"Nepodceňujte je!" vybuchl Francis a Jojonah zpozoroval, e Markwart se nad tím usmál. Byl to jeho první úsměv za mnoho týdnů. "Jen před několika měsíci zaútočili na Pireth Tulme, pevnost na útesu o nic niím, ne je ten ná. Tímto způsobem se dostali na nádvoří dřív, ne se větina posádky vůbec dostala ke zdem. A pokud jde o ty, kteří byli na svých místech na zdánlivě hájitelných zdech pevnosti..."

Odmlčel se. Bylo veobecně známo, e v Pireth Tulme nikdo nepřeil a těla byla oklivě zohavena.

"Nepodceňujte je!" zařval znovu a přitom se otáčel, aby se ujistil, e má pozornost vech okolo.

Mistr Jojonah ho pozoroval. Neměl ho v lásce, vůbec ne. Ambice bratra Francise byly zjevně velké, a stejně tak jeho schopnost brát ve, co vylo z opatových úst, jako by to pocházelo přímo od Boha. Jojonah nevěřil, e za Francisovou oddaností Markwartovi stojí zbonost. Spíe to byla pragmatičnost. Kdy ho pozoroval, jak si uívá pozornosti, jenom to jeho podezření posílilo.

Dva mnii se klusem vraceli ze západní zdi, ale nijak naléhavě. "Nic," nahlásili. "Ani stopa po nějaké armádě."

"Před pár minutami přilo několik vesničanů," dodal jeden z nich, "a nahlásilo, e velká armáda powriů byla spatřena, jak jde na západ od vesnice Sv. Mere-Abelle."

Jojonah a Markwart se na sebe zvědavě podívali.

"To je jistě nějaká lest," varoval bratr Francis. "Pohybují se na západ, pryč od nás, abychom nebyli připraveni na náhlý pozemní útok."

"Tvé argumenty jsou dobré," řekl Jojonah. "Ale přemýlím, jestli bychom jejich lest nemohli obrátit proti nim."

"Vysvětli to!" vyzval ho zaujatý Markwart.

"Flotila moná opravdu čeká na pozemní útok," řekl Jojonah. "A ten útok moná opravdu odkládají, abychom polevili v ostraitosti. Ale nai přátelé v přístavu nevidí západní zdi ani území za nimi."

"Uslyí zvuky bitvy," podotkl jeden mnich.

"Nebo uslyí to, o čem si budou myslet, e je bitva," odpověděl mistr lstivě.

"Postarám se o to!" vykřikl bratr Francis a odběhl, ani by čekal na opatův souhlas.

Markwart nařídil, aby se kadý druhý mu na zdi schoval.

O něco později nastal zmatek, doprovázený výkřiky "Útok! Útok!" a zvukem pálící balisty. Potom zemí otřásla mohutná exploze a ve vzduchu se objevila ohnivá koule, magický výbuch rubínu.

"Autentické," podotkl mistr Jojonah sue. "Ale ná bujný Francis by si měl etřit magickou energii!"

"Musí powrie přesvědčit," odsekl Markwart.

"U jdou," zaslechli výkřik, ne mohl Jojonah odpovědět, a opravdu, přes záliv se valily lodě powriů, přesně podle plánu. Na západě pokračovalo divadlo, vykřikovalo se, balista pálila a od vzrueného Francise dokonce vyla dalí ohnivá koule. Powriové, poháněni tím výjevem a zvuky, tvrdě zaútočili.

Markwart nařídil, aby je nechali přiblíit, přestoe více ne jeden katapult vystřelil předčasně. Lodi se vak rychle blíily a brzy se dostaly do dostřelu. S opatovým netrpělivým poehnáním začaly pálit dva tucty katapultů, metajíce kameny a smolu. Jeden katapult powriů se vzňal, jedna barelová loď dostala zásah do boku a síla nárazu ji překotila. Dalí barelová loď byla zasaena do přídě a kámen ji stáhl pod vodu, take záď se zvedla k nebi a lapáním poháněné lopatky se naprázdno točily ve vzduchu. Brzy se mnoho trpaslíků ocitlo ve vodě, křičelo a cákalo kolem sebe.

Radost na zdi opatství vak nevydrela dlouho. Jakmile se vedoucí lodi dostaly přímo pod opata, spustily katapulty a vystřelily desítky lan s uzly a háky. Ty se snesly na místa jako husté krupobití a mnii začali pobíhat. Několik mnichů bylo háky zachyceno a s křikem taeno ke zdi, ostré hroty jim probodly ramena či pae.

Po Jojonahově pravici stála v kruhu skupina sedmi čekatelů, kteří zpívali a spojili svou sílu. est se drelo za ruce, sedmý stál uvnitř kruhu a před sebou drel grafit. Nad zálivem se objevil modrý výboj elektřiny, odráející se od kovových klik katapultů na lodích, a zabil mnoho powriů na palubách.

Trvalo to vak jen chvíli a na místa trpaslíků, kteří padli, se hned přesunuly desítky dalích. A u byli trpaslíci na lanech a plhali ohromující rychlostí.

Mnii zaútočili konvenčními luky i svatými kameny, vypoutěli blesky a z prstů jim lehaly plameny, které pálily lana, zatímco jiní je přesekávali meči nebo se těkými kladivy pustili do háků. Spadly desítky lan a powriové skončili ve vodě, jene dalí desítky háků vylétaly nahoru, jak se u paty útesu shromaďovalo víc lodí.

Kdy nebylo po nějakém blíícím se pozemním vojsku stále ani vidu, ani slechu, vichni mnii se nyní přesunuli na zeď u moře. Celá síla Sv. Mere-Abelle se soustředila na tisícovku lodí, které zaplňovaly záliv Vech svatých. Vzduch naplnila magická energie, zápach hořící smoly, výkřiky powriů topících se v ledové vodě. Ale také výkřiky umírajících mnichů, protoe jakmile byla lana nahoře, katapulty powriů začaly vyhazovat velké koe plné dřevěných míčků o velikosti jednoho palce, které se jeily kovovými ostny, často namočenými v jedu.

Navzdory vem řečem o Pireth Tulme a vem varováním starích, studovanějích mnichů, byli obránci překvapeni divokostí a smělostí útoku. A také schopnostmi powriů, protoe ti byli vycvičení a disciplinovaní stejně jako kterákoliv pravidelná armáda na světě. Nikdo u nepochyboval, e kdyby nepřítel zaútočil i po zemi, opatství Sv. Mere-Abelle, nejstarí pevnost v království, by padlo.

I přes absenci pozemních sil, si opat Markwart uvědomoval nebezpečí situace.

"Ty!" zařval na mnicha, který vystřelil první předčasnou střelu. "Nyní má anci se vykoupit!"

Mladý bratr, dychtící získat zpět opatovu přízeň, přiběhl k Markwartovi, jen mu dal tři kameny: malachit, rubín a serpentin.

"Nepouívej malachit dřív, ne sestoupí blízko k lodi," vysvětlil mu opat spěně.

Mladý mnich vytřetil oči, kdy si uvědomil opatův záměr. Otec opat chtěl, aby skočil z útesu směrem k jednomu zvlá velkému shluku lodí, aktivoval malachit a tít serpentinu a pak vypustil ohnivou kouli.

"Nedostane se tak blízko," začal protestovat Jojonah, ale Markwart se na něho obrátil tak zuřivě, e mistr ustoupil. Dělá chybu, kdy posílá tohoto mladého mnicha, trval Jojonah v duchu na svém, protoe pouití tří kamenů se lépe hodí pro starího a zkuenějího mnicha, čekatele nebo mistra. I kdyby to mladý mu dokázal, exploze nebude velká, bude to asi jen záleh ohně, nic, co by powrie zastrailo.

"Nemáme na vybranou," řekl Markwart. "Musíme se s tou skupinou lodí vypořádat, a to okamitě, jinak budou nae zdi ztraceny!"

Jak mluvil, dvojice powriů se přehoupla přes zeď. Sesypali se na ně čekatelé, zabili je dřív, ne se trpaslíci mohli připravit k obraně, a pak usekali vechna lana. Jasně to vak hovořilo ve prospěch Markwartova záměru.

"Nezpozorují, e přichází. Budou si myslet, e jsi byl shozen dolů," vysvětlil. "A a si uvědomí pravdu, budou hořet a ty bude stoupat!"

Mnich přikývl, pevně sevřel kameny a vylezl na zeď. Potom se ohlédl, skočil a padal podél skály. Markwart, Jojonah a několik dalích běeli ke zdi, aby se podívali. Opat hlasitě zaklel, kdy malachit změnil pád na lehký sestup - mnoho yardů nad potřebnou výkou.

"Blázen!" řval, kdy se powriové na mue zaměřili, házeli po něm otěpy, kladiva a zvedali proti němu kue. K jeho cti - ale moná byl jen přemoen náhlou hrůzou anebo neměl dost síly či znalostí - mnich nezměnil směr, nýbr pokračoval v sestupu.

Do pae se mu zabodla střela z kue a z ruky mu vypadl kámen.

"Serpentin!" zvolal Jojonah.

Mladý mnich, dre se za ruku, cukaje sebou a obraceje se v marné snaze vyhýbat se sílící palbě, se nyní očividně pokouel vrátit.

"Ne!" volal na něho Markwart.

"Nemá tít proti ohnivé kouli!" křičel na opata mistr Jojonah.

Mladý mnich se křečovitě zatřásl, kdy byl zasaen ipkou z kue a pak v rychlém sledu jetě dalími dvěma. Magická energie ho opustila spolu se ivotem. Jeho bezvládné tělo spadlo, odrazilo se od lodi powriů a ponořilo se do temných vod zálivu.

"Přiveď mně jednoho z naich vesničanů!" zařval Markwart na bratra Francise.

"Nebyl dost silný," vyčítal Jojonah opatovi. "Nebyl to úkol pro novice. Ani čekatel by ho moná nesplnil!"

"Poslal bych tebe a rád bych se tě tím zbavil," zaječel mu opat do obličeje, čím ho umlčel. "Ale potřebuji tě."

Bratr Francis se vrátil s jedním vesničanem, asi dvacetiletým, jen působil rozpačitě. "Umím pouívat luk," řekl mu, snae se vypadat odváně. "Jednou jsem ulovil jelena..."

"Radi si vezmi tohle," nařídil mu opat a podal mu rubín.

Mu vytřetil oči, kdy se podíval na svatý kámen. "Já nemohu..." zamumlal nechápavě.

"Jene já mohu," zavrčel Markwart a vytáhl dalí kámen, hematit, kámen duí.

Mu se na něj tupě podíval. Bratr Francis, věda, e by ho měl nějak vyruit, ho úderem do obličeje srazil k zemi.

Mistr Jojonah se odvrátil.

Francis přistoupil k mui a chtěl ho znovu pratit. "Hotovo," prohlásil mu. Francis zadrel ránu a pomohl mu na nohy.

"Ovládnutí," vyplivl Jojonah znechuceně. Nemohl uvěřit, e Markwart udělal něco tak zlého, něco, co se běně povaovalo za nejtemnějí stránku hematitu. Vechny edikty doporučovaly nepraktikovat ovládnutí těla druhého - mnii se proti tomu často bránili zapojením dalích ochranných kamenů. A kdy se zamyslel nad tím, co právě viděl, přilo mu neskutečné, e ovládnutí, které patřilo k nejtěím disciplínám, bylo provedeno tak hladce!

Otec opat, v těle vesničana, el klidně ke zdi, podíval se na lodě a pak, bez zaváhání, skočil přes okraj. Tentokrát nebyl ádný malachit, ádný křik a ádný strach. Otec opat se zaměřil na rubín, zatímco padal ze sta stop, vybudil jeho energii na maximum a těsně před tím, ne dopadl na palubu, vypustil obrovskou ohnivou kouli. Jeho duch okamitě opustil tělo vesničana a proel plameny, pryč od té bolesti, zpět do svého čekajícího těla na zdi.

Zamrkal, kdy otevřel staré, unavené oči a snail se zvyknout si na své vlastní tělo. Bojoval s hrůzou, ji zail, kdy se řítil k palubě, kdy strávil vypůjčené tělo v plamenech. Vichni mnii okolo, kromě mistra Jojonaha, se bujaře radovali, mnoho z nich se dívalo na hořící masu lodí a pělo slova chvály v nevíře, e někdo můe vyvolat takovou ohnivou kouli.

"Muselo se to udělat," řekl Markwart přísně Jojonahovi. Mistr ani nemrkl.

"Obětovat jednoho pro dobro druhých je nejvyím nařízením naeho řádu," připomněl mu Markwart.

"Obětovat se," opravil mistr Jojonah.

"Bě pryč, ke katapultům," nařídil znechuceně Markwart.

Ačkoliv si Jojonah uvědomoval, e jeho umění s kameny by bylo potřeba zde, byl rád, e můe odejít. Kdy odcházel, několikrát se po Markwartovi ohlédl, protoe zatímco ostatní byli ohromeni magií, kterou právě viděli, Jojonah, který znal Markwarta více ne čtyřicet let, byl zmatený a podezřívavý.

Z přístavu vedl do klátera jen jeden vchod. Byly to velké, dvě stopy silné dubové dveře s kovovými pláty, za nimi byla padací mří a jetě padací zeď, stejně silná jako dveře - powriové ani obr by se přes ně nedostali, i kdyby na tom strávili týden.

Ovem za předpokladu, e by byly zavřené.

Kdyby Jojonah a Markwart mohli vidět přes útes na dveře, nebyli by překvapeni, e se otevřely a přivítaly powrie, kteří se zachránili z výbuchu. De'Unnero se dobrovolně přihlásil k této akci a stal se vedoucím skupiny dvanácti muů. Měli dvě balisty, na kadé straně dveří jednu, ale jejich dosah omezovaly úzké střílny. Markwart si vak byl jist, e De'Unnero by se nikdy nespokojil jen se střelami, které by stejně neměly efekt.

A tak mladý ohnivý mistr otevřel dveře a nyní stál v chodbě, hystericky se smál a zval powrie dál.

Skupina asi dvaceti krvavých čepic, zraněných, ale nebojácných, s řevem zaútočila. Měli kladiva, sekery a hrozivé krátké meče.

Kdy poslední z nich proběhl pod mříí, spadla s hlasitou ránou, která otřásla celým opatstvím a k vrku zdi.

Zaskočilo je to, ale nezastavili se, naopak, s řevem pokračovali dál. Do jejich řad vletěla desítka střel z kuí. Několik trpaslíků padlo, ale jejich útok to skoro nezpomalilo.

A tam stál De'Unnero, sám, smál se a měl zatnuté svaly tak, e kůe jim skoro nestačila. Jiní mnii, zvlátě mistr Jojonah, říkávali, e jeho srdce exploduje, poněvad je příli divoké na jakéhokoliv člověka. Nyní to tak vypadalo. Přímo se chvěl vnitřní energií. Neměl ádnou zbraň, která by byla vidět, jenom jeden kámen, tygří dráp, hladký, rezavý s černými pruhy.

Vyvolal sílu kamene, a kdy se po chvíli přiblíil první powrie, muovy pae se transformovaly do podoby silných tlap tygra.

"He!" zařval nejblií powrie a v obraně zvedl zbraň.

De'Unnero byl vak rychlejí, skočil dopředu jako kočka na lovu, sekl ho pravačkou do tváře a roztrhl mu ji.

Pak to vypadalo, jako by se mistra zmocnil záchvat zuřivosti, ale ve skutečnosti nad sebou měl dokonalou kontrolu, zatímco skákal ze strany na stranu a bránil powriům, aby se přes něj dostali, třebae za ním v chodbě čekalo dalích dvanáct mnichů. Kámen zůstal v jeho tlapě, spojený s kůí, a on se do něj ponořil hlouběji. Třebae navenek se neprojevila ádná změna, jeho svaly se staly svaly kočky.

Máchnutím tlapy odhodil jednoho powrie, mrtně uskočil do strany a vyhnul se tak úderu kladiva. Potom rychle skočil zpátky před útočníka, ne ten stačil kladivo znovu zvednout.

Zablýskly se drápy a powriův obličej zmizel. Ostatní se začali stahovat, jene De'Unnero jetě zdaleka neskončil. Napjal svaly na nohou, vymrtil se o celých dvacet pět stop dopředu a přistál přímo v chumlu trpaslíků. Stal se z něj vír kopajících nohou a sekajících drápů. Powriové nebyli slabí nepřátelé, ale přestoe měli převahu devět na jednoho, nechtěli s ním nic mít. Utíkali. Dva zamířili zpět k mříi, volajíce na své společníky, kteří byli pořád venku, zatímco ostatní se potáceli kolem mistra dál do chodby, kde na ně čekaly střely z kuí.

Vichni mnii, a na jednoho, odhodili kue a tasili zbraně pro nadcházející arvátku. Hrstka z nich zaútočila holýma rukama.

Dál v chodbě drel De'Unnero posledního powrie, který neutekl, za hlavu mezi obrovskými tlapami. Drápy pronikly skrz lebku, a pak trpaslíkem zamával jako s hadrovou panenkou. Odhodil ho stranou a blíil se ke zbývajícím u mříe.

Zvenku zpoza ní vystřelil z foukačky dalí powrie a zasáhl mistra do břicha, přímo pod ebra.

Mnich zařval tygřím hlasem a vytrhl ipku i s kusem masa, ani by se zastavil. Powrie venku nasadil dalí ipku, dva trpaslíci u mříe křičeli a snaili se skrz ni dostat.

Pak padla vnitřní zeď, odřízla střelce a rozmáčkla dvojici powriů na placku.

De'Unnero se zastavil, kdy na něj vystříkla krev. Otočil se a znovu zařval. Byl to výkřik frustrace, kdy si uvědomil, e jeho mnii se úspěně vypořádali se zbylými trpaslíky. Bitka skončila.

Ohnivý mistr se vrátil ke své lidské podobě, vyčerpán jak fyzicky, tak psychicky. Potom ucítil palčivou bolest v břie - pulsující horkost - a uvědomil si, e byl otráven. Větina jedu, paralyzující, bolest vyvolávající substance, byla strávena energií magické transformace, ale zůstalo jej dost na to, aby mistr po chvíli roztřeseně padl na koleno.

Jeho mnii se okolo něj starostlivě shromádili.

"Běte k balistám!" okřikl je, a přestoe byl znovu člověkem, jeho hlas stále zněl zuřivě jako řev tygra. Mladí mnii ho poslechli a mistr je po chvíli odhodlaně následoval, aby naváděl jejich střely.

Kdy byl hlavní shluk lodí powriů v plamenech a vyřazen z bitvy, mnii se stáhli ze zabezpečené oblasti a běeli posílit obranu tam, kde jich bylo třeba. Během toho dlouhého, straného rána se na zeď dostalo mnoho powriů, ale ádný z nich se tam neudrel, a o poledni, kdy se pozemní armáda stále neukazovala, u nebylo pochyb o výsledku bitvy. Powriové vak jako vdy pokračovali v boji. Přes padesát mnichů bylo zabito a mnoho zraněno, ale ztráty powriů byly ohromné a více ne polovina flotily leela na dně zálivu. Stovky lodí unikly do hlubích vod, řízeny pouze nezbytnou posádkou.

Odpoledne se mistr Jojonah připojil ke starím mnichům, kteří ovládali kameny, a staral se s nimi o zraněné, zatímco mladí ji zorganizovali pohřeb pro ty, jim u nebylo pomoci. Bitva se přesunula do dalí fáze, k úklidu, kdy chaos ustal. Disciplína bratří dala brzy povinnostem řád, pragmatický a efektivní. Jedna věc vak Jojonahovi přila zvlátní. Otec opat, jen vlastnil nejsilnějí hematit v kláteře, chodil okolo zraněných a utěoval je, ale nikomu nepomáhal. Ohnivá koule a několik blesků, které vyvolal před pár hodinami, ho nemohly vyčerpat natolik, aby u neměl ádnou magickou energii.

Zavalitý mistr jenom bezmocně potřásl rameny a hlavou. Poté, kdy přiel De'Unnero s dírou v boku, i kdy ani nezakulhal a nedával najevo, e cítí nějakou bolest, Markwart k němu přispěchal a pomocí kamene ránu zacelil. Jojonah věděl, e je mezi nimi pevné pouto, stejně pevné jako mezi opatem a bratrem Francisem.

Tie pokračoval v práci a ve si uloil do paměti, aby se nad tím mohl pořádně zamyslel, a bude mít chvilku pro sebe.

"Trval jsi na tom, e podstoupí to nebezpečí," káral opat De'Unnera, kdy mu hojil jizvu hematitem.

"Mu potřebuje nějakou zábavu," odpověděl mistr s tajemným úsměvem. "A ty mi ji stále odepírá."

Markwart ustoupil a podíval se na něj. Té stínosti rozuměl velmi dobře. "Jak pokračuje výcvik?" zeptal se ostře.

"Youseff vypadá slibně," připustil mistr. "Je lstivý a pouije jakékoliv zbraně či taktiky, aby zvítězil."

"A bratr Dandelion?"

"Medvěd. Silné pae, ale chabá mysl. Poslouí naim účelům, dokud ho Youseff povede."

Otec opat přikývl a vypadal potěeně.

"Mohl bych je porazit oba najednou," prohlásil mistr. "Budou nosit titul bratr Spravedlnost, ale mohl bych je snadno přemoci. A mohl bych jít pro Avelyna a kameny."

Markwart to nepopíral. "Jsi mistr a má své povinnosti," řekl.

"Jsou důleitějí ne chytit Avelyna?"

"Stejně důleité," prohlásil Markwart nesmlouvavým tónem. "Youseff a Dandelion poslouí naemu účelu, jestlie je mistr Marcalo De'Unnero dobře vycvičí."

De'Unnerův obličej se poněkud svratil a oči se mu zúily, vrhajíce na opata pomyslné dýky. Neměl rád, kdy se o něm pochybovalo.

Markwart ten pohled zachytil, nebo ho viděl u mnohokrát. Věděl vak, e se mu De'Unnero nepostaví a e takový vnitřní ár se dá dobře vyuít.

"Nech mě jít na lov," řekl mistr přímo.

"Vycvičí lovce," opáčil opat. "Věř mi, e získá ocenění za své úsilí." A s tím odkráčel.

"Dneska jsme byli stateční," promluvil mistr De'Unnero k Markwartovi a ostatním mistrům na jejich schůzce po neporech.

"Ale měli i těstí," připomněl jim Jojonah. "Protoe se neobjevila pozemní armáda powriů ani často hláená armáda goblinů."

"Bylo to více ne těstí, o to bych se přel," řekl Francis, přestoe na tomto setkání neměl právo mluvit. Nebyl ani čekatelem, na schůzce byl jako pomocník opata. Markwart ho vak neumlčel a ostatní mu také dovolili mluvit. "Je to pro naeho nepřítele netypické," pokračoval. "Vechno, co jsme slyeli o bojích na sever od Palmarisu, naznačuje, e nepřítel bojuje disciplinovaně, a z úspěchu naí lsti je zřejmé, e flotila opravdu čekala na pozemní síly."

"A kde tedy byly?" zeptal se Markwart netrpělivě. "Nevzbudíme se, jen abychom shledali, e jsme znovu pod útokem?"

"Flotila se nevrátí," odvětil jeden mistr okamitě. "A kdy monstra přijdou po soui, zjistí, e tam je nae opevnění jetě lepí ne to u moře."

Mistr Jojonah se v tom okamiku díval na De'Unnera a byl znechucen jeho takřka krutým úsměvem, klebem, který se k mistru řádu Abellikánů vůbec nehodil.

"Ztrojnásobte hlídku okolo zdí," rozhodl opat.

"Mnoho bratří je unaveno z bitvy," namítl mistr Engress, jemný mu a starý přítel Jojonaha.

"Tak pouijte vesničany," vmetl mu do tváře opat Markwart. "Přili jíst nae jídlo a schovávat se za zdmi opatství.

Nechme je vydělat si na sebe hlídkou, v tuto noc i dalí noci."

Engress se podíval na Jojonaha a na ostatní mistry, nikdo se vak neodváil protestovat. "Jak nařizujete, opate," řekl mistr Engress.

Otec opat silně odstrčil idli, a zavrzala o podlahu. Vstal a mávnutím ruky je propustil, pak vyel z místnosti a schůzka skončila.

Podle jeho názoru bylo o ve důleité postaráno. Chtěl být sám se svými mylenkami a pocity, z nich některé mu působily starosti. Poslal dnes na smrt mue, co byl čin, který si vyadoval odůvodnění, a také si uvědomoval, e se nezapojil do léčení. Zbyla mu magická energie - to věděl, i kdy se faleně omlouval, e nikoliv -, ale on prostě necítil, e by měl pomáhat. el předtím k jednomu zraněnému mnichovi, sedícímu u zdi, jemu hák rozerval pai, ale kdy se k němu s hematitem přiblíil, akce, která vyadovala intimnost, ho odradila...

Co cítil? Nechu? Odpor?

Neměl ádné rozumné odpovědi, ale věřil svým instinktům. Uvědomil si, e v řádu roste zvrácenost a slabost. Avelyn - jedině Avelyn! - začal tu hnilobu, a teď se opatovi zdálo, e je více rozlezlá, ne si představoval.

Ano, to je ono. Slábli a u se déle nemohli náleitě postavit temnotě a silám zla. Jako Jojonah a jeho bláznivé sympatie s obětovaným vesničanem, jen zachránil tolik ivotů!

Ale ne De'Unnero, pomyslel si Markwart s úsměvem. Ten mu je silný a brilantní. Moná by mohl vyhovět jeho přání a nechat ho ulovit Avelyna a kameny. Kdyby mu zadal tento úkol, úspěch by byl zaručen.

Opat zavrtěl hlavou a připomněl si, e s ním má jiné plány. De'Unnero bude jeho nástupcem - to si v duchu slíbil.

Kdy uviděl jeho zranění, chtěl je vyléčit, jako by ho kámen duí zavolal a ukázal mu, co má dělat.

Markwartovi bylo vechno jasné. V duchu si poznamenal, e musí vychválit vesničana, který uhořel, moná vztyčit sochu, a pak el do postele.

Zdravě spal.

Ze Sv. Mere-Abelle se vydalo několik průzkumníků do terénu a vrátilo se, aby nahlásilo, e v blízkosti opatství se nenacházejí ádná monstra. Za týden byla situace jasná: invazní síla powriů byla pryč a lodi odpluly - kam, to nikdo nevěděl. Gobliní armáda, obrovská síla, se rozdělila a jednotlivé skupiny běhaly náhodně od města k městu a plenily je.

Královi mui, armáda Honckého království, je sledovali a postupně ničili.

Ve Sv. Mere-Abelle vak měly tyhle podle veho dobré zprávy dalekosáhlejí následky.

"Bratři, musíme zjistit příčiny rozpadu nepřítele," řekl opat Markwart starím mnichům. "Musíme jít na Barbacan ověřit tu nahláenou explozi."

"Věří, e démon daktyl byl zničen," konstatoval mistr Jojonah.

"Věřím, e naemu nepříteli byla useknuta hlava," odpověděl Markwart. "Ale musíme znát pravdu."

"Expedice," prohlásil mistr De'Unnero.

Bratr Francis vyletěl z místnosti jako první, netrpělivý, a bude moci naplánovat výlet. Jako vdy chtěl potěit opata.

KAPITOLA TŘETÍ

Nepolapitelný Roger

"Je tam," zaúpěla stará ena. "Já to dobře vím! Ubohé dítě!"

"Moná u je mrtev," řekl mu asi třiceti zim. "Bylo by to jenom milosrdné. Ubohé dítě."

Skupina dvaceti vesničanů se krčila na kopci, necelé čtvrt míle severně od svého domova, Caer Tinelly, a pozorovala powrie a gobliny. Dříve toho dne byla ve městě také dvojice fomoriánských obrů, kteří nyní asi po venku honili uprchlíky.

"Neměl tam chodit, já jsem mu to říkala," prohlásila stará ena. "Jejich moc, příli moc."

Tomas Gingerwart se vědoucně pousmál. Tito lidé Rogera neznali. Pro ně to byl Roger Billingsbury, sirotek, kterého přijalo město. Kdy jeho rodiče zemřeli, uvaovalo se, e by ho měli poslat na jih do Palmarisu, třeba mnichům Sv. Kamene. Ale lidé z Caer Tinelly, svázaná komunita, se rozhodli ponechat si Rogera s tím, e mu vichni pomohou překonat zármutek a nemoc. Roger byl tíhlý a zjevně křehký. Jeho fyzický vývoj zastavila v jedenácti letech stejná horečka, která usmrtila jeho rodiče a dvě sestry.

To bylo před několika lety, ale pro lidi z vesnice byl Roger, jen vypadal pořád skoro stejně, stále ten malý, ztracený kluk.

Tomas vak věděl své. Mladíkovo druhé jméno u nebylo Billingsbury, ale Nepolapitelný, jméno, které něco znamenalo. Neexistovalo nic, co by neotevřel nebo kolem toho neproklouzl. Tomas si to připomínal, kdy se díval směrem k městu, protoe se také trochu bál. Ale jenom trochu.

"Je jich tam celá řada," naříkala stará ena a ukazovala na město. Měla ostrý zrak, protoe goblini skutečně na náměstí eskortovali otrhaně vyhlíející zajatce - lidi z jejich vesnice a sousedního Padova, kteří nebyli dost rychlí nebo se neskryli dostatečně hluboko v lesích. Nyní monstra pouívala města jako tábory a zajaté lidi jako otroky.

Vichni uprchlíci chápali, jaký osud by potkal tyto zajatce, kdyby u neměli vyuití.

"Neměli byste se na ně dívat." Vichni ve skupině se jako jeden otočili k přicházejícímu Belsterovi O'Comelymu. "A jsme a příli blízko městům. Chcete, aby nás pochytali vechny?" I přes vekeré své úsilí, Belster, bývalý hospodský od Vyjícího měsíce v Dundalis, nemohl zostřit hlas. Přiel na jih s uprchlíky ze tří měst: Dundalis, Plevelné a Konce světa. Jeho společníci ze severu byli úplně jiní lidé ne ti, kteří byli nedávno vyhnáni z Caer Tinelly a Padova, a ne ti, kteří pocházeli z malých usedlostí při cestě do Palmarisu. Belsterova skupina, vycvičená tajemným hraničářem, známým jako Noční pták, nebyla ani zdaleka zuboená a ustraená. Schovávali se před gobliny, ale kdy na to přilo, lovili je spolu s powrii i obry.

"Půjdeme pro ně, jak jsem slíbil," pokračoval Belster. "Jenome ne tak brzy. Mrtví jim nebudeme nic platní! Teď pojďte."

"To opravdu nemůeme nic udělat?" řekla stará ena nazlobeně.

"Můete se modlit, drahá paní," odpověděl Belster upřímně. "Modlit se za ně za vechny."

Tomas souhlasně přikývl. A také se modlete za gobliny, pomyslel si, protoe Roger se u určitě baví.

Belsterovi to neulo a el si s Tomasem promluvit.

"Přeje si, abych udělal víc," řekl tie, nebo si patně vyloil jeho pohled. "A já taky. Ale mám na starost sto padesát lidí."

"Teď u je to sto osmdesát, kdy počítáme ty z Caer Tinelly a okolí," opravil ho Tomas.

"A jenom padesát schopných boje, aby ostatní chránili," poznamenal Belster. "Jak bych mohl riskovat bojovníky při nájezdu na město, kdy je toho tolik v sázce?"

"Nepochybuji o tvé moudrosti, pane," řekl Tomas upřímně. "Slíbil jsi zaútočit, a bude správný čas, ale bojím se, e takový čas nikdy nenastane. Goblini jsou laxní, ale powriové ne. Jsou lstiví a vycvičení k válčení. Oni nikdy nepoleví v ostraitosti."

"Co mám tedy dělat?" zeptal se Belster.

"Dret se svých povinností. A tvou povinností je těch sto osmdesát, a ne ti, kteří u jsou v zajetí goblinů."

Belster se na něj dlouho, bez jediného mrknutí oka díval a Tomas viděl v jeho očích bolest. Hospodský nechtěl, aby z jeho ochranné sítě proklouzl jediný člověk.

"Nelze zachránit vechny," řekl Tomas.

"Ale musím to zkusit."

Tomas vrtěl hlavou jetě předtím, ne to Belster dořekl. "Nepoutěj se do bláznivé hry," pokáral ho a Belster si poprvé uvědomil, e předelý úklebek tohoto mue nebyl posměný, nebyla to reakce na jeho váhání. "Kdy otevřeně zaútočíme," pokračoval Tomas, "pak budeme poraeni. A bojím se, e se s tím monstra nespokojí, ale rozíří pátrání po lesích, dokud vechny nenajdou a nezajmou - nebo nezabijí - v případě starých lidí a dětí, kteří nejsou uiteční."

"Take souhlasí s mým rozhodnutím stáhnout se?"

"Neochotně. Stejně neochotně jako ty. Jsi moudrý mu a my máme těstí, e jste přili ze severu."

Belster přijal kompliment, potřeboval podporu, nemohl si vak pomoci, aby se nepodíval na okupované město. Bolelo ho srdce při pomylení, jaká muka musejí ti ubozí zajatci nyní zaívat.

Jetě někdo se díval na gobliny, kteří vedli otroky do temného lesa na kraji Caer Tinelly. Roger věděl, jak to ve městě chodí, lépe ne kdo jiný. Od invaze tu byl skoro kadou noc, pohyboval se ze stínu do stínu, naslouchal plánům goblinů a powriů v této oblasti a slyel o větí válce, probíhající nedaleko na jihu. Víc ne cokoliv jiného znal mazaný Roger nepřítele a věděl, kde je zranitelný. Kdy před úsvitem odcházíval z města, jeho drobné tělo bývalo obtěkáno různými potřebami pro uprchlíky v blízkých lesích. Kradl tak opatrně, e monstra si ani nevimla, e jsou okrádána.

Před třemi dny se mu podařilo dosáhnout svého nejzářivějího úspěchu. Ukradl poníka, oblíbené zvíře vůdce powriů, a udělal to tak, aby vina padla na dva goblinské hlídače, kteří, jak Roger předtím vyčmuchal, shodou okolností tuté noc hodovali na jiném koni.

Dalí ráno byli bez milosti oběeni na náměstí - na to se Roger také díval.

Mladý mu věděl, e dnes je to jiné. Dnes chtěli goblini zabít jednoho zajatce. Před úsvitem je o tom slyel mluvit, co ho přimělo zůstat déle. Goblini přistihli paní Kelso, jak si cpe do pusy suchary navíc, a vůdce powriů, ničema jménem Kos-kosio Begulne, nařídil, aby ji ráno pro výstrahu zabili.

Kácela venku stromy s ostatními zajatci, kteří nevěděli, e jí zbývá jen několik hodin ivota.

Roger byl za poslední týdny svědkem mnoha krutostí - viděl rozřezat lidi jenom proto, e se nějakému goblinovi nebo powriovi nelíbili. Vdy ale zavrtěl hlavou, odvrátil se a řekl si, e to není jeho starost.

Tohle vak bylo jiné. Paní Kelso byla přítel, drahý přítel. Často ho krmila, kdy osiřel a běhal po ulicích Caer Tinelly. Léta přespával v její stodole, přestoe její mu mu říkal, aby el pryč, ale paní manela vdy odvedla stranou, přes rameno mrkla na Rogera a pokývla ke stáji.

Byla to dobrá ena a Roger nemohl jen tak potřást hlavou a říct si, e to není jeho starost.

Ale co mohl dělat? Nebyl bojovník, a i kdyby byl, ve vesnici byli dva fomoriántí obři, více ne sto goblinů, padesát powriů a v lese asi desetkrát víc monster ne tady. Doufal, e ji z města dostane před úsvitem, ale kdy uslyel, jaké s ní mají plány, zajatci u byli vzhůru, postaveni do řady a pod přísným dozorem powriů.

Jedno pěkně po druhém, připomněl si Roger. Kadý zajatec byl připoután ke svým sousedům za kotníky pět stop dlouhými řetězy. Pro větí jistotu nebyly kvalitní okovy na ádném z nich stejné do páru. Roger odhadl, e by mu trvalo asi minutu otevřít je oba, a to jenom za předpokladu, e by paní Kelso a oba k ní připoutaní zajatci spolupracovali a zůstali v klidu.

Po chvíli se přiblíil powrie s kuí.

"Odvrácení pozornosti," mumlal si pro sebe mladý zloděj, probíhaje stíny okupovaného města. "Povolání do zbraně? Ne. Oheň?"

Zastavil se a zaměřil se na gobliny, kteří odpočívali na seně ve stáji Yosiho Hoosiera. Jeden z nich měl v puse dýmku a vyfukoval velké krouky kouře.

"Miluju oheň," zaeptal Roger. Tie jako kočka vklouzl do stáje - tak jako v předelých letech - skrze rozbitou desku vzadu. Brzy se krčil v seně, jen několik stop od goblinů. Bezmála deset minut trpělivě čekal, dokud kuřák dýmku nevyklepal a nezačal si ji znovu ládovat.

Roger rád zakládal ohně - to bylo dalí z jeho mnoha nadání. Posunul se dozadu, aby ho nebylo slyet, a křesl nad pár stébly slámy kamínkem o ocílku.

Potom se opatrně připlíil zpátky a hodil zapálenou slámu zhruba do místa, kam kuřák vyklepal dýmku.

A pak byl pryč, jetě ne nosy goblinů poimral první závan kouře.

Seno se vzňalo jako obří svíčka. Jak goblini křičeli!

"Útok!" ječeli jedni. "Nepřátelé! Nepřátelé!" křičeli druzí. Ale kdy se vydali na průzkum, zjistili, e jejich kamarádi bojují s plameny, a kdy mezi nimi uviděli goblina s dýmkou v puse, změnili názor.

Ti, kteří hlídali zajatce, neli bojovat s ohněm, ale jejich pozornost byla rozptýlena dost na to, aby se Roger nepozorovaně dostal a k nim a schoval se za velký dub, do kterého paní Kelso lhostejně sekala. Lekla se, kdy na ni vykoukl, ale on ji i ostatní poblí spěně utiil.

"Rychle, poslouchejte mě," eptl, přeplazil se okolo stromu a bez okolků se pustil do práce na zámcích, zatímco se jí díval do očí. "Stůjte klidně! Chtějí vás zabít! Slyel jsem je!"

"Nemůe ji odvést! Zabijí nás vechny!" stěoval si jeden mu hlasitě. Nato se ozvalo zavrčení od gobliních dozorců: "Pracovat!"

"Musí nás vzít vechny," poadoval jiný.

"To nemohu udělat," odpověděl Roger. "Ale oni vás nezabijí a ani vás nebudou vinit."

"Jene -" začal dalí, ale Roger ho ostrým pohledem umlčel.

"A ji osvobodím, dám její okovy na támhleten stromek. A vy, a napočítáte do pěti, uděláte tohle..." a začal jim vysvětlovat svůj plán.

"Stupidní Grimy Snorts a jeho smradlavá dýmka," poznamenal jeden stráce, který si uvědomil, o co ve městě jde. "A ten hnusák Kos-kosio nám dneska večer nedá batu navíc."

Dalí se smáli. "Moná si pomákneme na Grimym Snortsovi!"

"Démon!" přiel výkřik, při kterém se goblini otočili. Uviděli řadu zajatců, která odhodila nástroje a snaila se utéci.

"Sakra!" zařval jeden goblin, vrhl se k nejbliímu zajatci a títem ho srazil na zem.

"Démon!" ječeli dalí, přesně tak, jak jim Roger nařídil. "Démon daktyl!"

"Proměnil ji ve strom!" zakřičela jedna ena. Goblini se na ni zvědavě podívali, pokrábali se na hlavě a byli zmatení, protoe řada zajatců byla roztaená na plnou délku řetězů a byla uchycena na jednom malém stromě.

"Strom?" zeptal se jeden goblin.

"Hrome," zaklel druhý.

Pozornost tábora se přesunula od skomírajícího ohně ve stáji k rozruchu na okraji lesa. Mnoho goblinů tam běelo, spolu s tlupou powriů, vedenou nemilosrdným Kos-kosiem Begulnem.

"Co jsi viděl?" zeptal se mue, který byl připoután napravo od paní Kelso a nyní byl nejblí stromu.

"Démon," vyprskl mu.

"Démon?" zopakoval Kos-kosio skepticky. "A jak vlastně vypadal?"

"Byl velký a černý," mumlal mu. "Byl to velký, okřídlený stín. Nevydrel jsem se dívat. Proměnil ubohou paní Kelso ve strom!"

"Paní Kelso?" zopakoval powrie několikrát, dokud si nevzpomněl na tu enu a na své plány s ní. Vrátil se Bestesbulzibar, démon daktyl, vůdce armády? Byl to signál, e démon daktyl je s ním a dohlíí na svou operaci?

Powrie zamrazilo, kdy si vzpomněl na osud předchozího velitele, goblina Gothry. Bestesbulzibar ho zaiva stáhl z kůe. To bylo v den, kdy byl Kos-kosio jmenován velitelem, a od začátku věděl, e má jenom dočasné velení.

Powrie velice pozorně prostudoval strom a snail se marně vzpomenout, jestli u tam stál předtím. Opravdu se Bestesbulzibar vrátil, nebo to byl jenom trik?

"Prohledejte celou oblast!" nařídil Kos-kosio svým nohsledům, a kdy s očima na stopkách obezřetně vyrazili, hulákal jetě hlasitěji, slibuje smrt kadému, kdo by se flákal.

"A ty, lidský pse," řekl Kos-kosio mui, který byl nejblí u stromu. "Zvedni svou smradlavou sekeru a poraz paní Kelso!"

Muův zděený výraz byl natolik přesvědčivý, e se na powriově ohavné tváři objevil iroký úsměv.

Roger si uvědomil, e riskuje, kdy se vrací k městu, ale paní Kelso byla bezpečně na cestě za Tomasem a ostatními, a on tomu vzruení nemohl odolat. Uvolněně se opřel o strom, kdy kolem procházeli dva goblini. Jakmile se hlídka vzdálila, přiblíil se jetě víc a vylezl na tentý dub, kolem kterého proklouzl, kdy el pro paní Kelso.

Potom se spokojeně díval. Lidé opět pracovali - dva mui, kteří předtím byli spojeni s paní Kelso, byli nyní připoutáni k sobě - powriové se vrátili do města a nechali gobliny hlídat lidi. Asi dvanáct jich poslali prohledat les.

Jo, tak to bylo perfektní, pochvaloval si Roger, protoe se jetě nikdy takhle nebavil.

KAPITOLA ČTVRTÁ

U bran ráje

Noční pták ladně sklouzl ze cválajícího Tanečníka. Dostal se na zem v běhu, natahuje Jestřábí křídlo, zatímco Pony, která seděla za ním, se posunula v sedle dopředu, chytila uzdu a řídila Tanečníkův běh, nebo blátivá zem byla zrádná. Zkueně koně stočila doleva kolem irokého pahorku, zatímco Elbryan běel vpravo.

Ne se Pony a Tanečník dostali na půl cesty okolo, uviděli tři gobliny, které honili. Dva z nich byli daleko vpředu a utíkali ke stromům, ale třetí se obrátil a běel okolo pahorku z druhé strany. "Na něj!" Pony se na Tanečníkovi přikrčila a vedla ho kolem kopečku do ostré zatáčky.

Tanečník se zastavil, kdy se goblin ze zatáčky vypotácel zpátky, svíraje íp trčící mu z hrdla. Druhý íp ho zasáhl do hrudi a sloil do bláta.

"Dostali se ke stromům," oznámila Pony Elbryanovi, kdy se objevil v dohledu. "Zůstanou tam zalezlí."

Hraničář poněkud zpomalil a souhlasně se podíval na les. el přímo k mrtvole a začal z ní vytahovat ípy. Potom se zvedl, rozhlédl se po krajině a po tváři mu přeběhl zvědavý výraz.

"Můeme ten lesík objet," navrhla Pony. "Najít k nim nejlepí cestu a udeřit na ně." Zdálo se, e ji neposlouchá. "Elbryane?"

Stále se díval okolo, s otevřenou pusou a přemýlivým výrazem.

"Elbryane?" zeptala se znovu naléhavě.

"Tady to přece znám," řekl nepřítomně, přelétaje pohledem z místa na místo.

"Slatiny?" zeptala se nevěřícně a obličej se jí zkroutil znechucením, kdy se rozhlédla po tom pustém kraji.

"Procházel jsem tudy na cestě zpět do Dundalis," vysvětlil. "Kdy jsem opustil elfy." Běel ke skupině bříz a hledal zbytky svého starého tábořitě. "Ano," řekl vzrueně. "Zde jsem jednu tichou noc spal. Komáři byli straní," dodal s pousmáním.

"A co goblini?" zeptala se a pokývla směrem ke vzdálené skupině stromů.

"Nael jsem zde gobliny, ale dál na východ, na okraji Slatin."

"Já myslím tyhle gobliny," řekla přísně a ukázala dopředu.

Jen mávl rukou. Goblini pro něj nebyli v té chvíli důleití, ne nyní, kdy se stále více rozpomínal na dávno vykonanou cestu. Poodběhl a zahleděl se přes roztroueně rostoucí keře a zvlněnou jílovitou zem na černomodrou siluetu vrcholků hor na západě, je byly ve světle zapadajícího slunce stříbrně olemované.

"Zapomeň na gobliny," řekl náhle, vzal Tanečníka za uzdu a vedl ho stranou kolem lesíku, přímějím směrem k horám.

"Zapomeň?" zopakovala uasle. "Naháníme ten kmen u dvacet mil, skoro přes polovinu Slatin. Po celém těle mě svědí snad tisíc komářích típanců a smrad tohohle místa se za námi potáhne jetě rok! A ty po mně chce, abych na ně prostě zapomněla?"

"Nejsou důleití," řekl, ani by se na ni podíval. "Jsou poslední dva z třiceti. Kdy bylo zabito dvacet osm z nich, pochybuji, e v brzké době budou mít odvahu přiblíit se ke Konci světa."

"Nepodceňuj jejich lstivost."

"Zapomeň na ně," řekl znovu.

Sklonila hlavu a tie zavrčela. Nemohla uvěřit tomu, e je Elbryan vede na západ, pryč od Lesní země, a e chce ty dva gobliny nechat jít. Ale věřila mu, a pokud to odhadla správně, byli blí k západnímu okraji Slatin ne východnímu. Čím dřív se dostanou z tohohle mizerného, hmyzem zamořeného místa, tím bude radi.

Chvíli pokračovali, dokud nezačalo zapadat slunce, a pak se Elbryan pustil do stavění tábora. Byli stále ve Slatinách, pořád je otravoval bzučící hmyz a k Ponyině nechuti byli stále blízko lesíku, kde se vytratili goblini. Opakovaně se na to snaila svého společníka upozornit, ale on ji neslyel. "Musím jít k Orákulu," prohlásil.

Sledovala jeho pohled k patě obrovského stromu, kde byl z měkké půdy vytrhnutý kořen, čím pod ním vznikla malá prohlubeň. "To je dobré místo na sezení, a se přiřítí goblini," opáčila kysele.

"Byli jenom dva."

"Ty pochybuje, e si tady najdou přátele? Moná jsme postavili tábor s mylenkou na klidnou noc, jenom abychom zjistili, e před úsvitem bojujeme s polovinou goblinské armády."

Neměl u co odpovědět. Kousal si dolní ret a díval se na strom, jeho dutina ho lákala. Cítil, e se musí dostat ke strýci Matherovi, a to brzy, ne mu obrazy té dávno zapomenuté cesty zmizí z paměti.

"Bě a dělej, co musí," pravila Pony, kdy na jeho tváři viděla opravdové dilema. "Ale dej mi kočičí oko. Tanečník a já půjdeme hledat nepřítele."

Elbryan si upřímně oddechl, kdy si pomalu sundával čelenku z hlavy a podával ji eně. Byl to dar od Avelyna Desbrise, který si s Pony předávali podle potřeby. Stejně jej při Orákulu nemohl pouít. Zkazilo by to celou náladu meditace, protoe kámen zasazený v čelence, chrysoberyl, známý jako kočičí oko, dovoloval nositeli vidět v noci, i v jeskyni.

"Dluí mi za mé porozumění," oznámila mu Pony, kdy si dala čelenku na hlavu. Její tón a náhlý úsměv mu napověděly, co má na mysli, a v dalím okamiku k němu přiskočila a vánivě ho políbila.

"Později," řekla.

"A nebudeme obklopeni gobliny a hmyzem," souhlasil.

Skočila do sedla, s mrknutím na Elbryana otočila Tanečníka a klusem odjela.

Elbryan se za ní díval s hlubokou láskou a respektem. Bylo to pro něho vyčerpávající období, kdy byly denně do krajnosti zkoueny vechny jeho fyzické i duevní schopnosti. Kadé rozhodnutí mohlo být tragické, kadý jeho tah mohl poskytnout nepříteli výhodu. Byl rád, e má Pony, tak přemýlivou, ikovnou a krásnou, po svém boku.

Kdy se ztratila z dohledu, povzdechl si, ale pak se obrátil ke svému úkolu: konstrukci správného odrazu Orákula a setkání se strýcem Matherem.

Pony netrvalo dlouho zjistit, e goblini se nevzdali a dokonce je začali sledovat. A stopy, na které narazila, kdy se obrátila zpátky, jí ukázaly, e opravdu nali nějaké přátele a nyní jich bylo asi dvanáct. Zadívala se dopředu, zpět k táboru, který byl nyní víc ne míli daleko. Bude mít problém objet gobliny a dostat se k Elbryanovi včas.

"Orákulum," řekla, pak zavrtěla hlavou a zhluboka si povzdechla. Zastavila Tanečníka a vytáhla z váčku malachit. Vyndala nohy ze třmenů a vyslala své mylenky ke kameni, vyvolávajíc jeho sílu. Pak se začala zvedat, pomalu, k noční obloze, doufajíc, e je dost tma na to, aby ji ostré goblinské oči neviděly.

Byla jen dvacet stop vysoko, kdy je uviděla, shluklé kolem dobře zakrytého ohně v hájku pár set yardů od ní. Neuloili se na noc. Byli vzhůru, vzrueně čmárali do hlíny - pravděpodobně trasy k přiblíení nebo pro průzkum -, strkali se a hádali.

Pony nechtěla plýtvat magickou energií, a tak postupně opoutěla sílu malachitu a snesla se Tanečníkovi na hřbet. "Jsi připravený na zábavu?" zeptala se, vrátila malachit do váčku a vytáhla dalí dva kameny.

Tanečník jemně zařehtal a ona ho poplácala po íji. Tenhle konkrétní trik jetě nikdy nezkusila, zvlá ne, kdy s sebou měla koně, ale překypovala sebevědomím. Avelyn ji učil dobře, a vzhledem k jejímu novému chápání kamenů - které bylo daleko za hranicemi toho, co znala dřív - celým srdcem věřila, e je připravená.

Krokem Tanečníka nasměrovala ke goblinskému táboru, vyndala serpentin a začala shromadovat jeho magii. V druhé ruce měla uzdu a rubín, moná ten nejsilnějí kámen v jejím vlastnictví.

S pomocí kočičího oka opatrně vybírala cestu, aby mohla rychle a tvrdě zaútočit. Byli asi dvacet yardů daleko, kdy byl zvuk kopyt Tanečníka překryt hlasy hádajících se goblinů. Přes tyrkys sdělila koni své úmysly, pak ho pobídla do ostrého trysku a své vlastní mylenky nechala padnout do serpentinu. Vztyčila okolo sebe a koně bíle zářící tít, take to vypadalo, jako by oba spadli do kádě mléčně bílé tekutiny.

Pony měla jen několik vteřin na to, aby vyvolala tít, vyměnila si ruce na uzdě, zvedla rubín do výky, uvolnila tít okolo něj a utvořila ochranou bublinu okolo své ruky.

Goblini hýkali a natahovali se pro zbraně, uskakovali a váleli se, kdy se do jejich středu vřítil kůň s jezdcem. Jeden z nich drel otěp a byl připravený hodit.

Pony se o něj nestarala, protoe neviděla nic ne záři rubínu, neslyela nic ne vítr v uích, hučící narůstající sílu kamene.

Tanečník běel přímo k ohni goblinů, pak se najednou se smýknutím zastavil a zvedl se na zadní. Goblini křičeli - někteří zaútočili, jiní utíkali.

Nedostali se ale dost daleko.

Pony uvolnila ničivou sílu rubínu - obrovskou ohnivou kouli, která explodovala z její ruky, pohlcujíc gobliny i stromy v ohnivém pekle.

Tanečník se znovu vzepjal, zarál a divoce se vzpínal. Pony ho drela a konejivě k němu mluvila, i kdy pochybovala, e kůň můe něco přes burácení plamenů slyet nebo v tom naprostém zmatku vnímat její uklidňující mylenky. Pony přes kouř skoro neviděla, ale pobídla Tanečníka dopředu. tít serpentinu byl natolik dobrý, e ani jeden z nich nepocítil sebemení závan horka. Projeli okolo padlého goblina s otěpem. Pony se se znechucením podívala na zčernalého tvora, který stále drel zuhelnatělý otěp. Jeho hrudník árem explodoval.

Brzy poté vyjeli z hájku do studené noci a vyčerpaná, kaiající Pony zruila ochranný tít. "Orákulum," řekla znovu a s ohlédnutím na poár si opět povzdechla.

Věděla, e z té katastrofy nevyvázne ádný goblin.

Kdy se dostala zpět do tábora, nala Elbryana, jak stojí na jeho okraji a dívá se na asi míli vzdálený oheň. "Tvoje práce," prohlásil.

"Někdo se musel o gobliny postarat," odvětila a sklouzla z dosud rozrueného koně. "A mělo by tě zajímat, e jich bylo víc."

Obdařil ji odzbrojujícím úsměvem. "Věřil jsem, e to lehce zvládne."

"Zatímco sis hrál s Orákulem?"

Přestal se usmívat a zavrtěl hlavou. "Není to ádná hra," řekl váně. "Je to hledání, které můe zachránit celý svět."

"Dnes večer jsi velmi tajemný," poznamenala.

"Kdybys mě na chvíli přestala uráet a uvaovala nad tím, co jsem ti říkal o době, kdy jsem nebyl v Dundalis, začala bys to chápat."

Podívala se na něho, na hraničáře, na hraničáře cvičeného elfy.

"Juraviel?" zeptala se náhle, bez dechu, připomínajíc elfa, který byl Elbryanovým přítelem a učitelem.

"A jeho rod," řekl Elbryan, ukazuje bradou k západu. "Věřím, e jsem si vzpomněl na cestu zpět do Andur'Blough Inniness."

Pony si to jméno v duchu opakovala. Les Mraku, kde leí Caer'alfar, domov Touel'alfar, jemných okřídlených elfů Corony. Elbryan jí o tom místě hodně vyprávěl, ale na její ádosti se tam vydat vdy frustrovaně odpovídal, e si nemůe vzpomenout na cestu, e si elfové přejí soukromí a chrání se i před Nočním ptákem, vycvičeným v jejich domovině. Jestlie má nyní pravdu, jestlie je schopen najít cestu zpět k elfům, pak jí u jeho slova o nedůleitosti goblinů nezněla tak nesmyslně.

"Vyrazíme ráno," slíbil jí, vida její nedočkavý výraz. "Před úsvitem."

"Tanečník bude připraven," odpověděla a její modré oči zářily vzruením.

Uchopil ji za ruku a vedl ji k malému stanu. "Má nějaká kouzla na odehnání hmyzu?" zeptal se.

Chvíli nad tím uvaovala. "Ohnivá koule by nás na chvíli ochránila," odpověděla.

Podíval se zpět na východ, ke stále hořícímu lesíku, a pak se zaklebil a zavrtěl hlavou. Raději a ho potípe tisíc komárů.

Po zbytek noci je neobtěovali ádní goblini, ani dalí den, kdy překročili západní hranici Slatin. Jakmile zem ztvrdla, oba jeli na Tanečníkovi a Elbryan ho popohnal do sviného tempa. Díky telepatickému spojení přes tyrkys Elbryan věděl, e Tanečník chce běet, protoe je k tomu zrozen. A tak cestovali rychle, tábořili jen krátce v nejtemnějí části noci a hraničář trval na tom, e se vyhnou vem goblinům, obrům či jiným vyruením. Nyní měl jediný cíl. Cesta do údolí byla v jeho mysli jasná a Pony se s ním nehádala o moudrosti snahy získat podporu elfů v jejich pokračujícím boji.

A plynula z toho pro ni dalí výhoda. Slyela od něho ji spoustu kouzelných příběhů z dob jeho výcviku na hraničáře a opravdu chtěla elfí les navtívit.

Vyuila oddechu od boje i k jinému účelu.

"Jsi připraven na novou kariéru?" zeptala se jednoho jasného rána, kdy Elbryan ruil tábor a stěoval si, e zaspali a e u dávno měli být na cestě.

Překvapeně vzhlédl.

Zvedla váček s kameny, a kdy Elbryanův výraz poněkud zkysl, odhodlaně jím zatřásla. "Viděl jsi jejich sílu!" protestovala.

"Já jsem válečník, ne kouzelník. A určitě ne mnich!"

"A já nejsem válečník?" zeptala se lstivě. "Kolikrát jsem tě sloila na zem?"

Elbryan se nemohl ubránit pousmání. Kdy byli děti, před příchodem goblinů do Dundalis, často spolu bojovali a Pony vdy vyhrála. A jednou, kdy ji chytil za vlasy, ho sloila úderem do obličeje. Tato vzpomínka byla pro něho stále jasná, nejjasnějí na dobu před invazí, před tím, ne byli na mnoho let odloučeni a oba si mysleli, e ten druhý je mrtev.

Nyní byl Nočním ptákem, jedním z nejlepích válečníků na světě, a ona byla kouzelník, vytrénovaný Avelynem Desbrisem, muem, jen vládl magií nejlépe na světě.

"Musí se to naučit," trvala na svém. "Alespoň trochu."

"Zdá se, e ti to jde dobře samotné," odpověděl v obraně, i kdy byl v pokuení zkusit pouívat silné kameny. "Nebyli bychom oslabeni, kdybych měl nějaké kameny já?"

"To by záleelo na situaci. Kdybys byl zraněn, já bych mohla pouít kámen duí k tvému uzdravení, ale co kdybych byla zraněna já? Kdo by mě uzdravil? Ty bys mě klidně nechal umřít a nic bys neudělal?"

Při tom pomylení se mu podlomila kolena. Nemohl uvěřit, e na to jetě nepomysleli. Nemaje ádné dalí námitky, řekl: "Musíme jet." Zvedl ruku, kdy začala protestovat. "Při kadém jídle a přestávce mě bude učit, obzvlátě s kamenem duí," vysvětlil. "Vechny nae hodiny, kdy budeme vzhůru, budou vyplněny učením a cestováním."

Pony nad tím chvíli zauvaovala a pak souhlasně přikývla. S úsměvem se k němu přiblíila, zahákla mu prst za tuniku a svůdně napulila rty. "Kadou chvíli, kdy budeme vzhůru?" zeptala se.

Elbryan nemohl najít dech, aby odpověděl. To bylo to, co na ní nejvíce miloval: její schopnost vyvést ho z rovnováhy, překvapit, zlákat ho tou nejjednoduí větou a náhodným pohybem. Pokadé, kdy si myslel, e stojí pevně na zemi, Pony mu připomněla, e ta zem je nejistá asi jako bahno Slatin.

Věděl, e mají zpodění, ale také věděl, e jetě chvíli nikam nepůjdou.

Nejvíce je uchvátila čistá majestátnost hor - jinak se to popsat nedalo. li po kamenitých stezkách, Elbryan je vedl a kontroloval cestu. Pony kráčela za ním, dríc Tanečníka za uzdu, přestoe kůň, který byl telepaticky spojený s nimi oběma, by je následoval tak jako tak. Ani jeden nemluvil, protoe zvuk hlasů se tady zdál nepatřičný, pokud by je nepozvedli ve zpěvu.

Velké hory se natahovaly svými bílými čepičkami k obloze. Kolem pluly mraky, někdy nad nimi, někdy pod nimi, a oni často procházeli přímo tím edým oparem. Neustále foukal vítr, ale to pouze jetě více tlumilo zvuky. A tak li a dívali se, ohromeni silou a krásou přírody.

Elbryan věděl, e jde správně, věděl, e se blíí ke svému zamýlenému cíli. Toto místo, tak silné, tak ohromné, bylo cítit jako Andur'Blough Inniness.

Cesta se rozdělovala nalevo nahoru a napravo dolů okolo kamene. Elbryan el doleva a naznačil Pony, aby la doprava, maje za to, e se obě cesty brzy spojí. Pořád stoupal, kdy uslyel Ponyin výkřik. Spěchal dolů, zkracuje si cestu přes nerovnou zem mezi stezkami. Skákal na kameny a zase dolů stejně jistě jako horská kočka. Co se naběhal po takovém terénu, kdy ho cvičili elfové!

Zpomalil, kdy uviděl Pony klidně stát s Tanečníkem po boku. Jakmile se k ní dostal a podíval se směrem, jím hleděla, pochopil.

Pod nimi leelo údolí, ale bylo zakryto těkou mlhou, neporuenou přikrývkou edi.

"To nemůe být přirozené," pravila Pony. "Takový mrak jsem jetě nikdy neviděla."

"Andur'Blough Inniness," odpověděl Elbryan bez dechu, a kdy to dořekl, zvedly se mu koutky úst v úsměvu.

"Les Mraku," dodala Pony známý překlad elfích slov.

"Celý den a kadý den je nad ním mrak," začal vysvětlovat Elbryan.

"Pak to tedy není moc veselé místo," přeruila ho.

Elbryan se na ni po straně podíval. "Ale je," odpověděl. "Kdy chce, aby bylo."

Nyní byla na řadě ona, aby se na něj zvědavě podívala.

"Nevím, jak to mám vysvětlit. Odtud to vypadá jako eď, ale pod tím to není takové. Pokrývka je iluzorní, a zároveň není."

"Co to má znamenat?"

Elbryan si zhluboka povzdechl a snail se najít nějaké jiné vysvětlení. "Je to tam edé, melancholické, ale také krásné. Ale jen, kdy chce. Ti, kteří mají rádi slunce, si ho uijí dost."

"Ten edý mrak je bez trhlin," poznamenala pochybovačně.

"Kdy se jedná o Touel'alfar, věci, které nějak vypadají, takové často nejsou."

Pony neula vánost, s jakou mluvil o elfech, a poněvad jich několik potkala, rozuměla jeho respektu - i kdy je tak nemilovala a popravdě je shledávala troku arogantními a otrlými. Kdy se vak nyní podívala na Elbryana, viděla, e září. Byl potěen. Jetě nikdy ho takového neviděla.

A zdroj toho potěení a okouzlení leel přímo pod nimi. Přestala se hádat a přijala jeho slova.

"A do této chvíle jsem si neuvědomil, jak se mi stýská po mých dnech v Caer'alfar," řekl tie. "Nebo jak moc mi chybí Belli'mar Juraviel, a dokonce i Tuntun, která mi v těch letech ztěovala ivot."

Pony při zmínce o Tuntun zachmuřeně přikývla. Elfí ena obětovala svůj ivot v Aidě, aby zachránila Elbryana a Pony před jedním z obludných daktylových výtvorů, duchem mue uzavřeným v magmatu.

Elbryan se tie zasmál a naruil tak vánou náladu.

"Co je?" zeptala se Pony.

"Mléčné kameny," odpověděl.

Zvědavě se na něho podívala. Řekl jí toho hodně o svých dnech s elfy, avak o mléčných kamenech se zmínil jenom na okraj. Den po dni, týden po týdnu, měsíc po měsíci trávil mladý hraničář kadé ráno s mléčnými kameny. Byly jako houby, přestoe byly tvrdí a pevnějí. Kadý den byly umístěny do močálu, kde nasály tekutinu. Elbryanova práce spočívala ve vybírání kamenů z močálu a jejich noení ke korytu, kde nyní ochucenou vodu vymačkal. Elfové ji pak pouili k výrobě sladkého silného vína.

"Teplota mého jídla záleela na tom, jak rychle budu pracovat s kameny," pokračoval. "Sebral jsem koík, vrátil jsem se a tak pořád dokola. Mezitím mi elfové nachystali jídlo, je bylo vdy horké."

"Ale nebyl jsi dost rychlý a jedl jsi je studené," kádlila ho.

"Nejdříve ano," připustil se ví váností. "Ale brzy jsem byl dost rychlý na to, abych si spálil jazyk."

"Take jsi jedl spoustu horkého jídla."

Zavrtěl hlavou a pobaveně se usmál. "To ne. Protoe tam vdycky byla Tuntun, líčila pasti a zpomalovala mě. Někdy jsem byl lstivějí a jedl jsem horké jídlo. Mnohokrát jsem skončil zapadlý někde v keři, nohy omotané neviditelnými elfími provázky, a pozoroval jsem, jak se z mé polévky ztrácí pára." Nyní o tom mohl mluvit pobaveně, protoe později poznal hodnotu těchto často drsných lekcí, které mu Touel'alfar dávali. Jak jen jeho pae zesílily z mačkání kamenů! A jak se jeho duch stal díky Tuntun nezdolný. Nyní se tomu mohl smát, ale její zacházení s ním ho mnohokrát dovedlo k výbuchům zlosti a jednou také k opravdovému boji - který prohrál. I přes to tvrdé zacházení a poníení si uvědomil, e Tuntun, ve svém srdci, pro něj chtěla jenom to nejlepí. Nebyla jeho matkou ani sestrou, a v té době ani jeho přítelem. Byla jeho instruktorem a její metody byly nepopiratelně efektivní. Elbryan ji začal mít rád.

A nyní mu na ni zbyly jen vzpomínky.

"Krev Mathera," odfrkl si.

"Coe?"

"Tak mi říkala," vysvětlil. "A nejdříve to bylo tvrdě sarkastické."

"Ale brzy jsi jí dokázal, e má právo na ten titul," ozval se z mlhy nedaleko za nimi melodický hlas.

Elbryan ten hlas znal a Pony také. "Belli'mare!" zvolali najednou.

Belli'mar Juraviel odpověděl tím, e vyel zpod mlné přikrývky, mávaje jemnými křídly, aby lépe zdolal strmý svah. Oba lidé se pozastavili nad jeho krásou, zlatými vlasy, zlatýma očima, výraznými rysy a pruným tělem. Svou přítomností tomuhle místu jetě přidal na majestátnosti. Elbryan a Pony skoro slyeli hudbu spolu s kadým jeho krátkým poskočením, s kadým úderem jeho průsvitných křídel. Jeho pohyby byly tancem harmonie, dokonalé rovnováhy, byly komplimentem přírodě samé.

"Mí přátelé," přivítal je elf vřele, přestoe něco v jeho hlase znělo Elbryanovi divně. Juraviel s nimi původně vyrazil na Aidu jako zástupce elfů, ale vzdal se svého místa ve výpravě, aby zachránil uprchlíky.

Elbryan přeel k němu, stiskl si s ním ruce, ale úsměv mu dlouho nevydrel. Bude mu muset říci o osudu jeho přítelkyně, protoe elfové nevěděli, e Tuntun jejich skupinu sledovala. Hraničář se ohlédl na svou společnici a jeho výraz jí odhalil jeho utrpení.

"Ví, e byl démon daktyl poraen?" zeptala se Pony, aby uvedla věci do pohybu.

Juraviel přikývl. "Ale svět stále zůstává nebezpečným místem. Daktyl byl poraen, ale jeho odkaz stále ije v armádě, která ničí civilizovaný svět vaeho rodu."

"Moná bychom si měli promluvit o těchto temných věcech dole v údolí," navrhl Elbryan. "Pod větvemi Caer'alfar je vdycky přítomna naděje." Chtěl vyrazit po svahu dolů, jenome Juraviel ho pohybem ruky zastavil, a jeho náhle zachmuřený výraz napověděl, e o tomhle se nebude diskutovat.

"Promluvíme si zde," řekl elf tie.

Elbryan se narovnal a dlouho si přítele prohlíel. Snail se rozlutit emoce, skrývající se za tím neočekávaným prohláením. Viděl na něm bolest a trochu hněv, ale ne o moc víc. Jako u vech elfů se v Juravielově očích zračila zvlátní kombinace nevinnosti a moudrosti, mladistvosti a vysokého věku. Elbryan nic nezjistí, dokud se mu to Juraviel nerozhodne povědět sám.

"Zabili jsme mnoho goblinů a powriů, dokonce i obrů, na naí cestě zpět na jih," poznamenal hraničář. "Ale zdá se, e to není ádný pokrok."

"Porazit daktyla nebyla ádná maličkost," řekl Juraviel a na tvář se mu vrátil náznak úsměvu. "Bestesbulzibar spojil ty tři válkychtivé rasy dohromady. Nai... vai nepřátelé nejsou nyní tak dobře organizovaní a bojují spolu navzájem skoro stejně tolik jako s lidmi."

Elbryan téměř ani neslyel zbytek věty, poté co elf změnil své vyjádření tak, e jde pouze o nepřátele lidí. Pochopil, e Touel'alfar se nezúčastní boje, a to by mohlo být pro svět zlé.

"A co ti uprchlíci, které jsi doprovázel?" zeptala se Pony.

"Bezpečně jsem je dostal do údolí. Byli jsme obtěováni přímo démonem daktylem - bylo to setkání, které bych nebyl přeil, kdyby Lady Dasslerond osobně nepřila a nepostavila se mi po boku. Dostali jsme se do bezpečí a lidé byli dopraveni na jih. Jenom jim nyní schází několik vzpomínek."

Elbryan přikývl. Věděl, e elfové mají svou vlastní magii, která zahrnuje vymazávání směrů z paměti. Jemu to také udělali. Lady Dasslerond chtěla udret tajemství umístění údolí za kadou cenu. Moná to byl důvod, proč byl Juraviel rozčilen, moná Elbryan svým návratem poruil nějaké elfí pravidlo.

"Jsou asi tak v bezpečí jako kadý v těchhle časech," poznamenala Pony.

"Ano," připustil elf. "Ale jsou ve větím bezpečí ne předtím, díky úsilí Elbryana a Jilseponie a díky obětem kentaura Stráce a Avelyna Desbrise." Odmlčel se a povzdechl si. Podíval se hraničáři zpříma do očí. "A Tuntun z Caer'alfar."

"Ty ví?"

Juraviel s váným výrazem přikývl. "Není nás mnoho. Nae komunita je spojena mnoha způsoby, které lidé nemohou pochopit. Věděli jsme o její smrti, kdy si ji sama uvědomila. Věřím, e zemřela hrdinsky."

"Zachránila nás oba," řekl Elbryan rychle. "A zachránila výpravu. Nebýt Tuntun, byli bychom s Pony ztraceni jetě předtím, ne jsme se k daktylovi dostali."

Juraviel přikývl a vypadal, e ho ta odpověď uspokojila. Ve tváři se mu objevil mír. "Potom bude Tuntun ít navdy v písni."

Elbryan souhlasně pokývl, zavřel oči a představil si elfy shromáděné pod noční oblohou a zpívající o Tuntun.

"Měl bys mi povědět detaily její smrti," řekl Juraviel. "Ale později," dodal rychle a zvedl ruku dřív, ne mohl hraničář pokračovat. "Nyní, obávám se, máme na práci něco jiného. Proč jste přili?"

Obviňující tón otázky Elbryana zarazil. Proč přili? Proč by ne, kdy si vzpomněl na cestu? Nikdy ho nenapadlo, e by zde nebyl vítán, zde na tomto místě, které povaoval za svůj domov.

"Není to tvé místo, Noční ptáku," vysvětlil Juraviel a snail se znít soucitně, přestoe jeho slova Elbryana jenom ranila. "A přivést ji sem bez povolení Lady Dasslerond..."

"Povolení?" zvolal hraničář. "Po tom vem, co jsme sdíleli? Po vem, co jsem vám dal?"

"Byli jsme to my, kdo dával," opravil ho ihned Juraviel.

Elbryan se na chvíli zamyslel. Ano, elfové mu dali mnoho, vychovali ho z chlapce a vycvičili v hraničáře. Ale velkorysost byla vzájemná, uvědomil si, kdy uvaoval nad Juravielovým tónem. Elfové mu dali mnoho, to je pravda, ale on jim dal svůj ivot.

"Proč se mnou takto zachází?" zeptal se odměřeně. "Myslel jsem, e jsme přátelé. Tuntun dala svůj ivot za můj, za nai misi, a copak pro vás její úspěch nebyl stejně dobrý jako pro lidi?"

Juravielův přísný výraz, zvýrazněný jeho ostrými rysy, trochu změkl.

"Nosím Bouři," řekl Elbryan a vytáhl meč vykovaný ze stříbřitu elfy. "A Jestřábí křídlo," dodal, stahuje si z ramene luk, vyrobený z temného kapradí, rostliny, kterou elfové pěstovali a která obsahovala stříbřit. "Zbraně od Touel'alfar," pokračoval hraničář. "Tvůj vlastní otec pro mě vyrobil tento luk, pro lidského přítele a tvého studenta. A Bouři jsem si zaslouil, kdy jsem přemohl ducha strýce Mathera..."

Juraviel ho zastavil zvednutím ruky. "U dost," poprosil. "Má pravdu. Ale dnes to nic nemění. Proč jsi přiel, nepoádán, na místo, které musí zůstat utajené?"

"Přiel jsem se zeptat, zda mi vá lid můe poskytnout pomoc."

Přes Juravielův obličej se přelil smutek. "Trpěli jsme."

"Lidé rovně," odpověděl Elbryan. "Zemřelo více lidí ne elfů, i kdybyste zemřeli vichni!"

"Nezemřelo mnoho naich," připustil Juraviel. "Ale smrt je jen jedním měřítkem utrpení. Démon daktyl byl v naem údolí. Lady Dasslerond ho sem musela vzít, aby ho porazila, kdy přila zachránit mne a uprchlíky. Démon odeel, ale zanechal v naem domově jizvu, ránu v zemi, která se nehojí a roziřuje se, i přes vechno nae úsilí."

Elbryan se podíval na Pony a její výraz byl váný. Nepotřeboval vysvětlovat důsledky.

"Na celém světě pro nás není ádné místo, kromě Andur'Blough Inniness," řekl střízlivě Juraviel. "Hniloba se roziřuje. Ná čas je u konce. Touel'alfar zmizí z tohoto světa a budeme jen pohádkou pro děti. Bude na nás vzpomínat jen pár lidí, kteří nás znali... jako ty."

"Vdy je naděje," odvětil Elbryan se staeným hrdlem. "Vdy existuje nějaký způsob."

"A také ho hledáme," souhlasil Juraviel. "Ale nyní jsou nae hranice zavřeny komukoliv, kdo je n'Touel'alfar. Kdybych sem nepřiel, kdybyste vstoupili do mlhy, byli byste se v ní udusili a zůstali mrtví na svahu."

Pony se překvapeně nadechla. "To není pravda," řekla. "Nezabili byste Nočního ptáka."

Ale Elbryan věděl své. Elfové ili podle jiných měřítek ne lidé, a mnoho lidí je nechápalo. Pro ně nebyl důleitý nikdo, kdo nebyl jejich rasy, včetně těch, kteří byli vybráni a vycvičeni jako hraničáři. Byli to nejlepí spojenci na světě, riskovali ve, jak dokázal Juraviel, kdy doprovázel uprchlíky. Ale kdy byli ohroeni, byli nelítostní, a Elbryan nebyl překvapen moností existence smrtící pasti, kterou nastraili v těchto nebezpečných dnech na vetřelce.

"Já jsem n'Touel'alfar?" zeptal se a tvrdě se na Juraviela díval. V jeho očích byla vidět bolest a nesouhlas s jeho elfím přítelem.

"Na tom nezáleí," řekl elf. "Mlha rozliuje jen fyzickou formu. Pro ni jsi člověk a nic víc. Pro ni jsi n'Touel'alfar."

Elbryan chtěl pokračovat, chtěl vědět, co si o tom myslí jeho přítel. Ale uvědomil si, e na to nyní není čas. "Kdybych měl monost, jak poádat o povolení vstupu nás obou, byl bych to udělal," řekl upřímně. "Ale vzpomněl jsem si na cestu, a tak jsem přiel. To je ve."

Juraviel přikývl, uspokojen, a pak vyloudil úsměv. "Jsem rád, e jsi přiel," řekl radostně. "Rád tě zase vidím a je dobré vědět, e jste přeili výpravu na Aidu."

"Ví o Avelynovi a Stráci?"

Juraviel přikývl. "Máme své způsoby, jak získávat informace. To je také způsob, jak jsem věděl, e se k hranicím údolí blíí dva zvědaví lidé. A podle zpráv přeily výbuch Barbacanu jen dvě osoby, Noční pták a Pony."

"koda Avelyna," řekl Elbryan zasmuile. "koda Stráce."

"Avelyn Desbris byl dobrý mu," souhlasil Juraviel. "A celý les opláče smrt Stráce. Jeho píseň byla jemná a jeho duch divoký. Často jsem seděl a naslouchal jeho hře na dudy, melodii v lese tak nádherné."

Elbryan a Pony přikývli. Kdy byli jetě malí, v lepích a nevinnějích časech, někdy slyeli melodii Strácových dud, i kdy v té době neměli ani ponětí, kdo na ně hraje. Lidé z vesnic nazývali hráče Lesním duchem a nebáli se ho, nebo chápali, e ádný tvor, schopný hrát tak nezapomenutelně nádhernou hudbu, nemůe znamenat nějakou hrozbu.

"Ale dost," řekl Juraviel náhle a stáhl si ze zad malý batoh. "Přinesl jsem jídlo a Questel ni'Touel."

"Baiňák," přeloil Elbryan název elfího vína, vyráběného z vody scezené z mléčných kamenů. Někdy bylo vyměňováno s lidmi tajnými kanály pod jménem baiňák. Byl to elfí vtip, který naráel jak na močál, odkud tekutina pocházela, tak na následný stav, který víno vyvolávalo u lidí.

"Pojďme zaloit tábor," řekl Juraviel. "Pryč z tohohle větru a schovat se před chladem blíící se noci. Pak se najíme a promluvíme si."

Oba přátelé ochotně souhlasili a uvědomili si, jak byli rozruení z hledání magického údolí. Nyní byla ta záleitost uzavřena a oni se mohli uvolnit, protoe ádný nepřítel by se nepřiblíil k elfímu domovu.

Kdy se usadili k večeři, shledali, e Juraviel, kdy mluvil o jídle, ani trochu nepřeháněl. Přinesl lesní plody, velké a sladké, ovoce vypěstované elfy a chléb s příchutí vína. Juraviel toho neunesl mnoho, ale cestovatelé u měsíce tak dobře nejedli.

Víno také pomohlo, zmírňujíc nepříjemnou povahu jejich setkání. Vichni se na chvíli oprostili od mylenek na pokračující bitvu a zapomněli, e jejich svět je plný obrů, powriů a goblinů. Mluvili o starých časech, o Elbryanově výcviku, o Ponyině ivotě v Palmarisu a její slubě v královské armádě. Mluvili s lehkým srdcem, vyprávěli si zábavné historky a Juraviel hodně vzpomínal na Tuntun.

"Myslím, e budu mít pro píseň o ní mnoho materiálu," řekl elf tie.

"Bude to bouřlivá válečná píseň?" zeptal se Elbryan. "Nebo píseň pro jemnou dui?"

Při pomylení na Tuntun popsanou jako něnou dui se Juraviel usmál. "O Tuntun," zvolal dramaticky, vyskočil na nohy, ruce zvedl k nebi a začal spatra zpívat:

Ó jemná elfko, co bys o sobě napsala

Aby ses co nejlépe popsala?

Jaké vere splynou z tvých rtů do hraničářových čekajících uí?

Vak od doby, kdys mu ponořila hlavu do vína, stěí něco slyí!

Pony zařvala smíchy, ale Elbryan se na elfa zle podíval.

"Co tě trápí, příteli?" zeptal se Juraviel.

"Jestli si to pamatuji dobře, byl jsi to ty, kdo mi ponořil hlavu do vína," odpověděl hraničář zachmuřeně.

Elf pokrčil rameny a usmál se. "Obávám se, e pak budu muset napsat jinou píseň," řekl klidně.

Elbryan u déle nedokázal nic předstírat a rovně vyprskl smíchy.

Jejich smích, podporovaný baiňákem, trval několik minut, a odumřel v příleitostné uchichtnutí. Následovalo hluboké ticho, kdy vichni tři seděli a nikdo nechtěl začít mluvit.

Nakonec Juraviel přeskočil oheň a zůstal stát před Elbryanem. "Měli byste jít na jihovýchod," vysvětlil. "Města mezi Dundalis a Palmarisem vás potřebují, a tam také vykonáte mnoho dobrého."

"Tam je nyní fronta?" zeptala se Pony.

"Jedna z nich. Na dalekém východě se bojuje, podél pobřeí, a také na severu v ledové zemi Alpinadoru, kde ije statečný hraničář Andacanavar. Ale bojím se, e Elbryan a Pony u nebudou ve větích bitvách mnoho znamenat, i kdy budou moci zvrátit rovnováhu v té které oblasti."

"V oblasti blí k Andur'Blough Inniness," řekl Elbryan lstivě, protoe měl podezření ohledně elfových motivů.

"Nebojíme se útoků goblinů či powriů," rychle odpověděl Juraviel. "Nae hranice jsou bezpečné. Je to jenom to temnějí zlo, poskvrnění démonem daktylem..." Odmlčel se a jeho hlas se vytratil, nechávaje tu temnou mylenku viset ve vzduchu.

"Ale vy byste měli jít do těch dvou měst," promluvil konečně. "Udělejte pro ty lidi to, co pro lidi z Dundalis, Plevelné a Konce světa, a celý region můe být brzy osvobozen od odkazu démona daktyla."

Elbryan se podíval na Pony a oba elfovi přikývli. Elbryan ho poté dobře pozoroval, hledaje nevyřčené náznaky, které mu odhalí význam toho veho. Znal Juraviela dobře a měl pocit, e ne vechny věci jsou tak, jak elf řekl.

"Vy dva jste formálně oddáni?" zeptal se elf náhle, čím je překvapil.

Pony a Elbryan se na sebe podívali. "V naich srdcích," vysvětlil Elbryan.

"Nebyla k tomu příleitost," řekla Pony a pak s povzdechem dodala: "Měli jsme o to poádat Avelyna. Kdo jiný by se k tomu lépe hodil?"

"Jestli jste spojeni v srdcích, jste oddáni," rozhodl Juraviel. "Ale měl by být obřad, formální prohláení pro přátele a příbuzné. Je to víc ne zákon a víc ne oslava. Je to prohláení, učiněné otevřeně, o důvěře a nehynoucí lásce, prohláení k celému světu, e existuje víc ne tělo a e láskaje hlubí ne pouhá touha."

"Jednoho dne," slíbil Elbryan, dívaje se na Pony, na jedinou enu, kterou kdy mohl milovat. Pochopil ve, co Juraviel právě řekl.

"Dvě ceremonie," rozhodl Juraviel. "Jedna pro vae lidské společníky a druhá pro Touel'alfar."

"Proč by se o to elfové starali?" zeptal se Elbryan s ostřím v hlase, které oba jeho společníky překvapilo.

"Proč bychom neměli?" odpověděl Juraviel.

"Protoe Touel'alfar se stará jenom o Touďalfar."

Juraviel začal protestovat, ale pak uviděl tu past, a tak se jenom zasmál.

"Take vám to není jedno," řekl Elbryan.

"Samozřejmě," připustil Juraviel. "A jsem rád, stejně jako lid Caer'alfar, e jste přeili výpravu na Aidu a nali jste se. Pro nás je vae láska světlem v temném světě."

"Já to věděl," řekl Elbryan.

"Věděl co?" zeptali se jak Pony, tak Juraviel.

"e já... tedy my," opravil se a ukázal na Pony, "nejsme n'Touel'alfar. Ne v očích Belli'mara Juraviela."

Elf si zhluboka povzdechl. "Připoutím. Vzdávám se."

"A vím jetě něco," pokračoval hraničář, usmívaje se od ucha k uchu.

"A to je co?" zeptal se Juraviel, předstíraje nezájem. "Co víc ví moudrý Noční pták?"

"Vím, e Belli'mar Juraviel nás chce doprovázet na jihovýchod," odpověděl Elbryan.

Na to Juraviel vykulil oči. "O tom jsem neuvaoval!"

"Pak to co nejrychleji udělej," vyzval ho Elbryan, "protoe vichni tři odjídíme za úsvitu." Odvrátil se od ohně a zabalil se do deky. "Je čas spát," řekl Pony. "A je čas, aby ná přítel el zpět do údolí a řekl Lady Dasslerond, e bude chvíli pryč."

Pony, unavená z cesty a vína, nesmírně spokojená s jídlem, byla více ne astná, kdy se mohla zachumlat do pokrývky.

Juraviel neřekl ani slovo a po dlouhou chvíli se nepohnul. Před ním u Elbryan a Pony hluboce spali, za ním tie řehtal Tanečník. A pak byl elf pryč. Tie vklouzl do tmy a běel za svou paní.

I kdy byl tichý, vzbudil Pony, její spánek byl naplněn patnými sny. Cítila tíhu Elbryanovy silné pae, kterou ji objímal, a teplo jeho těla. Celý svět by pro ni v tomto objetí měl být hřejivý.

Ale nebyl.

Dlouhou chvíli leela, a pak se probudil i Elbryan, jako by cítil její neklid.

"Co tě trápí?" zeptal se jemně, přisunul se blí a políbil ji na íji.

Pony pojednou ztuhla a on to ucítil. Odtáhl se a posadil se. Proti hvězdné obloze byla vidět jeho silueta. "Jenom jsem se tě snail uklidnit," omluvil se.

"Já vím," odpověděla.

"Tak proč se zlobí?"

Pony nad tím zauvaovala. "Nezlobím se," rozhodla se. "Jenom se bojím."

Nyní se hraničář zarazil a přemýlel. Lehl si zpět k ní a díval se na hvězdy. Nikdy nezail, e by se Pony bála - ne od té doby, kdy byl jejich domov srovnán se zemí -, a byl si jistý, e nemá strach z powriů a obrů nebo z démona daktyla. Uvaoval nad jejím napětím, kdy se jí dotkl. Nebyla na něj rozzlobená, ale...

"Byla jsi tichá, kdy Juraviel mluvil o svatbě," řekl.

"Nebylo toho moc, co bys u neřekl," odpověděla a podívala se na něj. "Sdílíme srdce a mysl."

"Ale?"

Zamračila se.

"Bojí se, e otěhotní," řekl a ona se na něj překvapeně, ohromeně podívala.

"Jak to ví?"

"Právě jsi řekla, e sdílíme srdce," odvětil se smíchem.

Povzdechla si, dala mu ruku přes hrudník a políbila ho na tvář. "Kdy jsme spolu, cítím, e je svět nádherný," pravila. "Zapomenu na ztrátu Dundalis, Avelyna, Stráce a Tuntun. Svět se nezdá tak straný a temný a vechna monstra utečou."

"Ale kdybys byla těhotná, tak se ta monstra stanou znovu příli skutečná," řekl.

"Máme jistou povinnost," vysvětlila. "Musíme toho mnoho udělat, s darem, který jsi dostal od elfů, a s darem, který jsem já dostala od Avelyna. Jak budu moci bojovat, jestlie budu těhotná? A jaký ivot by mělo nae dítě v této době?"

"Jak bych mohl bojovat, kdybys nebyla po mém boku?" zeptal se a přejel jí prsty po tváři.

"Nikdy tě neodmítnu," řekla.

"Potom to tedy nesmím ádat," odpověděl upřímně. "Ale řekla jsi mi, e v měsíci jsou dny, kdy bychom neměli počít dítě."

"Neměli bychom?" zopakovala skepticky. "A jak to můeme riskovat?"

Elbryan se nad tím zamyslel. "Ne, nemůeme," rozhodl. "V sázce je příli mnoho. Uděláme zde dohodu. Dokončíme nai práci, a a bude svět v pořádku, přesuneme svou pozornost k naim potřebám a naí rodině."

Řekl to s takovou jednoduchostí a takovým optimismem, jako by ten pakt měl být dočasný, e se Pony usmála. Potom se k němu přitiskla, objala ho a věděla, e splní to, co slíbil, a e se budou milovat, a přijde čas.

Oba zdravě spali po zbytek noci.

Juraviel se vrátil do tábora, a kdy se Pony probudila, nala ve sbaleno a připraveno k odjezdu. Slunce u bylo na obloze, i kdy jetě nízko.

"U jsme měli být na cestě," řekla ospale a protáhla se.

"Dal jsem vám jednu noc spánku," odvětil Juraviel, "protoe pochybuji, e se v brzké době vyspíte."

Pony se podívala na Elbryana, jen jetě spal. Dlouhý a pokojný spánek bude nyní vzácný, stejně jako jiná potěení.

Ale jenom chvíli, připomněla si odhodlaně.

KAPITOLA PÁTÁ

Hledání pravdy

Horský prstenec obklopující Barbacan leel dvanáct set mil daleko od kamenných zdí Sv. Mere-Abelle, a to vzdunou čarou. Po cestě, tedy pokud měl poutník to těstí, e v těchto místech vůbec nějakou nael, se vzdálenost blíila dvěma tisícům mil. Byla to cesta, která by běné karavaně trvala dvanáct týdnů - a to jenom, pokud by nedolo k nějakým neočekávaným komplikacím a pokud by se ani na den nezastavila. Pravdou bylo, e kadý obchodník, který by cestu plánoval, by počítal s třemi měsíci cesty a vzal by s sebou dost zlata na to, aby několikrát vyměnil koně. A pravdou také bylo, e v této nebezpečné době, kdy goblini a powriové volně pobíhali po jindy bezpečném Honckém království, by se o to ádný kupec, dokonce ani vojáci proslulé elitní Srdcové brigády nepokoueli.

Jene mnii ze Sv. Mere-Abelle nebyli ádní obchodníci nebo vojáci, měli magii, která jim zkrátí cestu a pro potenciálního nepřítele je učiní zcela neviditelnými. A i kdyby je nepřítel nael, díky magii představovali působivou sílu. Plán na takovou cestu z opatství u byl vypracován před mnoha staletími. Mnii byli kartografy Honckého království a také Lesní země, severního Behrenu, jiního Alpinadoru a západních okrajů Divočiny. Vznikly průvodce, udávající potřebné zásoby, doporučené magické kameny a nejrychlejí trasy. Tyto průvodce byly pravidelně aktualizovány, a tak nejdůleitějím úkolem bratra Francise v den po invazi powriů bylo najít správný svazek a převést čísla týkající se zásob na skupinu dvaceti pěti mnichů, o jejich počtu rozhodl opat Markwart.

Druhý den po večerních modlitbách bratr Francis nahlásil opatovi a mistrům, e seznam je úplný a cesta naplánovaná. Bylo třeba shromádit zásoby - úkol, o kterém opata ujistil, e nezabere víc ne dvě hodiny - a jmenovat mnichy na cestu.

"Povedu skupinu osobně," oznámil jim otec opat. Francis a mistři vydechli překvapením, tedy kromě mistra Jojonaha, jen to tuil celou dobu. Markwart byl posedlý, jak Jojonah pochopil, a v takovém stavu nebyl schopen rozumného úsudku.

"Ale otče opate," začal namítat jeden mistr, "to není moné. Jsi vůdce Sv. Mere-Abelle a celé církve Abellikánů. Dávat v sázku tvou bezpečnost na tak riskantní cestě..."

"Riskovali bychom méně, kdybychom poslali samotného krále!" protestoval jiný mistr.

Markwart zvedl ruku a mue tak utiil. "Přemýlel jsem o tom," odpověděl. "Je dobré, e půjdu - největí síla dobra se dá do bitvy se silou zla."

"Ale určitě nepůjdete ve svém těle," řekl mistr Jojonah, jen u o této věci také velice dlouho přemýlel. "Smím navrhnout bratra Francise jako vhodného nositele vaeho ducha?"

Markwart se na Jojonaha dlouho přísně díval. Zjevně byl tímto logickým návrhem překvapen. Díky telepatickému spojení pomocí kamene duí mezi dvěma těly nebude fyzická vzdálenost mnoho znamenat. Otec opat můe vykonat celou cestu, nebo na ni dohlíet - duchem - bez toho, aby opustil komfort opatství.

"Bratře Francisi, nebyl bys poctěn takovou úlohou?" pokračoval mistr Jojonah.

Bratr Francis probodl mistra očima. Samozřejmě e by nebyl poctěn, co oba dobře chápali. Ovládnutí bylo něco příerného a nic, co by si kdokoliv kdy přál. A co hůř, Francis věděl, e kdy bude slouit opatovi jako nositel, zmení to roli, kterou bude hrát na této cestě. Jak by mohl něco vést, kdy existuje monost, e tam ani nebude, bude-li jeho duch vyhozen do prázdnoty, zatímco Markwart bude pouívat jeho tělo?

Bratr Francis se podíval z mistra Jojonaha na otce opata a potom na sedm mistrů. Vichni na něho hleděli s očekáváním. Jak by jen mohl takovou nabídku odmítnout? Znovu se rozzlobeně podíval na Jojonaha a bez mrknutí oka na něj zíral, i kdy přes zatnuté zuby cedil: "Samozřejmě, bude to ta největí pocta, které by se kterýkoliv bratr mohl dočkat či si ji přát."

"Tak dobře," řekl vítězný Jojonah a tleskl. Jedním tahem zabránil Markwartovi, aby vedl karavanu, a odkázal ambiciózního Francise na jeho místo. Jojonah nechtěl ochraňovat Markwarta před nebezpečím, to vůbec ne. Jenom se bál, co by lstivý opat mohl způsobit, kdyby byla cesta úspěná. Více ne několik dohadů ukazovalo na to, e Avelyn Desbris byl přítomen explozi na severu, a Jojonah se bál, e by Markwart mohl zakrýt pravdu vykalkulovanými lemi, je by se mu lépe hodily do krámu. Kdyby Markwart karavanu vedl, a by se dostala k Barbacanu, potom by také určil, co se tam stalo.

"Ale bojím se, e potom má práce bude zbytečná," dodal bratr Francis náhle a přeruil tak opata, který právě začínal mluvit.

Obrátily se na něj vechny oči.

"Naplánoval jsem cestu," vysvětlil Francis - improvizoval, jak si Jojonah a někteří dalí vimli. "Znám směr, jím se musíme pustit, a vím, kolik nám má při kadé zastávce jetě zbývat zásob. A také jsem dobrý v práci s kameny, co je nezbytné pro to, abychom se tam dostali za tři týdny, tak jak jsem to nael v průvodci."

"Dvanáct dní," řekl opat Markwart, čím si vyslouil pohledy vech a nevěřícné zalapání po dechu od Francise. "Ná časový plán je dvanáct dní," ujasnil opat.

"Ale..." začal odpovídal bratr Francis, ovem ponechával-li opatův tón nějaký prostor k diskusi, jeho pohled nikoliv, a mladý mnich moudře ztichl.

"A mistr Jojonah má pravdu a jeho nápad je docela rozumný," pokračoval Markwart. "Nepůjdu s vámi, ale budu vás pravidelně kontrolovat skrze ochotné oči bratra Francise."

Jojonah byl tímto prohláením potěen. Obával se, e tvrdohlavý Markwart bude vzdorovat déle. Nebyl překvapen, e jeho doporučení bratra Francise jako nositele bylo přijato. Ambiciózní bratr byl jedním z mála, kterým opat věřil, protoe od doby, co bratr Avelyn uprchl s kameny, se stal neuvěřitelně paranoidním.

"Jeliko misi nepovedu osobně, alespoň ne fyzicky," pokračoval Markwart, "musí jít jeden mistr." Jeho pohled putoval po místnosti, na chvíli se zastavil na De'Unnerovi a poté dopadl na Jojonaha.

Starý, statný mistr mu ten pohled vrátil s nevěřícným výrazem. Markwart si určitě nevybral jeho, modlil se. Byl jedním z nejstarích mistrů opatství a byl nejhůře fyzicky připravený na takovou dlouhou, těkou cestu.

Markwart vak pohledem neuhnul. "Mistr Jojonah, starí mistr Sv. Mere-Abelle, je logickou volbou," řekl nahlas. "Bude vůdce, jeho zástupcem bude jeden čekatel, poté bratr Francis a dalích dvaadvacet mnichů bude obsluhovat koně a vozy."

Jojonah se na opata dlouho tvrdě díval, kdy ostatní mistři začali diskutovat o tom, kteří mladí a silnějí bratři se hodí na cestu. Jojonah se do téhle rozmluvy nezapojil, jenom seděl a přemýlel. Nenáviděl opata. Markwart si ho nevybral z praktických důvodů. Jenom ho trestal za jeho přátelství s Avelynem a za jeho námitky proti mnoha jeho rozhodnutím, od úlohy opatství ve větí komunitě a k filozofickým diskusím o opravdové hodnotě kamenů a pravém významu víry. Markwart vyjádřil svou nespokojenost s Jojonahem u mnohokrát, a jednou dokonce pohrozil, e nechá Sbor opatů posoudit "Jojonahův kacířský způsob mylení, který je stále zřejmějí".

Jojonah v toto setkání skoro doufal, protoe byl přesvědčen, e mnoho jiných opatů církve Abellikánů by vidělo věci jeho způsobem. Věděl vak, jaký je to bluf, nebo opat sám se bál odsouzení Sborem. Po několik posledních let Markwart zcela záměrně omezoval kontakty s ostatními opatstvími, a vést spor o filozofických otázkách se zbytkem církve byla ta poslední věc, kterou chtěl.

Přesto se mistr Jojonah bál, e Markwart ho napadne ze zálohy, a nyní se zdálo, e ta chvíle přila. Dvanáct set mil za dvanáct dní a za tu dobu se bude třeba několikrát vyhnout nebezpečí ve formě powriů, goblinů a obrů. A pak se bude skupina snait týdny, moná měsíce, rozlutit hádanku na nehostinném Barbacanu, suována počasím - podle knih bylo moné, aby tam přes noc voda zamrzla i v létě - a obklopena nepřáteli, moná i s démonem daktylem samotným mezi nimi. Nevěděli, zda byl ten ďábel skutečně zničen. Vechno byly jen dohady.

Ambiciózní bratr Francis chtěl jít, ale pro mistra Jojonaha, jen překročil u estou dekádu svého ivota a netouil u po moci či slávě, a rozhodně ne po dobrodruství, to bylo trestem a dost moná rozsudkem smrti.

Ale u se o tom nebude diskutovat. Dvaadvacet dalích bylo vybráno rychle podle jejich fyzických a magických schopností. Větina z nich byla studenty pátým či estým rokem, v rozpuku ivota. Byla mezi nimi i dvojice čekatelů, studenti dvanáctého a desátého roku.

"A výběr tvého zástupce?" zeptal se otec opat Jojonaha.

Mistr se zamyslel. Kdyby byl sobecký, byl by volbou bratr Braumin Herde, jeho blízký přítel a důvěrník. Ale Jojonah musel uvaovat v irích souvislostech. Kdyby karavanu potkalo netěstí, co byla pravděpodobná monost, a byli by oba zabiti, nezbyl by nikdo, kdo by oponoval opatu Markwartovi. Ostatní mistři, snad kromě mistra Engressa, byli a příli zvyklí na výhody moci a bohatství, ne aby se hádali s opatem, a ostatní čekatelé, a dokonce i studenti devátého roku, byli příli ambiciózní, skoro stejně jako bratr Francis.

Tedy kromě jednoho.

"Musí to být čekatel?" zeptal se.

"Nemohu postrádat dalího mistra," řekl rychle opat. Jeho tón, plný překvapení a přiostřený hněvem, Jojonahovi prozradil, e očekával, e si vybere Braumina Herdeho.

"Myslel jsem na jednoho z vrstevníků bratra Francise," vysvětlil mistr Jojonah.

"Dalí student devátého roku?" zeptal se Markwart skepticky.

"Ale u jsme vybrali dva čekatele," upozornil mistr Engress. "Nebude se jim líbit u to, e třetí v pořadí bude student devátým rokem."

"Ale přijmou to, protoe tento student bude slouit jako nositel opata," řekl rychle dalí mistr a sklonil před Markwartem uctivě hlavu.

Mistr Jojonah odolal tomu, aby k němu přeběhl a uhodil ho.

"Ale dát jim studenta devátého roku i jako druhého ve vedení..." pokračoval mistr Engress, ne aby se hádal, jeliko to neměl v povaze, ale prostě jenom proto, aby byl nějaký oponent.

Markwart se podíval na mistra, který se postavil za rozhodnutí, e Francis bude třetí v pořadí, a lehce přikývl. Byl to pohyb, který si sám ani neuvědomil, ale který dal Jojonahovi odpověď.

"Koho jsi chtěl jmenovat?" zeptal se opat.

Mistr Jojonah nezávazně pokrčil rameny. Stejně to byla akademická diskuse, poněvad opat u se rozhodl, e druhý v pořadí nebude v ádném případě student devátým rokem. Otec opat nyní jenom hledal potenciální nepřátele v kláteře, dalí spiklence z malé skupiny mistra Jojonaha.

"Jenom jsem doufal, e mne bude moci doprovázet bratr Braumin Herde," improvizoval Jojonah. "Je to přítel a také ho povauji za svého chráněnce."

Samolibý výraz otce opata se vytratil, nyní se jen zmateně mračil.

"Co tedy pak..." začal se ptát jeden mistr. "Bratr Herde není můj vrstevník, je to čekatel," přeruil je bratr Francis.

Jojonah zkusil ten nejlepí popletený pohled, na jaký se vzmohl. "Opravdu?"

Několik mistrů začalo mluvit najednou a mnoho z nich se vyjadřovalo v tom smyslu, e mistrovi u měkne mozek.

"Chtěl jsi Herdeho?" řekl opat hlasitě a utiil tak hluk.

Jojonah se zazubil a zaraeně přikývl. "Take on je studentem desátého roku." Předstíral rozpaky. "Roky běí tak rychle a splývají do sebe."

Přikývnutí a úsměvy okolo stolu mistrovi napověděly, e se z úzkých dostal dobře. Nebyl vak naden, e on a bratr Herde se vydají na dalekou cestu a ke smrtelnému nebezpečí.

Bratr Braumin Herde byl pohledný mu s krátkými černými vlnitými vlasy, výraznými rysy, tmavýma, bystrýma očima a obličejem, který vdy halil stín raících vousů, nehledě na to, jak často se holil. Nebyl vysoký, ale měl iroká ramena a vzpřímený postoj, co mu dávalo pevný vzhled. Bylo mu asi třicet a třetinu ivota strávil v Sv. Mere-Abelle. Jeho jedinou láskou byl Bůh, čeho mnoho místních en jistě litovalo.

Podíval se oběma směry chodby v horní části opatství, pak zacouval do komnaty a potichu za sebou zavřel dveře. "Měl bych se vydat na tu cestu," pronesl sytým, zvučným hlasem a otočil se k Jojonahovi. "Léty práce jsem si vyslouil místo v karavaně na Barbacan."

"Po mém boku, anebo Markwartově?" opáčil Jojonah.

"Mohl jste si vybrat druhého, a to poté, co byli ostatní u vybráni," odpověděl Braumin Herde. "A vybral jste si mne, přestoe vím, e jste si chtěl vybrat jiného."

Jojonah se na něj zmateně podíval.

"Slyel jsem to. Nemohl jste zapomenout, e jsem čekatelem, protoe vy sám jste mi dával vysvědčení," argumentoval Braumin. "Chtěl jste si vybrat bratra Viscentiho."

Jojonah byl překvapen, jak rychle se informace o schůzce rozířily. Pozorně bratra Braumina studoval a nikdy jetě v jeho tváři neviděl tolik bolesti a vzteku. Braumin Herde byl silný a fyzicky statný. Jeho iroký hrudník přecházel v úzký pás. Nebylo na něm nic měkkého. Vypadalo to, jako by byl vytesán z kamene. Nikdo ve Sv. Mere-Abelle se mu nemohl silou rovnat. Mistr Jojonah ho vak dobře znal, jeho povahu a soucitné srdce, a chápal, e tento mu není bojovníkem. Přes svou sílu nevynikal v tréninku bojových umění, co rozčilovalo mistra De'Unnera, který v něm spatřoval velký potenciál. K De'Unnerově zklamání byl bratr Braumin jemná due a Jojonah se neobával, e by nyní dal průchod svému vzteku.

"Ty jsi byl mou první volbou," odpověděl mistr upřímně. "Musel jsem vak uváit důsledky toho, e tě jmenuji. Cesta na Barbacan je plná nebezpečí a nemáme ani tu nejmení představu, co tam najdeme, a se tam dostaneme."

Braumin si zhluboka povzdechl a jeho ramena poklesla. "Já se nebojím," odpověděl.

"Ale já ano," odvětil Jojonah. "To, čemu jsme začali věřit, nesmí zemřít s námi na cestě do Divočiny."

Tváří v tvář logickým argumentům a Jojonahově upřímnému znepokojení nemohlo Brauminovo zklamání vydret. "Musíme se ujistit, e to bratr Viscenti a ostatní chápou," souhlasil.

Jojonah přikývl. Dlouho tie stáli a uvaovali nad nebezpečným směrem, který nabrali. Jestlie se opat dozví, co je v jejich srdcích, pokud si uvědomí, e tito dva a dalí si myslí, e jeho vedení klátera je chybné a e se dokonce začali ptát na směr, kterým se ubírá celá církev Abellikánů, pak by je bez váhání označil za kacíře a veřejně je umučil k smrti - co v často kruté historii církve nebylo ničím ojedinělým.

"Co kdy to je bratr Avelyn?" zeptal se Braumin Herde. "Co kdy ho najdeme naivu?"

Mistr Jojonah se bezradně pousmál. "Nae příkazy budou nepochybně přivést ho zpět v řetězech," odpověděl. "Obávám se, e otec opat nestrpí, aby il, a nebude mít klid do té doby, dokud se ty kameny, co Avelyn vzal, nevrátí do Sv. Mere-Abelle."

"A přivedeme ho zpět?"

Znovu bezradný úsměv. "Nevím, jestli ho dokáeme chytit, i kdy budeme chtít. Nikdy jsi neměl to potěení vidět bratra Avelyna při práci s magickými kameny. Jestlie zjistíme, e to byl on, kdo způsobil explozi hory, jestlie zničil daktyla a je stále iv, pak je mi nás líto, pokusíme-li se s ním bojovat."

"Dvacet pět mnichů?" zeptal se Braumin Herde pochybovačně.

"Nikdy nepodceňuj bratra Avelyna," odpověděl Jojonah příkře. "Ale to se stejně nestane," dodal rychle. "Modlím se, abychom ho nali. Jak rád bych ho znovu viděl!"

"To by způsobilo konflikt," řekl Braumin. "Jestlie je naivu, pak se musíme přidat buď k němu, nebo k opatu Markwartovi."

Mistr Jojonah zavřel oči. Uvědomil si pravdu ve slovech mladého mnicha. Jojonah, Herde a mení měrou několik dalích nebyli spokojeni s opatovým vedením, ale kdyby se postavili na stranu Avelyna, jen byl označován za kacíře a jen tak zřejmě bude formálně nazván i Sborem opatů, který se má sejít později v tomto roce, pak by stáli proti celé církvi. Jojonah, jen věřil ve správnost svého postoje, nepochyboval, e mnoho dalích mnichů, nejenom ze Sv. Mere-Abelle, by se k němu připojilo. Ale opravdu chce rozdělit církev? Chce začít válku?

A kdyby byl Avelyn naivu, jak by se svým nejlepím svědomím mohl jít proti němu, nebo přehlíet, co proti němu dělají ostatní? Bratr Avelyn nebyl ádný kacíř. Ve skutečnosti byl pravým opakem něčeho takového. Avelynův zločin proti opatovi a církvi byl ten, e jim nastavil zrcadlo, ukázal jim pravdu o jejich činech, je byly měřeny příkazy víry. A bratřím, nejvíce Markwartovi, se nelíbilo, co v tom zrcadle uviděli. Vůbec ne.

"Věřím, e na Barbacanu to byl bratr Avelyn," řekl Jojonah. "Jen on se mohl postavit démonu daktylovi. Ale musíme zjistit, kdo z nich přeil."

"Máme důkazy, e daktyl u není," odvětil Braumin. "Armáda monster ztratila směr a soudrnost. Powriové a goblini u nejsou podle vech zpráv spojenci, a my sami jsme viděli nekoordinovanost jejich útoku."

"Pak je tedy moná daktyl zraněn. My půjdeme a dokončíme tento úkol."

"Nebo je zničen, a my najdeme bratra Avelyna," řekl zachmuřeně Braumin.

"Jestlie je daktyl mrtev a práce na Barbacanu dokončena, je pravděpodobné, e Avelyn u bude dost daleko od toho proklatého místa."

"Doufejme," řekl Braumin. "Nejsme jetě připraveni na to, abychom li proti opatovi."

Toto poslední prohláení Jojonaha překvapilo a zarazilo. On a Herde nikdy nemluvili o tom, e půjdou proti opatovi. Důsledkem jejich rozhovorů bylo, e si budou dret víru v to, jak by se měla církev chovat, a prosadí tuto víru před Sborem opatů. Ale nikdy nemluvili o tom, ani to nenaznačili, e půjdou proti opatovi nebo proti církvi.

Braumin Herde zachytil jeho mylenky a trochu se svého přímého postoje zalekl.

Jojonah se znovu pousmál. Vzpomněl si na sebe, kdy byl mladí, právě takový jako Herde, a myslel si, e změní svět. Moudrost, anebo moná jenom únava, ho naučila, e tomu tak není. Jojonah nechtěl změnit svět ani církev, moná jenom trochu na obou místech. Ale bude následovat své srdce a ctít slib, který dal Sv. Mere-Abelle před tolika dekádami, slib o zbonosti, důstojnosti a chudobě. Nyní říkal pravdu mladým studentům, kteří chtěli naslouchat, ale nepřál si a ani nezamýlel, aby se církev rozdělila.

Toho se obával.

A tak mistr Jojonah, jemná due, opravdový přítel Avelyna, doufal, e ten je mrtev.

"Odjídíme zítra ráno," řekl. "Bě za bratrem Viscentim a připomeň mu ve, o čem jsme spolu my tři mluvili. Řekni mu, a pilně studuje a drí se pevně pravdy. Popros ho, a vdy pomůe věřícím i nevěřícím a uzdraví rány přátel i nepřátel. Vyzvi ho, aby se vdy postavil proti nespravedlnosti. Dobro nakonec vyhraje pravdivostí svých slov, a ne máváním mečem, třebae dosáhnout vítězství můe trvat staletí."

Braumin Herde chvíli uvaoval nad moudrostí těch slov, potom se uklonil a obrátil se k odchodu.

"A připrav se dobře na cestu," dodal hlasitě Jojonah, ne Herde otevřel dveře. "Bratr Francis mluví za opata, a nepochybuj o loajalitě těch dalích dvaceti dvou. Dr svůj temperament pevně na uzdě, jinak budeme mít problémy jetě předtím, ne opustíme civilizovaný svět."

Herde se znovu uklonil, a kdy se narovnával, přikývl, ujiuje tak svého učitele, e bude dbát jeho příkazu.

Mistr Jojonah o tom ani na chvíli nepochyboval, protoe Herde, zároveň prudký a jemný, byl disciplinovaný. Věděl, e udělá správnou věc, ale obával se, co bude tou správnou věcí, najdou-li bratra Avelyna ivého.

"Ví, jaké mám podezření a co očekávám," řekl otec opat Markwart ostře.

"Jsem ochotným nositelem, otče opate," řekl bratr Francis a sklopil oči. "Cestu do mého těla najdete, kdykoliv si budete přát."

"Jako kdybys mě mohl zastavit," vychloubal se starý opat. Věděl vak, e ta slova jsou prázdná, protoe ovládnutí, i s jeho novými znalostmi, bylo těké - tím těí, e nositelem měl být mu, který je znalý magie. "Ale je to o něčem víc," pokračoval. "Chápe, jaký je účel naí výpravy?"

"Zjistit, zda byl daktyl zničen," odpověděl mladí mnich bez zaváhání. "Nebo zjistit, jestli vůbec existoval."

"Samozřejmě," odsekl netrpělivý Markwart. "Jenome o to nejde. Jdete na Barbacan, abyste zjistili osud démona, to je pravda, ale je důleitějí zjistit, kde je Avelyn Desbris."

Bratr Francis svratil čelo, poněvad byl zmatený. Věděl, e církev hledá Avelyna, věděl, e existuje podezření, e se Avelyn podílel na explozi na severu, ale nikdy si nemyslel, e otec opat postaví důleitost hledání Avelyna nad osud démona daktyla.

"Démon daktyl ohrouje ivoty snad tisíců lidí," připustil otec opat. "Utrpení způsobené povstáním té bestie je opravdu strané a politováníhodné. Ale démon daktyl u se objevil dříve a objeví se znovu - cyklus utrpení je osudem lidstva. Jenome hrozba bratra Avelyna můe být mnohem trvalejí a ničivějí. Jeho činy a jeho kacířství ohroují základy naeho milovaného řádu Abellikánů."

Francis vak stále vypadal pochybovačně.

"Z několika málo zpráv o jeho útěku se zdá, e Avelyn maskuje své kacířství krásnými slovy a charitou," pokračoval Markwart a frustrovaně zvýil hlas. "Popírá důleitost starobylých tradic bez pochopení jejich hodnoty a nezbytnosti pro přeití církve."

"Omluvte mě, otče opate," řekl bratr Francis potichu, "ale myslel jsem, e Avelyn a příli lpěl na tradici. Myslel jsem, e jeho chyby jsou jinde, e byl tak oddán starým rituálům, e neviděl pravdu a realitu moderní církve."

Markwart máchl kostnatou rukou, otočil se a kousaje si ret se snail najít nějakou cestu z této logické pasti. "To je pravda," souhlasil, pak se prudce otočil, čím přiměl bratra Francise o krok couvnout. "V některých ohledech byl bratr Avelyn tak oddán tradici, a se to zdálo nelidské. Ví, e ho ani nezajímalo, e ani nezaplakal, kdy jeho vlastní matka zemřela?"

Francisovy oči se rozířily.

"Je to pravda," pokračoval Markwart. "Byl tak posedlý svými sliby, e smrt matky pro něj nebyla důleitá. Ale nenech se zmást. Nemysli si, e jeho činy byly pouze duchovní hodnoty. Byly výsledkem ambicí, co se prokázalo, kdy zavradil mistra Sihertona a ukradl kameny. Avelyn je nebezpečný vem v řádu, a on, ne daktyl, je první naí starostí."

Bratr Francis nad tím chvilku přemýlel a potom přikývl. "Chápu, otče opate."

"Opravdu?" odpověděl Markwart takovým tónem, e o sobě začal Francis pochybovat. "Chápe, co musí udělat, jestlie potká bratra Avelyna Desbrise?"

"Je nás dvacet pět silných -" začal mladý mnich.

"Ale nepočítej s podporou dvaceti pěti," varoval ho Markwart.

To také bratra Francise zarazilo. "Ale i tak," řekl váhavě, "je nás dost na to, abychom jeho a kameny přivedli zpět do klátera."

"Ne." Přímost, s jakou opat odpověděl, ho znovu usadila.

"Ale -"

"Jestlie narazí na bratra Avelyna," vysvětloval opat zachmuřeně, "jestlie jen zachytí nejslabí náznak jeho pachu, vrátí mi, co bylo ukradeno, spolu se zprávou o jeho skonu. Kdy to bude moné, přinese mi jeho hlavu."

Bratr Francis se narovnal. Nebyl laskavý mu a ve svém ročníku by měl vyí postavení, kdyby se nebyl zapletl do několika výtrností. Ale nikdy od opata neočekával takovýto rozkaz. Byl to vak slepě loajální a ambiciózní mnich a nikdy by nedovolil svému svědomí, aby se mu pletlo do plnění rozkazů. "Nezklamu," řekl. "Mistr Jojonah a já..."

"Na Jojonaha si dávej pozor," přeruil ho opat. "A na bratra Braumina Herdeho také. Jsou ve vedení na cestě k Barbacanu a při pátrání po démonu daktylovi. Tam, kde se bude jednat o Avelyna Desbrise, mluví za opata bratr Francis, a slovo opatovo je nezpochybnitelným zákonem."

Bratr Francis se hluboce uklonil, a kdy uviděl mávnutí opatovy ruky, otočil se a odeel z komnaty, plný očekávání, plný moností.

Byla hluboká noc, kdy si bratr Braumin razil cestu přes horní podlaí staré budovy. Přestoe jeho poslání bylo ivotně důleité - u dal bratru Viscentimu vědět, e dorazí -, el oklikou, dlouhou chodbou, která vedla podél přímořské zdi, odkud bylo vidět na celý záliv Vech svatých. Na venkovní zdi nebyly ádné pochodně a v přístavu také nikdo nebyl, a tak se bratrovi naskytl nezkaený pohled na miliony hvězd zářících nad temnými vodami Mirianiku. Narodil se příli pozdě, myslel si, kdy se díval ze střílen na oblohu, poněvad zmekal cestu na Pimaninicuit, rovníkový ostrov, na jeho březích mnii Sv. Mere-Abelle sbírali svaté kameny. Taková cesta se konala kadých est generací, kadé sto sedmdesát tři roky.

Braumin Herde by ani neměl vědět takové detaily, protoe nebyl jetě mistrem, ale Jojonah mu pověděl o poslední cestě, o tom, jak bratři Avelyn, Quintall, Thagraine a Pellimar pluli na palubě najaté lodi, na Vánku. Následná destrukce lodi po dopravení mnichů zpět zcela obrátila bratra Avelyna proti církvi. Teď, kdy se mladý mnich díval ven, snail se představit si, jak to vypadalo - vechny ty balisty a katapulty, obrovskou energii kruhových kamenů, vyputěnou na jedinou loď. Braumin viděl hněv Sv. Mere-Abelle obrácený proti invazi powriů. Otřásl se při pomylení, e vechna ta síla byla namířena proti jedné jediné lodi a nic netuící posádce.

Jaká to musela být osudová noc. Kdyby se Avelyn o tom nedozvěděl, zůstal by oddaným sluebníkem opata Markwarta? A jestlie sehrál bratr Avelyn významnou úlohu v patrně důleitých událostech na severu, jak by mohla temnota zasáhnout svět, kdyby byl zůstal v opatství?

Bratr Braumin si prsty prohrábl vlasy. Vechno má nějaký důvod a účel, říkávala mu jeho matka. V případě bratra Avelyna to znělo jako pravda.

Odvrátil se od střílny a el dál. Tie, avak rychle se pohyboval chodbou. Větina mnichů u spala - od mladích to bylo vyadováno a starím doporučováno, i kdy studenti devátým a desátým rokem se zařizovali, jak chtěli, kdy měli co na práci - jako například čtení pasáí ze starých knih nebo konspirování proti opatu Markwartovi. Braumin se také chtěl dostat do postele. Vstává před úsvitem a brzy poté bude na dlouhé, nebezpečné cestě.

Přikývl, kdy zahlédl skulinou pode dveřmi cely bratra Viscentiho světlo. Lehce zaklepal. Nechtěl probudit nikoho v okolních celách, ani na sebe přitáhnout pozornost, jak stojí u dveří tohoto mue.

Dveře se otevřely a Braumin proklouzl dovnitř.

Bratr Viscenti Marlboro, hubený, malý, s tmavýma očima a věčným strnitěm na tváři, za svým přítelem rychle zavřel.

A u si mnul ruce. Bratr Viscenti byl pravděpodobně nejnervóznějí osobou, kterou kdy potkal. Vdy si mnul ruce a vdy skláněl hlavu, jako by čekal ránu.

"Oba budete pryč a oba budete mrtví," řekl náhle Viscenti ostře. Svým pisklavým hlasem připomínal veverku.

"Budeme pryč," souhlasil Braumin. "Ale jenom na měsíc, nanejvý dva."

"Pokud se to opatovi povede, u se nevrátíte," poznamenal Viscenti, přikrčil se, otočil se a dal si prst na rty, jako by jenom kvůli mluvení o opatovi mohl vtrhnout do dveří oddíl stráí.

Braumin Herde se ani nesnail zakrýt své pobavení. "Kdyby se nám otec opat chtěl postavit otevřeně, u by to dávno udělal. Nás se nebojí."

"Bojí se Avelyna," řekl Viscenti.

"Nenávidí Avelyna, protoe ukradl kameny," opravil ho Braumin. "A to nemluvím o vradě mistra Sihertona. Otec opat kvůli té krádei ztratil reputaci. Jestlie zemře předtím, ne budou kameny vráceny, pak bude v budoucnosti jeho vedení povaováno za selhání. Toho se bojí, ne nějaké revoluce."

Bratr Viscenti u to slyel dřív, a tak zvedl ruce nahoru na znamení toho, e se vzdává, přeel ke stolu a sedl si na něj.

"Ale nijak nezlehčuji nebezpečí, které nám hrozí," řekl Braumin Herde, sedaje si na okraj postele. "Ani bychom neměli zlehčovat váhu odpovědnosti, která v tom případě padne na tvá ramena, příteli."

Pohled bratra Viscentiho byl plný hrůzy. "Má spojence," připomněl mu Braumin Herde.

Viscenti si odfrkl. "Pár noviců z prvního a druhého ročníku?"

"Kteří vyrostou ve studenty devátého a desátého ročníku," odpověděl Braumin ostře. "Kteří dosáhnou statusu čekatelů, a ty, kdy bude dost chytrý, se stane mistrem."

"Pod zátitou otce opata Markwarta," odsekl bratr Viscenti sarkasticky, "který ví, e jsem tvůj a Jojonahův přítel."

"Ale otec opat o tom nerozhoduje," odpověděl Braumin. "Ne sám. O tvém vzestupu se rozhoduje během tvého studia a je předpověděn dlouho dopředu. Kdyby se proti tomu opat postavil, eptalo by se o tom v mnoha opatstvích a mistři by s tím také nesouhlasili. Ne, on ti nemůe upřít tvou pozici."

"Ale rozhoduje o umístění," hádal se bratr Viscenti. "Můe mě poslat do Sv. Rontelmore, do horkých písků Entelu nebo jetě hůř, můe mě umístit jako kaplana k Pobření strái, doprostřed zálivu, na osamělou Pireth Dancard!"

Braumin Herde ani nemrkl, jenom pokrčil rameny, jako by takové monosti nebyly důleité. "A tam bude udrovat svou víru," vysvětlil tie. "Tam bude uchovávat naději pro řád Abellikánů, ivou ve svém srdci."

Bratr Viscenti si znovu zamnul ruce, vstal a začal rázovat po místnosti. Musel se spokojit s odpovědí svého přítele, protoe oni o svém osudu nerozhodovali. Zdálo se mu vak, e svět se točí příli rychle, e ho události unáejí s sebou a on nemá čas promyslet si dalí pohyb.

"Co budu dělat, kdy se nevrátíte?" zeptal se váně.

"Uchová ve svém srdci pravdu. Bude pokračovat v rozmluvách s mladími mnichy, kteří sdílejí nae názory, bude bojovat s tlaky v jejich myslích, aby se řídili tím, co se dozvědí, jak se budou posouvat po ebříčku řádu nahoru. To je ve, co od nás kdy chtěl mistr Jojonah. To je ve, co by po nás chtěl bratr Avelyn."

Bratr Viscenti se zastavil a dlouze, ostře se na Braumina Herdeho zadíval. Uvědomil si, e tento mu má pravdu, protoe oni vichni měli v sobě něco z Avelynova postoje.

"Zbonost, důstojnost, chudoba," recitoval Braumin Herde svůj slib. Kdy bratr Viscenti přikývl, dodal jedno slovo, které tajně přidal mistr Jojonah: "Charita."

Kdy se karavana esti vozů vyvalila z brány Sv. Mere-Abelle, neprovázely ji ádné fanfáry, ádná veřejná oznámení. Čtyři vozy vezly po pěti mniích, dalí, který byl plný zásob, měl jen dva řidiče. Druhý v řadě byl také obstaráván dvěma mnichy a vezl mistra Jojonaha, mapy a knihy.

Tři mnii vzadu na čtvrtém voze, včetně bratra Braumina Herdeho a druhého čekatele, pracovali s kameny, větinou křemeny, přestoe jeden z nich drel i hematit. Pouívali křemen, kámen dalekého pohledu, aby prozkoumali oblast před karavanou, a kdyby něco vypadalo jen trochu podezřele, čekatel by pouil hematit, proklouzl duchem na ono místo a lépe obhlédl situaci. Tito tři byli uima a očima karavany, vedli ji pryč od problémů. Kdyby selhali, určitě by dolo na boj, moná dlouho před tím, ne by opustili civilizované území Honckého království.

Jeli celé dopoledne severozápadní cestou k Amvoy, malému přístavu u obrovského zálivu Masur Delaval, který leel naproti Palmarisu. Normálně by taková velká karavana cestovala na jihozápad, k Ursalu a mostům přes velkou řeku, protoe neexistovaly dostatečně velké lodě, které by je najednou dostaly do Palmarisu. Ale mnii měli své vlastní metody. Jejich cesta na Barbacan bude co nejpřímějí, a magické kameny to umoňovaly.

Koně, dva na jeden vůz, byli brzy vyčerpaní. Někteří dýchali tak těce, jako by byli blízko k smrti, poněvad kadý z nich měl uzdu s tyrkysem, skrze který mnii komunikovali se zvířaty a nutili je k větímu výkonu. V poledne si poprvé odpočinuli na poli u cesty, kde měli sjednané setkání. Polovina mnichů se dala do práce na kolech vozů, dalí připravovali jídlo a tři z nich vyslali své oči skrze kameny, vyhlíejíce smluvený kontakt. Církev byla dobře připravená na takovéto cesty, protoe okolo cest v království bylo mnoho spojenců - pastoři malých kongregací, misionáři a tak podobně. Předchozího dne několik mistrů Sv. Mere-Abelle, vybavených mapami od bratra Francise, pouilo hematit, aby kontaktovalo strategicky umístěné spojence a informovalo je o jejich povinnostech.

Do hodiny bylo přivedeno na pole dvanáct čerstvých koní. Mistr Jojonah poznal mnicha vedoucího průvod, mue, který opustil kláter po dvanácti letech svého pobytu. Jojonah ho pozoroval zpoza plachty svého vozu a neel ho pozdravit, protoe familiárnost by vedla k otázkám, na které by Jojonah nemohl odpovědět.

Mnich ke své cti nezůstal déle ne těch pár minut, co jemu a jeho pěti pomocníkům zabrala výměna koní.

Zanedlouho byla spřeení zapraená, zásoby znovu sbaleny a karavana se opět dala do pohybu. O něco později, odpoledne, sjela z cesty, stočila se více na sever a za chvíli se dostala na dohled Masur Delaval. Měli za sebou u víc ne sedmdesát mil. Na jihu leel Amvoy a dvacet mil přes vodu, mimo jejich dohled, Palmaris, druhé největí město v království.

"Dobře se najezte a naberte sílu," nařídil vem mistr Jojonah. Vichni mnii pochopili - toto bude nejtěí zkouka cesty, tedy alespoň dokud za sebou nebudou mít Lesní zemi.

Uběhla hodina, a přestoe to byl vekerý čas, který jim poskytoval itinerář bratra Francise, mistr Jojonah nenaznačil, e by u měli jet.

Bratr Francis přiel k němu do vozu. "Je čas," řekl mladí mnich tie, ale pevně.

"Jetě hodinu," odpověděl mistr.

Bratr Francis potřásl hlavou a začal rozmotávat svitek, ale Jojonah ho zastavil.

"Já vím, co se tam píe."

"Pak tedy víte -"

"Vím, e kdy budeme na půl cesty přes vodu a někdo z nás zeslábne, ztratíme vůz, anebo také vechny," přeruil ho Jojonah.

"Jantar neklade tak vysoké poadavky," přel se bratr Francis.

"Ne, pokud jde jen jeden člověk sám po vodě," souhlasil mistr. "Ale při takové zátěi?"

"Je nás dvacet pět."

"A stejný počet nás bude, a se dostaneme na západní břeh," řekl Jojonah přísně.

Bratr Francis slabě zavrčel a otočil se na podpatku k odchodu.

"Pojedeme dlouho do noci," řekl mu Jojonah. "Diamant nám bude svítit na cestu, a tak doeneme čas, který strávíme zde."

"A světlem na sebe budeme upoutávat pozornost?" zeptal se Francis kysele.

"Moná," odpověděl Jojonah. "Ale podle mě je to mení riziko ne překračovat Masur Delaval s unavenými bratry."

Bratr Francis zúil oči, zatnul čelist a poté vystřelil pryč. Skoro přitom porazil bratra Braumina Herdeho, jen stoupal po schůdkách do vozu.

"Nejdeme podle jeho časového plánu," vysvětlil Jojonah sue, kdy jeho přítel vstoupil.

"Přirozeně to nahlásí otci opatovi," řekl Braumin.

"Je to, jako by byl Markwart s námi," řekl Jojonah s velkým povzdechem. "Jaké těstí."

Jeho kleb se změnil v pousmání, které přelo ve smích, kdy se Braumin Herde také zasmál.

Francis před vozem to vechno slyel.

O hodinu později, jakmile nali vhodné místo na břehu řeky a slunce zapadalo, se znovu pohnuli. Nyní mistr Jojonah, nejzkuenějí a nejsilnějí v práci s kameny, vedl. Vedle něj byli dva novicové a vpředu jen jeden řidič. Osmnáct z dvaceti pěti mnichů, vichni kromě řidičů a jednoho, který nadále dělal průzkum s křemenem, bylo rozděleno mezi est vozů, tři u kadého, ruku v ruce okolo jantaru. Spojili své síly, vyslali energii ke kameni a vyvolali jeho magii. Jantar se pouíval k chození po vodě, a kdy se kadý vůz dostal do vody, nepotopil se, koňská kopyta a kola se lehce dotýkala hladiny.

Osmnáct mnichů se ponořilo do hlubokého meditačního transu. Řidiči tvrdě pracovali, poněvad se museli vyrovnávat s proudem. Ale tato část cesty byla lehká. Jízda probíhala hladce.

O dvě hodiny později nael Jojonahův řidič, jen pouíval diamant, svah na západním břehu a vyjel s vozem na sou. Oznámil to mistrovi, Jojonah vyel z transu a ven z vozu, aby se protáhl. Přitom pozoroval, jak ostatní vozy vyjídějí z vody. Na jihu, mnoho mil daleko, byla vidět světla Palmarisu. Na severozápadě byla jen temnota noci.

"Semkneme nai řadu na noční jízdu," instruoval je mistr. "Mezi zadkem jednoho vozu a druhým vozem nebude víc ne jedna koňská délka. S tyrkysem zacházejte opatrně a najezte se za jízdy. Pojedeme dlouho do noci, dokud to vydrí koně, ale pojedeme v klidu. Ne se utáboříme, chci ujet dvacet mil."

Pak skupinu, kromě bratra Francise, propustil. "Kdy budeme měnit koně?" zeptal se mladého mnicha.

"A odpoledne. Asi si vezmeme dvanáct nových koní výměnou u jen za est, kteří jetě někdy budou schopni utáhnout vůz."

"Kdy to tak musí být," řekl mistr Jojonah a el zpátky ke svému vozu, upřímně lituje, e koně musejí tak dřít.

KAPITOLA ESTÁ

Podcenění

Pomyslel si, jak je velmi zvlátní, e jsou hlídky powriů na předměstí Caer Tinelly tak pozdě v noci. Obvykle se vichni stáhli zpět do města brzy po západu slunce. Zvlá goblini rádi vyuívali rouky noci k nepravostem. V zajitěném městě hráli hazardní hry, pili a postrkovali se, dokud nevypukla nějaká rvačka.

To vak bylo předtím, ne byla paní Kelso jako proměněna ve strom, co monstra přisuzovala svému bohu, démonu daktylovi. Nyní se stala snaivějími, čistě pro případ, e by se objevil daktyl osobně a chtěl je zkontrolovat.

Roger se usmíval - byl velice rád, e jeho le způsobila monstrům tolik starostí. A o stráe se moc nezajímal. Přiel do města z daleka, tak také půjde dovnitř. Stráe ho sice zpomalí, ale ne tak, jak si myslí.

Dva powriové stáli zcela klidně - jeden měl ruce v kapsách a druhý kouřil dýmku. Roger si viml, e jejich čepice jsou i v tlumeném světle jasně rudé. Tohle jsou určitě veteráni. Powriům se říkalo krvavé čepice, pro jejich zvyk namáčet si své barety, často vyrobené z lidské kůe, do krve nepřátel. O barety se starali speciálními oleji, které zachovávaly barvu krve, a kadá nová obět jen zjasnila jejich červeň. A tak mohlo být postavení powriů snadno rozpoznáno podle barvy jejich baretu.

Roger byl tím, co barva baretů naznačovala, ohromen, ale ne zastraen. Kdy si uvědomil, jak často si tihle dva namáčeli barety, byl jetě více odhodlán. V jeho úvahách tato malá diverzní akce alespoň trochu pomstí ty zabité. Mezi powrii hořel nízký oheň a dvanáct stop od sebe rozmístili v půlkruhu tři pochodně. Roger se dostal za půlkruh, pohybuje se tie jako mrak po obloze. Kdy proel okolo pochodní, měl před sebou město otevřené, ale obrátil se na dvojici a vklouzl za ivý plot poblí. Chvíli tam čekal, jestli ho powriové nezpozorovali. Neviděl nikde dalí. Pak se přeplazil kolem keřů ke své oběti.

"Taky bych si potáhl," poznamenal jeden z powriů a z kapsy vytáhl vlastní dýmku.

Kdy jeho ruka vyklouzla z kapsy, Rogerovy prsty hned vklouzly dovnitř.

"Napěchuj mi," řekl trpaslík, podávaje dýmku svému společníkovi. Druhý trpaslík ji vzal, vyndal váček, zatímco první si dal ruku zpět do kapsy - právě kdy mu z ní vyklouzla Rogerova ruka s dvěma zlatými osmihrannými mincemi Návětrných ostrovů.

Roger se iroce usmíval, kdy si trpaslík bral zpátky svou dýmku druhou rukou, a tím otevřel i druhou kapsu.

"Jsi si jistý?" zeptal se Belster O'Comely podesáté.

"Sám jsem je viděl," odpověděl Jansen Bridges. "Ani ne před hodinou."

"Jsou velcí?"

"Mohli by sníst chlapa a jetě by jim v břichu zůstalo místo na jeho enu."

Belster se zvedl z padlého kmene a přeel na jiní okraj malé louky, která uprchlíkům slouila jako tábor.

"Kolik jich je ve městě?" zeptal se Jansen.

"Jenom Roger," odpověděl Belster.

"Chodí tam kadou noc," řekl Jansen jaksi posměně. Jansen přiel ze severu s Belsterovou skupinou a nikdy neměl Rogera rád.

"Jo, a my vichni jíme to, co přinese!" odsekl Belster a otočil se, aby si mue změřil.

Uvědomil si, e Jansenův tón byl spíe způsoben frustrací, a ne vztekem na Rogera, take to nechal být.

"Jestli se někdo můe přes ně dostat, pak je to Roger," pokračoval Belster a mluvil k sobě stejně jako k Jansenovi.

"V to vichni doufáme," řekl Jansen. "Ale nemůeme čekat, abychom se o tom přesvědčili. Odsuneme se pět mil, aspoň dokud nezjistíme, jak nebezpečné jsou ty posily."

Belster nad tím chvíli uvaoval a poté souhlasně přikývl. "Bě a řekni to Tomasovi," nařídil. "Bude-li souhlasit, dáme se na pochod."

Jansen Bridges přikývl, vyrazil přes louku a zanechal Belstera jeho mylenkám.

Belster si uvědomil, e z toho začíná být unavený. Začíná být unavený ze skrývání se v lese a z powriů. Býval úspěným hospodským v Palmarisu, ve městě, které nazýval domovem od pěti let, kdy se tam se svými rodiči přestěhoval z Ursalu. il v tom prosperujícím městě víc ne třicet let, nejdříve pracoval se svým otcem, stavitelem, a pak měl svou vlastní hospodu. Pak mu zemřela matka, o rok později i otec, a a tehdy se dozvěděl o jeho dluhu, o dědictví, které zanechal na bedrech svého jediného syna.

Belster přiel o hospodu a byl stále zadluen, a to tak moc, e buď musel souhlasit se splátkami, nebo jít hnít do vězení.

A tak si nael třetí monost. Sbalil si svých několik věcí a utekl na sever, do Lesní země, do místa zvaného Dundalis, nového města vystavěného na základech osady, která byla zničena gobliny jen několik let předtím.

V Dundalis nael domov a otevřel si novou hospodu U Vyjícího měsíce. Neměl mnoho zákazníků - Lesní země nebyla hustě osídlená a jediní hosté byli obchodníci z karavan -, ale on mnoho peněz nepotřeboval.

Potom se vak goblini vrátili, s powrii a obry. A tak se Belster stal znovu uprchlíkem, jene tentokrát bylo v sázce mnohem víc.

Ohlédl se zpět na tmavý les, směrem ke Caer Tinelle, přestoe město bylo daleko a nebylo vidět. Jejich skupina si nemohla dovolit ztratil Rogera, to věděl. Mladý mu se stal pro utečence legendou, byl něco jako jejich vůdce, třebae mezi nimi skoro nikdy nebyl a jetě méně často s nimi mluvil. Od té chvíle, kdy Roger odváně osvobodil paní Kelso, se jeho status jetě zvýil. Kdyby byl Roger nyní chycen a zabit, poklesla by morálka.

"Co ví?" přila otázka. Belster se otočil a uviděl za sebou stát Restona Medowse, jednoho z uprchlíků z Dundalis.

"Roger je ve městě," řekl Belster.

"Jansen nám to řekl," odvětil Reston zachmuřeně. "A taky nám řekl o posilách. Obávám se, e Roger bude muset potvrdit svou pověst, ne-li víc."

"U se Tomas vyjádřil?"

Reston přikývl. "Vyrazíme do hodiny."

Belster se pokrábal na tváři. "Vezmi dvojici tvých nejlepích zvědů a běte do Caer Tinelly," řekl. "A snate se zjistit, co se Rogerovi stalo."

"Ty si myslí, e se tam dostaneme a zachráníme ho?" zeptal se Reston nevěřícně.

Belster to chápal. Nebylo mnoho lidí, kteří by stáli o setkání s Kos-kosiem Begulnem a jeho tvrdými powrii. "Chci jenom zjistit jeho osud, nic víc," vysvětlil statný mu. "Jestli byl Roger zajat nebo zabit, musíme si vymyslet působivou historku o jeho zmizení."

Reston zvědavě naklonil hlavu.

"Pro ně," dokončil Belster, ukazuje bradou na tábor. "Nezlomilo nás, kdy Noční pták, Pony a Avelyn odeli na Barbacan, ale jak bychom nesli, kdybychom věděli, e byli zavraděni?"

Reston porozuměl. "Potřebují ho."

"Potřebují věřit, e Roger pracuje pro jejich svobodu," odpověděl Belster.

Mu opět přikývl a el najít dva vhodné zvědy. Belster zase osaměl, zíraje do lesa. Ano, byl z toho unaven, ze veho, ale nejvíc ze zodpovědnosti. Cítil se jako otec sto osmdesáti dětí, a jedno z nich, je rádo riskovalo, mu cuchalo nervy.

Belster opravdu doufal, e se bezpečně vrátí.

Roger se začal stahovat. Kdy se vracel ke keři, zpozoroval svinuté lano, které otroci pouívali na tahání kmenů. Nemohl odolat. Přehodil lano okolo kmene statného stromu a potom s sebou vzal oba konce zpět ke dvojici pokuřujících powriů.

Brzy nato byl zpět v lese. Rozhodl se, e při odchodu půjde zase tudy a troku je vyplaí. Jestli se mezitím nebudou moc hýbat, co je u powriů obvyklé, tak budou mít mení problém, a Roger si uije troku legrace, a ho začnou pronásledovat, přitom utáhnou smyčky, které umístil okolo jejich nohou, a natáhnou se na zem.

Moná e by dokonce mohl ukrást jednu jejich čepici, ne se vyprostí.

U o tom vak nepřemýlel. Město bylo v dohledu, tiché a temné. Viděl několik goblinů, ale i hlavní budova, kde se obvykle hrály karty, byla úplně tichá. Roger znovu zauvaoval nad svou lstí s daktylem a paní Kelso. Monstra se chovala co nejvzorněji, zděena monou přítomností svého nic neodpoutějícího pána.

Roger si skoro přál, aby si byl vymyslel k vysvětlení zmizení paní Kelso něco jiného.

Ale na to u je pozdě, řekl si a el do města. Dnes v noci bude opatrný - místo probíhání od budovy k budově a vybírání kapes - a často také přidávání věcí mení hodnoty z majetku jiných monster, jenom aby viděl, jak se perou - půjde rovnou ke spiírně. Dá si dobré jídlo a vezme něco pro lidi v lese.

Dveře byly zamčené a okolo kliky byl těký řetěz, zajitěný těkým visacím zámkem.

Kde to vzali? přemýlel Roger, třel si bradu a rozhlíel se. A proč se s tím obtěovali?

Se znuděným povzdechem vytáhl zpoza ucha malý paklíč, vsunul jej do zámku a ohnul se, aby lépe slyel svou práci. Několik otočení a cvaknutí, a zámek se otevřel. Roger jej sundal a začal rozmotávat řetězy. Zarazil se vak a uvaoval nad tím, co dělá. Kdy o tom přemýlel, shledal, e nemá takový hlad.

Rozhlédl se, snae se z toho ticha určit míru ostraitosti města. Moná by si mohl uít nějakou legraci, pak se vrátit a nabrat jídlo.

Vzal zámek s pevným krátkým řetězem a nechal dveře zavřené.

Stálo při něm těstí, protoe ne uel dva kroky, zaslechl za sebou zavrčení. Přiskočil zpět ke dveřím, sehnul se a přiloil k nim ucho.

Zpoza dveří vycházelo vrčení a mručení a pak, s náhlou zuřivostí, díky které se Roger okamitě vztyčil, hlasité, rozzlobené těknutí.

Mladík utíkal a zapadl za dalí budovu. Schoval zámek a řetěz - byly moc hlasité - pod uvolněné prkno a lehce, tie vylezl na střechu.

Přes otevřené prostranství rychle přecházel ke spíi powrie a s kadým krokem nadával. "Na co tady vrčí?" brblal skřípavým hlasem. Natáhl se po dveřích, ale zarazil se a pokrábal se na hlavě, kdy si viml, e něco chybí.

"K čertu," zamumlal Roger, kdy viděl, jak powrie odbíhá směrem, odkud přiel. Rogerova normální taktika byla sedět a čekat, ale nyní mu jeho instinkty říkaly, aby odtud rychle zmizel. Spustil se po straně budovy a odpeláil do tmy. Za ním vzplály pochodně a nocí se rozléhaly výkřiky o zloději.

Přeskakoval ze střechy na střechu, lezl po zdech a pak se schoval v ohradě na severozápadním okraji města. Sehnutý el mezi kravami, snail se je nerozruit, jemně se jich dotýkal, eptal a nabádal je k tichosti.

Klidně by se přes ně dostal. Krávy se o něj nezajímaly.

Ale nebyly tu jen krávy.

Kdyby nebyl Roger tak zaujat probouzejícími se powrii a gobliny, uvědomil by si, e tohle je farma Rosina Delavala a e Rosin má býka, nejzlejí zvíře v Caer Tinelle. Rosin obvykle drel býka daleko od krav, protoe je často zraňoval, a také ho nechtěl pustit k jejich mléku. Ale powriové je neoddělili, protoe měli ze zraněných zvířat radost a bavili se vyváděním goblinů, které poslali pro mléko nebo pro krávu na poráku.

Roger, dívaje se více přes rameno ne před sebe, el mezi kravami a jemně je odstrkoval. Kdy se dotkl dalí, viml si, e tahle je nějaká silnějí a nechce uhnout.

Znovu zatlačil, ale pak ztuhl a podíval se na zvíře.

Býk, celé dva tisíce liber, napůl spal a Roger, který si pomyslel, e napůl není dost, pomalu, tie ustoupil. Narazil do krávy a ta zabučela na protest.

Býk zafrkal a pohodil rohatou hlavou.

Roger letěl pryč, přímo za otáčejícího se býka. Pohyboval se zároveň s ním. Na chvíli ho napadlo, e by býkovi zamotal hlavu natolik, e by padl na zem. Ale býk byl rychlejí, otáčel se a rohy brzy mířily na Rogera.

Ten zvolil jedinou monou cestu. Rychle skočil zvířeti na hřbet.

Věděl, e by neměl křičet, ale stejně řval. Býk vyhazoval, supěl a sekal kopyty do země, jak byl rozzuřený. Motal se, skákal, skláněl hlavu a smýkal se, a Rogera málem shodil.

Mladík se vak nějak udrel a býk se zatím dostal k protějímu konci ohrady, za kterou leel jen temný les. To bylo dobré, protoe na opačné straně byli vude goblini a powriové, křičeli a ukazovali na ohradu.

Býk se rozběhl, pak se najednou zastavil, skočil doprava a hned zase doleva. Roger se drel zuby nehty, dokonce ho chytil zajeden roh. Při druhém skoku býk ztratil rovnováhu a Roger, který přemýlel rychle, uviděl svou anci. Skrčil jednu nohu pod sebe a táhl za roh býkovi hlavu jetě více do strany. Býk se svalil a Roger odskočil. Klopýtl, ale záhy u běel a dosáhl ohrady dřív, ne se býk zvedl.

Býk přiklusal k ohradě a Roger, i kdy viděl, jak k němu běí goblini, se zastavil, aby mu řekl, e mu mohl zlomit jeho tlustý krk, a luskl prsty býkovi přímo před čenichem.

Býk zafrkal, sekl nohou do země a sklopil hlavu.

Rogerovi spadla brada. "Ty mi nemůe rozumět," zaprotestoval.

Bylo to vak diskutabilní, protoe býk zaútočil na ohradu.

Roger vystřelil do lesa. Býk kopal, naráel hlavou do ohrady a vyráel polena do vzduchu.

A najednou byl volný a vyběhl na louku za ohradou. Goblini se blíili z obou stran a zčistajasna se býk ocitl na Rogerově straně.

"Ajííí!" zapitěl jeden goblin. Protoe oproti svým pomalejím společníkům přemýlel rychle, popadl jiného goblina a hodil ho býkovi do cesty.

Neastník byl vmiku ve vzduchu a udělal dvojité salto, ne tvrdě přistál na zemi. Plazil se pryč, snae se nesténat a neudělat nic, co by přitáhlo býkovu pozornost, protoe rozzuřené zvíře pronásledovalo zbytek utíkajících goblinů.

Roger to pozoroval z nedalekého stromu s upřímným pobavením. Jeho smích se změnil v soucitné zaúpění, kdy býk bodl jednoho goblina do nohy a roh vyel kolenem na druhé straně. Pak jej býk vytáhl a goblin mu padl okolo krku. Býk běel dál a goblin mu poskakoval na krku, dokud nespadl. Jene býk jetě neskončil. Otočil se a rozdupal goblina dřív, ne ten se mohl odplíit.

Roger se posunul po větvi a přeskočil na dalí strom, míře na sever, k táboru.

"Přítí noc," slíbil si a vzpomněl si zas na zámek a řetěz. Moná e vymyslí nějakou lest. I kdy se nedostal do spíe, a přestoe se utkal s býkem, optimistický Roger povaoval noc za úspěch. S lehkým srdcem sklouzl ze stromu a vydal se směrem ke dvěma powriům. Zahlédl je z dálky, jak sedí na zemi a snaí se vyvléknout nohy z lana. Pohyb ve městě je rozruil a lano je chytilo. Tak se to alespoň zdálo.

Roger litoval, e o to přiel. Uspokojilo ho, kdy uviděl v prachu leet dvě dýmky a kdy slyel nadávky. Jeho srdce poskočilo jetě vý, kdy el do lesa.

Ale pak uslyel těkot.

"Co?" podivil se a zastavil, aby prostudoval ten zvuk. Neměl ádné zkuenosti s loveckými psy, a tak nevěděl, e tak oznamují jeho stopu. Z nepřestávajícího zvuku vak věděl, e se přibliují, a tak vylezl na velký, osamocený dub a zíral do tmy.

Na jihu uviděl světla pochodní. "Tvrdohlavci," zamumlal si, potřásl hlavou a byl si jist, e ho monstra v temném lese nikdy nenajdou.

Začal lézt dolů, ale změnil směr, kdy zezdola uslyel těkot. Uviděl čtyři tvary. Roger u viděl psy předtím, ale ti byli malí a příjemní, vdy mávali ocasem a chtěli si hrát. Patřili Rosinovi. Ale tihle mu připadali jako úplně jiný druh. Tón jejich těkotu nebyl přátelský, ale výhruný a hluboký. Ve tmě mnoho neviděl, ale podle těkání poznal, e tito psi jsou mnohem větí ne ti Rosinovi.

"Kde je sebrali?" zamumlal si, poněvad psi byli ve městě novou posilou. Rozhlédl se okolo stromu, kudy by mohl utéct.

Okamitě ho vak napadlo, e slézt znamená nechat se serat. Musel se spolehnout na své těstí, a tak vylezl a nahoru v naději, e ho psi ztratí z dohledu a přestanou se o něj zajímat.

Ale neznal výcvik těchto zvířat. Psi zůstávali u paty stromu, těkali a krábali o kmen. Jeden skákal nahoru.

Roger se netrpělivě podíval na jih a uviděl, e světla následují zvuk. Musí psy umlčet nebo se odtud dostat pryč.

Nevěděl, kde začít. Měl jen jednu zbraň, malý nů vhodný tak na otvírání zámků, a ne pro boj, ale i kdyby měl meč, nechtělo by se mu postavit se psům. Pokrábal se na hlavě a rozhlédl se. Proč si jen vybral tenhle strom, tak vzdálený od ostatních?

Protoe nerozuměl nepříteli.

"Podcenil jsem je," nadával si, kdy powriové vstoupili na palouk za dubem. Za chvíli byl strom obklíčen powrii, mezi nimi byl i usmívající se Kos-kosio Begulne. Roger slyel, jak mu ostatní gratulují ke psům - byli to psi pocházející z Craggothu.

Roger pochopil, e byl přelstěn.

"Pojď dolů," zařval vůdce na strom. "Jo, my tě vidíme, tak pojď dolů, nebo pod tebou ten strom zapálím! A pak nechám mé psy serat to, co z tebe zbude," dodal liácky.

Roger věděl, e Kos-kosio nele. S rezignovaným pokrčením ramen sklouzl na nejnií větve a díval se na vůdce powriů.

"Dolů!" nařídil Kos-kosio, jeho hlas byl přísný a hrozivý.

Roger se pochybovačně podíval na zuřivé psy.

"Líbí se ti moji pejsánci?" zeptal se powrie. "Chováme je na Juliantech na chytání krys, jako jsi ty." Kos-kosio pokynul několika ostatním a ti li rychle ke psům, dali jim krticí obojky a odtáhli je pryč, co nebyl lehký úkol, kdy byli tak rozruení. Roger se na ně dobře podíval a ve světle pochodně uviděl, e psi opravdu nepřipomínají Rosinova zvířata. Měli velké hlavy a hrudníky, mohutné svaly, dlouhé běhy, krátkou hnědočernou srst a jejich oči ve tmě rudě svítily jako pekelné plameny. Vypadali, e se uklidnili, ale Roger se nemohl přimět k pohybu.

"Dolů!" řekl Kos-kosio znovu. "Vyzývám tě naposled."

Roger lehce seskočil na zem před vůdce powriů. "Roger Billingsbury k vaim slubám, dobrý trpaslíku," řekl s úklonou.

"Říkají mu Nepolapitelný Roger," řekl jeden powrie. Roger přikývl a usmál se. Vzal to jako kompliment. Kos-kosio Begulne ho jedním silným úderem srazil na zem.

KAPITOLA SEDMÁ

Dlouhý noční boj

Jejich cesta probíhala a překvapivě bez událostí. Na jiním okraji Slatin narazili na pár goblinů, zbavili se jich vak s typickou efektivností - tři střely z Juravielova luku, blesk od Pony, a Elbryan s Tanečníkem rozdupali těch několik, kteří se odtrhli od hlavní, k záhubě odsouzené skupiny a snaili se upláchnout. Kdy pak elf a hraničář, oba výborní stopaři, prozkoumali okolí, nenali nic, co by naznačovalo, e je okolo víc monster. Pro tuto chvíli byl boj u konce.

Věci se jetě více uklidnily, kdy za sebou nechali Slatiny a přeli do Honckého království, na jih od Lesní země. Severozápadní kout království nebyl hustě osídlen a vinula se tudy jen jedna stezka, která mohla být povaována za cestu. Spojovala se s hlavní cestou, vedoucí z Palmarisu do Plevelné. Powriové a goblini zjevně v tomto regionu nenacházeli ádnou zálibu, protoe tam po nich nebyla ani stopa.

Brzy se trojice dostala dál na jih, do více osídlené oblasti, a přecházela přes pole, která byla ohraničená ivými ploty a kamennými zídkami. Také přibylo cest. Na vech bylo mnoho stop powriů, goblinů a obrů a hlubokých kolejí po naloených vozech a válečných strojích.

"Padov," vysvětlila Pony a ukázala na oblak kouře stoupající v dálce za kopcem. Byla v této oblasti jenom párkrát, ale i z těch krátkých projíděk to zde znala lépe ne její společníci. Kdy invazní armáda poprvé přila do tří měst na severu, Pony cestovala na jih, aby varovala lidi z Padova a jejich sousedy před blíícím se nebezpečím.

"Okupovaný monstry," prohlásil hraničář, nebo bylo nepravděpodobné, e jsou ve městech jetě nějací lidé, soudě z mnoství stop na cestách. A kouř nepocházel z hořící osady, nebyl to ten černý, hustý dým ze zapálených domů, ale spíe kouř z krbů.

"Sousední města na tom asi budou stejně," řekl Belli'mar Juraviel. "Vypadá to, e nai nepřátelé jsou tu dobře usazení a chtějí zůstat."

"Caer Tinella," poznamenala Pony po dalím uvaování. "Dalí město v řadě je Caer Tinella." Podívala se zpátky na sever, protoe skupina sela z hlavní cesty, která vedla mezi Palmarisem a Plevelnou. Kráčeli lesem a přili ze západu, pod úrovní Caer Tinelly, nejsevernějího města v Honckém království, a tím pádem nejbliího města ke třem vesnicím v Lesní zemi.

"A za Caer Tinellou?" zeptal se Elbryan.

"Cesta zpět domů," odpověděla Pony.

"Měli bychom tedy začít na severu," prohlásil hraničář. "Objedeme Caer Tinellu a uvidíme, co se děje, pak se vrátíme k Padovu a budeme bojovat."

"Pravděpodobně najde bitvu u za tím kopcem," prohodil Juraviel.

"Naím prvním úkolem je najít uprchlíky, jestli tu nějací jsou," odvětil Elbryan, a nebylo to poprvé, co se o tom zmínil. Neřekl nic nahlas, ale doufal, e najde Belstera O'Comelyho a jeho lidi mezi skupinami odporu v oblasti.

Podíval se na Pony. Uviděl úsměv na její tváři a poznal, e ona chápe důvody skrývající se za naléhavostí v jeho hlase a e cítí to samé. Bude dobré být zas mezi spojenci, kterým můe věřit. Kdy ji Elbryan pobídl, vyplhala se za něj na hřbet Tanečníka.

"Město je přímo na cestě?" zeptal se Juraviel.

"Obě," odpověděla Pony. "Padov je na jihu a Caer Tinella leí jen několik mil na sever."

"Ale obejdeme Caer Tinellu ze západu," vysvětlil Elbryan. "Je moné, e skupiny odporu budou tábořit dál na severu, kde není tolik polí a cest a les je hustí."

"Jeďte na západ," souhlasil Juraviel, hledě na severní cestu. "Já půjdu blí ke Caer Tinelle, abych zjistil sílu naeho nepřítele."

Elbryan, který se o svého drobného přítele bál, začal protestovat, ale zarazil se, kdy si uvědomil neviditelnost Touel'alfar. Belli'mar Juraviel se mohl zezadu připlíit k tomu nejopatrnějímu jelenovi a dvakrát ho pohladit, ne by si jelen vůbec uvědomil, e tam elf je.

Juraviel by ho stejně neposlouchal, to Elbryan věděl z jeho vychytralého výrazu. Potvrdilo se to, kdy na ně elf mrkl a dodal: "A jeho slabosti."

A pak byl pryč, vklouzl do stínu, sám stínem.

"Řekne mi ve, co chci vědět," slíbil Kos-kosio Begulne. Roger se posadil zpříma a vyloudil na tváři odzbrojující úsměv.

Kos-kosio vystřelil hlavou dopředu, dal Rogerovi hlavičku, přerazil mu nos a svalil ho na záda.

Roger zaprskal a snail se odvalit, ale lana drela jeho ruce pevně za opěradlem idle a on se neměl jak zapřít. Náhle u něj byla dvojice powriů a tvrdě ho vytáhla nahoru.

"Vak ty mi to poví," prohlásil Kos-kosio. Zle se usmál, zvedl drsnou ruku a luskl prsty.

Ten zvuk otřásal Rogerovými nervy. Jen zamručel, kdy přiel dalí powrie, jen na krátkém vodítku vedl toho největího, nejzlejího psa, jakého kdy Roger viděl. Pes se po něm natahoval, vrčel, cenil zuby a cvakal jimi.

"Psi z Craggothu hodně erou," řekl klebící se Kos-kosio. "A teď, chlapečku, u mi má co říct?"

Roger se několikrát zhluboka nadechl, snail se uklidnit a nepanikařit. Powriové chtěli vědět, kde je tábor uprchlíků, co bylo něco, o čem byl rozhodnut, e neprozradí, a bude mučení jakkoliv strané.

"Příli dlouho," řekl Kos-kosio a luskl prsty. Powrie pustil vodítko, pes zaútočil a skočil Rogerovi po krku.

Roger se vrhl dozadu, ale pes ho následoval a zuby mu dosáhl na tvář.

"Nenechte psa, aby ho zabil," nařídil Kos-kosio ostatním. "Jenom a ho to bolí. On bude mluvit, o tom nepochybuju." A poněvad měl vůdce jetě jiné starosti, opustil místnost, i kdy by se určitě rád díval.

Pro ubohého Rogera se celý svět stal krví a cvakajícími čelistmi.

Belster O'Comely se díval na blíící se pochodně s největím strachem, jaký zail od oputění Dundalis. Podle navrátivích se průzkumníků powriové zajali Rogera, a nyní se v lese objevil velký počet monster, která se vydala na sever. To Belstera vedlo k domněnce, e Roger byl přinucen je zradit. Moná měl Jansen pravdu, kdy neschvaloval jeho noční výlety.

Neexistoval ádný způsob, jak by skoro dvě stě uprchlíků, z nich mnoho bylo starých a nemocných, mohlo uniknout před takovou silou, uvědomil si Belster, a tak jim zbývala jen jedna monost: ti, kteří jsou toho schopni, půjdou bojovat s powrii do lesa a zaměstnají je taktikou udeř a uteč, dokud se nemohoucí nedostanou daleko odtud.

Belster tím nebyl moc naden, ani Tomas a dalí vůdcové uprchlíků. Kdy zaútočí na zorganizovanou skupinu monster, bude je to stát mnoho a pravděpodobně to bude znamenat konec odporu v oblasti. Belster měl podezření, e kdokoliv, kdo přeije, se bude muset přesunout na jih, pokusit se o nebezpečný manévr a proklouznout mezi monstry do Palmarisu. O něčem takovém uvaovali v předcházejících týdnech u mnohokrát, a vdy se rozhodli, e je to příli nebezpečné. Na monstra nebyl z Palmarisu vyvíjen dostatečný tlak - jejich řady byly silné a dobře usazené.

Ale hospodský si myslel, e k tomu stejně dojde, a věděl, e jeho hlavním úkolem je dostat ty, kteří nemohou bojovat, z cesty monstrům. Útěk do Palmarisu by obnáel mnoho nebezpečí, ale léto nevydrí věčně a mnoho starých a mladých by nepřeilo studené zimní noci.

Belster odehnal tyto mylenky s hlubokým povzdechem. Musel se soustředit na nadcházející události, na vedení bitvy. Jeho lučitníci se ji přesunuli na východ a západ od přibliující se masy monster.

"Východní skupina je připravená zaútočit," pravil Tomas Gingerwart a přeel k hospodskému.

"Rychle udeří a hned se stáhnou," připomněl Belster.

"A ti na západě budou muset udeřit brzy poté, co se monstra otočí na východ," odpověděl Tomas správně.

Belster přikývl. "A potom přijde nae práce, nekritičtějí moment ze vech. Musíme posoudit sílu nepřítele a rozhodnout, jestli jsou dost slabí a dezorganizovaní pro plný útok. Jestli ano, poleme nae bojovníky přímo na ně a východní a západní skupině dáme signál, aby je sevřely jako vlčí čelisti."

"A jestlie ne," přeruil ho Tomas, protoe u to vechno jednou slyel, "ti na západě budou utíkat do lesa a ti na východě se vrhnou na Kos-kosia zezadu."

"Zatímco ty, já a nai společníci půjdeme k ostatním a vydáme se na dlouhou cestu na jih," dokončil Belster a jeho tón naznačoval, e tato monost se mu nelíbí.

"To bys začal najednou?" zeptal se Tomas troku překvapeně. Myslel, e zůstanou přes noc v lese a počkají na ráno, aby si naplánovali dalí kroky.

"Jestli chceme jít na jih - a jestli na nás jde armáda, nemáme moc na výběr -, bude určitě lepí, kdy to uděláme, dokud monstra budou zaměstnána lukostřelci," rozhodl Belster.

"Pak jim to musíme říct," odpověděl Tomas. "A skončí s útokem, musí vědět, kde nás najdou."

Belster nad tím chvíli uvaoval a pak s váným výrazem zavrtěl hlavou. "Pokud se ve strachu obrátí rovnou na jih, budou je pronásledovat, a tím pádem i nás," uvaoval. "U jim bylo řečeno, e po útoku mají utéct do lesa. Vak oni si odtud najdou cestu, a u se rozhodnou jít kamkoliv." To byla ta nejtěi slova, jaká kdy pronesl. Věděl, e má pravdu, ale měl pocit, jako by opoutěl kamarády.

Tomasova první reakce vypadala na protest, ale rychle se ovládl, kdy uviděl Belsterův bolestný výraz, a kvůli tomu o tom chvíli přemýlel v irích souvislostech. Shledal, e musí s tímto rozhodnutím souhlasit, pochopil, e a u bude situace lukostřelců jakkoliv obtíná, Belsterova stahující se skupina to nebude mít o nic snazí, poněvad ta bude muset přejít míle země, hemící se monstry.

Z jihu přiběhl dalí mu.

"Powriové a goblini s sebou mají čtyři obry," nahlásil. "Právě přeli potok Arnesun."

Belster zavřel oči, cítil se opravdu unavený. Čtyři obři, ze kterých kadý můe zabít polovinu válečníků. A co hůř, obři mohou salvy ípů opětovat vrháním kamenů či kopí o velikosti kmene stromu.

"Neměli bychom změnit plán?" zeptal se Tomas.

Belster věděl, e na to je příli pozdě. "Ne," pravil váně. "Polete východní skupinu do akce. Nech je provází Bůh."

Tomas pokývl průzkumníkovi a mu odběhl. Za deset minut les na jihu vybuchl výkřiky, svistotem ípů a rachotem balvanů, které házeli obři.

"Powriové, goblini a obři," líčil Juraviel Elbryanovi a Pony, kdy se k nim připojil severozápadně od Caer Tinelly. "Velká síla mířící na sever. Zdá se, e vytáhli do boje."

Elbryan a Pony se na sebe starostlivě podívali. Snadno se dovtípili, proti komu monstra táhnou.

"Naskoč si," řekl Elbryan, natahuje k elfovi ruku.

"Tři na Tanečníka?" zeptal se Juraviel pochybovačně. "Je to nejlepí kůň na světě, o tom nepochybuji, ale tři je moc."

"Tak utíkej, příteli," pobídl Elbryan elfa. "Najdi místo, kde se v bitvě nejlépe uplatní."

Juraviel byl vmiku pryč, probíhaje lesem.

"A dr hlavu nízko!" zakřičel za ním Elbryan.

"Ty také, Noční ptáku," přila vzdálená odpověď.

Hraničář se otočil k Pony. Měl ve tváři ten bojovný výraz plný odhodlání, který tak dobře znala. "Jsi s kameny připravená?"

"Vdy," odpověděla zachmuřeně a asla nad jeho proměnou. Během pár vteřin se z Elbryana stal Noční pták. "Jen si pamatuj, co jsem tě naučila s hematitem."

Usmál se, kdy se obrátil zpět dopředu a pobídl obrovského hřebce do běhu. Pony vytáhla diamant, vyvolala jeho magickou energii, aby osvítila cestu, a jak jeli, sňala si čelenku s kočičím okem z hlavy a nasadila ji Elbryanovi. Potom nechala zmizet světlo diamantu. Noční pták povede Tanečníka telepaticky přes magický tyrkys. Bylo to, jako by kůň mohl vidět jeho očima. I tak vak hraničář shledal, e terén je těký, s hustými keři a stromy. Prostupné cesty ho vdy vedly dál na západ, a ne rovnou na sever. Byl to tedy Juraviel, jen postupoval příměji ne jezdci, protoe stromy pro něj nebyly překákou, kdo se dostal na doslech bitvy první. Brzy nato uviděl monstra uhánějící na východ, zjevně někoho pronásledovala.

"Obři," zamumlal si elf zachmuřeně, kdy uviděl obrovité postavy. Díval se, jak jeden z nich hodil těký kámen mezi stromy a polámal větve.

Ze stromu spadl mu. Tlupa goblinů a obr vyrazili k němu, zatímco dalí monstra pokračovala v pronásledování.

Juraviel se rozhlédl, doufaje, e se na scéně objeví Noční pták a Pony. Jak by sám mohl jít proti takové síle?

Hned vak odehnal takové mylenky. A u můe udělat cokoliv, musí to zkusit. Nemohl tam jen nehybně stát a dívat se, jak toho mue zabijí. Vylezl na strom a běel po pevné větvi.

Mu byl stále naivu, hlavu měl svěenou a sténal. Zaútočil na něj goblin s ostnatým kyjem.

Juraviel ho prvním ípem zasáhl do ledviny.

"Hrome!" zahýkal goblin. "Dostal jsem to!"

Juravielův druhý íp ho zasáhl do krku. Goblin se svalil, chroptěl a drel se za smrtelnou ránu.

Elf se nedíval, protoe znal obrovu taktiku. A hned také na strom, kde před chvilkou stál, dopadl těký kámen.

Elf - daleko na dalím stromě - se hlasitě zachichotal. To obři nesnáeli. "Velký a stupidní, to není dobré!" zazpíval Juraviel a doprovodil své prohláení ípem, který se zabodl obrovi do obličeje.

I kdy byla střela dokonalá, neměla velký fyzický účinek a obr íp smetl rukou, jako kdyby to byl jenom nějaký bodavý hmyz. Mělo to vak psychologický význam. Obr zařval a slepě zaútočil, poráeje stromy, a nařídil goblinům, aby ho následovali.

Elf utíkal, skákal po vysokých větvích a občas se zastavil, křičel na své pronásledovatele posměky nebo vystřelil íp, kdy byla příleitost, jen aby ho neztratili. Pochyboval o tom, e by zabil obra nebo e by dobře zaměřil goblina, ale spočítal si, e kdy ho bude pronásledovat tucet goblinů a obr, sluně tím v boji přispěje.

Elfovy citlivé ui brzy opět zachytily zvuky bitvy, ale nyní byla daleko na severu, nebo spíe on a jeho pronásledovatelé byli daleko na jihu, blí ke Caer Tinelle ne k místu, kde spadl ten mu.

Juraviel je hodlal nechat hnát se za ním celou noc, bude-li to nutné, okolo Caer Tinelly celou cestu a k Padovu.

"Moc dobře," pochválil Elbryan, kdy uviděl druhou skupinu lidských lučitníků postupovat na východ, za armádu monster.

Pony se na něj zvědavě podívala.

"Tuhle taktiku znám," vysvětlil. "Zaútočí střídavě z obou stran, aby zmátli nepřítele." Zeiroka se usmál.

"Já ji také znám," souhlasila Pony. "A stejně tak -"

"Belster O'Comely," usoudil hraničář. "Doufejme."

"Pojďme se podívat, kde se budeme hodit," dodala Pony a kopla Tanečníka do slabin. Velký hřebec se rozběhl, valil se po stezce a blíil se k druhé vlně Belsterovy armády. Elbryan vedl Tanečníka na jih od opozičních sil - kromě jedné skupiny, která z nějakého důvodu pádila na jih. Zastavil za hustou stěnou borovic, sklouzl z koně a podal Pony otěe.

"Zůstaň v bezpečí," zaeptal, natáhl se a dotkl se její ruky. K jeho překvapení mu podala malý diamant.

"Nemohu ho pouít, ani bych na sebe upoutala moc pozornosti," vysvětlila.

"Ale jestli se dostanou blízko -" začal protestovat.

"Vzpomíná na ten hájek ve Slatinách?" odpověděla vyrovnaně. "Tehdy byli blízko."

Představa toho masakru utiila hraničářovy obavy. Jestli se monstra dostanou k Pony, bude to jejich smůla, ne její.

"Vezmi diamant a označ mi cíle," vysvětlila. "Kdy můe pouívat hematit, můe pouít i diamant. Vyvolání magie kadého kamene je stejné. Posvi na skupinu powriů a potom uteč."

Elbryan ji pevněji chytil za ruku, stáhl ji na stranu, stoupl si na pičky a políbil ji. "Pro těstí," řekl a odběhl.

"Na později," odpověděla roácky, kdy byl Elbryan z dohledu. Sotvae vak pronesla ta slova, vzpomněla si na jejich úmluvu a frustrovaně si povzdechla. Ta válka se začínala na její vkus moc protahovat.

Elbryanovi se to také nelíbilo. S kočičím okem viděl ve tmě dobře, ale kdy uslyel Ponyinu kádlivou poznámku, málem zakopl o pařez.

Nadechl se, odehnal představy, je ta slova vyvolala, a zaměřil se na přítomnost a na nastávající situaci. Potom běel, orientuje se podle zvuků bitvy, a blíil se k místu boje. Adrenalin mu proudil v ilách. Byl skoro v transu, byl ztělesněním válečníka s dokonalou rovnováhou a vybrouenými smysly, které získal při bi'nelle dasada, svém ranním tanci.

Nyní byl Nočním ptákem, válečníkem vycvičeným elfy. Zdálo se, e i jeho krok se změnil, stal se lehčím, svinějím.

Brzy byl dostatečně blízko na to, aby uviděl pohyb bojovníků, jak lidských, tak monster. Musel si připomínat, e oni, na rozdíl od něho s kamenem, nevidí daleko a e powriové a goblini jsou za hranicí světla svých pochodní slepí. A ti, kteří nenesli pochodně, si museli cestu k nepříteli hledat i po hmatu. Hraničář se díval, odhadoval situaci a snail se nesmát trapnosti toho veho, protoe lidé a powriové pobíhali blízko sebe, ani si to uvědomovali.

Věděl, e je čas najít si uplatnění. Zahlédl dvojici goblinů u paty stromu, kteří se dívali na západ, směrem, odkud proběhl dalí útok. Viděl je jasně, ale oni, nemajíce ádný zdroj světla, neviděli jeho. Tie a rychle k nim běel a pak skočil přímo mezi ně. Sekl mečem doleva, doprava, obrátil se zpět doleva a ví silou bodl.

Vytrhl meč, otočil se na druhou stranu a nael goblina na kolenou, jak se drí za břicho a vrávorá po prvním úderu. Bouře mu setnula oklivou hlavu z ramen.

Noční pták běel dál přes trávu a občas vylezl na stromy, aby lépe viděl scénu před sebou. Vdy se snail zachovat si představu, kde zhruba čeká Pony, kdyby potřeboval její pomoc.

Vteřiny připadaly netrpělivé Pony jako minuty. Seděla tie na Tanečníkovi ve skrytu větví borovic. Často zaslechla nedaleko pohyb, ale nevěděla, zda je to člověk nebo powrie či snad jen jelen vyděený zvuky bitvy.

Celou tu dobu prsty třela vybrané kameny: grafit, magnetit, silný rubín, ochranný malachit a serpentin.

"Pospě si, Elbryane," zaeptala, dychtíc dostat se do bitvy a zbavit se tak své typické nervozity. Takhle pro ni bitvy vdy začínaly - tedy kromě těch neočekávaných -, potila se, aludek se jí svíral a byla nedočkavá. První úder ji od toho osvobodil, bylo to tak vdy, kdy adrenalin začal kolovat jejím tělem.

Uslyela pohyb nedaleko vpředu a uviděla obrovskou siluetu. Nepotřebovala diamant, aby robustního tvora poznala. Zvedla grafit, kámen blesku, a začala vyvolávat jeho energii. Chvíli váhala, nechala energii narůstat, nechala obra s jeho spojenci shromádit se na okraji malého, řídce zarostlého dolíku.

Pořád čekala - pochybovala, e by její blesk zabil mnoho nepřátel, a jistě by nezničil obra. Kdyby uvolnila magii, její pozice by byla prozrazena a dostala by se do těké bitky. Moná se jí naskytne lepí příleitost.

Ale obr zavrčel a hodil kámen na západ, na skupinu lidí, která se rychle přibliovala, a tak bylo rozhodnuto. Goblini a powriové hýkali radostí, domnívajíce se, e vlákali tuto malou skupinu do pasti a rychle ji přemohou.

Pak přiel oslepující zásah bílé energie. Několik goblinů a dvojice powriů letěla na zem. Obr byl zasaen tak silně, e zavrávoral dozadu a vyvrátil malý strom.

A co bylo nejdůleitějí, alespoň z Ponyina pohledu, lidská skupina byla varována, odhalila plnou sílu číhajícího nepřítele.

Její pozice vak byla také prozrazena. V údolíčku mezi ní a monstry vyskočily plameny, protoe blesk zapálil stromy, které nyní hořely jako pochodně. Obr, jeho blesk spíe rozzuřil ne zranil, se na ni hned zaměřil, sahaje do obrovského vaku pro dalí balvan.

Pony napadlo vypustit dalí blesk, jene pouívání grafitu bylo obzvlátě vyčerpávající a ona věděla, e tentokrát by se musela víc soustředit. Nervózně ohmatávala kameny a jenom se modlila, aby se obr balvanem netrefil, kdy viděla, jak zvedá ruce.

Objevilo se dalí světlo, jasné a bílé, diamant, který osvítil obra a powrie zezadu. Záblesk trval jen vteřinu či dvě, ale poskytl jí jasnějí obraz nepřítele a na chvíli vyruil obra.

To byl vechen čas, který potřebovala. Vytáhla magnetit. Zaměřila se na magii kamene a viděla skrze jeho magnetickou sílu. Uviděla meče powriů a sponu na pásku jednoho z trpaslíků. Jasně si vybavila obraz obra ve světle diamantu, zvlátě jeho zdviené ruce, ve kterých drel kámen.

Obr měl elezné rukavice.

Pony se zaměřila na energii magnetitu a odstranila kovové vlivy kromě jedné obrovy rukavice. Vyvolala magii kamene a nechala jej letět mnohokrát větí rychlostí, ne létaly Elbryanovy smrtící ípy.

Obr si u nevímal světla za ním, znovu zvedl ruce s kamenem a chtěl jej hodit na původce blesku, kterého neviděl. Najednou vak jeho pravé zápěstí explodovalo v mučivé bolesti, ztratil sílu a pustil kámen, který mu narazil do ramene a nekodně spadl na zem.

Pohmoděninu ramene skoro necítil, protoe jeho ruka byla úplně zničená. Dva prsty visely jenom na kůi a dalí byl prostě pryč.

Obr klopýtl dozadu, oslepen překvapením a agónií.

Pak do něj znovu udeřil blesk, který ho sloil na zem. Nebyl skoro při smyslech, ale slyel své společníky, jak utíkají pryč.

Pony vyvedla Tanečníka zpod borovic do údolí. Za jízdy vytáhla meč a nesetkala se s ádným odporem, kdy dojela k naříkajícímu obrovi.

Zabila ho rychle.

Noční pták, důvěřuje Ponyiným schopnostem a úsudku, nezůstal, poté co označil cíl diamantovým světlem. Postupoval tmou dál na sever, přímo přes linie monster a lidí.

Uviděl skupinu lidí, jak se plazí kapradím, a na větvích nad nimi dvojici goblinů, kteří třímali hrozivé otěpy a dívali se do kapradí, hledajíce mezeru pro čistý úder.

Jestřábí křídlo se zvedlo a o zlomek vteřiny později jeden z nich spadl do podrostu.

"Huh?" podivil se jeho společník a otočil se, aby se podíval, proč jeho společník skočil pryč.

Druhá hraničářova střela ho zasáhla do spánku a i on padl mrtev k zemi.

Lidé v kapradí začali utíkat, poněvad nevěděli, co kolem nich padá.

Noční pták rychle vyrazil k nim. Jeden mu slyel, jak se blíí, a zvedl se s nataeným lukem. "Coe?" zeptal se nevěřícně a pak zaeptal: "Noční pták."

"Následujte mě," nařídil jim hraničář. "Tma není překákou. Povedu vás."

"Je to Noční pták," prohlásil dalí mu.

"Kdo?" zeptal se jiný.

"Přítel," vysvětlil rychle ten první a malá skupina pěti muů a tří en se vydala za hraničářem.

Elbryan brzy uviděl dalí hlouček spojenců, jak se krčí ve tmě, a dovedl svou skupinu k nim. Najednou měl dvacet lidí a vedl je najít nepřítele. Znal realitu boje v nočním lese a výhodu, ji mu poskytovalo kočičí oko. Kolem něj zuřila bitva, vzduchem létaly naslepo vystřelené ípy, nikdo nikoho neviděl a bylo obtíné rozliit nepřítele od spojence, i kdy jste o něho zakopli. Někde v dálce se ozval výkřik - řezavý hlas powrie, následovaný obrovskou explozí - a Noční pták věděl, e se dalí neastný nepřítel dostal do cesty Pony.

Kousl se do rtu a přemáhal nutkání běet zpět a podívat se, jestli je jeho láska v pořádku. Musel v ni mít důvěru, musel si neustále připomínat, e ona ví, jak bojovat, ve dne či v noci, a e vládne jak mečem, tak magií.

V opačném směru vypukl dalí boj. Skupina goblinů se valila na severní konec toho, co zbylo z lidské linie. Tentokrát nebyl výsledek moc jasný, ozývaly se výkřiky spojenců i nepřátel. Bitka přitáhla více bojovníků, rozířila se po lese, a byl plný hluku, a lidé a monstra pobíhali sem a tam. Hraničář zanechal svou skupinu v obranné pozici a vydal se na obchůzku. Kdy potkal nějaké lidi, poslal je k čekající skupině, a jejich počet se brzy vyplhal na víc ne třicet. Kdy se přiblíili nepřátelé, Elbryan je osvítil diamantem, díky čemu je lukostřelci snadno dostali.

Jakmile bylo nejblií okolí vyčitěno od monster, skupina se znovu dala do pohybu. Noční pták seřadil bojovníky do sevřené formace, aby se dotýkali a mohli se navzájem vést.

Na několika místech hlouběji v lese se rozsvítily pochodně, ze tmy se ozývaly výkřiky a nebyly vidět ádné jasné bojové linie. Ale ti s hraničářem zůstávali klidní, pohybovali se v organizované, semknuté formaci, zatímco neúnavný Noční pták okolo nich krouil a vedl je. Více ne jednou zahlédl nepřítele v keřích, ale svou sílu drel v tajnosti, protoe ji nechtěl odhalit. Jetě ne.

Brzy zvuky bitvy odumřely a noční les byl tichý. V dálce hořela pochodeň. Noční pták věděl, e jsou to powriové, nafoukanci, kteří věří, e bitva u skončila. el k nejbliímu svému vojákovi a vyzval ho, aby rozhlásil, e čas úderu se blíí.

Potom je opět postavil do obranné pozice a sám el pryč. Znal taktiku powriů - ten s pochodní bude středem formace a ostatní budou rozmístěni okolo něj. Pochodeň byla jetě dvě stě stop daleko, kdy narazil na první z nich - dvojici goblinů skrčených u nízkých bříz.

Vyuívaje vech svých schopností, proklouzl kolem nich a obeel je zezadu. Pomyslel na to, e by je osvítil, aby je lukostřelci mohli zabít, ale rozhodl se jinak. Dával přednost jednomu rozhodujícímu úderu. Přiblíil se k nim sám.

Jednou rukou zakryl ústa goblina nalevo a zabořil meč do plic toho napravo. Nechal Bouři spadnout spolu s mrtvým goblinem, chytil nyní volnou pravačkou druhého za vlasy a levačku mu vsunul pod bradu. Ne mohl goblin začít křičet, zahákl ho a trhl.

Goblin neměl ani anci vypísknout, jediným zvukem bylo prasknutí jeho krční páteře - klidně to mohla být suchá větévka, na kterou někdo stoupl.

Hraničář sebral Bouři, el hlouběji do středu nepřátelské formace a zkoumal ji. Byla přesně taková, jak předpokládal. Spočítal je a poté se potichu vrátil ke svým čekajícím bojovníkům.

"Jsou tam monstra," vysvětlil. "Tři powriové u pochodně."

"Tak nám je uka a my to vyřídíme," řekl jeden válečník a jeho slova se ozvala také z mnoha jiných úst.

"Je to past," vysvětlil hraničář, "víc powriů a goblinů čeká ve tmě a za stromy je dvojice obrů."

"Co budeme dělat?" zeptal se jeden mu poraeným tónem.

Hraničář se na vechny podíval a usmíval se. Mysleli si, e jsou poraeni - to bylo z jejich výrazů zjevné. Ale Noční pták, jen bojoval s monstry celou cestu z Barbacanu, věděl své. "Nejdřív zabijeme obry," vysvětlil klidně.

Belster a Tomas se dívali a poslouchali ze vzdáleného kopce. Hospodský si co chvíli nervózně třel ruce a snail se uhodnout, co se tam dole děje. Má stáhnout své síly? Má pokračovat v bitvě?

A můe? Plány se zdály logické, lehce proveditelné, a také zruitelné, bylo-li by třeba. Pravdou vak bylo, e bitvy takto nefungovaly, obzvlátě ve tmě a zmatku noci.

Vedle něho Tomas bojoval s tým dilematem. Byl tvrdý, zocelený v boji, ale i kdy nenáviděl monstra, nechtěl je zatáhnout do delího konfliktu. To by byla hloupost.

Jene ani on nevěděl, co se tam dole děje. Slyel občasné výkřiky - častěji monster ne lidí - a viděl záblesky světla. Dva záblesky, oslnivé a náhlé, zaujaly jeho a Belsterovu pozornost, protoe to nebylo světlo pochodní. Belster zaručeně poznal magické blesky.

Problém byl v tom, e ani jeden z nich nevěděl, z čí strany magie pochází. Jejich malá skupina neměla v drení ádné kameny, a i kdyby ano, nevěděli by, jak je pouít. Ale stejně tak monstra nikdy nevládla takovou magií.

"Musíme se rozhodnout, a to rychle," poznamenal Tomas nervózně.

"Jansen Bridges by se měl brzy vrátit," odpověděl Belster. "Musíme vědět, kdo pouil magii."

"U jsme ji dlouho neviděli," pokračoval Tomas. "Moná e jejímu nositeli dola síla nebo je mrtev."

"Ale kdo?"

"Nejspí Roger," odpověděl Tomas. "On má vdy v rukávu nějaký trik."

Belster si tím nebyl jist, přestoe mylenka na to, e Roger má nějakou magii, nebyla pro něj nová. Legenda o Rogerovi byla zřejmě přehnaná, ale jeho výpravy byly opravdu ohromující.

"Zavolej je zpátky," rozhodl Tomas. "Zapal signální ohně a vyli posly. Bitva skončila."

"Ale Jansen -"

"Nemáme čas čekat," přeruil ho Tomas pevně. "Zavolej je zpět."

Belster pokrčil rameny a nemohl nesouhlasit, ale dřív ne stačili dát signál k ústupu, na kopec se přiřítil mu.

"Noční pták!" zakřičel na ně. "Noční pták a Avelyn Desbris!"

Belster mu vyběhl naproti. "Jsi si jistý?"

"Viděl jsem ho," odpověděl Jansen a zprudka oddechoval, jak se snail popadnout dech. "Musel to být on, protoe nikdo jiný se nepohybuje s takovou ladností. Viděl jsem ho zabít goblina, a jak krásně! Meč napravo, nalevo." Mával rukou, napodobuje pohyb.

"O kom to mluví?" zeptal se zvědavě Tomas.

"O hraničáři," odpověděl Belster. "A Avelyn?" zeptal se Jansena. "Mluvil jsi s Avelynem?"

"Musel to být on," odvětil Jansen. "Blesk, utíkající powriové a padající obři. Vrátili se k nám!"

"A příli mnoho předpokladů," řekl pragmatický Tomas a k Belsterovi dodal: "Máme naději, e jeho pozorování je pravdivé? Jestli se mýlí -"

"Pak jsme, zdá se, aspoň nali spojence. Silné spojence," odpověděl Belster. "Ale zapalme pochodně. A se přeskupíme a vidíme, kolik nás je." Belster zamířil nedočkavě z kopce dolů a tie doufal, e jeho staří přátelé z Dundalis se vrátili na pomoc.

Jejich výrazy byly zmatené, někteří přikyvovali dychtivě, jiní váhavě a dalí se jen pochybovačně rozhlíeli po ostatních.

"Světlo pochodně označuje střed obranné pozice powriů," vysvětloval spěně Noční pták. "Cesta je nám otevřená, kdy budeme tií a dost chytří. Musíme udeřit tvrdě, najisto a být připraveni na útoky odjinud."

"Střed?" zopakoval jeden mu pochybovačně.

"Střed obranného kruhu powriů," objasnil hraničář. "Malá skupina uprostřed velkého kruhu."

"Kdy ale zaútočíme na střed, potom se octneme v obklíčení," odpověděl mu a okolo něj se ozvalo souhlasné mručení.

"Kdy je zasáhneme tvrdě ve středu a zabijeme obry, tak ostatní, zvlá goblini, se na nás neodváí zaútočit," opáčil hraničář s důvěrou.

"Ty pochodně jsou návnada," hádal se mu a zvedl přitom hlas, a mu hraničář a několik dalích museli naznačit, aby se ztiil.

"Pochodně opravdu mají přilákat nepřítele," připustil Noční pták. "Ale ti mají být odhaleni na okraji toho kruhu. Jestlie se pohneme bez dalích průtahů, cesta je otevřená a ke středu. Nai nepřátelé neočekávají tak silný útok."

Mu se začal znovu hádat, ale ti blízko něj, kteří plánu začínali věřit, ho umlčeli, ne mohl začít.

"Běte tie po třech," vysvětlil hraničář. "Pak utvoříme sevřený kruh okolo středu a zabijeme je, ne přijde posila."

Mnozí si stále vyměňovali pochybovačné pohledy.

"Bojuji s powrii u mnoho měsíců a tohle je jejich taktika," vysvětlil hraničář.

Jeho tón, plný absolutní důvěry, dodal odvahy těm nejblí, a ti pak povzbudivě kývali na ty za nimi.

Skupina se vydala na cestu, s Nočním ptákem daleko vepředu. el zpět na místo, kde zabil dva gobliny, a ulevilo se mu, e nael jejich těla tam, kde je zanechal, a e v okolí nejsou ádné nové stopy. Síla nepřátel nebyla tak velká a v kruhu nebylo moc monster, poněvad kdy se podíval napravo a nalevo, neviděl dalí.

Vedl svoje vojáky přímo dovnitř a nechal je roztáhnout se sotva třicet stop od powriů. Dva obři tam stále byli, opírali se o velký dub, splývajíce s jeho stínem, mimo světlo.

Hraničář se tie vydal k nim. el podél řady svých bojovníků, naznačuje jim, a jsou vichni připraveni, a pevně sevřel diamant. Daleko nalevo od trojice trpaslíků nael nízkou větev. Pomalu na ni vylezl, přenáeje váhu tak, aby neskřípala, a postupoval ke kmeni.

Blíil se k obrům.

Soustředil se na kámen, zvyoval jeho energii, ale jetě ji nevypustil.

Pokračoval, a se mu ruka třásla od toho, jak se energie chtěla uvolnit.

Rozběhl po větvi a Powriové při tom zvuku zvedli hlavy.

A pak se, stejně jako obři, odvrátili, oslepeni náhlým výbuchem bílé záře, jasnějí ne den. Noční pták spěchal nad ohromené powrie a vrhl se na bliího obra, který měl hlavu ve stejné výce jako on. Věděl, e mnohokrát nesekne. V běhu chytil Bouři oběma rukama, pak se náhle zastavil a vekerou silou al dolů. Ostří, zanechávajíc za sebou mouhu bílého světla, skoro neviditelného v záři diamantu, projelo obrovým čelem a vniklo do mozku. Obr se s řevem chytil za hlavu a padl naznak.

Druhý obr přispěchal, jen aby se setkal se sprkou ípů.

Noční pták změnil směr a spěchal nahoru po stromě.

Vude kolem se s pokřikem vyrojili powriové a goblini, take lukostřelci museli zamířit na nové blíící se cíle.

Zbylý obr ze sebe setřásl ípy a pevně popadl strom, maje v úmyslu vyrvat jej ze země a zabít hraničáře, tu mizernou krysu, která mu právě smrtelně ranila bratra. Podíval se nahoru, řval bolestí a vztekem, a pak ztichl, kdy uviděl, e se na něj hraničář dívá a má nasazený íp ve svém podivně vypadajícím luku.

Noční pták měl Jestřábí křídlo nataené naplno. Musel vydret se zatnutými svaly, paemi napínajícími luk a nohama obemknutýma kolem větve a kmene, dokud se obr nedostal přímo pod něho a nevzhlédl.

Potom vypustil íp, který se zavrtal obrovi do obličeje tak hluboko, a nebyl vidět.

Obr bezmocně rozhodil rukama, padl na kolena vedle svého bratra a umřel, zatímco se jeho bratr stále zmítal v prachu.

Noční pták se nedíval. plhal nahoru, vědom si toho, jak je v této nízké pozici lehce zranitelný. Z vyí větve potom sledoval bitvu a opatrně si vybíral, kdy střílet. Sloil dobře ukrytou dvojici monster, kterou jeho společníci ze země nemohli vidět.

"Schovat se!" zavolal o něco později a opustil sílu diamantu. Oblast zůstala temná, a na jednu dohořívající pochodeň na zemi.

Noční pták zavřel oči, pak je pomalu otevřel, aby si zvykly na jiné světlo a opět vyuily kočičí oko. Okamitě si uvědomil, e monstra nejsou poraená, poněvad se tvrdohlavě blíilo několik skupin, hlavně z jihu. Musel se rychle rozhodnout. Element překvapení byl pryč a nepřítel stále počtem převyoval jeho třicetičlenný oddíl.

"Běte na sever," zavolal dolů co nejtieji. "Zůstaňte spolu za kadou cenu. Připojím se k vám, jak budu moci."

Jeho vojáci proklouzli pryč křovím a on obrátil svou pozornost k jihu, ke skupinám monster. Myslel na to, e je nějak zbrzdí. Odvede je třeba zpět na jih, kdy ho budou honit.

Ale pak se podíval za jejich řady a spatřil modře hnoucí siluetu eny na koni.

"Utíkejte!" zakřičel na lidi. "Utíkejte o ivot!" Začal plhat na strom a u neměl strach ani z kuí powriů.

Pony pobídla koně vpřed, důvěřujíc jeho smyslům. Přejela přes dvojici ohromených powriů - kteří zahýkali a dali se do jejího pronásledování - a zesílila tít serpentinu.

Byli vude kolem a řičeli radostí.

A pak, mrknutím oka, vichni hořeli a stromy také.

Pouívala světlo tak, aby viděla na cestu, jela skrz poár a snaila se udret ochranný tít. Nevěřícně zamrkala, kdy míjela obrovský dub na okraji plamenů, protoe z něj právě slézal Noční pták, seskakuje chvatně z větve na větev.

Pony navedla Tanečníka pod nejnií větev a hraničář padl na zem před ni a svalil se do kotrmelce, aby uhasil pár plamínků. "Mohla jsi mě varovat!" zanadával. Z koené tuniky mu stoupaly prouky dýmu.

"Noc je teplá," zasmála se Pony. Navedla Tanečníka přímo k Elbryanovi a nabídla mu ruku. Vzal ji - jakmile se dotkli prsty, okamitě se octl v ochranném títu -, vyskočil za ni a klusali pryč, jistí si tím, e monstra je u nebudou pronásledovat.

"Měla bys být víc opatrná, kde vybuchne," řekl hraničář.

"A ty by sis měl dávat větí pozor na to, kde se schovává," odsekla.

"Jsou i jiné monosti ne kameny," hádal se.

"Pak mě nauč mečový tanec," řekla bez zaváhání.

Hraničář toho nechal, protoe věděl, e s Pony nebude mít nikdy poslední slovo.

KAPITOLA OSMÁ

Zásah svědomí

Na louce asi dvacet mil východně od Padova karavana ze Sv. Mere-Abelle naposledy vyměnila koně. Mnich Pembleton, jen přivedl čerstvá zvířata, také přinesl zprávy, které vůdcové karavany neuvítali.

"Musíme tedy jet dál na východ," usoudil bratr Braumin Herde, hledě na severozápad, jejich zamýleným směrem, jako by očekával, e se odtamtud přivalí armáda monster.

Bratr Francis se na Braumina nebezpečně podíval. Mladý ambiciózní mnich bral kadou změnu kursu osobně.

"Uklidni se, bratře Francisi," poádal ho mistr Jojonah, vida, jak si koue ret. "Slyel jsi dobrého mnicha Pembletona. Území mezi Padovem a Lesní zemí se hemí nepřáteli."

"Můeme se před nimi schovat," přel se Francis.

"A za jakou magickou cenu? A s jakým zpoděním?" Jojonah si povzdechl a bratr Francis zavrčel a odvrátil se. Kdy to bylo domluveno, Jojonah se otočil zpět k Pembletonovi, velkému, kulatému mui s hustým vousem a huňatým obočím. "Řekni nám víc, dobrý Pembletone," pobídl ho. "Zná kraj mnohem lépe ne my."

"Kam jedete?" zeptal se mnich.

"To nemohu říci," odvětil mistr Jojonah. "Potřebuje vědět jen tolik, e se musíme dostat přes Lesní zemi na sever."

Mnich si zamnul zarostlou bradu. "Existuje cesta, která vás povede na sever, ale přes východní oblast Lesní země, ne západní, jak jste měli původně v plánu. Je to dobrá cesta, i kdy málo pouívaná."

"A jsou zprávy, zda jsou tam powriové a goblini?" zeptal se bratr Braumin.

Mnich pokrčil rameny. "ádné zprávy," připustil. "Zdá se, e monstra přila ze severozápadu a prohnala se přes Lesní zemi okolo tří měst, Dundalis, Plevelné a Konce světa. Odtud se vydala na jih, ale ne na východ, co jsem slyel.

Vypadá to jako rozumná objíďka," dodal mnich nadějně, "protoe na východě není nic, co by monstra zajímalo. ádná města a jen velmi málo usedlostí."

Potom se ke skupině připojil jeden mladí mnich. Přinesl s sebou branu plnou map a plánů, které z ní vylézaly. Bratr Francis mu ji okamitě vytrhl z rukou.

"Děkuji ti, bratře Dellmane," řekl mistr Jojonah klidně vylekanému mladímu mnichovi a naznačil mu, aby se vrátil k ostatním.

Bratr Francis zatím procházel mapy a nakonec jednu vytáhl. Opatrně ji rozvinul a poloil na pařez. Ostatní se kolem něj shromádili.

"Nae trasa vedla přímo přes Plevelnou," řekl bratr Francis a ukázal prstem cestu na mapě.

"Pak tedy očekávejte, e budete bojovat na kadém kroku," odpověděl mnich Pembleton upřímně. "Plevelná je nyní sídlem powriů. A také je tam mnoho obrů."

"A kde je ta východní cesta?" zeptal se mistr Jojonah.

Mnich přistoupil k mapě, chvíli ji studoval, pak přejel prstem od jejich současné pozice na východ, pak na sever přes uí východní území Lesní země a rovnou do jiního Alpinadoru. "Samozřejmě e se můete obrátit zpátky na západ, jetě ne se dostanete z Lesní země, a obejít ta tři města."

"Jaký terén nás čeká?" zeptal se mistr Jojonah. "Byl jsi tam někdy?"

"Jednou," odvětil mnich. "Kdy přestavovali Dundalis po gobliním nájezdu - to bylo před několika lety. Je tam vude les, na kopcích - odtud jméno toho kraje."

"Les, který není vhodný pro cestování s vozy," řekl bratr Braumin.

"Není to tak hrozné," odvětil mnich. "Je to starý les, s velkými, tmavými stromy, a není tam mnoho podrostu, kromě bílého mechu. Toho je tam hodně."

"Bílého mechu?" Zraky vech se obrátily na tazatele, bratra Francise, nebo byli překvapeni, e o tom nic neví. Francis se setkal s tázavým pohledem mistra Jojonaha a znovu výhruně zúil oči. "ádné staré svazky o tom nemluvily," odpověděl na nevyřčenou otázku.

"Je to nízké a bílé," vysvětlil Pembleton. "Vai koně s tím nebudou mít problém, i kdy se o to trochu budou zachytávat kola. Ale jinak je baldachýn stromů příli hustý, aby pod ním něco rostlo. Dostanete se skrz a nezáleí na tom, kde se stočíte na západ."

"Pojedeme podle původního plánu," odpověděl bratr Francis přísně.

"Promiň, dobrý bratře," řekl Pembleton s úklonou. "Nikdy jsem neřekl, e ne. Jenom jsem vás varoval."

"A za to jsme ti moc vděčni," řekl mu mistr Jojonah, přestoe se díval přímo na Francise. "Nyní se ptám, kterou cestu by sis vybral ty, kdy zná terén lépe?"

Pembleton se pokrábal ve vousu a dlouho se rozmýlel nad monostmi.

"el bych na východ," řekl. "A potom na sever, přímo na Alpinador. Zem to není moc osídlená, ale zjistíte, e barbaři, kteří u cesty ijí, jsou srdeční, třebae vám asi moc nepomohou."

Mistr Jojonah přikývl. Bratr Francis začal protestovat.

"Půjdete nyní prosím k řidičům a řeknete jim, jak se dostanou na tu východní cestu?" pobídl mistr Jojonah mue. "Musíme vyrazit."

Mnich se opět uklonil a odeel. Párkrát se přitom ohlédl.

"Otec opat -" začal bratr Francis.

"Tu není," přeruil ho ihned mistr Jojonah. "A i kdyby tady byl, souhlasil by s touto novou trasou. Potlač svou pýchu, bratře. Je zcela nevhodná pro někoho tvého postavení a výcviku."

Bratr Francis se chtěl hádat, jene jeho slova se ztratila ve výbuchu absolutního vzteku, jetě ne mu přela přes rty. Rychle smotal mapu, přičem ji na mnoha místech zmačkal - to bylo prvně, co ho ostatní viděli zacházet tak hrubě s některou z map -, a odkráčel.

"Jde kontaktovat otce opata," hádal Braumin Herde.

Mistr Jojonah se nad tou mylenkou zasmál, protoe si byl jist, e jeho volba je správná a e bratr Francis je pouze zaslepen pýchou a vztekem a nevidí dál.

Karavana se brzy dala do pohybu a dostala se na východní cestu bez incidentů. Bratr Francis se ze svého vozu nevynořil po zbytek dne a bratři, cestující s ním, se od něj klidili pryč. Podle nich to v něm pěkně kypělo.

"V některých situacích se můeme na opata Markwarta spolehnout," zaeptal mistr Jojonah Brauminovi a liácky na něj mrkl.

Mladí mnich se usmál. Vdy ho potěilo, kdy byl Francis odkázán na své místo.

Jak jim mnich Pembleton řekl, cesta byla snadná a čistá. Mnii prohledávající oblast s křemeny nehlásili ádnou aktivitu, jenom divoký les. Mistr Jojonah nařídil, aby postupovali v klidu. Nemohli si dovolit hnát koně na pokraj jejich sil, protoe u je nebudou měnit celou cestu na Barbacan a zpět k mnichovi Pembletonovi, kde je vymění za koně, které mu právě svěřili do péče.

Tedy za předpokladu, e Pembletonova víska přeije několik dalích týdnů. Vzhledem ke zprávám, e monstra jsou nedaleko, se za to mohli jenom modlit.

Cestovali dlouho do noci a mistr Jojonah se dokonce odváil svítit jim na cestu diamantem. Utábořili se přímo na cestě a vozy postavili do kruhu. O koně bylo dobře postaráno, byla jim vyčitěna kopyta a zkontrolovány podkovy, byli vytřeni do sucha a odvedeni na nedalekou louku. Okolo nich stálo více stráí ne u vozů.

Dalí den postupovali také snadno, ale jejich nová trasa byla mnohem delí a nemohli dodret svůj časový plán bez toho, aby namáhali koně. Bratr Francis přiběhl do vozu Jojonaha, aby mu to řekl.

"A co kdy je budeme dímat natolik, e nebudou moci pokračovat?" hádal se mistr.

"Existuje jeden způsob," odpověděl bratr Francis vyrovnaně.

Mistr Jojonah věděl, o čem mluví. Ve starých svazcích narazil Francis na kombinaci magických kamenů, která mohla vzít ivotní sílu jednomu zvířeti a dát ji jinému. Jojonah to povaoval za opravdu barbarské a doufal, e o tom ani nikdy nebude muset diskutovat. Také doufal, e karavana pojede na čas a to mu poskytne monost odmítnout Francise, protoe věděl, e ambiciózní, netrpělivý bratr bude určitě chtít tuto kombinaci zkusit, i kdyby to měl být jen záitek z cesty, a ne nutnost. Nyní, kdy byl postaven před realitu delí cesty, podíval se na Braumina, který jen pokrčil rameny, nebo ani on na to neměl co říct. Nakonec Jojonah zvedl ruce v poráce. "Postarej se o to," nařídil bratru Francisovi.

Mnich přikývl a nemohl přitom zakrýt úsměv.

Během hodiny přilákali mnii pod Francisovým dohledem s vyuitím tyrkysu a hematitu ke karavaně několik jelenů. Neastná zvířata byla přivázána vedle koní a znovu na ně byla pouita tato kombinace kamenů, která z nich vytáhla ivotní sílu a dala ji koňům.

Jeleni byli zanecháni na cestě, dva byli mrtví a tři nemohli ani stát. Mistr Jojonah se za nimi ohlédl s upřímným soucitem. Musel si stále připomínat naléhavost mise a fakt, e mnoho lidí a zvířat by trpělo více, kdyby nenali odpovědi a monstra by neodela.

Ale pohled na vysátá zvířata na cestě ho rozesmutnil. Řád Abellikánů by neměl praktikovat takové temné věci.

Přivedli více jelenů a v jedné chvíli i medvěda, který byl telepaticky pod kontrolou, tudí nehrozilo ádné nebezpečí. Ne zapadlo slunce, urazili koně osvěovaní stále novou energií víc ne edesát mil a karavana pak jela jetě dlouho do noci.

Jeliko v okolí bylo plno divoké zvěře a ádná monstra, nikdo nepochyboval, e splní časový plán.

"Jenom goblini!" prohlásil jeden mu a pratil korbelem piva o dubový stůl, a upadlo kovové ucho a zlatavý mok se rozstříkl kolem. Mu byl obrovský a silný, na hrudi a paích se mu dmuly svaly a měl husté vlasy a vousy. Ale na shromádění lidí z Tol Hengoru skoro nevyčníval, protoe vichni byli takoví. Byli zoceleni nehostinným klimatem jiního Alpinadoru.

"Nejméně stovka goblinů," řekl dalí mu. "A mají s sebou dva obry."

"A ty stupidní trpaslíky," dodal dalí. "Jsou hnusní jako ři starého psiska, ale tuí ne vyvařená bota!"

"Ale co, vak my je rozdrtíme!" slíbil první mu a při kadém slově vrčel.

Dveře hospody se otevřely a vichni se otočili, aby se podívali na mue, jen byl vysoký i na místní poměry. Bylo mu asi edesát zim, ale stál zpříma jako dvacetiletý a tělo měl jako vytesané z kamene. eptalo se, e byl poznamenán "vílí magií", a v určitém smyslu to byla pravda. Měl dlouhé plavé vlasy pod ramena, bradku a oči modré jako jiní obloha. V tu chvíli přestaly vekeré hádky.

"Viděls je?" zeptal se jeden mu. Podle těch, kteří nově příchozího, hraničáře Andacanavara znali, to byla hloupá otázka.

Přeel k dlouhému stolu a přikývl, pak vytáhl velký dvojsečný meč a poloil krví potřísněnou čepel na stůl.

"Ale zbylo taky něco pro nás?" zeptal se mu s výbuchem smíchu, ke kterému se vichni připojili.

Vichni kromě jednoho.

"A moc," řekl Andacanavar zachmuřeně a celá místnost ztichla.

"Jenom goblini!" zopakoval ten, jen předtím rozlil pivo.

"Goblini, obři a powriové," opravil ho hraničář.

"Kolik obrů?" ozvalo se z druhého konce místnosti.

"Bylo jich sedm," odpověděl hraničář a zvedl si meč před oči. "Teď je jich pět."

"To není tak moc," řekli dva mui jednohlasně.

"Příli mnoho," řekl znovu Andacanavar, tentokrát silněji. "Kdy nám budou jejich mení spojenci zaměstnávat válečníky, těch pět zničí Tol Hengor."

Nervózní pohledy se setkávaly se vzteklými, protoe pyní seveřané nevěděli, jak odpovědět. Respektovali Andacanavara - nikdy je nezradil. Za několik posledních měsíců, kdy probíhala invaze na moři a na zemi, bylo mnoho měst v Alpinadoru zničeno. Ale kdy tam byl neúnavný Andacanavar, tak se lidé měli dobře.

"Co tedy budeme dělat?" zeptal se mu jménem Bruinhelde, starosta Tol Hengoru, naklonil se přes stůl a zíral na hraničáře. Pokynul eně stojící u stěny sněmovního stanu, ta vzala hadr a la k hraničáři.

"Vezme lidi na západ," vysvětlil hraničář, podal eně meč a ona jej začala čistit.

"A budeme se schovávat v lese jako eny a děti?" zařval mu, který rozlil pivo, a vyskočil ze idle. U toho hodně vypil, klopýtl a někdo ho usadil zpět.

"Budu se snait pokračovat v útocích na obry," vysvětlil hraničář. "Jestli je porazím nebo je odvedu pryč, ty a tví válečníci zaútočíte a dobudete Tol Hengor zpět."

"Nechci opustit svůj domov," odpověděl Bruinhelde a pak se odmlčel. Celá místnost ztichla. On byl vůdce, ten titul získal v boji, a kmen se bude řídit jeho slovy, a u Andacanavar navrhne cokoliv. "Ale věřím ti, můj starý příteli," dodal a dal mu ruku na rameno. "Udeříme rychle a tvrdě. Bylo by lepí, kdyby se sem ty stvůry nedostaly. A jestli se dostanou, budu je chtít vyhnat co nejdřív, protoe se nerad zdruju ve vlhkém lese, v mém věku." To poslední řekl s mrknutím, protoe byl o patnáct let mladí ne Andacanavar a bylo známo, e nomádský hraničář ije téměř výhradně v lese.

Hraničář pokývl nejdříve vůdci a vzápětí vem ostatním. Vzal od eny hadr, pomalu dokončil čistění meče a poté jej zvedl, aby viděl, jak září. Byl to elfí meč. Jmenoval se Ledolam a byl největím předmětem vyrobeným ze stříbřitu. V jeho silných paích poráel na jedno máchnutí malé stromy. Hraničář jej zasunul zpět do pochvy, pokývl Bruinheldeovi a byl pryč.

Mistr Jojonah a Braumin Herde stáli na hřebenu a shlíeli na malou vesnici s několika kamennými domky, leící v irokém, mělkém údolí. Slunce bylo nízko na západě a vysílalo do údolí dlouhé stíny.

"Doli jsem dál, ne jsme mysleli," usoudil bratr.

"Alpinadorané," souhlasil mistr Jojonah. "Buď jsme přeli přes Lesní zemi, anebo se tito barbaři usadili daleko za jejich očekávanou jiní hranicí."

"Hádal bych, e to bude ta první monost," odvětil bratr Braumin. "Bratr Baijuis, který umí pouívat sextant, souhlasí."

"Magie pouívaná na divokou zvěř je efektivní, jakkoliv je to nemorální," řekl mistr sue.

Bratr Braumin se na něho úkosem podíval a studoval ho. Také s kradením ivotní síly nevinné zvěři nesouhlasil, ale netrápilo ho to tolik jako mistra Jojonaha.

"Dokonce i tvrdohlavý Francis připoutí, e jsme u dohnali čas, který jsme objíďkou ztratili," pokračoval Jojonah. "Ačkoli se s námi u nehádal, kdy otec opat souhlasil s naí cestou."

"Bratr Francis zřídka potřebuje podporu a logiku, kdy nesouhlasí," poznamenal Braumin Herde a jeho nadřízený se tomu zasmál. "Nyní plánuje nový kurs, a to s překvapivě stejným zápalem, s jakým plánoval ten původní."

"Není to tak překvapivé," odpověděl mistr Jojonah a ztiil hlas do epotu, kdy uviděl přicházet dva mladí mnichy. "Bratr Francis udělá cokoliv, jen aby zapůsobil na otce opata."

Bratr Braumin se zachichotal, ale jeho úsměv zmizel, kdy uviděl příchozí a jejich váný výraz.

"Promiňte, e vyruujeme, mistře Jojonahu," řekl jeden z mnichů, bratr Dellman. Oba mladí mnii se ukláněli.

"Ano," pobídl je mistr netrpělivě, protoe mu bylo jasné, e něco je patně. "Co je?"

"Skupina monster," vysvětlil bratr Dellman. "Jdou ze západu, směrem k vesnici."

"Bratr Francis trvá na tom, e se jim snadno vyhneme," řekl druhý mnich. "A to také můeme, ale to necháme ty vesničany jen tak povradit?"

Mistr Jojonah se otočil na Braumina, který vrtěl hlavou, jako by ho kadý pohyb bolel. "Instrukce opata Markwarta byly jasné a nekompromisní," řekl čekatel. "Nemáme se do ničeho plést, dokud nesplníme ná úkol na Barbacanu."

Jojonah se podíval dolů na vesnici, na edý kouř líně stoupající z komínů. Představil si, jak se ten kouř můe ji brzy změnit v černý dým z hořících domů a lidé, děti budou pobíhat a křičet bolestí a strachem.

A pak děsivě zemřou.

"Co je ve tvém srdci, bratře Dellmane?" zeptal se mistr nečekaně.

"Jsem loajální otci opatu Markwartovi," odpověděl mnich bez zaváhání a rezolutně narovnal ramena.

"Neptal jsem se, jak bys postupoval, kdybys mohl rozhodovat sám," vysvětlil mistr Jojonah. "Jenom jsem se zeptal, co je ve tvém srdci. Co by měli mnii ze Sv. Mere-Abelle dělat, kdy se dostanou do takové situace?"

Dellman začal odpovídat, e by bojoval pro lid z vesnice, ale pak se zmateně zarazil. Potom začal znovu, a jeho logika ho navedla k mluvení o důleitějím úkolu pro dobro celého světa. Ale pak se znovu zarazil a frustrovaně mručel.

"Řád Abellikánů má dlouhou tradici v obraně těch, kteří se nemohou bránit sami," řekl mladý mnich. "V naí vlastní oblasti ná kláter mnohokrát přivítal lid z vesnic v čase nebezpečí, a u to byla invaze powriů, nebo bouře."

"Ale co to větí dobro?" zeptal se mistr Jojonah a zarazil tak mnicha, ne se mohl jetě více rozpovídat.

Nepřila ádná odpověď, a tak na to el Jojonah odjinud.

"Kolik odhadujete, e je tam dole lidí?" zeptal se.

"Třicet," odpověděl bratr Braumin. "Moná padesát."

"Stojí padesát ivotů za to, abychom pozdreli nai misi a vzali na sebe nebezpečí, zasáhneme-li?"

Znovu bylo ticho. Dva mladí mnii po sobě neustále pokukovali, oba chtěli, aby ten druhý rozumně odpověděl.

"Víme, jak se k tomu staví otec opat Markwart," poznamenal bratr Braumin.

"Otec opat by trval na tom, e nemají tu cenu," řekl mistr Jojonah rovnou. "A také by tento názor tvrdě prosadil."

"A my jsme loajální opatu Markwartovi," řekl bratr Dellman a myslel si, e tak rychle ukončí tuto debatu.

Ale mistr Jojonah se jen tak nechtěl vzdát. Nechtěl, aby se mnii zříkali zodpovědnosti za rozhodnutí, je se týkalo jádra řádu Abellikánů a jádra jeho nelibosti vůči Markwartovi. "Jsme loajální k principům církve," opravil. "Ne k lidem."

"Otec opat reprezentuje tyto principy," přel se bratr Dellman.

"V to bychom měli doufat," řekl mistr Jojonah. Bratr Braumin se na něj znovu podíval a byl zvědav, kam jeho otázky povedou.

"A co říká ty, bratře Braumine?" zeptal se mistr přímo. "U slouí církvi více ne deset let. Co ti říkají principy naí církve v této situaci? Stojí podle těchto principů padesát ivotů za to, abychom riskovali neúspěch větího dobra?"

Braumin se narovnal, upřímně překvapen, e ho Jojonah nutí veřejně odhalit, co je v jeho srdci. Jeho mylenky se vrátily zpět do Sv. Mere-Abelle, k bitvě s powrii, k rolníkovi, kterého ovládl otec opat a poslal ho na smrt. Ten čin slouil k větímu dobru - mnoho powriů bylo zničeno -, ale v Brauminových ústech zůstávala dost nepříjemná pachu a v srdci studená temnota.

"Tak ano?" tlačil na něj mistr.

"Ano, stojí za to," odpověděl bratr upřímně. "Jeden ivot stojí za ten risk. Máme před sebou nebezpečný úkol a dlouhou cestu a neměli bychom vyhledávat nebezpečí, ale kdy nám je Bůh předloí, máme svatou povinnost zapojit se do obrany nevinných."

Oba mladí mnii jednohlasně vydechli, překvapeni těmi slovy, a zároveň se jim ulevilo.

"A vy dva," zeptal se jich mistr Jojonah. "Jak se na to díváte?"

"Chtěl bych zachránit vesnici," odpověděl bratr Dellman. "Nebo je alespoň varovat před blíícím se nájezdem." Druhý mnich souhlasně přikývl.

Jojonah zaujal přemýlivou pózu a váil rizika. "Jsou v oblasti jetě jiná monstra?" zeptal se.

Dva mnii se na sebe zvědavě podívali a jen pokrčili rameny.

"A jak jsou silní ti, kteří přicházejí?" pokračoval mistr Jojonah.

Znovu nic.

"Musím znát odpovědi na tyhle otázky, a to rychle," vysvětlil mistr. "Jinak se budeme muset řídit rozhodnutím opata, jít dál a nechat vesničany jejich osudu. Běte," pobídl je, odháněje je jako zatoulané psy. "Běte k těm s křemeny, zjistěte odpovědi a rychle se ke mně vrate."

Mladí mnii se uklonili a odspěchali.

"Riskuje," poznamenal Braumin Herde, jakmile byla dvojice pryč. "Riskuje více sebe ne nai misi."

"A co bych riskoval pro mou dui, kdybych to nechal být?" zeptal se Jojonah. Na to bratr Braumin neměl co říci.

"Ale i tak," pokračoval mladý mnich. "Jestli se otec opat..."

"Otec opat tu není," připomněl mu mistr Jojonah.

"Ale bude tu, jestli bratr Francis odhalí tvůj plán zasáhnout proti těm monstrům."

"S bratrem Francisem si poradím," ujistil ho mistr Jojonah. "A s otcem opatem také, jestli si najde cestu do jeho těla." Jeho tón ukazoval, e debata je u konce, a Braumin se i přes své obavy smál, kdy mistr Jojonah odhodlaně kráčel před ním. Mistr, jeho mentor, zaujal postoj. Občas, kdy u se volání srdce nedá přeslechnout, si musí člověk postavit hlavu.

Noc byla temná. Měsíc byl v úplňku, ale halila jej hustá, hrozivá bouřková mračna. Příhodná noc, vzhledem k monstrům blíícím se k Tol Hengoru. Skoro dvousetčlenná banda převálcovala u dvě vesnice a neměla důvod nevěřit, e s touto to dopadne stejně. Přili do západního konce údolí v jejich obvyklé půlkruhové formaci. Goblini tvořili čelní tít a kadý druhý nesl pochodeň. Powriové a obři byli uvnitř, připraveni podpořit obě křídla nebo vyrazit vpřed. Přestoe procházeli mezi dvěma hřebeny a neměli dostatečné krytí, léčky se nebáli. Lidé z Alpinadoru nebyli lukostřelci, a i kdyby válečníci z této vesnice zdokonalili svůj boj na dálku, jejich počet - podle zpráv průzkumníků ne víc ne tři tucty - by nestačil. Navíc obři, kteří vydreli mnoho zásahů ípem, by na útok reagovali házením obrovských kamenů a obrátili by léčku proti nepřátelům. Ne, vůdcové powriů věděli, e lidé z Alpinadoru jsou nebezpeční v boji zblízka, a ne v taktice udeř a uteč. A tak si monstra radi vybrala tuto formaci, ne aby riskovala rozdělení skupiny na mení tlupy.

S touhle nebetyčnou sebedůvěrou sunuli powriové svou kombinovanou armádu irokým údolím. Vichni se třásli na lidskou krev, powriové si chtěli znovu namočit své barety, aby získaly jetě krvavějí barvu.

Nemohli pochopit sílu, která proti nim povstala v podobě mnichů ze Sv. Mere-Abelle. Dvanáct jich leelo na kadé straně údolí. Bratr Francis vedl ty na severní straně, bratr Braumin ty na jihu. Mistr Jojonah seděl daleko od Brauminovy skupiny a tiskl si hematit, nejvestranněji vyuitelný z kamenů, k srdci. Jako první se ponořil do magie a jeho duch odplul do noci.

Jeho první úkol byl lehký. Duch letěl obrovskou rychlostí k západnímu konci údolí, setkal se s armádou, odhadl její sílu a podíval se na její formaci. Vrátil se nejprve k bratru Francisovi a pak k bratru Brauminovi, aby jim předal informace. Pak byl Jojonah znovu pryč, u skupiny přibliujících se monster.

Nyní přiel těí úkol: proniknout do jejich armády. Byl neviditelný a tichý. Letěl kolem goblinů do centrální skupiny a el po těle powrie. Ale pak si to moudře rozmyslel. Powriové, jak uváděly dávné spisy, byli odolní vůči magii a obzvlátě ovládnutí. Byli tvrdí, inteligentní a měli pevnou vůli.

Mistr Jojonah vak nechtěl jít do těla goblina. Něco by sice způsobit mohl, ale určitě nic závaného. Goblini byli nepředvídatelní, a tak by nikdo nebyl překvapen, kdyby se jeden obrátil proti vem. A goblin by proti powriovi či obrovi nic nezmohl.

A tak mu zbývala jen jedna monost. Věděl, e se vydává na zcela neprobádané území. Nikdy nečetl o ovládnutí obra a věděl o nich jen málo - jen e mají patný charakter a jsou nesmírně zdatní v boji.

Jeho duch se opatrně přesunul za skupinu fomoriánů. Jeden, vskutku obrovský, vypadal, e skupinu kontroluje; řval na ostatní a komandoval je.

Jojonah zvaoval svou taktiku. Nikdo z nich, dokonce ani vůdce, nevypadal moc inteligentně, ale jeden stál vysloveně na opačném konci spektra - velký netvor, který v mírném klusu pohazoval hlavou a hihňal se tomu, jak mu pleskají pysky.

Jojonahův duch vklouzl do obrova podvědomí.

Hu? reagovala obrova vůle.

Dej mi své tělo! poadoval Jojonah telepaticky.

Hu?

Tvé tělo! nařídila vůle mnicha. Dej mi ho! Vypadni!

"Ne!" zařval vyděený obr nahlas, a jeho vůle se zapřela o Jojonahovu a instinktivněji chtěla vypudit.

Ví, kdo jsem? Jojonah se snail obra uklidnit dřív, ne jeho společníci zjistí, e je něco patně. Kdybys to chápal, tak bys mě neodmítal, ty blázne!

He?

Jsem tvůj bůh, přemlouval ho Jojonahův duch. Jsem Bestesbulzibar, démon daktyl, a přiel jsem na pomoc při zabíjení lidí. Ty nejsi poctěn, e jsem si vybral tvé tělo jako nositele?

Hu? zeptal se znovu obrův duch, ale tentokrát byl jeho tón trochu jiný.

Bě pryč, nařídil Jojonah, kdy vycítil slabost, nebo si najdu jiného nositele a zničím tě.

"Ano, ano můj pane," řekl obr nahlas.

Ticho! nařídil Jojonah.

"Ano, ano, můj pane," opakoval obr jetě hlasitěji.

Jojonah, nyní částečně spojen, slyel ta slova obrovýma uima a také slyel, jak se kolem něj shromadují dalí a ptají se, co se děje.

Obr, přesvědčen, e je to opravdu démon daktyl, se snail spolupracovat, ale nevěděl, jak má své tělo opustit. Jojonah věděl, e musí pracovat rychle, poněvad i kdy byl nositel ochoten, nebylo to snadné. Padl hlouběji do hematitu a pouil jeho magii k proniknutí do obrova mozku. Obrovo podvědomí instinktivně bojovalo, ale kdy ho nepodporovalo obrovo vědomí, mělo jen málo síly.

Jojonah ucítil úder, kdy ho vůdce poslal k zemi.

"Zavři hubu!" nařídil.

"Hu, jo, pane," odpověděl Jojonah. Ty těké ruce a klouby byly divným záitkem, kdy se snail mluvit a zároveň vstát ze země. Dostal dalí ránu, a tak svěsil hlavu. "Budu zticha," řekl tie.

Zdálo se, e vůdci to pro tuhle chvíli stačilo, a skupina se pohnula zpět na své místo ve formaci, nemajíc ani potuchy, e mezi ně pronikl vetřelec.

Dvanáct mnichů na kadé straně údolí stálo v řadě, ruku v ruce, čtvrtý a desátý dreli grafit. Bratr Francis, vůdce obou skupin, drel malý diamant. Mistr Jojonah ho chtěl tímhle ústupkem uklidnit. Mnii udeří tvrdě a jistě. Jakékoliv pochybení by je mohlo stát mnoho.

Francis nechal projít čelní tít tvořený gobliny. Klíčem k vítězství, jak se vichni shodli, bylo zničit rychle powrie a zranit obry tak, e u nebudou chtít bojovat. Kdy zničí jejich vůdce, zbabělí goblinové se dají na útěk.

Francis měl jako jediný v řadě otevřené oči, zbytek se ponořil do magie grafitu. Uviděl procházet gobliny jen dvacet yardů daleko a u zpozoroval siluety obrů. Zhluboka se nadechl, vyvolal sílu diamantu a vyslal krátký signál k Brauminovi.

"Teď, bratři," zaeptal. "Je čas." A pak i on padl do společné magie a vyslal řadou svou energii ke grafitu.

Bratr Braumin řekl své skupině skoro toté.

O vteřinu později vylehl z ruky čtvrtého mnicha ve Francisově řadě blesk, potom odnaproti a poté od desátého mnicha, zase následovaný bleskem odnaproti. Blesky stále pokračovaly a kadý z mnichů postupně přispíval ke společné energii. Mnoho mladích mnichů ani neumělo pouívat takové kameny, ale jejich mentální spojení se starími studenty umoňovalo, aby přidali svou energii.

Celé údolí se otřásalo hromovými ranami a při kadém blesku bylo moné zahlédnout méně monster.

Ve středu nepřátelské formace pobíhali otřesení powriové a znovu a znovu padali. Obři, větí cíle, dostali víc zásahů, ale jejich velká těla lépe odolávala. Čtyři z pěti po prvním úderu stále stáli a jenom jeden byl na zemi - a to jenom proto, e na něho spadl strom.

Největí obr, ignoruje uvězněného křičícího společníka, ukázal na severní svah a chtěl dát příkaz k házení kamenů. Ale jeho záměr a výraz se rychle změnily, protoe obr vedle něj zvedl kámen a udeřil ho do hlavy.

Mistr Jojonah ucítil protest ducha obra, jeho ovládl. Zabiju ho a my budeme vůdcem! improvizoval telepaticky. To hloupého obra uklidnilo. Ale i kdy se obr snail, tak nevěděl, jak se vzdát těla. A tak se obr smál, kdy Jojonah nařídil rukám, aby vůdce bily znovu a znovu, dokud ho nesrazily omráčeného na zem.

Dva zbývající obři zahýkali a li po něm.

Jojonah si přitiskl kámen na prsa a vekerou silou jej hodil do tváře nejbliímu útočníkovi. Druhý ho obratně zasáhl kladivem, a přitom jak oba zaklopýtali, udupali jednoho powrie.

Hej, protestoval ovládnutý duch a Jojonah ucítil, e tvor tomu začíná rozumět. Hej!

Obr se opět pustil do boje o své tělo. A poté přila druhá salva blesků.

Jojonah ho přinutil běet do cesty blesku. Pak, kdy ucítil na hrudi spalující výboj energie, vrátil tělo vlastníkovi a jeho duch vyletěl do výe, aby se na tu scénu podíval.

Největí obr, jemu z hlavy crčela krev, se nějak dostal na nohy - jenom aby ho zasáhl dalí blesk a pak dalí. Obr padl na zem, vyprchala z něj vechna síla a čekal, a si ho vezme smrt.

Blesky pokračovaly, kadý dalí slabí ne ten předchozí, protoe mnichové ztráceli sílu. Ale to nevadilo, protoe z armády zbyla jen polovina goblinů, tucet powriů a jeden obr, a ti vichni byli tak zaskočeni a zničení, e ani nepomýleli na to, e by v bitvě pokračovali. Utíkali zpět na západ a jejich cestu lemovaly uputěné pochodně.

Při svém ústupu procházeli kolem jetě jednoho nenápadného pozorovatele, který přiel, aby tie útočil na formaci zezadu. Kdokoliv, kdo se přiblíil k hraničáři a jeho obrovskému meči, měl smůlu. A kdy Andacanavar zjistil, e jeden obr je naivu, zaútočil na něj a sérií mocných ran ho usmrtil dřív, ne si netvor vůbec uvědomil, e tam je člověk.

Kdy se v údolí rozhostilo ticho, bratr Francis vedl mnichy tie naproti, aby se připojili ke svým společníkům. Celá skupina la přes jiní hřeben zpět k vozům a mistru Jojonahovi, kde rychle zformovala karavanu a vyrazila pryč, protoe nechtěla být objevena ani monstry, ani Alpinadorany.

Andacanavar to pozoroval se směsicí naděje a zmatku.

KAPITOLA DEVÁTÁ

Setkání starých přátel

"Take je to pravda!" zvolal podsaditý mu, kdy uviděl Elbryana a Pony, jak vcházejí do tábora hned za navrátivími se lukostřelci.

"Belstere, můj starý příteli," odpověděl hraničář. "Je dobré vidět, e se ti daří."

"To tedy ano!" prohlásil vesele Belster. "I kdy nám trochu scházely zásoby." Jak mluvil, pohladil se po velkém břie.

Jak Pony, tak Elbryan se zasmáli - ta poznámka ukazovala, e Belster O'Comely má ve svých prioritách jasno.

"A kde je můj dalí přítel?" zeptal se Belster. "Ten, jeho apetit se vyrovná mému?"

Elbryan se zachmuřil a podíval se na Pony, je vypadala jetě sklíčeněji.

"Ale zprávy z lesa mluvily o magii kamenů velké síly!" protestoval Belster. "Magii, kterou pouíval jen ílený mnich. Neříkejte mi, e dnes v noci zemřel! Jaká tragédie!"

"Avelyn odeel z tohoto ivota," řekl Elbryan zamračeně. "Ale ne dnes v noci. Zemřel v Aidě, kdy zničil démona daktyla."

"Ale zprávy z lesa..." zamumlal Belster, jako by se snail logikou popřít hraničářova slova.

"Zprávy byly pravdivé, ale týkají se Pony," vysvětlil Elbryan a dal jí ruku na ramena. "To ona pouívala kameny." Otočil se ke své lásce a pozvedl druhou ruku, aby ji pohladil po zlatých kadeřích. "Avelyn ji to naučil dobře."

"Jak se zdá, tak ano," poznamenal Belster.

Hraničář se odtáhl od eny, zaujal rozhodnou pózu a pohlédl na Belstera. "A Pony je připravena pokračovat v práci tam, kde Avelyn přestal," prohlásil. "V zakouřených jeskyních Aidy Avelyn zničil démona daktyla a zvrátil vývoj války, kdy zničil sílu, která spojovala nae nepřátele. Nyní je na nás, abychom ten úkol dokončili, abychom zbavili nai zemi těch stvůr."

Vem okolo se náhle hraničář zdál vyí a Belster se vědoucně usmál. Toto byl arm Elbryana, mystického Nočního ptáka. Belster si uvědomoval, e hraničář je bude inspirovat k dalím bitvám, povede je jako jednotnou, soustředěnou sílu a udeří na kadou slabost v řadách nepřítele.

I přes zprávy o Avelynovi, i přes vzrůstající strach o Rogera se Belsterovi svět zdál jasnějí.

Výsledek bitvy byl uspokojivý. Les byl poset těly mrtvých goblinů, powriů a několika obrů. est muů bylo zraněno, jeden těce, tři dalí chyběli a předpokládalo se, e jsou mrtví. Ti, kteří přinesli nejhůř raněného, neočekávali, e přeije noc - vlastně ho přinesli zpět jen proto, aby se rozloučil s rodinou a byl řádně pohřben.

Pony la s hematitem k němu a pracovala bez oddechu hodinu za hodinou, dobrovolně obětujíc vechnu svou energii.

"Ona ho zachrání," oznámil Belster Elbryanovi o chvíli později, kdy ho s Tomasem Gingerwartem nali, jak otírá Tanečníka a čistí mu kopyta. "Určitě," opakoval hospodský znovu a znovu, evidentně se snae o tom sám sebe přesvědčit.

"Shamus Tucker je dobrý mu," dodal Tomas. "Nezaslouí si takový osud."

Elbryan zpozoroval, e kdy mluví, dívá se přímo na něj, téměř vyčítavě. Zdálo se, e povauje Ponyinu práci se zraněným muem za nějaký test.

"Pony udělá vechno, co bude moné," odpověděl hraničář prostě. "Je silná skoro jako Avelyn, ale pouila větinu své energie v bitvě a bojím se, e nemá u moc, co by mohla dát Shamusovi. A se postarám o Tanečníka, půjdu a uvidím, jestli můu být nápomocen."

"Napřed se postaráte o koně?" U nebylo pochyb, e ho Tomas obviňuje.

"Dělám to, co mi Pony nařídila," odpověděl hraničář klidně. "Chtěla začít hojicí proces sama, protoe o samotě je její soustředění větí a tím pádem má lepí spojení se zraněným. Věřím jejímu úsudku, a ty bys měl taky."

Tomas se narovnal, podíval se na hraničáře a nepřesvědčivě přikývl.

Nervózní Belster si odkalal a ouchl do svého tvrdohlavého společníka. "Nemysli si, e nejsme vděční, Elbryane -" začal se omlouvat.

Hraničářův smích ho zarazil a překvapil. Podíval se na Tomase, který byl očividně natvaný, poněvad si myslel, e se mu hraničář vysmívá.

"Jak dlouho u takto ijeme?" zeptal se Elbryan Belstera. "Kolik měsíců u jsme strávili v lesích? Jak dlouho u utíkáme a bojujeme?"

"Příli mnoho," odpověděl Belster.

"Ano," souhlasil hraničář. "A za tu dobu jsem toho mnoho pochopil. Vím, proč jste nedůvěřivý, pane Gingerwarte," pronesl bez obalu, odvraceje se od Tanečníka čelem k mui. "Předtím ne jsme se tu objevili, byl jste jeden z vůdců skupiny."

"Naznačujete, e nevidím vyí dobro?" zeptal se Tomas. "Věříte, e bych postavil svou touhu po moci nad -"

"Mluvím pravdu," přeruil ho Elbryan. "To je ve."

Tomas se po tom prohláení skoro udusil.

"Jste plný strachu, a to je moc dobře," pokračoval Elbryan a otočil se zpátky ke koni. "Kdokoliv s vaí zodpovědností musí být velice opatrný, kdy cítí nějakou změnu, by třeba k lepímu. V sázce je příli mnoho."

Belster se spokojeně usmíval, kdy viděl, jak se Tomasův výraz mění. Hraničářovy jednoduché argumenty, upřímnost a nezáludnost byly opravdu odzbrojující. Tomase přeel vztek a uvolnil se.

"Pochopte vak," pokračoval Elbryan, "e já a Pony nejsme vai nepřátelé, a dokonce ani rivalové. Pomůeme. Ná cíl je stejný jako vá. Musíme se zbavit daktylovy armády stejně tak, jako jsme se zbavili jeho."

Tomas přikývl, ale zdálo se, e je zmatený.

"Bude ten mu ít?" zeptal se Belster.

"Pony vypadala optimisticky," odpověděl hraničář. "Její práce s hematitem nemá daleko do zázraku."

"Pak tedy doufejme," řekl Tomas upřímně.

Hraničář brzy dokončil péči o Tanečníka a vyhledal Pony se zraněným. Nael je pod přístřekem. Mu spal a pravidelně dýchal. Pony také spala, leela přímo přes mue a v ruce jetě drela kámen. Elbryan chtěl vzít hematit a zkusit na Shamusovi své hojení, ale pak si pomyslel, e spánek je také dobrý lékař.

Trochu Pony pohnul, aby ji uloil pohodlněji, a potom je opustil. el zpět k Tanečníkovi, maje v úmyslu se u něj uloit. Ke své úlevě shledal, e tam na něj čeká Belli'mar Juraviel.

"Vedl jsem malou skupinu nepřátel do Caer Tinelly," vysvětlil elf zachmuřeným hlasem. "A tam jsem nael stovku powriů, stejně goblinů a několik dalích obrů, přichystaných připojit se k honičce."

"Víc obrů?" opakoval hraničář nevěřícně, protoe nebylo obvyklé, aby jich na jednom místě bylo tolik. Ničivý potenciál takové síly mu vzal dech. "Myslí, e půjdou na Palmaris?"

Juraviel jen zavrtěl hlavou. "Spí pouívají města jako základny ke kratím výpadům," hádal. "Ale měli bychom Caer Tinellu dobře pozorovat. Vůdce je powrie velkého věhlasu. Dokonce i obři se před ním klaní. Za celou dobu, co jsem strávil ve stínech města, jsem neslyel jediné křivé slůvko namířené proti němu, a to ani kdy začaly přicházet zprávy z lesa."

"Pak jsme jim tedy moc neublíili," poznamenal hraničář.

"Ublíili jsme jim," odpověděl Juraviel, "a to je můe rozzuřit. Měli bychom sledovat jih. Dalí armáda, která půjde na nae přátele, bude obrovská. Tím jsem si jist."

Elbryan se instinktivně podíval na jih, jako by očekával, e se mezi stromy bude prodírat horda monster.

"A také je tu dalí věc," pokračoval Juraviel, "která se týká jednoho zajatce."

"Pochopil jsem, e powriové zajali mnoho lidí v mnoha městech," odpověděl Elbryan.

"Ale tenhle je jiný," vysvětlil Juraviel. "Tenhle ví o naich přátelích v lese, kteří si ho velmi povaují, asi tak, jako si tebe povaují lidé z Dundalis."

Na okraji louky, skryt za hustými větvemi borovice, se Belster díval zvědavě na hraničáře. Tomas vedle něj byl neklidnějí a pouze hospodského neustálé prosby zabránily tomu, aby je oba prozradil.

Elbryan mluvil sám se sebou, přestoe měl Belster podezření, e to jenom tak vypadá. Hraničář se díval na strom, na zjevně prázdnou větev, a konverzoval, i kdy neslyeli slova.

"Není tvůj přítel tak trochu blázen?" zaeptal Tomas Belsterovi do ucha.

Belster rezolutně zavrtěl hlavou. "Celý svět je bláznivý," odpověděl.

Příli nahlas.

Elbryan se otočil a Belster, věda, e hra skončila, vyvedl Tomase zpoza borovice. "Á, Elbryane," řekl mohutný mu. "Tady jsi. Vude jsme tě hledali."

"Nebylo tak těké mne najít," odpověděl hraničář vyrovnaně s podezřením. "el jsem za Pony - vá přítel odpočívá a vypadá to, e se uzdraví - a potom zpět sem k Tanečníkovi."

"K Tanečníkovi a..." pobídl ho Belster a pokývl na strom.

Hraničář klidně stál a neodpovídal. Nebyl si jist, jak Tomas bude reagovat na Juraviela. Belster u elfy viděl během doby, kdy bojovali na severu.

"No tak," pokračoval Belster, "znám tě dobře a nemyslím, e bys mluvil sám se sebou."

To bys tedy se mnou měl sedět u Orákula, pomyslel si hraničář a zasmál se.

"Přivedl jsi přítele, nemýlím-li se," řekl Belster. "Přítele, jeho schopnosti nám velmi pomohly."

Elbryan jim naznačil, aby se k němu připojili, a Belli'mar Juraviel, jen zachytil znamení, seskočil z větve a pouil svá křídla, aby lehce přistál vedle svého přítele.

Tomas skoro vyskočil z bot. "Co to, u vech hromů, je?" zahučel.

"To je elf," vysvětlil klidně Belster. "Touel'alfar," dodal Elbryan.

"Belli'mar Juraviel, k vaim slubám," představil se elf s hlubokou úklonou.

Velký mu jen ztumpachověle přikývl a kousal se do rtu.

"No tak," řekl mu Belster. "Povídal jsem ti o elfech, kteří s námi bojovali v Dundalis. Říkal jsem ti o karavaně katapultů, kde Avelyn skoro vybuchl, a o elfech, kteří stříleli na nepřátele ze stromů."

"Já... já jsem jen nečekal..." koktal Tomas.

Elbryan se podíval na Juraviela, který vypadal, e je tou typickou reakcí a znuděný.

Tomas se s hlasitým povzdechem uklidnil.

"Juraviel byl v Caer Tinelle -" začal vysvětlovat Elbryan.

"Poádal bych o to, kdyby tam u nebyl," přeruil ho Belster netrpělivě. "Máme strach o jednoho z nás, říkáme mu Nepolapitelný Roger. Tuto noc el do města, těsně před tím, ne se za námi vydala monstra."

"Jejich pochod na nae pozice začal buď jako pátrání po něm, anebo u ho měli," dodal Tomas.

"To druhé," informoval je Elbryan. "Juraviel ho viděl."

"Je ivý?" zeptali se oba a jejich tón prozrazoval, e mají váně starost.

"Docela ano," odvětil elf. "Je zraněný, ne vak těce. Nemohl jsem se dostat blízko. Powriové ho dobře hlídají."

"Roger jim je trnem v patě od chvíle, co přitáhli," vysvětlil Tomas.

Belster jim potom vyprávěl o Rogerovi, o jeho ertících, o tom, jak své noční nájezdy hází na gobliny, a o osvobození paní Kelso.

"Bude se muset činit, Noční ptáku," řekl Tomas zachmuřeně, "jestli má nahradit Rogera."

"Nahradit?" zvolal hraničář. "Mluvíte o něm, jako by u byl mrtvý."

"Ve spárech Kos-kosia Begulneho u můe být," odpověděl Tomas.

Elbryan se podíval na Juraviela a vyměnil si s ním úsměv. "Uvidíme," řekl.

Belster si málem poskočil radostí, stále mohl doufat.

Elbryan byl překvapen, kdy vstal a nael Pony vzhůru, jak na něj čeká. Východní obloha se zjasňovala, brzy přijde úsvit.

"Čekal bych, e po tvém úsilí s kameny prospí celý den," řekl.

"To bych také udělala, kdyby dneek nebyl tak důleitý."

Chvíli se tvářil zmateně, ne si viml jejího postoje a meče u boku. "Chce se naučit mečový tanec," hádal.

"Souhlasil jsi."

Jeho nedostatek nadení byl jasně vidět. "Musím se postarat o mnoho věcí," vysvětlil. "Roger, důleitá osoba pro tyhle lidi, je zajatcem v Caer Tinelle, a musím zjistit, kdo je schopen boje."

"Take nebude dnes ráno cvičit?" zeptala se, a on věděl, e ho svou logikou dostala.

"Kde je Juraviel?"

"Byl pryč, kdy jsem se probudila. Ale není pryč kadé ráno?"

"Pravděpodobně sám cvičí. Anebo el na průzkum. Mnozí z Touel'alfar dávají přednost téhle části dne, před úsvitem."

"Já také. Je to nejlepí doba pro bi'nelle dasada."

Elbryan u se nemohl dál bránit. "Pojď," řekl. "Musíme najít místo, kde začneme."

Vedl ji temným lesem na malý palouk, kde byla rovná zem a ádné keře.

"Viděl jsem tě bojovat," vysvětlil, "ale nikdy jsem neměl monost posoudit tvůj styl. Pár útoků a krytí by mělo stačit." Naznačil ji, aby vstoupila na palouk a předvedla se.

Zvědavě se na něho podívala. "Neměli bychom si sundat aty?" zeptala se liácky.

Frustrovaně si povzdechl. "Bude mě pořád kádlit?" zeptal se bezmocně.

"kádlit?" odpověděla nevinně. "Viděla jsem tě při mečovém tanci a -"

"Jsme tu, abychom si hráli, nebo abychom se učili?" zeptal se rázně.

"Nekádlila jsem tě," odvětila stejně odhodlaně. "Jen chci, abys měl o mě trochu zájem, zatímco se povlečou týdny války." Pak vystoupila na louku, tasila meč a přikrčila se.

Vtom ji vak Elbryan chytil za rameno, otočil ji a váně se na ni podíval. "Nebyla to moje volba," řekl tie. "A ani tvá. Bylo to nezbytné rozhodnutí, kdy jsme uváili situaci, a toleruji je. Ale nelíbí se mi. Vůbec ne. Nemusí se bát, e bych se o tebe nezajímal, lásko. Celé mé srdce patří tobě." Sklonil se k ní a políbil ji, nedovolil vak, aby se z toho polibku stalo něco vánivějího.

"Přijde ná čas," slíbila mu, kdy skončilo jejich objetí. "Čas a místo pro nás dva, kdy nebudeme muset bojovat za lepí svět. Čas, kdy bude moci být Elbryanem Wyndonem, ne Nočním ptákem, čas, kdy nám nae láska přinese děti."

Dlouho tak stáli, dívali se na sebe a těili se z přítomnosti toho druhého. Nakonec se nad východním horizontem objevilo slunce a prolomilo ten okamik.

"Uka se," pobídl ji a ustoupil.

Pony se opět přikrčila, dlouho se rovnala a mentálně připravovala. Pak spustila svou rutinu útoku a obrany, její meč se zkueně míhal ve vzduchu. Strávila u Králových muů roky pilováním těchto pohybů a nyní byl její erm skutečně působivý.

Byl to vak typický způsob boje běný po celé zemi, styl, který goblinové a powriové napodobili.

Kdy skončila, otočila se, a její obličej byl červený z námahy, ale zářil pýchou.

Elbryan el k ní a vytáhl Bouři. "Udeř na tu větev," vyzval ji, ukazuje na nízkou větev asi tři stopy od nich.

Pony postoupila o dva kroky dopředu, zvedla meč do výky a pak popoběhla vpřed.

Zastavila se uprostřed seku, kdy ji Bouře předehnala a zabodla se do větve. Udělala celý krok, ne se Elbryan vůbec pohnul, a přitom ji tak lehce předstihl.

"Výpad," vysvětlil, udruje pózu - tělo nataené, pravice přímo vpřed, levá pae za ramenem. Náhle se stáhl a ve vteřině byl opět v obranné póze. "Tvé bodání a sekání je velmi dobré, ale musí přidat na výpadu, na tom náhlém bodnutí, které ádný protivník nebude očekávat a nebude se mu moci bránit."

Odpověděla tím, e se vyrovnala přesně podle něho - kolena pokrčená a nohy kolmo od sebe. Náhle vykročila pravou nohou, spustila levou ruku, natáhla pravou a skoro dokonale napodobila jeho úder.

Hraničář se nesnail skrýt své překvapení ani uznání. "Studovala jsi mě," řekl.

"Vdy," odpověděla a znovu se postavila do obrany.

"A je to skoro správně," poznamenal, čím urazil její pýchu.

"Skoro?"

"Tvé tělo vedlo," ujasnil. "Ale má to být meč, co tě táhne dopředu."

Skepticky se podívala na ostří. "Nerozumím."

"Porozumí," řekl s pousmáním. "Teď pojď. Musíme si najít lepí místo pro mečový tanec."

Brzy nali vhodnou louku a Elbryan se el připravit stranou, ponechávaje Pony při svlékání jistou míru soukromí. Setkali se na louce se svými zbraněmi. Hraničář vedl tanec a Pony ho následovala.

Dlouho se na ni díval a obdivoval její plynulost a krásu. Byl překvapen, jak rychle to pochopila. Potom se ponořil do svého meditativního transu, své vlastní rutiny, a nechal své tělo prostoupit písní bi'nelle dasada.

Pony se chvíli snaila udret s ním krok, ale pak se jen dívala, ohromena tou krásou, souhrou svalů a přenáením rovnováhy.

Kdy skončili, byli pokrytí potem a imral je jemný vánek. Stáli, dívali se na sebe a zdálo se, e oba dosáhli podobného stupně intimity jako při milování.

Elbryan se natáhl a jemně ji pohladil po tváři. "Kadé ráno," řekl. "Ale ujisti se, aby se o tom nedozvěděl Juraviel."

"Bojí se jeho reakce?"

"Nevím, zda by souhlasil," přitakal. "Tohle je jeden z nejvzneenějích rituálů Touel'alfar a jenom oni mají právo to sdílet."

"Juraviel připustil, e jsi n'Touel'alfar," připomněla mu.

"A necítím ádnou vinu," odpověděl přesvědčivě. "Budu tě učit - jenom chci, aby to bylo mé rozhodnutí."

"Abys ochránil Juraviela," hádala.

"Bě a obleč se," řekl s úsměvem. "Myslím, e před sebou máme dlouhý, namáhavý den."

Pony la zpět ke keři na okraji louky, spokojená s ranní prací, i kdy byla vyčerpaná. Celé týdny se chtěla začít učit mečový tanec, a kdy měla první zkuenost za sebou, rozhodně jí nelitovala.

Nějak jí to připadalo podobné výcviku s magickými kameny, jako dar, růst, který ji více přibliuje k Bohu.

Část druhá

HIERARCHICKÁ STUPNICE

Strýci Mathere, znovu jsem překvapen houevnatostí lidí v zoufalých situacích. Stejně jako v Dundalis, nael jsem zde skupinu lidí, kteří chtějí bojovat a jsou připraveni zemřít - mue a eny, děti a starí lidi, kteří by měli trávit dny vyprávěním příhod z dávno zalých časů. Viděl jsem příerné utrpení, a přesto jsem skoro nikdy neslyel stínosti - jiné ne kručení aludků z nedostatku jídla.

A s tímto utrpením přichází obětavost, která je inspirující a hřeje u srdce. Stejně jako to bylo s Paulsonem, Cricem a Chipmunkem, kteří poloili své ivoty v bitvě, která nebyla jejich, jako s ulechtilým Strácem, jen by si určitě byl vybral jinou cestu, je to nyní s Belsterem, Tomasem, Rogerem a dalími.

Mám obavy kvůli nezamýlené rivalitě mezi vůdci této skupiny a mnou. Kdy jsem vedl bojovníky zpět do tábora po naem velkém vítězství, vycítil jsem u Tomase opravdové napětí. On byl a do mého příjezdu jeden z vůdců téhle lesní skupiny, moná tím nejsilnějím hlasem. Klidná konverzace to rychle zhojila, protoe Tomas je moudrý mu s roky zkueností. Jakmile byl ujitěn, e máme stejný cíl - prospěch lidí pod jeho ochranou - u nebyla ádná rivalita.

Ale bojím se dalího člena, kterého jsem jetě neviděl, neposedného mladíka jménem Roger. Podle Belstera je mladý a pyný, a nikdy neměl mezi uprchlíky nejistou pozici. U uvaoval o Belsterovi a lidech ze severu jako o rivalech. Co si pomyslí, a se setká s Pony a se mnou? Jak bude reagovat, a uvidí respekt k nám, zvlá od těch, kteří nás znají ze severu, nebo od těch, kteří nás následovali v bitvě v lese?

Ve skutečnosti, strýci Mathere, povauji za ironické, e mě tito lidé mají za hrdinu. Kdy toti vidím jejich tváře, výrazy en a muů, kteří byli moná poprvé v ivotě podrobeni takové zkouce, vidím opravdové hrdinství.

Něco takového nemůe být poměřováno kvalitou zbraní a výcviku. Jsem větím hrdinou ne ena, je vlastním tělem chrání děti, nebo farmář, jen vyměnil pluh za meč, aby bránil svou komunitu, jen proto, e jsem byl vycvičen elfy a mám zbraně velké síly? Jsem větím hrdinou, protoe mé ance na výhru v bitvě jsou větí?

Myslím, e ne, nebo hrdinství je měřeno silou srdce, a ne silou paí. Je to znak vědomých rozhodnutí, nesobeckosti, ochoty ve obětovat jenom proto, e těm, kteří vás budou následovat, se povede lépe. Myslím, e hrdinství se rodí v komunitě, z pocitu, e člověk patří k něčemu větímu, ne je jeho vlastní smrtelná schránka. Má kořeny ve víře: v Boha, nebo jenom přesvědčení, e lidé jsou silnějí dohromady ne jednotlivě.

Pro mne je tato houevnatost neuvěřitelná, tato vnitřní síla, ten lidský duch. A kdy to obdivuji, uvědomuji si, e tuto válku nemůeme prohrát, e nakonec, i kdyby to mělo být za tisíc let, vyhrajeme. Protoe oni nás nemohou zabít. Nemohou zabít tu houevnatost. Nemohou zabít tu vnitřní sílu, strýci Mathere.

Nemohou zabít lidského ducha.

Dívám se do tváří en a muů, dětí, příli mladých na takové zkouky, a jejich prarodičů, příli starých pro takový boj, a vím, e je to pravda.

ELBRYAN WYNDON

KAPITOLA DESÁTÁ

Nejsvatějí místo

Terén se v poledne dalího dne po bitvě v údolí stal obtínějím. Mistr Jojonah se snail zvednout morálku svých společníků tím, e jim připomínal, jaké vykonali dobro a e zabránili utrpení. Ale vichni mnii byli z noční akce unaveni a nebyli moc schopni pouívat magii, která by se dnes v tomto terénu hodila.

Jedinou věcí, o ní se nedalo diskutovat, bylo pouití křemene na prozkoumávání krajiny. I kdy byli mnii vyčerpaní, nemohli si v tomto divokém kraji dovolit polevit v ostraitosti. Mistr Jojonah ukončil jízdu brzy, jetě před západem slunce, a vyzval bratry ke spánku, aby nabrali sil a mohli zítra zdolávat cestu s větí vervou.

"Měli bychom více síly na cestu," řekl jedovatě bratr Francis mistrovi, a jako vdy se postavil vedle něj, jako kdyby ho neustále po očku hlídal, "kdybychom se nepletli do problémů, které nejsou nae."

"Zdálo se mi, e ses pobavil ničením monster stejně jako kadý," odpověděl mistr. "Jak můe pochybovat o rozumnosti naeho jednání?"

"Nepopírám potěení z ničení nepřátel mého Boha," odpověděl bratr Francis.

Po tom prohláení mistr Jojonah zvedl obočí.

"Ale," pokračoval bratr Francis, ne mohl statný mistr něco říct, "vím, co otec opat Markwart nařídil."

"A to je ve, na čem záleí?"

"Ano."

Mistr Jojonah jen tie zavrčel nad bratrovou slepou vírou, chybou převládající v řádu Abellikánů, chybou, kterou se on sám tolik let proviňoval. Mistr Jojonah, jako vichni mistři a čekatelé Sv. Mere-Abelle, věděl, e loď najatá k dopravě bratrů na Pimaninicuit nikdy ze zálivu Vech svatých neodpluje a e vichni na palubě budou zavraděni. Jako ostatní - kromě Avelyna Desbrise - to přijal jako mení zlo, protoe mnii prostě nemohli dopustit, aby někdo věděl o poloze Pimaninicuitu. A také věděl, jak bylo bratru Pellimarovi pomoeno zemřít na infekci, kterou si z výpravy přivezl - ačkoli by ho pomoc v podobě kamene duí určitě zachránila -, protoe nedrel zavřenou pusu o tom, co se týkalo této důleité cesty. Ale opět, Pellimarova smrt se jevila jako mení zlo.

Kdy se podíval na své někdejí rozhodnutí, nemohl bratra Francise obviňovat. "Minulé noci jsme zachránili mnoho rodin," připomněl. "A toho nemohu litovat. Naí misi to neukodilo."

"Promiňte, mistře Jojonahu," ozvalo se zpoza vozu.

Oba mui se otočili a uviděli opatrně přicházet tři mladí mnichy. Mezi nimi byl i bratr Dellman.

"Zpozoroval jsem v oblasti něčí přítomnost," vysvětloval bratr Dellman. "Není to goblin ani ádné jiné monstrum," dodal rychle, kdy uviděl náhlou, horečnou reakci. "Sleduje nás nějaký mu."

Mistr Jojonah se opřel. Nebyl nijak znepokojen a zabýval se pozorováním mladého mnicha, jen doručil zprávu. Bratr Dellman pracoval tvrději ne kdokoliv jiný v karavaně. Jojonahovi se líbil potenciál, který viděl v jeho očích, v idealistickém postoji.

"Mu?" opakoval bratr Francis, kdy viděl, e mistr Jojonah se nechystá odpovědět. "Z církve? Z Palmarisu? Z vesnice?" těkal netrpělivě. I on si viml Dellmanovy práce, ale nebyl si jist jeho motivy. "Kdo je to a odkud přiel?"

"Zjevně z Alpinadoru," odvětil bratr Dellman. "Obrovský chlap s dlouhými světlými vlasy."

"Bezpochyby z nějaké vesnice," řekl bratr Francis přímo mistrovi. "Moná e jste předběhl událostem, mistře Jojonahu," dodal krátce.

"Je to mu," odpověděl starí mnich. "Jenom mu. Moná se snaí zjistit, kdo jsme a proč jsme zachránili vesnici. Poleme ho pryč a tím to skončí."

"A co kdy je to zvěd, vyslaný, aby odhalil nae slabosti? Alpinador se nikdy nestavěl jako spojenec církve Abellikánů. Musím vám připomínat tragédii Fuldebarrow?"

"Nemusí mně připomínat nic," odpověděl mistr Jojonah přísně, ale bratr Francis měl pravdu. Fuldebarrow bylo město v Alpinadoru, větí ne to z předchozí noci, kde opatství Sv. Kamene z Palmarisu otevřelo misii. Skoro rok lo vechno dobře, ale pak misionáři zřejmě řekli nebo udělali něco, co barbary rozzuřilo. Nejspí nějak urazili jednoho z bohů seveřanů. ádný z mnichů nebyl nalezen - alespoň ne fyzicky. Sv. Kámen se obrátil na Sv. Mere-Abelle pro pomoc při vyetřováni a s pouitím magie kamenů duí se zjistilo, e mnii byli brutálně popraveni.

To se ovem stalo před sto lety, a posílání misionářů na území pohanů bylo vdy nebezpečné.

"Zbavme se toho zvěda," řekl bratr Francis a zvedl se na nohy. "Já -"

"Ty neudělá nic," přeruil ho mistr Jojonah.

Bratr Francis se narovnal, jako by dostal facku. "Je zajímavé, e jsem se před bitvou o vesnici nemohl spojit s opatem Markwartem," poznamenal a z jeho záludného pohledu Jojonahovým směrem bylo jasné, co naznačuje. "Na vzdálenosti nemá záleet."

"Moná nejsi v práci s kameny tak silný, jak si myslí," řekl mistr Jojonah sue. Oba vak věděli své. Oba věděli, e mistr pouil sluneční kámen, kámen antimagie, a znemonil Francisovi získat opatovu podporu proti mylence bránit alpinadorskou vesnici.

"Co s tím stínem tedy budeme dělat?" doadoval se bratr Francis.

"Co by?" bylo ve, co mohl Jojonah říci.

"Ví o nás, a tím se stal hrozbou," naléhal dál Francis. "Jestli je to zvěd, jak věřím, potom na nás pole armádu, a to, e ho teď necháme ít, u nebude vypadat tak milosrdně, a za nai velkorysost desítky muů zaplatí ivotem." Odmlčel se a Jojonahovi se zdálo, e ho ta vyhlídka skoro těí, jako by právě sám sebe přesvědčil, e bude lepí nechat toho mue naivu.

"A i kdyby to nebyl zvěd," pokračoval mnich, "stále zůstává hrozbou. Co kdy ho zajmou powriové. Pochybujete snad o tom, e by nás prozradil, kdyby doufal v milost?"

Mistr Jojonah se podíval na tři mladí mnichy, kteří vyplaeně zírali na přiostřující se výměnu názorů.

"Bylo by asi lepí, kdybyste nás nyní opustili," pobídl je mistr. "A ty, bratře Dellmane, jsi odvedl dobrou práci. Vra se zpátky ke kamenům, a tentokrát pouij kámen duí, abys mohl naeho přítele lépe pozorovat."

"Nezvaný a nechtěný," mumlal si pro sebe bratr Francis, kdy tři mnii odcházeli a míjeli se s přicházejícím Brauminem Herdem.

"Nepodceňujte Alpinadorany," pronesl Braumin, kdy doel blí. "Nebýt kamene duí, nikdy bychom nevěděli, e nás sleduje, protoe právě teď je jenom padesát yardů od tábora."

"Zvědové jsou v tomto dobří," poznamenal bratr Francis, nače se Jojonah s Brauminem kysele zatvářili.

"Co si o něm myslí?" zeptal se Jojonah Herdeho.

"Hádám, e je z vesnice, ale nepřikládám tomu takový neblahý význam jako zde můj bratr."

"Nae mise je příli důleitá na to, abychom mohli polevit v pozornosti," hádal se Francis.

"Ano, to je," souhlasil Jojonah. Podíval se zpříma na bratra Braumina. "Ovládni ho," nařídil mu. "Přesvědči ho, e má zmizet, a kdyby to selhalo, odejdi s jeho tělem pryč. Nechej ho nabýt vědomí daleko v Lesní zemi, aby byl vyčerpaný a moc brzy se nevrátil."

Bratr Braumin se uklonil a vyrazil pryč. Nebyl naden vyhlídkou na ovládnutí, ale ulevilo se mu, e Francis nemůe vykonat to, co zamýlel. Necestoval tolik mil jen proto, aby se účastnil vrady člověka.

Nejdřív el k bratru Dellmanovi a řekl mu, e mohou ustat v práci s křemenem a e nemá dál pátrat s kamenem duí - ovládnutí bylo dost těké i bez toho, aby se tam motal jetě dalí duch. Pak el do svého vozu a připravil se.

Andacanavar se krčil v křoví. Byl si jist, e je pro mnichy neviditelný. Tedy aspoň co se týkalo fyzického vidění, protoe neměl ádné zkuenosti s magií, kromě té Touel'alfar, a neměl ani ponětí o potenciálu kruhových kamenů.

Byl ale vnímavý k okolí, a tak vycítil i neurčitou přítomnost kolem sebe, přítomnost někoho, kdo ho sleduje.

Ten pocit zesílil, kdy se duch bratra Braumina Herdeho přiblíil a kdy do něj chtěl vstoupit!

Andacanavar se rozhlédl, prohledávaje očima kadý stín, kadý moný úkryt. Věděl, e není sám, jenome jeho fyzické smysly nic neobjevily.

Nic.

Útok zesílil. Hraničář málem nechtěně vykřikl. Ucítil, jak se ho jiná vůle snaí vytlačit z těla.

Andacanavar se účastnil společných shromádění Touel'alfar, spojení celé elfí komunity v jedinou harmonii. To bylo krásné, bylo to sdílení myslí, nejintimnějí zkuenost. Ale tohle...

Znovu skoro vykřikl, ale ovládl se, protoe mu bylo jasné, e druhá mysl nejspí chce, aby křičel a vzdal se svého těla.

Pátral ve svém nitru, snae se najít něco konkrétního, něco identifikovatelného. Vzpomněl si na společnou elfí píseň, na sto duí splynutých v harmonii. Jene tohle...

Tohle bylo znásilnění.

Padl na zem, tie vrčel a bojoval tím jediným způsobem, který znal. Postavil kolem sebe zeď čirého vzteku, rudou bariéru, která ho chránila. Plně kontroloval svou mysl, a to na vech úrovních. Pouil disciplínu bi'nelle dasada, mečového tance, pouívanou v létech výcviku u elfů. A skrze své pevné odhodlání, sílu vůle, nael svého duchovního nepřítele, cizí vůli. V hlavě se mu objevila mapa jeho mylenek a na ní viděl naruitelovy stopy.

Nepřítel, vůle bratra Braumina, se mu brzy ukázal, a pak se najednou střetli v rovné bitvě vůlí, ji bez momentu překvapení. Bratr Braumin, disciplinovaný a cvičený s kameny, bojoval dobře, jene hraničář byl daleko silnějí a mnich byl brzy vyhnán a stahoval se.

Andacanavar byl touto zkueností, touto neznámou magií, opravdu otřesený, ale se svou typickou odvahou si nenechal ujít příleitost. Cítil kanál, cestu, kterou za sebou zanechal prchající duch, a tak poslal své mylenky za ním.

Brzy byl v táboře mnichů a pak v jednom voze. Tam seděl naruitel, mu, mnich asi třiceti zim, ponořen v hluboké meditaci.

Hraničář bez zaváhání pokračoval po mentální cestě, následuje ducha rovnou do těla, a obnovil boj. Bojitě bylo obtíné, byl to terén známějí nepříteli, ale hraničář pokračoval ve svém úsilí a soustředil svou vůli. Dočasně ho zpomalila jedna mylenka: kdyby ovládl toto tělo, zanechá své otevřené k naruení?

Neměl se to jak dozvědět a jeho zaváhání skoro zhatilo boj.

Ale poté, se stejnou odhodlaností, která ho přenesla přes vechny ty zkouky neodpoutějící země Alpinadoru, zatlačil na mnichovu mysl, vypuzoval ji a zabíral její místo.

Nebyl to dobrý pocit, bylo to divné a připadalo mu to patné. I přes vědomí, e chrání svou dui, e má zodpovědnost k obyvatelům Alpinadoru, nemohl se zbavit viny. Ovládnutí jiného těla, a u z jakýchkoliv důvodů, urazilo jeho smysl pro dobré a patné.

Ale vytrval a nael jistou úlevu v malém hladkém edém kameni ve své neznámé ruce. Tenhleten kámen byl kanálem, cestou, a kdy jej nyní měl ve své moci, byl si jistý, e uzavřel vstup do svého těla. Aklimatizoval se na novou schránku, přesunul se ve vozu dozadu a díval se na tábor. Chvilku tam zůstal. Zdravilo ho mnoho mnichů - jak byl rád, e ho elfové naučili jazyk Honckého království! Potom, se vzrůstající důvěrou, se odváil vyjít z vozu a vydat se mezi cizince.

Neměl moc práce s určováním postavení. V této skupině bylo zaloeno na věku, v jeho odhadování byl dost dobrý. Z úcty, se kterou se k němu chovali ostatní mnichové, pochopil, e je v těle nějakého váeného mnicha.

"Mistr Jojonah si s tebou přeje mluvit," řekl jeden mladý mu a dalí to po chvíli potvrdil, ale Andacanavar neměl monost zjistit, kdo je ten tajemný Jojonah. A tak se dál potuloval po táboře a sbíral informace. Brzy si uvědomil, e je pronásledován - ne člověkem, ale duchem. Duch se snail dostat zpátky dovnitř, a přestoe Andacanavar odráel útoky, začínal být unavený a věděl, e u to dlouho nevydrí.

Pak uviděl starího mue a pomyslel si, e to bude vůdce skupiny, moná ten, o kterém mluvili. Vedle něj byl rozhněvaně se tvářící mnich asi ve stejném věku jako ten, kterého ovládal.

"U jsi skončil?" zeptal se mistr Jojonah a el k němu.

"Ano, mistře Jojonahu," odpověděl Andacanavar s jistým respektem, doufaje, e jeho tón a odhad muovy identity bude správný.

"A zbavili jsme se ji toho zvěda?" zeptal se ostře mladí mnich.

Andacanavar odolal pokuení udeřit ho do obličeje. Dlouho a tvrdě se díval na mnicha a záměrně ignoroval otázku, protoe doufal, e dvojice se vyjádří dál.

"Bratře Braumine?" zeptal se Jojonah. "Ten Alpinadoran je pryč?"

"A co bys chtěl, abych udělal?" zeptal se hraničář přísně a podíval se na mladího mnicha, protoe bylo evidentní, e on a ten, kterého ovládl, se nemají rádi.

"To je irelevantní," odpověděl bratr Francis a úkosem vrhl pohled na Jojonaha.

"Protoe jsi neměl moc času na to, abys ho odtud odvedl, předpokládám, e jsi ho přesvědčil, aby odeel," pravil mistr klidně.

"Moná e bychom ho měli pozvat, aby se k nám připojil," odváil se odpovědět Andacanavar. "Bezpochyby zná zemi a mohl by být dobrým průvodcem." Při řeči se díval na Francise a poznal jeho narůstající podezření, nebo bratr měl ve tváři výraz překvapení a zděení.

"O tom jsem uvaoval," připustil mistr Jojonah, nevímaje si výrazu svého horkokrevného společníka. "Ale musíme se chovat podle nařízení otce opata."

Bratr Francis zafrkal.

"Kdybychom ho přivedli, začal by se vyptávat," pokračoval mistr Jojonah a zcela Francise ignoroval, co hraničáři napovědělo, e je na drzosti mladího mnicha zvyklý.

"Nemůeme si dovolit dát mu odpovědi," pokračoval Jojonah. "Projdeme Alpinadorem rychle a raději nebudeme do naí mise zatahovat nikoho ze seveřanů. Nebudeme otevírat staré rány mezi barbary a naí církví."

Andacanavar se nevyjadřoval, ale byl rád, kdy slyel, e nejsou nepřátelé.

"Bě zpět a dohlédni na toho průzkumníka," nařídil mistr, "a ujisti se, e se řídí tvým návrhem odejít."

"Já to udělám," přeruil je bratr Francis.

Hraničář moudře zadrel svou první reakci, která by byla prudká, naléhavá, snad a zoufalá. Neměl chu bojovat s dalím duchem. "Jsem schopen dokončit úkol, jej jsem dostal, mistře," řekl klidně.

Mnichův výraz mu napověděl, e uklouzl, poněvad toto oslovení náleelo pouze starímu mnichovi. Francis se ze vzteklého přes zmateného změnil na nevěřícného a přísně se díval na hraničáře v mnichově těle. Andacanavar, snae se zakrýt svou chybu, se otočil k mistrovi, ale na jeho tváři uviděl stejně pochybovačný výraz.

"Dej mi ten kámen, bratře," řekl mistr Jojonah.

Andacanavar zaváhal a zváil důsledky. Dostane se do vlastního těla bez kamene? Pouije jej mistr k tomu, aby odhalil pravdu?

Jako by čekající duch vycítil jeho zaváhání, opět zaútočil. Hraničář věděl, e je čas odejít.

Mistr Jojonah a bratr Francis skočili dopředu, aby zachytili tělo bratra Braumina, kdy zvrátil oči a podlomily se mu nohy. Bratr Francis chytil hematit a vytáhl mu jej z ruky.

Ale Andacanavar neměl potíe najít své tělo a vstoupit do něj. Ihned vstal a přemýlel, kde se schovat před očima duchů.

V táboře se zatím bratr Braumin uklidnil, potom se ohnul a s rukama na kolenou lapal po dechu.

"Co se stalo?" zeptal se mistr Jojonah.

"Jak můe selhat proti někomu, kdo není vůbec trénovaný -" začal se ptát Francis, ale Jojonah ho pohledem zarazil.

"Silný," poznamenal bratr Braumin mezi nádechy. "Má silnou vůli a rychlé mylenky."

"Opravdu?" řekl bratr Francis sue.

"Zkus to sám," vytěkl na něj bratr Braumin. "Prospěje ti poznat, co je skromnost."

"A u dost!" zvolal mistr Jojonah. Sníil hlas, protoe se okolo nich shromádili ostatní. "Co ses dozvěděl?" zeptal se Braumina.

Mladý mnich pokrčil rameny. "Obávám se, e on se dozvěděl ode mne."

"Skvělé," poznamenal sarkasticky Francis.

"A co?" doadoval se mistr Jojonah.

Bratr Braumin vak znovu pokrčil rameny.

"Připravte koně," nařídil Jojonah. "Musíme odtud."

"Najdu toho zvěda," nabídl se Francis.

"Najdeme ho společně," opravil ho mistr. "Jestlie porazil bratra Braumina, nedělej si iluze, e ty bys ho přemohl."

Bratr Francis zuřil, snae se najít nějakou odpověď. Otočil se, jako by chtěl odejít.

"Připojí se?" zeptal se Jojonah přímo.

"Není třeba," ozval se zvučný hlas a vichni mnii se jako jeden otočili, aby se podívali na Alpinadorana, sebejistě kráčejícího do tábora. Na mnichy na strái se ani nepodíval. "Nemám náladu na dalí boj s duchy. Proč si nepromluvíme otevřeně jako mui."

Jojonah s Francisem si vyměnili nevěřícné pohledy, ale kdy se otočili k Brauminovi, jedinému, kdo u měl s hraničářem skutečně nějaký kontakt, shledali, e není překvapen. Nevypadal vak ani potěeně.

"Je to čestný mu," řekl mistr Jojonah. "Souhlasí?"

Bratr Braumin byl a příli zaměstnán na to, aby odpověděl. Díval se na hraničáře. Sdíleli takřka pudovou nenávist. Svedli intimní boj a viděli dui toho druhého. Andacanavar si byl jist, e mnich mu chtěl ublíit, a Brauminovi bitva přinesla jen stud.

A tak stáli, zírali na sebe a vichni ostatní je tak nechali.

Nakonec se z toho Braumin dostal, připomněl si, e tento mu se jenom bránil. Postupně se jeho výraz uvolnil, a pak přikývl. "Můj pokus přesvědčit tě se zdál jako bezpečnějí cesta," omluvil se. "Pro tebe nejvíc ze vech."

"Bojování s obry shledávám příjemnějím ne to, co jsi mi chtěl udělat," odpověděl hraničář, ale i on přikývl na znamení odputění a obrátil svou pozornost k Jojonahovi.

"Jmenuji se Andacanavar," řekl. "A má země je pod vaima nohama. Mám mnoho titulů, ale můete mě povaovat za ochránce Alpinadoru."

"Vznosný titul," poznamenal bratr Francis.

Hraničář poznámku přeel. Shledal zajímavým, e se mu líbí více ten druhý mladý mnich, který se snail ukrást jeho tělo, ne tenhle. A zcela jistě ho více respektoval. "Nejsem ádný zvěd," začal, "na mých motivech není nic zlého. Sledoval jsem vás z údolí, protoe jsem viděl vai sílu, a nemohu vás nechat procházet se tu volně. Taková síla, kterou jste předvedli, by mohla být pro mé lidi pohromou."

"Nejsme nepřátelé Alpinadoru," odpověděl klidným hlasem mistr Jojonah.

"To u vím," řekl Andacanavar. "A tak jsem k vám přiel otevřeně, přiel jsem do vaeho tábora jako přítel, moná spojenec, se zbraní na zádech."

"Neádali jsme ádnou pomoc," řekl bratr Francis příkře, čím si od Jojonaha vyslouil nevraivý pohled.

"Já jsem mistr Jojonah," přeruil ho rychle starí mnich, který chtěl problematickému Francisovi zavřít ústa, "ze Sv. Mere-Abelle."

"Znám vá domov," řekl hraničář. "Povídá se, e je to obrovská pevnost."

"Pověsti nelou," odpověděl bratr Francis tvrdě. "A kadý z nás dobře ovládá bojová umění."

"Kdy to říká," souhlasil hraničář a obrátil se zpět na Jojonaha, jen se zdál mnohem rozumnějí. "Víte, e jsem mezi vás přiel v jeho těle," vysvětlil. "A kdy jsem v něm byl, seznal jsem, e chcete projít mou zemí. Moná e bych vám mohl pomoct. Nikdo nezná cestu lépe ne Andacanavar."

"Andacanavar Skromný?" prohodil bratr Francis. "Je to také jeden z tvých titulů?"

"Posly, ty opravdu nejde pro uráku daleko," odpověděl hraničář. "Moná bys měl být opatrnějí, jinak ti někdo vyřízne jazyk."

Bratr Francis byl příli pyný, ne aby si nechal takto vyhroovat, a slepě se vrhl dopředu.

Hraničář vybuchl v pohyb rychleji, ne některý z mnichů stačil vykřiknout. Zpoza opasku vytáhl malou sekyrku a naklonil se do strany, aby ji mohl hodit spodem. Rotující sekyra proletěla přímo mezi nohama vylekaného Francise a zabořila se do boku vozu asi dvacet stop za ním.

Ohromený mnich i vichni ostatní se otočili, aby posoudili hod, a pak se obrátili zpět k hraničáři, kadý s výrazem větího respektu.

"Mohl jsem ji hodit trochu vý," řekl hraničář s mrknutím. "A pak bys mluvil trochu vyím hlasem."

Bratr Francis se ovládl, aby se netřásl vztekem a strachem zároveň. Obličej mu vak náhle zbělal a odhalil tak jeho pravé emoce.

"Odstup, bratře Francisi," těkl mistr Jojonah.

Francis se podíval na starího mue a odpověděl na Andacanavarův liácký úsměv rozhněvaným pohledem. Nato se vrátil zpět na místo, předstíraje frustrovaný vztek, přestoe ve skutečnosti - a vichni to věděli - byl rád, e mistr Jojonah zasáhl.

"Víte, také mám trochu tréninku v bojovém umění," vysvětlil hraničář. "Ale doufám v to, e si své schopnosti schovám jen pro powrie, obry a podobně. Vae církev a mí lidé nejsou přáteli - a nevidím důvod to teď měnit -, ale jsou-li vaimi nepřáteli powriové, pak je Andacanavar vaím spojencem. Jestli chcete mou pomoc, pak vás provedu mou zemí tou nejbezpečnějí, nejrychlejí cestou. Jestli nechcete, řekněte to hned a já odejdu." Podíval se liácky na bratra Braumina a zasmál se. "A vězte, e můu dojít daleko sám a nepotřebuji k tomu ádné pobízení." Mladý mnich se hluboce zarděl.

Mistr Jojonah pohlédl na své dva společníky a, jak předpokládal, nael v jejich tvářích dvě rozdílné odpovědi. Věděl, e konečné rozhodnutí spočívá na něm. Obrátil se k obrovskému cizinci. "Ale nemohu ti říci cíl naí cesty."

"A kdo se ptá?" odvětil usmívající se Andacanavar. "Jdete na severozápad a chcete opustit mou zemi. Jestlie se tohoto kursu chcete dret, ukáu vám nejsnazí cestu."

"A kdy se ho nechceme dret?" přeruil je bratr Francis. Podíval se zlobně na mistra Jojonaha, dávaje mu jasně najevo, jaký je jeho postoj k cizinci.

"Ale vy se ho přece chcete dret," odpověděl hraničář, nepřestávaje se usmívat. "Myslím, e jdete na Barbacan, na horu Aida."

Protoe byli velmi disciplinovaní, ani jeden z trojice mnichů nedal najevo, e jeho dohad je správný, jene otevřená ústa mnohých mladích mnichů mu potvrdila, e má pravdu.

"To je jen tvůj dohad?" zeptal se Jojonah klidně a pomyslel si, e to hraničář musel slyet, kdy byl v těle bratra Braumina. Andacanavar se stával čím dál nebezpečnějím. Nadával si, nebo moná bude muset poslechnout bratra Francise a zabít ho. "A nic ne dohad?"

"To je můj závěr," objasnil Andacanavar. "Jestlie chcete zezadu napadnout monstra, která útočí na vai zemi, tak se nacházíte moc daleko na severovýchodě. To byste se byli museli stočit zpět na západ dřív, ne jste vkročili do Alpinadoru. Ale s vaí magií byste takovou chybu neudělali. A tak se mi zdá, e míříte na Barbacan. Chcete vědět o té explozi tam, o velkém mraku edého kouře, který halil zemi více ne týden a přinesl popel a sem."

Jojonahovy obavy se změnily ve zvědavost. "Take tam opravdu dolo k explozi?" zeptal se, i přes svůj strach, e tím odhalí dalí informace.

Vedle něj se bratr Francis skoro udusil zlostí.

"Ó ano, byla to největí exploze, kterou jsem za celý svůj ivot viděl!" potvrdil hraničář. "Otřásla mi zemí pod nohama, přestoe jsem stál stovky mil daleko. K nebi se zvedla hora mračen."

Mistr Jojonah strávil to potvrzení a potom se ocitl před velkým dilematem. Prohláení otce opata Markwarta o takovýchto událostech bylo jasné, ale Jojonah ve svém srdci věděl, e ten mu není nepřítel a e by jim velmi pomohl. Rozhlédl se po své skupině - vichni mnii se toti kolem nich shromádili - a nakonec se podíval na bratra Francise, jen bude samozřejmě dělat problémy.

"Nahlédl jsem do jeho nitra," řekl bratr Braumin po dlouhé, nepříjemné chvíli ticha.

"Víc, ne by se mi líbilo," poznamenal hraničář sue.

"Mně se to také nelíbilo," odpověděl bratr Braumin s pousmáním. Odloil stranou svůj osobní konflikt s tím muem, věda, e je stejně nesmyslný, obrátil se k mistru Jojonahovi a řekl: "Nech nás vede Alpinadorem."

"Ví toho příli!" hádal se Francis.

"Ví víc ne my!" odsekl Braumin.

"Otec opat -" začal Francis výhruně.

"Otec opat to nemohl předvídat," přeruil ho rychle Braumin. "Andacanavar je dobrý mu, silný spojenec a zná cestu. Cestu, kterou bychom my mohli snadno ztratit," dodal hlasitě, aby ho vichni slyeli. "Jedna chybná zatáčka v horách nás můe porazit nebo nás stát týden cesty zpět."

Bratr Francis začal odpovídat, ale mistr Jojonah zvedl ruku na znamení, e u slyel dost. Cítil se staře. Protřel si rukama obličej, podíval se na své dva společníky a pak na hraničáře. "Najez se s námi, Andacanavare z Alpinadoru," pobídl ho. "Nepotvrdím ná cíl, ale říkám ti pravdu, kdy tvrdím, e musíme opustit tvou zemi na severozápadě, a to co moná nejdříve."

"Týden těké jízdy," řekl hraničář.

Mistr Jojonah přikývl, přestoe věděl, e s pomocí magie to zvládnou za polovinu času.

V poledne toho dne u Jojonah neměl naprosto ádné pochybnosti o moudrosti rozhodnutí nechat hraničáře vést karavanu. Cesta zůstávala drsná, západní Alpinador byl nehostinný, země kamenů a rozeklaných hor, avak hraničář věděl kudy jít, znal kadou stezku, kadičkou překáku. Mnii, po dlouhém odpočinku, zlehčovali cestu magií, sniovali hmotnost vozů malachity, odstraňovali sutinu z cesty blesky a také vábili divoká zvířata.

Andacanavarovi chvíli trvalo, ne si toho viml. Nejdřív přemýlel nad tím, jak je mnii lákají, ale kdy za sebou karavana nechala dva jeleny, polomrtvé vyčerpáním, byl skutečně zmatený - a vůbec nebyl astný.

"Jak říkáte tomuhle?" zeptal se bratra Braumina, kdy se k němu mnich připojil.

"Pouíváme energii divokých zvířat," vysvětlil mnich zcela upřímně. "Jako potravu pro nae koně."

"A pak je necháte zemřít?" zeptal se hraničář.

Bratr Braumin bezmocně pokrčil rameny. "Co máme dělat?"

Hraničář si povzdechl a snail se zkrotit svůj vztek. Vytáhl z pochvy vzadu na opasku irokou dýku, sehnul se, metodicky zabil oba jeleny, pak poklekl do prachu a pomodlil se za jejich ducha.

"Vezmi ho," nařídil Brauminovi, zatímco vzal větího jelena za nohy a hodil si ho na ramena.

Brzy nato dohnali vozy a Andacanavar hodil mrinu před Jojonahovo spřeení. Mistr zastavil a el k mui.

"Vezmete si jejich ivotní energii a necháte je zemřít?" obvinil ho hraničář.

"Je to nepříjemná nutnost," připustil mistr.

"Není to tak nutné," řekl hraničář. "Kdy je musíte zabít, tak je pouijte, vechny, jinak ta zvířata uráíte."

"Nejsme lovci," odpověděl mistr Jojonah. Podíval se na bratra Francise, který se pohnul, aby se k nim připojil.

"Ukáu vám, jak je stáhnout a vykuchat," nabídl hraničář.

"Na to nemáme čas!" protestoval bratr Francis.

Mistr Jojonah se kousl do rtu, nevěda, jak pokračovat dál. Chtěl bratru Francisovi vynadat - nemohli si dovolit ztratit cenného průvodce -, ale bál se, e koda u byla nadělána.

"Buď si najdete čas, anebo u nezabijete ani jedno zvíře," odpověděl hraničář.

"Jsou to snad tvá zvířata?" zeptal se bratr Francis pochybovačně.

"Jste v mé zemi, to u jsem vám řekl," odpověděl hraničář, "a tak je ochraňuji." Otočil se přímo na Jojonaha. "Ne, nezabráním vám v lovení, to také dělám. Ale kdy si vezmete zvíře, nemůete ho nechat leet v prachu cesty. To je uráka, krutost proti vem zásadám slunosti."

"Dostáváme lekci o krutosti od barbara," řekl bratr Francis s frknutím.

"Kdy potřebujete lekci, berte ji, kdy se nabízí," odpověděl Andacanavar.

"Nepotřebujeme jídlo ani kůe," odpověděl mistr Jojonah klidně. "Ale energie je pro nae koně ivotně důleitá. Jestli nevydrí k cíli a zpět, jsme ztraceni."

"A je nutné, abyste si z kadého zvířete brali tolik, aby nemělo dost na přeití?" zeptal se hraničář.

"Jak můeme vědět, kdy přestat?"

"Myslím, e bych vám to mohl ukázat."

Mistr Jojonah se iroce usmál. Nikdy se mu nelíbilo zabíjení těchto nevinných zvířat. "Můj příteli Andacanavare," řekl, "kdybys nás mohl instruovat, jak dokončit tuto misi bez zanechávání mrtvé zvěře na cestě, pak bych ti byl do smrti vděčný."

"Několik jelenů také," odpověděl hraničář. "A pokud jde o tyhle, co jste u zabili, vězte, e dnes večer se dobře najíte a e kůe určitě vyuijete, a se dostanete dál na sever, protoe i v létě tam večer fouká mrazivý vítr."

Andacanavar pak ukázal mnichům, jak stáhnout a vykuchat jelena. O chvíli později se karavana dala znovu do pohybu a bylo přivábeno několik čerstvých jelenů. Hraničář kadé zvíře pozorně sledoval, a jakmile uviděl, e zvíře slábne, zavolal, aby zastavili převádění energie, a pak zvíře, unavené, ale ivé, odběhlo zpět do lesa.

Pouze Francis dával najevo jistou nelibost, avak Jojonah a Braumin byli přesvědčeni, e i jemu se ulevilo.

"Je to zajímavý trik," řekl hraničář Jojonahovi. "Ale pomohlo by, kdybyste přivolali pár losů. Ti by dodali vaim koňům energii!"

"Los?"

"Velký jelen," vysvětlil hraničář s pokřiveným úsměvem.

"U jsme přivedli nějaké velké..." začal vysvětlovat mistr Jojonah, ale Andacanavar ho přeruil.

"Větí," řekl, seskočil z vozu a zmizel v keřích.

"Čiperný starý mu," poznamenal bratr Braumin.

Hraničář se k vozům vrátil o hodinu později. "Řekněte vaim přátelům, co vycházejí z těla ven, aby se li podívat tamtím směrem," řekl, ukazuje na mělké údolíčko na západě. "A se dívají po něčem velkém a tmavém s parohy dvakrát rozloitějími, ne je člověk vysoký."

Jojonah s Brauminem si vyměnili pochybovačné pohledy.

"Jen jim to řekněte," trval Andacanavar na svém. "Uvidíte, jestli lu."

O chvíli později se objevil obrovský los kontrolovaný kameny a oba mnichové se v duchu omluvili za své pochyby.

A jak koně běeli, kdy zanechali vyčerpaného losa na cestě!

Jeli po celý den. Večer se vichni mnii shromádili okolo ohňů a poslouchali hraničářovy zkazky o ivotě na severu. Andacanavar si je svým bodrým vystupováním a ivým vyprávěním získal. Dokonce ani bratr Francis nevyhrooval tím, e se spojí s otcem opatem, aby si stěoval.

A tak kdy večer čtvrtého dne společné cesty hraničář oznámil, e odchází, na karavanu padly chmury.

"Neměli byste být tak zoufalí," řekl jim. "Ukáu vám cestu na Barba..." Zarazil se a usmál se. "Tedy jestli tam máte namířeno."

"Nemohu to potvrdit," řekl mistr Jojonah a také se usmíval. Měl k Andacanavarovi naprostou důvěru, poznal, jaký je v nitru, a věděl, e sdílejí stejnou víru. Samozřejmě e věděl, kam jedou - kam jinam by také jeli?

"Přímá a jistá cesta," pokračoval hraničář, "a kdy vám nebudou stát v cestě powriové a obři, brzy se tam dostanete."

"Ale mé mapy ukazují, e ná cíl je mnoho mil za západní hranicí Alpinadoru," poznamenal bratr Francis, teď u uctivějím tónem. "Obávám se, e je před námi dlouhá cesta."

Andacanavar natáhl ruku a bratr Francis mu podal mapu regionu. Hraničář zvedl obočí, poněvad byla velmi detailní a přesná.

"Vae mapy jsou správné," souhlasil. "Ale hranici Alpinadoru jsme překročili ji předevčírem, ne jsme se utábořili na noc. Hlavy vzhůru, u tam brzy budete. I kdy já bych nechtěl jít na místo, o kterém se říká, e je domovem démona." Potom se kousl do prstu, krví nakreslil na mapu cestu a udělal X v místě, kde se právě nacházeli.

Dal mapu zpět Francisovi, s poslední hlubokou úklonou je opustil a rychle vběhl do nízkého podrostu. Celou dobu se smál.

"Kdyby nevypadal tak, jak vypadá, myslel bych si, e je elf," poznamenal Braumin Herde. "Kdyby tedy existovali nějací elfové."

Mnichy povzbudila hraničářova poslední slova, týkající se jejich současné pozice. Snědli večeři - opět báječnou zvěřinu -, odříkali večerní modlitby, prospali se a před úsvitem se vydali znovu na cestu.

Země byla drsná - ji ne tak hornatá, ale více zalesněná. Podle krví vyznačené trasy na mapě se vak brzy dostali na irokou cestu. Vechny vozy se zastavily a vůdci karavany se vydali na průzkum.

"Tento průsek udělala armáda monster při svém postupu na jih," hádal mistr Jojonah.

"Pak bychom se tedy měli dostat přímo ke zdroji této armády," řekl bratr Braumin.

"Je to nebezpečné," poznamenal bratr Francis a díval se okolo. "Nejsme tu krytí."

"Ale bezpochyby je to ta nejrychlejí cesta," odvětil bratr Braumin.

Mistr Jojonah se zamyslel jen na chvíli a uvaoval hlavně nad tím, e je sem navedl Andacanavar. "A duchové prozkoumají cestu," nařídil. "Jak nai koně, tak vozy by u potřebovali pohodlnou cestu."

Bratr Francis rozdal vechny křemeny a hematity a poslal mnichy daleko vemi směry, zda nenarazí na nepřátelský tábor.

Ani po dalích dvou dnech jízdy jetě nenarazili na jediné monstrum, přestoe za sebou nechali víc ne sto mil. Nyní u viděli vysoké hory obklopující Barbacan a měli obavy, jak přes ně dostanou vozy.

Cesta vak pokračovala k úpatí hor a pak přímo do nich. Vedla irokým průsmykem. Bylo znepokojující tam tábořit, ale kolem nebyla ádná monstra a ani moc divé zvěře. Krajina se zdála podivně mrtvá a děsivě tichá. V poledne dalího dne ji dohlédli konce hor a ve výhledu dál jim překáel jediný hřeben. Mistr Jojonah dal zastavit a zavolal bratry Francise a Braumina.

"Měli bychom tam jít duchem," poznamenal Francis.

Byl to dobrý návrh, jene mistr stejně potřásl hlavou. Měl pocit, e to, co leí před nimi, je důleité, a cítil, e by to měli vidět i fyzicky. Začal lézt.

Čekatelé a mladí mnii ho následovali.

Kdy mistr Jojonah překonal poslední bariéru a dostal se do místa, odkud uviděl iroké údolí, které tvořilo srdce Barbacanu, naplnily ho smíené pocity. Mnii se rozestoupili a ohromeně zírali na výjev totální zkázy. Tam, kde byl les, se nyní rozkládalo moře popela plné pařezů a zuhelnatělých kmenů. Celé údolí bylo edé a pusté a vzduch páchl sírou. Mnichům to připadalo jako předběná ukázka konce světa nebo náhled na to, co jejich církev popisovala jako peklo. Nejvíce otřeseni byli mladí mnii, z nich někteří vykřikli.

Počáteční zoufalství se vak změnilo v zachmuřené přijetí skutečnosti a do jejich myslí se vloudily jiné, pozitivní mylenky. Mohlo cokoliv přeít takový výbuch? Moná měli pravdu, kdy si mysleli, e hlava armády byla oddělena od těla, nebo toto místo nazýval daktyl svým domovem, a jestlie tady v době exploze byl, nemohl přeít.

Dokonce i bratr Francis byl ohromen natolik, e se dlouho nevzmohl ani na slovo. Pak se přesunul k Jojonahovi.

"Můeme tento obraz zkázy brát jako dostačující důkaz, e byl daktyl zničen?" zeptal se mistr.

Francis se podíval dolů, do údolí vyplněného popelem. Nebylo těké určit zdroj exploze: hora stojící uprostřed popela, z ní stále vycházel kouř. "Nevěřím, e to bylo přirozené," řekl.

"Jsou tu vulkány," opáčil mistr Jojonah.

"Ale právě nyní?" zapochyboval bratr Francis. "Nemůeme si přece myslet, e sopka vybuchla právě ve vhodné chvíli a právě tady?"

"Pochybuje o boím zásahu?" zeptal se mistr. Pronesl to váně, i kdy i on měl značné pochyby. V řádu byli fanatikové, kteří očekávali, e Bůh vztyčí palec a rozmáčkne vechny oponenty církve ihned, jakmile se objeví. Jojonah slyel jednoho mladého mnicha, stojícího na zdi během útoku powriů na opatství, jak volá Boha, aby zasáhl. Jojonah také v Boha věřil, ale myslel na něj jako na analogii se silou dobra. Věřil, e dobro vdy zvítězí, protoe dobro je silnějí ne zlo. Podezříval Francise, e to cítí stejně, nebo mladý bratr byl i přes své nedostatky myslitelem, trochu intelektuálem, který vdy podporoval víru logikou.

Francis se na mistra lstivě díval. "Bůh byl na naí straně," řekl. "V naich zbraních, v naí síle a v magii, která rozdrtila nepřítele. Ale tohle..." řekl a dramaticky rozpřáhl ruce, kdy si prohlíel zdevastované údolí. "Tohle je moná prací Boha, ale bylo to vykonáno rukou boího člověka anebo je to výsledek přehnaného vyvolávání síly země démonem daktylem."

"Asi to bude ta poslední mnonost," řekl mistr Jojonah, ač doufal v něco jiného. Doufal, e tady sehrál svou roli bratr Avelyn.

Bratr Braumin, který se k nim připojil, slyel poslední komentáře a nyní zíral na Francise, překvapen jeho reakcí. Se zmateným výrazem se obrátil na mistra Jojonaha, který se usmál a přikývl, nebo on nebyl tak překvapený. V té chvíli objevil Francisovy kvality, shledal, e na něm je přece něco, co se mu líbí. Chvíli se odmlčel a přemýlel, jestli by se Francis nedal obrátit novým směrem.

"A u se tady stalo cokoliv, vylo to z té hory," usoudil bratr Francis. "Jmenuje se Aida."

Jeho dva společníci se na něj zvědavě podívali.

"Tak ji pojmenovali Alpinadorani," vysvětlil. "A to jméno je na mnoha starých mapách, které jsem studoval. Aida, osamělá hora, obklopená jinými v kruhu, doupě démona."

"Nebude snadné se tam dostat," poznamenal Braumin.

"Mohli jsme očekávat něco jiného?" zeptal se Francis se smíchem.

Druzí dva mnii se na sebe opět podívali a jen pokrčili rameny. Zdálo se, e exploze zbavila svět démona a moná také zbavila bratra Francise jeho vnitřních démonů.

Nechali to vak být a radi povaovali jeho dobrou náladu za poehnání. Mohli jen doufat, e potrvá.

Cesta přes pole popela nebyla zdaleka tak těká, jak se obávali. Na mnoha místech bylo popela mnoho, ale na jiných byl odvanut větry. Jak se blíili k hoře, vůdce karavany učinil příerný objev.

Jeho výkřik způsobil, e se mnii dali do běhu. Podél klikaté cesty nali v popelu leící těla.

"Powriové," oznámil bratr Braumin, kdy je el prohlednout. "A goblin."

"A tohle byl obr," řekl dalí mnich, ukazuje na obrovskou nohu trčící ven z popela.

"Nai nepřátelé zde tedy byli," poznamenal Jojonah. "Byli," zdůraznil bratr Francis.

Pokračovali k úpatí hory a postavili tam vozy do kruhu. Mistr nařídil polovině mnichů zbudovat tábor a druhé začít s prohledáváním okolí, aby zjistila, jak se dostat do hory nebo na ni. Mnii s pochodněmi a jediným diamantem vstoupili do jeskyně plné zákrut a pomalu si razili cestu do Aidy. Vrátili se ani ne za hodinu se zprávou, e tunel náhle končí, blokován sesutým kamenem.

"Není pochyb, e se to zřítilo po explozi," řekl bratr Dellman Jojonahovi.

"Doufejme, e ne vechny tunely se zřítily," odvětil mistr, snae se, aby v jeho hlase byla jistá naděje. Kdy se toti díval na vybuchlou Aidu, musel si dodávat optimismu.

Bratr Dellman vedl pak svou skupinu do druhého tunelu, a kdy i ten náhle skončil závalem, mladý neúnavný mnich se vydal do třetího.

"Je slibný," poznamenal Braumin k Jojonahovi, kdy mladý mnich vyrazil potřetí na cestu.

"Má srdce," souhlasil mistr.

"A víru. Velkou víru, jinak by neplnil své úkoly s takovým odhodláním."

"Je někdo více odhodlaný ne bratr Francis?" připomněl mistr.

Oba mui se podívali na Francise, jen byl zabrán do map, kam zakresloval detaily Barbacanu.

"Bratr Francis má také víru," rozhodl Braumin. "Jenom sleduje své vlastní bludné cesty. Ale moná najde lepí směr. Zdá se, e ho trochu napravilo setkání s tím ctihodným Alpinadoranem."

Mistr Jojonah ale neodpověděl, jenom na Francise zíral. Opravdu se zdálo, e se o něj otřel Andacanavarův radostný duch, ale Jojonah nepočítal s tím, e by se bratr Francis změnil.

"Kde budeme hledat dál, pokud nenajdeme cestu do hory tunely?" zeptal se bratr Braumin. "A kdy na vrcholku nenajdeme ádné cenné informace?"

"Pak budeme hledat s hematitem," odpověděl mistr.

"Myslel jsem, e to uděláme jako první."

Mistr Jojonah přikývl, protoe on si rovně předtím myslel, e bude nejjednoduí prozkoumat horu pomocí kamene duí. Změnil vak názor, kdy zváil zkuenost bratra Braumina s hraničářem. Jojonah si nemohl být jistý, zda se zde nepohybuje duch démona, a kdy Alpinadoran, nevzdělaný v magii, dokázal pouít spojení duchů a dostat se do těla jednoho z nich, co by pak mohl udělat démon daktyl?

"Pouijeme vechen ná rozum a nae těla," odvětil starí mnich Brauminovi. "Jestlie ani to nebude stačit, pouijeme kámen duí."

Mladí mu, který mistru Jojonahovi plně důvěřoval, se s tím spokojil. "Kdy se bratr Francis spojí s opatem?" zeptal se.

"Poprosil jsem ho, aby počkal do rána," vysvětlil mistr Jojonah. "Nemyslím, e je moudré otevírat kanály pro duchy na tomto oputěném místě."

To bratru Brauminovi vysvětlilo mnoho, a kdy se zamyslel nad náladou bratra Francise, nechal to být. Poloil Jojonahovi ruku na rameno a pak odeel, protoe měl jetě mnoho práce.

Po třech hodinách strávených v táboře se mnii začali obávat o osud bratra Dellmana a jeho pátrací skupiny. Po dalí hodině se mistr Jojonah rozhodl, e zkusí pouít hematit.

Zrovna k tomu chtěl dát příkaz, kdy mnii na západní straně tábora zvolali, e vidí světlo.

Mistr Jojonah je také brzy spatřil. Viděl jediného mnicha, jak vychází z tunelu u úpatí Aidy a rychle se vrací do tábora.

"Bratr Dellman," sdělil Braumin Jojonahovi, kdy uviděl mnicha běícího plnou rychlostí po svahu, jak ztrácí rovnováhu a málem padá.

"Sevřete se do kruhu a připravte se na nepřítele!" zvolal mistr Jojonah.

Mnii se pohybovali, jak to měli nacvičeno, připravovali kameny a dávali je určeným lidem. Dalí si připínali zbraně a jiní li zajistit koně.

Bratr Dellman vklopýtal do tábora, lapaje po dechu.

"Kde jsou ostatní?" zeptal se ho okamitě mistr Jojonah.

"Pořád... tam," odpověděl Dellman.

"Jsou naivu?"

Mladý mnich se narovnal, zhluboka dýchal a uklidňoval se. Kdy se podíval zpět na Jojonaha, mistrovy obavy se zmenily. "Jsou naivu," řekl klidně. "Není tam ádné nebezpečí, tedy pokud se skála nepohne."

"Tak proč jsi tady?" zeptal se Jojonah. "A proč jsi tak rozruený?"

"Něco, někoho jsme tam nali," odpověděl bratr. "Mu, nebo napůl mu a napůl kůň."

"Kentaur?" zeptal se Braumin.

Dellman pokrčil rameny, protoe ten název jetě nikdy neslyel.

"Kentaur má tělo mue - trup, ramena, pae a hlavu," vysvětlil Francis. "Ale od pasu doluje to kůň."

"Kentaur," souhlasil Dellman. "Byl v jeskyni, kdy na něj padla hora. Tuny a tuny kamene."

"Vykopali jste ho?" zeptal se mistr Jojonah.

"Nevíme, kde začít," odpověděl Dellman.

"Ubohý tvor," poznamenal Braumin.

"Pak ho tedy nechte v jeho hrobě," řekl Francis lhostejně a znovu připomínal toho starého Francise. Jojonahovi ani Brauminovi to neulo a jen rezignovaně pokrčili rameny.

"Ale bratře Francisi," protestoval Dellman, "on není mrtvý!"

"Ale říkal jsi -" začal mistr Jojonah.

"Tuny," dokončil za něj Dellman. "On by měl být mrtvý! Měl! Nic nemohlo přeít ten výbuch. A vypadá, jako by měl být mrtvý, je celý rozlámaný a tak. Ale ten tvor ije. Otevřel oči a prosil mě, a ho zabiju!"

Tři starí mnii stáli s otevřenou pusou, zatímco mladí si mezi sebou vzrueně eptali.

"A udělal jsi to?" zeptal se Jojonah za dlouhou chvíli.

"Nemohl jsem," odvětil bratr Dellman a vypadal tou mylenkou zděen. "Určitě má velké bolesti, o tom nepochybuju, ale nemohl jsem ukončit jeho ivot."

"Bůh nám nedává víc, ne kolik můeme unést," zarecitoval bratr Francis.

Mistr Jojonah se na něj úkosem kysele podíval. Někdy mu to neznělo jinak ne jako fráze, kterou církev omlouvala to, e rolníci ijí v bídě a mnii v přepychu.

Ale uvědomil si, e to byla diskuse na někdy jindy, a tak to nekomentoval. "Udělal jsi dobře," řekl Dellmanovi. "Ostatní zůstali s kentaurem?"

"Se Strácem," odpověděl Dellman.

"Coe?"

"Se Strácem," zopakoval mnich. "Tak se kentaur jmenuje. Nechal jsem ostatní s ním, aby mu poskytli největí pohodlí, jaké dokáou."

"Tak tam tedy pojďme a uvidíme, co se dá dělat," pravil mistr. Bratru Brauminovi nařídil, aby vzal s sebou vechny kameny, kromě duplikátů. "Bratře Francisi," zavolal nahlas, aby ho ostatní slyeli, "ty bude hlídat vozy."

Nyní byl na řadě Francis, aby mu vrátil kyselý pohled, ale mistr Jojonah si toho nevímal. U naznačoval bratru Dellmanovi, aby se vydali na cestu a podívali se na Stráce, to nesmrtelné stvoření.

Cesta nebyla dlouhá a Dellman nasadil takové tempo, e Jojonah za chvíli sípal a lapal po dechu. Potom uviděli dalí pochodně. Jojonah přeel okolo mladích mnichů a poklekl před zkrouceným, zraněným tělem.

"Měl bys být mrtev," řekl, aby zakryl hrůzu z toho, co vidí. Bylo vidět jenom kentaurův trup, polovinu jeho koňského těla a zbytek byl pohřben pod obrovským kusem skály, který zavalil chodbu. Tvor byl zvlátně zohnut dozadu a oči upíral na kámen, který ho zavalil. Tam, kde míval svaly, u ádné nebyly, jako by je tělo kvůli nedostatku jídla spálilo. Mistr Jojonah se přiblíil velmi blízko, sehnul se, nakolik mu to jeho statná postava dovolila, a soucitně si kentaura prohlíel.

"Jene já se cítím jako mrtvý," odpověděl Stráce roztřeseným hlasem, odráejícím jeho muka. "Nebo k tomu aspoň směřuju. Nemůete pochopit mou bolest." Dokázal otočit hlavu, aby se podíval na nově příchozího, a potom se pousmál.

"Co vidí?" zeptal se ho mistr.

"Má syna?" zeptal se Stráce.

Mistr Jojonah se ohlédl přes rameno na bratra Braumina, který bezradně ukázal dlaně. Proč by se ten tvor, na tomhle místě a za těchto okolností, ptal na něco takového, bylo nad jeho chápání.

"Ne," odvětil mistr Jojonah prostě. "Ani dceru. Mé srdce patří Bohu, a ádné eně."

Kentaur se usmál. "Ani neví, o co jsi přiel," řekl s liáckým mrknutím.

"Proč ses na to ptal?" vyzvídal mistr, pochybuje, e je to náhoda.

"Připomíná mi jednoho, kterého jsem znal," odpověděl Stráce a jeho tón odhalil vzpomínky na starého přítele.

"Byl to mnich?" zeptal se Jojonah naléhavěji.

"ílený mnich, co sám připoutěl," odpověděl kentaur. "Trochu moc pil, ale byl to dobrý mu - nebo stále je, jestli se z tohohle proklatého místa dostal."

"A znal jsi jeho jméno?"

"Byl to můj vlastní bratr," pokračoval kentaur a mluvil více k sobě ne k ostatním. Zdálo se, e je v deliriu a na nějakém vzdáleném místě.

"Jeho jméno?" připomněl bratr Braumin dost hlasitě, přiblíil se k němu a sklonil se nad jeho obličejem.

"Avelyn," řekl kentaur. "Avelyn Desbris. Nejlepí člověk, jakého znám."

"Musí být zachráněn za kadou cenu," přiel zpoza nich hlas. Vichni mnii se otočili a uviděli na konci řady stát bratra Francise se zářícím diamantem v ruce.

"Bylo ti nařízeno, abys velel ochraně vozů," napomenul ho mistr Jojonah.

"Od Jojonaha nepřijímám ádné rozkazy," odvětil mu, a Jojonah si uvědomil, e otec opat Markwart si vzal Francisovo tělo a je mezi nimi. "Musíme ho odtud dostat," pokračoval a díval se na obrovský kamenný blok.

"Nejsi dost velký na to, abys to zvedl," řekl Stráce sue. "Ani já jsem nebyl dost velký na to, abych to udrel, zatímco mí přátelé utíkali."

"Tvůj přítel Avelyn?" zeptal se Markwart netrpělivě.

"Mí dalí přátelé," odpověděl kentaur. Zarazil se a udělal grimasu, protoe kdy se na mue otočil, skála se pohnula. "Ne, vy to nezvednete."

"Uvidíme," řekl otec opat. "Proč jsi stále naivu?"

"To nevím."

"Moná e jsi nesmrtelný," pronesl Markwart a jeho tón byl jaksi úskočný a obviňující. Proel kolem ostatních k Jojonahovi a sehnul se nad tvorem.

"To je zajímavá mylenka," odpověděl Stráce. "Vdycky se o mně říkalo, e mám silnou vůli. Moná e jen odmítám umřít."

Markwart nebyl pobaven.

"Můj otec - ten umřel," vyprávěl kentaur. "A moje maminka taky, asi tak před dvaceti lety. Zasáhl ji blesk - to je ale divný způsob smrti! Take si myslím, e nejsem nesmrtelný."

"Jenome co kdy si do tvého těla nael cestu nesmrtelný duch," tlačil na něj dál Markwart.

"Nejsou snad vichni duchové nesmrtelní," odváil se je přeruit mistr Jojonah.

Markwartův pohled ukončil diskusi dříve, ne mohla začít. "Někteří," řekl vyrovnaně a mluvil jak ke Stráci, tak Jojonahovi, "mohou vstoupit do těla, mohou je udrovat naivu a zmírňovat mu bolest."

"Jediným duchem zde je ten můj, a taky je ve mně trochu baiňáku," ujistil ho kentaur s mrknutím. "A o troku víc baiňáku by jistě ulehčilo mé bolesti, jestli tedy nějaký máte."

Markwartův výraz se ani trochu nezměnil.

"Já nevím, proč nejsem mrtev," vysvětlil Stráce váně. "Myslel jsem, e jsem, kdy mi skála ohnula nohy a spadla. A je jisté, e můj aludek mi týden říkal, e mám umřít."

Otec opat vak u neposlouchal. Do ruky mu vklouzl kámen, malý, avak účinný granát, kámen pouívaný k odhalení magie, a u ho pouíval k prozkoumání tvora chyceného v pasti. Nael svou odpověď skoro ihned.

"Má okolo sebe magii," oznámil Stráci.

"To, anebo těstí," řekl Jojonah.

"Spí smůlu," poznamenal kentaur.

"Magie," řekl otec opat znovu rozhodně. "Na tvé pravé pai."

Stráce musel vynaloit velice mnoho sil, aby otočil hlavu a podíval se na svou pravou pai. "Ó, u zatraceného démona daktyla a jeho sester," zavrčel, kdy spatřil červenou pásku, kus látky, který kolem něj ovázal Elbryan. "A hraničář si myslel, e mi tím prokazuje laskavost. Dva měsíce utrpení, dva měsíce hladu, a ta zatracená věc mě nechce nechat umřít!"

"Co je to?" zeptal se mistr Jojonah.

"Hojicí elfí páska," vysvětlil Stráce. "Zdá se, e hojí mé rány tak rychle, jak mi je ta zatracená hora působí! A dokonce mě neskolí ani nedostatek jídla a vody!"

"Elfí?" vydechl bratr Braumin, vyjadřuje pocity vech přihlíejících. Stráce rozlutil jejich výrazy a byl překvapen, e oni jsou překvapení.

"Neříkejte mi, e nevěříte v elfy?" řekl. "A ani v kentaury? A co takhle powriové a obři?"

"Dost," utnul ho otec opat. "U jsme to pochopili. Jenom jsme nikdy nepotkali elfa a doteď ani kentaura."

"Pak se vá svět stal lepím místem," řekl Stráce a znovu mrkl, přestoe jeho mrknutí skončilo v bolestivé grimase.

Markwart poté povstal a zřetelně naznačil, aby ho ostatní následovali. li z doslechu kentaura. "Nebude to lehký úkol, dostat ho ven," řekl.

"Je to nemoné," poznamenal bratr Braumin.

"Můeme ten kámen zvednout pomocí malachitu," hádal mistr Jojonah. "Ale bojím se, e vechna nae síla nebude stačit na to, abychom překonali tuto překáku."

"Více se bojím toho, e a zvedneme kámen, tlak se sníí a z kentaura se povalí krev tak rychle, e mu nepomůe ani elfí páska, ani my," řekl otec opat.

"Ale musíme to zkusit," řekl bratr Braumin.

"Samozřejmě," souhlasil otec opat. "Je příli cenným zajatcem, velkým zdrojem informací - nejen kvůli tomu, co se tady stalo, ale i kvůli osudu bratra Avelyna -, ne abychom ho nechali zemřít."

"Myslel jsem spí na soucit," odváil se dodat bratr Braumin.

"Já vím, e ano," řekl otec opat. "Ale naučí se."

Potom odkráčel a naznačil ostatním, aby ho následovali. Bratr Braumin a mistr Jojonah se po sobě podívali, ale neměli na výběr.

Na nařízení otce opata, který u byl z ovládání unavený, nikdo nic nepodnikal a do večera dalího dne, kdy byli vichni odpočatí, jak fyzicky, tak psychicky. Opat, který se mezitím vzdálil, si pak znovu vzal Francisovo tělo a vedl procesí, svíraje hematit a malachit.

Vichni mnii z karavany, kromě mistra Jojonaha, který také drel hematit, se spojili kamenem duí a vpustili svou kombinovanou energii do malachitu. Kdy dosáhla vrcholu, otec opat ji uvolnil a namířil na kamenný blok nad Strácem.

A pak si mistr Jojonah uvědomil, jak moc otec opat riskoval - riskoval mnichy z karavany, a ne sebe, protoe jeho tělo pohodlně sedělo v Sv. Mere-Abelle. Kdy kámen zasténal přenáením tlaku, chodbou se valilo mnoho meních kamenů a prachu a Jojonah se bál, e se tunel zavalí. Měli chodbu trochu podepřít, ale fakt, e to neudělali, jenom zdůraznil zoufalost, s jakou chtěl Markwart najít Avelyna Desbrise.

Mnii tlačili dál a kámen se pohnul. Stráce vykřikl a začal se zmítat v křečích, ale Jojonah byl rychle u něj, vzal ho pod rameny a tahal ví silou.

Ke svému zděení shledal, e ho nemůe sám zvednout. I kdy byl kentaur podvyivený, váil více ne čtyři sta liber. A tak vstoupil Jojonah do hematitu, ne aby hojil jeho rány, jak měli v plánu, ale aby vstoupil do mylenek ostatních mnichů, aby půjčili nějakou energii kentaurovi a on ho mohl vyprostit.

Pak se to stalo riskantní, protoe Jojonah se bál, e kámen spadne zpět, ale Markwart, tak silný s kameny, vedl mnichy k tomu, aby nadzvedli i kentaura.

Jojonah ho vytáhl, padl zpět do hematitu a vrhl se na kentaurovy rány. Skoro si ani neuvědomoval pohyb, kdy ho Markwart a ostatní popadli a spolu s kentaurem ho rychle táhli ven z nestabilního tunelu.

A pak u mistr Jojonah ve svém úsilí zachránit tvora nebyl sám, kdy se k němu připojili duchové Markwarta, bratra Braumina a dalích.

O více ne pět hodin později leel mistr Jojonah na zemi u Aidy, úplně vyčerpaný, a vedle něho bratr Braumin. Spali a probudili se dalího rána, jenom aby shledali, e nad nimi stojí bratr Francis - tentokrát opravdový.

"Kde je kentaur?" zeptal se Jojonah.

"Odpočívá. Je mu lépe, ne jsme doufali," odvětil bratr Francis. "Nakrmili jsme ho - nejdříve opatrně -, ale potom snědl libry masa, asi tak polovinu zásob zvěřiny, a vypil galony vody. Magie pásky musí být mocná, protoe u vypadá silněji."

Mistr Jojonah přikývl s upřímnou úlevou.

"A také jsme nali cestu na horu," dodal bratr Francis.

"A je to stále potřeba?"

"Bude překvapen, co jsme nali v popelu," pravil bratr přísně.

Mistr zadrel svou otázku a dlouhou chvíli si mue měřil pohledem. A u bratr během cesty udělal jakýkoliv pokrok, nyní byl zcela vymazán - pravděpodobně návtěvou opata Markwarta. Jeho výraz byl opět chladný, v očích u neměl smích. Staral se jen o práci.

"Obávám se, e si musím chvíli odpočinout," pronesl Jojonah nakonec. "Promluvím dnes se Strácem a zítra vylezu na Aidu."

"Není čas," odpověděl bratr Francis. "A nikdo nemá mluvit s kentaurem, dokud se nevrátíme do Sv. Mere-Abelle."

Jojonah se ani nemusel ptát, odkud přiel tenhle příkaz. A také lépe porozuměl změně nálady bratra Francise. Kdy poprvé uviděli rozbitý Barbacan, Francis prohlásil, e devastace byla způsobena buď boím muem, anebo přehnanou démonovou magií. Nyní se zdálo jasné, e v tom byl zapojen bratr Avelyn, a Jojonah nepochyboval, e otec opat Francisovi objasnil, e Avelyn nebyl boí mu.

"Musíme jít na horu dnes," pokračoval bratr Francis. "Pokud nemůe jít, půjde místo tebe bratr Braumin. A skončí nae povinnost, vyrazíme znovu na cestu."

"Bude u tma, a se vrátíme dolů," řekl bratr Braumin.

"Pojedeme dnem i nocí, dokud se nevrátíme do Sv. Mere-Abelle," odpověděl bratr Francis.

To mistru Jojonahovi připadalo trochu hloupé. Odpovědi byly zde, anebo blízko. Jet zpět do klátera nedávalo smysl - tedy pokud neuvaoval nad opatovou nedůvěrou k němu. Objevení očitého svědka změnilo ve a Markwart nechtěl nechat Jojonaha kontrolovat situaci. Jojonah se podíval Braumina. Oba uvaovali, jestli nepřiel čas postavit se opatovi a církvi.

Mistr Jojonah lehce zavrtěl hlavou. Nemohou vyhrát.

Neudivilo ho, ale rozhodně ho zarmoutilo, e kdy se vrátil k vozům, nael Stráce v řetězech. Kentaurova obnovená ivotní síla ho vak překvapila a dala mu naději.

"Moná byste mi alespoň mohli dát dudy," prosil kentaur.

Mistr Jojonah sledoval Strácův touebný pohled k zapráeným dudám, které leely na sedadle blízkého vozu. Začal něco říkat, ale bratr Francis ho umlčel.

"Bude mít jídlo, bude léčen, ale nic víc," vysvětlil mnich. "A jakmile se uzdraví, bude mu odebrána ta páska."

"No, Avelyn byl o moc lepí ne vy vichni dohromady," poznamenal Stráce, zavřel oči, začal si broukat a zamumlal: "Zloději."

Mistr Jojonah, dívaje se stále na Francise, el, zvedl dudy a podal je kentaurovi.

Stráce se na něj s respektem podíval, přikývl a začal hrát nezapomenutelně krásnou hudbu, je chytila vechny mnichy, kromě tvrdohlavého Francise. Vichni poslouchali.

Mistr Jojonah nějak v sobě nael sílu k tomu, aby doprovodil bratra Francise a ostatní na Aidu. Vrek hory tvořila iroká černá miska - popel a láva ztvrdly, a tak ji mnii mohli snadno přejít.

Bratr Francis je vedl přímo na místo objevu. Ze země trčela zkamenělá ruka se sevřenými prsty, jako by něco drela.

Mistr Jojonah se ohnul a pozorně si prohlíel pai a ruku. Znal je! Nějak věděl, kdo to byl, nějak cítil dobro tohoto místa, auru míru a boské síly.

"Bratr Avelyn," vydechl.

Za ním skoro vichni málem spadli.

"To je jenom tvůj dohad," odpověděl bratr Francis. "Zdá se, e Avelyn byl spojencem daktyla a byl zničen zároveň s ním."

Tak zjevná le Jojonaha zasáhla. Vstal, otočil se k bratru Francisovi a skoro ho uhodil.

Ale Jojonah svou ruku zadrel. Uvědomil si, e otec opat dál povede kampaň lí o Avelynovi, protoe kdyby velo ve známost, e Avelyn poloil ivot v boji za zničení démona daktyla, co Jojonah věděl, potom by se ukázalo, e mnohé Markwartovy výroky byly nepravdivé a jeho pozice v církvi by byla ohroena. A to byl také důvod, proč byla konverzace s kentaurem omezena, dokud nebude zpět v opatství, pod Markwartovou kontrolou.

Mistr Jojonah se přinutil ke klidu. Boj teprve začínal a nyní nebyl čas vést jej otevřeně.

"Co myslíte, e drel?" zeptal se bratr Francis.

Jojonah se podíval zpět na pai a pokrčil rameny.

"Je okolo něj něco málo magie," vysvětlil bratr Francis. "Asi nějaké kameny - to uvidíme, a tělo vykopeme -, ale ne takové síly, jakou Avelyn ukradl."

Vykopat tělo. Ta mylenka se Jojonahovi příčila. Tohleto místo by mělo být označeno za svaté, jako místo obnovení víry a hledání charakteru. Chtěl na Francise křičet, uhodit ho do úst za to, e z nich vůbec mohl vypustit něco tak rouhavého. Ale znovu si připomněl, e to není vhodný způsob ani místo, jak začít bitvu.

"Kámen okolo jeho ruky je tvrdý," řekl. "Bude těké jej rozbít."

"Máme grafit," připomněl mu bratr Francis.

"A jestli je pod tělem trhlina, tak při takovém násilném vniknutí pravděpodobně vechny kameny spadnou a u je nikdy neuvidíme."

Přes Francisův obličej se mihl výraz paniky. "A co tedy navrhuje?" zeptal se ostře.

"Hledat s hematitem a granátem," odpověděl mistr. "Nemělo by být těké určit, jestli má tento mu nějaké kameny a kde jsou. Dej do trhliny okolo pae diamant a vpluj tam duchem."

Bratr Francis, nechápaje závanějí důvody, které by opat mohl mít ke zničení tohoto svatého místa, se na chvilku zamyslel a pak přikývl.

Také souhlasil s tím, e ho můe mistr doprovodit, protoe otec opat byl příli vyčerpán, ne aby se v brzké době vrátil do jeho těla, a Jojonah byl jediný, kdo mohl identifikovat bratra Avelyna. Francis ho viděl jen několikrát, nebo Avelyn opustil opatství krátce poté, co do něj Francis vstoupil.

Brzy nato byla identita potvrzena, a také to, e v blízkosti mue je sluneční kámen, přestoe mistr Jojonah cítil i přítomnost obrovského krystalu ametystu. O tom ale nic Francisovi neřekl a nedalo mu práci mladého mnicha přesvědčit, e jenom sluneční kámen nestojí za ty potíe, risk a ztrátu času při vykopávání těla.

Pak Avelyna opustili.

Mistr Jojonah odcházel poslední, díval se na pai a vzpomínal na mladého mnicha, který ho toho tolik naučil.

Kdy se dostali zpět do tábora, dal Brauminovi diamant, poeptal mu příkazy a pobídl ho, aby neprodleně el na posvátné místo. "Zdrím bratra Francise, dokud se nevrátí."

Bratr Braumin, jen tomu docela nerozuměl, si z Jojonahova tónu uvědomil důleitost té cesty, přikývl a otočil se k odchodu.

"A bratře Braumine," zadrel ho jetě mistr a obrátil ho k sobě. "Vezmi s sebou bratra Dellmana. Také musí vidět toho mue a to místo."

Bratr Francis byl natvaný, kdy zjistil, e se opozdí, protoe se u jednoho vozu zlomilo kolo.

A tak se vydali na cestu a před úsvitem. Kentaur, který vypadal zdráv - i kdy se mu ani Francis zatím neodváil sundat pásku -, hrál na dudy a běel za vozem bratra Francise, přikovaný k jeho konstrukci. Hlídalo ho několik mnichů.

Bratr Braumin, Dellman a mistr Jojonah nepromluvili té noci a ani celý dalí den jediné slovo, protoe ten obraz, který setrvá v jejich mysli po zbytek jejich ivotů, je připravil o řeč a protoe byli ponořeni v hluboké rozjímání o jejich víře a poslání.

KAPITOLA JEDENÁCTÁ

Nepolapitelný Roger, předpokládám

Roger mrkal v agónii a zakousl se do dřeva, je si dal mezi zuby. Utrhl si rukáv z koile, ovázal si jej pevně okolo nohy přímo pod kolenem a udělal uzel okolo dalího kusu dřeva. Nyní otáčel dřevem a utahoval turniket.

Několikrát málem omdlel. Potácel se na pokraji bezvědomí. Kdyby omdlel, určitě by vykrvácel, protoe kousnutí od psa z Craggothu bylo hluboké a krev tryskala vude kolem.

Nakonec se krvácení milosrdně zastavilo a Roger, jemu bylo zima a byl pokrytý studeným potem, se opřel o stěnu své cely. Toto místo znal dobře. Byl to sklep ve středu města. Věděl, e existuje jen jedna cesta ven - padací dveře nad ním. Podíval se na ně. Prosvítaly jimi sluneční paprsky. Bylo pozdě odpoledne a pomyslel si, e se pokusí osvobodit, a bude noc.

Ale vzápětí si uvědomil bláznivost svého nápadu. V tuto noc nepůjde nikam, protoe nemá ani dost síly na to, aby se odlepil od stěny. Smál se, kdy padl na podlahu. Prospal celou noc a spal by jetě déle, kdyby se dveře jeho vězení neotevřely a dovnitř nevtrhlo světlo úsvitu.

Roger zavrčel a snail se narovnat.

Na ebříku se objevil powrie a následoval ho dalí - Kos-kosio Begulne. Trpaslík se postavil přímo před Rogera a vytáhl ho na nohy. Mrskl jím na stěnu.

Roger zavrávoral, ale udrel rovnováhu, protoe si uvědomil, e kdyby spadl, trpaslík by ho znovu zvedl, tentokrát asi surověji.

"Kdo pouívá magii?" zeptal se Kos-kosio, chytil Rogera za koili a mrtil jím na zem. Drel mu obličej přímo u svého, a tak Roger viděl jeho konatou, vrásčitou, odpornou tvář. Cítil jeho horký dech.

"Magii?" divil se Roger.

"Přiveďte psy!" zvolal Kos-kosio Begulne.

Roger při zvuku těkání zasténal.

"Kdo pouívá magii?" zeptal se znovu vůdce powriů. "Kolik jich je a kolik mají kamenů?"

"Kamenů?" opakoval Roger. "Nevím nic o nějakých kamenech a magii."

Seshora se ozvalo dalí těknutí.

"Přísahám," dodal Roger horečně. "Mohl bych lhát a někoho jmenovat, a ty bys nevěděl, jestli mluvím pravdu, dokud bys tu osobu nenael. Jenome já o ádné magii nic nevím!"

Kos-kosio drel Rogera jetě dlouhou chvíli a vrčel přitom - Roger se bál, e mu prostě jenom tak ukousne nos. Ale pak ho powrie hodil zpět ke stěně a vrhl se k ebříku, přesvědčen jednoduchou logikou Rogerovy obrany. "Svate ho!" zařval. "krticím uzlem. Chceme přece, aby se tady naim hostům líbilo!"

Roger si nebyl úplně jist, co Kos-kosio zamýlí, ale úsměv dalího powrie, který sálal zlem, ho nenechával na pochybách, e to nebude nic pěkného. Trpaslík vytáhl tenké lano a přistoupil k němu.

Roger se vrhl na podlahu. Trpaslík ho kopl do břicha, obrátil ho na ně a pak mu dal ruce za záda.

"A dejte ty zatracený psy pryč," nařídil Kos-kosio dalímu powriovi, který se právě objevil na vrku ebříku a vedl na vodítku psa. "Je to jen slabý člověk, u moc bolesti nevydrí." Kos-kosio se ohlédl ze spodních příček ebříku a setkal se s Rogerovým pohledem. "Chci si s ním trochu pohrát, ne ho nechám umřít."

"To mám ale těstí," zamumlal si Roger a za trest ho trpaslík svázal jetě pevněji.

krticí uzel - jak to Kos-kosio Begulne nazval - spočíval v ďábelském kroucení lana. Rogerovy pae byly svázány za zády, ohnuty v loktech, take se skoro dotýkaly krku. Potom mu bylo lano přehozeno přes ramena, uvázáno okolo jeho slabin, znovu vedeno přes záda a přehozeno přes hrdlo. Bylo to tak promylené, e sebemení pohyb mu působil bolest ve slabinách, ale také se mu nedostávalo vzduchu.

"Tak, ty lidský zloději, uvidíme, jak se z toho dostane ven." Powrie se smál, upevnil na zeď louč a zapálil ji. Pak vylezl po ebříku nahoru, volaje na své kamarády. "Kos-kosio nechce, aby nám utekl!"

"Tedy zamknout nadvakrát?" zeptal se jeden z trpaslíků nahoře.

"Nadvakrát," potvrdil powrie na ebříku. "A pak na dveře posaďte psa! A přiveďte někoho, kdo tady bude sedět a hlídat. Nechci zmekat večeři jen proto, e se budu dívat na toho smradlavýho člověka!"

"Přestaň nadávat," odpověděl dalí trpaslík a zavřel padací dveře. Roger pozorně poslouchal, jak na ně umísují řetězy a zámky. Pozoroval powrie, který lezl po ebříku dolů.

Jedna chyba, nadal v duchu Kos-kosiovi. Nechal jsi ho, aby si nechal zbraň.

Powrie el přímo k Rogerovi. "Jenom klidně le," nařídil mu a pak, aby zdůraznil svá slova, ho kopl do eber.

Trpaslík se zasmál, přesunul se pod hořící louč a sedl si. Sundal si krvavý baret, točil jím na prstě a nechal Rogera, aby ho dobře viděl, jako by mu sliboval, e jeho krev jej také brzy zbarví. Poté si dal ruce za hlavu, zavřel oči a opřel se o zeď.

Roger strávil dlouhou chvíli tím, e se dával dohromady. Bojoval s nevolností a bolestí a snail se přijít na to, jak se dostat z lana. To bude ta lehčí část, řekl si, protoe i kdyby to dokázal, i kdyby vzal trpaslíkovi zbraň a zabil ho, co bude dělat pak? Padací dveře byly zamčené a ani si nechtěl připomínat, co na nich leí.

Ten úkol se zdál skličující, ale Roger se přinutil uklidnit se a soustředit.

Pozdě odpoledne se vyměnily stráe. Druhý powrie dal Rogerovi napít a najíst - skoro ho přitom zadusil - a pak si sedl na toté místo jako ten předchozí.

Asi za hodinu u chrápal.

Roger byl rozhodnut, e u nechce strávit dalí noc jako Kos-kosiův host, a tak se připravil k akci. Krůček za krůčkem, musel si připomínat, kdy si opíral rameno o stěnu. Musel se nastavit ve správném úhlu, aby větinu práce udělala jeho váha, a ne síla. Podíval se na stráce, aby se ujistil, e spí, zavřel oči a připravil se.

Odtáhl se od zdi, vrhl se proti ní a narazil do ní paí. Uslyel, jak se mu vykloubilo rameno, a tělem mu proběhla vlna bolesti. Odehnal ji, a kdy měl rameno vyhozené z kloubu, lano se uvolnilo natolik, e u z něj lehce vyklouzl.

Za několik vteřin leel na zemi a lapal po dechu. O něco později si dalím nárazem na stěnu vrazil rameno zpět - byl to dobrý trik, který roky zdokonaloval. Poté se znovu uklidnil, nechal odeznít bolest, zvedl lano a el ke spícímu powriovi.

"Hej, co je," zaprotestoval powrie za chvíli, kdy otevřel oči a uviděl, jak před ním stojí Roger a drí jeho meč. "A co s tím chce dělat?" zeptal se, vytáhl se na nohy a z boty vylovil nů. Jak Roger, tak powrie si byli vědomi toho, e Roger se nemůe postavit powriovi zocelenému z mnoha bitev.

Roger poskočil dozadu na své dobré noze a padl daleko na stěnu. Powrie s vrčením zaútočil.

Kdy zvedl ruku, uvědomil si, e má okolo zápěstí lano, uvázané ke kořeni vyčnívajícímu z hliněné stěny, u ní seděl.

"Co?" vyhrkl powrie, kdy se lano utáhlo, strhlo mu pai přímo mezi nohy a přemetem ho poslalo na záda.

Roger přeel k němu.

"Co?" zařval znovu powrie, ne mu jílec meče dopadl na lebku. Powrie nadával, snae se osvobodit a chytit Rogera druhou rukou.

Roger ho dál bil, dokud trpaslík nezůstal nehybně leet. Pak se skoro svalil v bezvědomí.

"Na to není čas," připomněl si a zvedl se na nohy.

Powrie se zavrtěl. Roger ho znovu uhodil.

"Na to není čas," řekl jetě jednou a zavrtěl hlavou nad trpaslíkovou odolností.

Dál u to bylo komplikovanějí. Roger si procházel celý scénář, snail se přijít na vechny překáky a na vechno, co bude k jejich zdolání potřebovat. Vzal z trpaslíkovy ruky dýku a sebral mu pásek. Potom ho lépe zajistil. Přeel k ebříku a snail se odhadnout sílu dveří. V jejich středu byl silný pojící trám. Roger zvětil malou mezeru mezi ním a prkny a protáhl jí lano. Pak začal útočit na samotná prkna, snae se je uvolnit. V jedné chvíli uslyel zavrčení psa a musel přestat, dokud se zvíře neuklidnilo.

A tak pomalu postupoval. Na chvíli musel přestat, protoe ho noha bolela natolik, e u na ebříku nemohl vydret. A musel se znovu zdret, protoe powrie se probudil, take ho musel opět uhodit. Poté se vrátil k práci a konečně uvolnil desky na dveřích.

Přila jeho chvíle a on doufal, e v tento kritický moment neomdlí bolestí.

el zpět k trpaslíkovi a sebral dalí potřeby. Znovu si přehrával scénář. Jetě jedenkrát překontroloval svou výbavu - krátký meč, dýka, opasek, koené trpaslíkovy tkaničky a také jedna z jeho páchnoucích bot - a potom se pohnul po ebříku nahoru. Trochu zatlačil na prkna, protoe se snail zjistit, kde je pes. Samozřejmě věděl, e kdyby tam zvířat bylo víc nebo kdyby tam byli nějací powriové, hra by byla brzy u konce, ale rozhodl se, e to musí zkusit. Neměl co ztratit, Kos-kosio by ho stejně nikdy nepustil a Roger o svém zajetí neměl ádné iluze - a se vůdce rozhodne, e u ho nepotřebuje, bude umučen k smrti.

Přehodil lano přes trám zprava doleva, ale kdy si uvědomil, e pes je víc nalevo, musel změnit směr. Slezl dolů a dovlekl omámeného powrie nalevo vedle ebříku.

Vzápětí stál zase na ebříku pode dveřmi, třel si ruce a říkal si, e načasování musí být perfektní. S vyuitím třísek z hrubě opracovaného dřeva umístil smyčku pod pravé prkno. Vzal botu a volnou rukou skrze smyčku zatlačil na pravé prkno. Odsunul je natolik, aby pes, kterého ramot vzbudí, mohl dírou zaútočit.

A také zaútočil. Čelisti semkl kolem boty, kterou si dal Roger před obličej. Kdy se zakousl, Roger, dre druhý konec boty v obou rukou, trhl a vtáhl tak psa dovnitř.

Past, kterou předtím nastavil, pracovala dokonale - lano se zachytilo okolo psova krku a jedné nohy. A tak padali dolů.

Roger dopadl bolestivě v kotrmelci. Náhlé trhnutí nadzvedlo powrie na druhém konci na kolena a pes zůstal viset na konci lana, jen zadníma nohama se otíral o zem.

Pes kousal do boty, mával hlavou ze strany na stranu a vůbec si nevímal, e visí. Roger byl ve vteřině u něj, okolo čelisti mu omotal tkaničku a zavázal ji.

"Teď těkej," kádlil ho a cvrnkl mu do nosu. Naposled zkontroloval powrie, uhodil ho do hlavy a vrhl se k ebříku.

Venku bylo ticho, ale kdy si uvědomil bolest v noze, pomyslel si, e se asi přes malý otvor nedostane. A tak dal ven ruce a přejel jimi podél řetězů, a nahmatal zámky. Jako vdy, potěen svou chytrostí, uchopil úzkou část sponky z opasku powrie a dal se do práce.

Noční pták počkal na signální zapískání a pak se přesunul ke stromu, kde byl usazen jeho přítel. Z tohoto místa viděli Caer Tinellu. Juravielův odhad počtu monster se hraničáři zdál přesný.

"Napadá tě, kde by ho mohli dret?" zeptal se.

"Řekl jsem, e jsem je slyel o něm mluvit, ne e jsem ho viděl," odvětil elf. "Můe být v kterékoliv budově, ale pravděpodobně u bude mrtvý, kdy uváím události včerejího večera."

Noční pták se chtěl přít, ale zůstal zticha, protoe věděl, e z logického hlediska nemůe s Juravielem nesouhlasit. Uběhl celý den - nemohli riskovat jít do Caer Tinelly za světla - a to poskytlo Kos-kosiovi spoustu času na to, aby si promyslel vechno, co se stalo v lese, a aby z toho vinil svého cenného zajatce.

"Měli jsme tam jít přímo," řekl Juraviel. "Hned, jak skončila bitva. Jetě tři hodiny byla tma."

"Pony se musela postarat o raněné," odpověděl hraničář.

"Stejně tu není," připomněl mu elf. Noční pták doufal, e se k nim připojí, ale Pony byla stále vyčerpána z pouívání magie. Po jejich ranním mečovém tanci spala celý den a asi prospí i celou noc.

"Ale tohle ano," odpověděl hraničář a vytáhl hematit. "Roger to moná bude potřebovat."

"Spí bude potřebovat pohřeb," řekl elf sue.

Hraničáři se ten sarkasmus nelíbil, ale znovu na to nic neřekl, pouze Juraviela vyzval, aby je vedl dál.

Elf se okamitě vytratil a o několik vteřin později se Elbryan na písknutí přesunul na dalí pozici, kde strávili nějaký čas. Pozorovali, jak skupina powriů a obrů vychází z města směrem na západ.

"Čím méně jich tam zůstalo, tím lépe," poznamenal Juraviel nyní eptem.

Hraničář přikývl a naznačil elfovi, aby el s ním. Oba měli připravené luky. Doli k ohradě, pak ke stodole na severovýchodním okraji města. Kdy vevnitř uslyeli hlasy, ztuhli na místě. Byli to goblini, stěující si na práci a na nějaký rozbitý řetěz.

"Mohl by být tam," řekl Juraviel tie.

Hraničář si nemyslel, e vůdce powriů s takovou reputací by byl takový blázen, e by nechal zajatce na okraji města, ale chtěl si nechat otevřenou cestu z Caer Tinelly, a tak brnkl na tětivu a pokynul ke stodole.

Juraviel je vedl okolo ní a kolem dveří ve výi hraničářovy hlavy, odkud se házelo seno kravám. Dveře vak neměly kliky, a tak jim dvojice nevěnovala pozornost - tedy dokud se neotevřely, nebouchly Nočního ptáka do ramen a Juravielovi nepromáchly přímo nad hlavou. Goblin, který je otevřel, si neuvědomil, e cestu blokuje člověk, ani nevěděl, e venku někdo je, dokud Juraviel nezvedl luk a nestřelil ho mezi oči. Pak elf, třepotaje křídly, vskočil dovnitř. Chytil rychle umírajícího goblina za otrhanou tuniku a jemně ho uloil na zem.

Noční pták se s vrčením konečně dostal přes dveře, jenom aby uviděl Juraviela, jak si dává prst na rty a ukazuje dovnitř.

Hraničář se zklidnil a rozhlédl se. Uviděl jednoho goblina, jak pracuje na řetězu. Mohli tam být ovem i dalí, protoe stodola byla plná zákoutí, oků a stájí, byly tam vozy a tak dále. Opřel Jestřábí křídlo o stěnu, tasil Bouři a pomalu vyrazil. Tie jako kočka na lovu se dostal za goblina s řetězem.

"Potřebuje pomoc?" zeptal se.

Goblin se otočil a vytřetil oči.

Seknutí meče ukončilo jeho ivot.

Ve stodole vak skutečně byl dalí goblin, který doslova vyletěl z blízké stáje a snail se okolo hraničáře proběhnout. Klopýtl a trhl sebou, kdy ho zasáhl íp, pak klopýtl znovu a skoro padl na kolena. Zpomalil natolik, e ho Noční pták dohnal, vzal ho za hlavu, ruku mu dal na ústa a stáhl ho na zem.

"Kde je vězeň?" zaeptal mu do ucha.

Goblin se vrtěl a snail se vykřiknout, ale Noční pták ho chytil pevněji a trhl mu hlavou dozadu a dopředu. Nato se vedle něj objevil Juraviel a opřel íp o tvorovo čelo. Goblin se okamitě uklidnil.

"Kdy vykřikne, umře," slíbil hraničář a pomalu odtáhl ruku.

"To bolí! To bolí!" skučel goblin a dva přátelé o tom nepochybovali, protoe měl jeden Juravielův íp zabořený hluboko v rameni a druhý ve stehně. Hraničář mu dal znovu ruku na pusu.

"Zajatec," řekl a odtáhl ruku. "Kde je zajatec?"

"Kos-kosio Begulne má mnoho zajatců," odsekl goblin. "Nový zajatec," objasnil hraničář. "Ten, kterého Kos-kosio nejvíc nenávidí."

"Hnusný íp hnusného elfa!"

"Řekni mi to," zavrčel hraničář, "nebo do tebe můj přítel zabodne jetě jeden nebo dva!"

"V zemi," zapitěl goblin. "V díře v zemi!"

"Pohřbený?" zeptal se hraničář netrpělivě. "Zabil ho Kos-kosio?"

"Ne pohřbený," odpověděl goblin. "Jetě není mrtvý. Je to místnost, díra v zemi."

Hraničář, jen u hádanku rozlutil, se podíval na Juraviela. "Sklad jídla," vysvětlil. "Také jsme to v Dundalis dělali, kdy jsem byl malý."

"Sklep," souhlasil elf a pak se oba obrátili ke svému zajatci.

"Kde je ta díra?" zeptal se Noční pták a zatřásl goblinem.

Goblin zavrtěl hlavou. Hraničář zesílil sevření. "Řekne mi to..." začal vyhroovat, avak Juraviel, hledící z malého okna u dveří stodoly, ho přeruil.

"Je málo času," varoval elf. "Powriové jsou vzhůru."

"Má poslední anci," řekl Noční pták goblinovi. "Kde je ta díra?"

Ale goblin se bál Kos-kosia víc ne čehokoliv, co by mu mohli udělat tito dva. Zavrtěl se a začal křičet, a kdy mu dal hraničář ruku před ústa, kousl ho a snail se dostat pryč. Nemohl se vak z hraničářova pevného sevření vytrhnout, a tak znovu kousl, znovu křičel.

Máchnutí Juravielova krátkého meče to ukončilo - tvor klesl mrtev k zemi.

"A jak teď najdeme Rogera?" zeptal se Noční pták.

"Ten goblin by nám víc neřekl, ani kdyby něco věděl," odpověděl elf. "Věděl, e ho zabijeme hned, jak dostaneme tu informaci."

Hraničář se na svého společníka zvědavě podíval. "I kdybychom mu slíbili ivot?" zeptal se.

"Pak bychom lhali," odpověděl Juraviel vyrovnaně. "Nemluv mi o slitování s gobliny, Noční ptáku. Nestrpím, aby ili. A ani ty, který jsi přeil masakr Dundalis a vechny hrůzy od té doby."

Noční pták se podíval na mrtvého goblina. Juraviel měl pravdu, jene nějak se to změnilo, kdy ho zajali a chtěli informace. Goblini byli příerní, zlí a bez slitování. ili, aby ničili a útočili na lidi na potkání - na vechny lidi, zvlá děti -, pokud věřili, e mohou vyhrát.

Hraničář nikdy necítil vinu, kdy je zabíjel, ale kdyby dal slovo na to, e ho nezabije, kdyby dostal informace...

Byla to nepříjemná mylenka, ale uvědomil si, e to musí počkat na jindy, kdy se přesunul k oknu. Juraviel nelhal. Skupina powriů a dalích monster la městem na sever. Hraničář měl pocit, e někoho hledají.

"Co dělá?" zeptal se elfa, kdy uviděl, jak skáče po stáji a bere louče i s jejich dradly.

Juraviel se nenamáhal s odpovědí. Pomocí lana upevnil dradla na kus dřeva, to dal do roviny s oknem a louče zabořil do sena.

"Diverzní akce pro cestu ven," hádal hraničář.

"Kdybychom tudy li," dodal elf.

Noční pták jenom přikývl a dál u o tom neuvaoval. Svému příteli věřil. Proli stejnou cestou, kterou přili, a opatrně za sebou zavřeli dveře. Proplíili se k přednímu konci budovy a vykoukli zpoza rohu. Bylo tam mnoho nepřátel, převáně powriové, kteří nesli zapálené pochodně.

"Není to zrovna slibné," řekl hraničář, ale uviděl cestu vedoucí do středu města. Pouíval kočičí oko a vedl je. Pohybovali se od domu k domu a pak zahnuli do úzké uličky. Na dalím nároí narazili na osamoceného powrie.

Noční pták sekl mečem dolů a zabořil jej nepříteli přímo do krku. Juraviel trpaslíka bodl pod ebro, směrem nahoru, aby tvora připravil o dech. I přes jejich sehraný, dokonalý útok trpaslík dokázal zakřičet.

Oba společníci se nervózně rozhlédli. "Rychle pojď," pobídl elf přítele.

li poměrně rychle, hraničář se díval spí pod sebe, pátraje po něčem, co by připomínalo sklep, zatímco Juraviel pobíhal ze strany na stranu a díval se po monstrech. A tak byl Noční pták překvapen, kdy nad sebou uslyel hlas.

"Hledáte něco?"

Hraničář zvedl zrak a současně také meč, zarazil se vak v máchnutí, kdy si uvědomil, e to nemluví ani powrie, ani obr, ale malý, hubený člověk, který se vyklání ze střechy. Hraničář ho rychle prohlédl, zpozoroval ránu na noze, modřiny na obličeji a na jedné pai, která byla vidět. I přes tuto zjevnou bolest se tam mu drel lehce a s jistotou. Na tuto hádanku existovaly jen dvě odpovědi a hraničáři se zdálo nepravděpodobné, e by se nějaký člověk spojil s powrii.

"Nepolapitelný Roger, předpokládám," řekl Noční pták tie.

"Vidím, e můj věhlas roste," odpověděl mu.

"Musíme jít," poznamenal nervózní Juraviel, jen vyel ze stínů. Stačil jeden pohled na elfa a Roger ztratil rovnováhu a spadl ze střechy. Měl otevřenou pusu a rozířené oči. Dopadl by tvrdě na zem, ale Noční pták ho zachytil a jemně ho postavil na nohy.

"Co je to?" vydechl Roger.

"Odpovědi musí počkat," řekl hraničář přísně.

"Musíme být rychlí," vysvětlil Juraviel. "Monstra okolo nás stahují kruh. Prohledávají kadý dům."

"Nechytili by mě," prohlásil Roger se sebedůvěrou.

"Mnoho powriů," řekl elf, "s pochodněmi, které noc promění v den."

"Nechytili by mě," zopakoval Roger.

"Mají obry, aby se dívali na střechy," dodal Juraviel.

"Nechytili by mě," trval stále na svém neotřesitelný zloděj a luskl prsty ve vzduchu.

Do noci se ozval těkot.

"A mají psy," poznamenal hraničář.

"Tak to jo," vzdal se Roger rychle. "Dostaňte mě odtud!"

A tak vyrazili zpět uličkou, ale bylo zjevné, e se Roger nemůe rychle pohybovat, sotva se drel na nohou. Noční pták ho chytil pod rameny a podepřel ho.

"Chci hůlku," poprosil Roger.

Hraničář vak zavrtěl hlavou, protoe si uvědomil, e by to nepomohlo. Náhle se přikrčil, Rogera stáhl s sebou a hodil si ho na záda.

"Veď nás," pobídl elfa. "A plnou rychlostí."

Elf doběhl k rohu, rozhlédl se, přeběhl k dalímu domu a pak k dalímu. Uslyeli výkřik, rezonující hlas obra, a přestoe si nemohli být jistí, zda monstrum křičí něco o nich, Juraviel a hraničář za ním se slepě rozběhli. Ale Juraviel za běhu nasadil íp, a kdy se blíili ke stodole, zpomalil, zamířil a vystřelil. íp proletěl oknem vedle dveří, uvolnil desku, ji tam Juraviel umístil, a shodil louče na slámu. Ne proběhli okolo rohu stodoly, světlo uvnitř zesílilo. Kdy se dostali k ohradě, z okna vylehly plameny a u olizovaly střechu.

Proběhli okolo ohrady a brzy byli v lese. Hraničář běel vepředu, co mu nohy stačily, i přes váhu mue na jeho zádech. V Caer Tinelle slyeli divoký rej, obry, powrie a gobliny, jak pobíhají a vykřikují rozkazy, převáně týkající se vody. Dalí ale honili uprchlíka. Záhy uslyeli vrčení psů, kteří jim li po stopě.

"Utíkej přímo k naim," nařídil Juraviel. "Zbavím se těch dotěrných psů."

"To nebude tak jednoduché," vydechl Roger, zmítající se na hraničářových zádech.

"Ne pro někoho, kdo má křídla," odpověděl elf s mrknutím, přestoe to Roger ze své pozice nemohl vidět.

Juraviel je opustil a hraničář běel, aby se ztratil v nočním lese. Elf chvilku čekal, díval se za svým utíkajícím přítelem a poslouchal vytí psů. Vybral si vysoký, iroký dub, kolem kterého nerostly keře. Chodil okolo stromu, aby zanechal silnou pachovou stopu, a pak se křídly zvedl na nízkou větev, dotýkaje se cestou kůry, opět zanechávaje souvislou stopu. Poté se vznesl na dalí větev a dalí a byl na půl cesty, kdy se přiblíil první pes. Čmuchal a vyl, pak se předníma tlapama opřel o kmen a vzrueně těkal.

Juraviel na něj zavolal, kádlil ho a potom do země těsně vedle něj vstřelil íp.

Přili dalí psi přivolaní vytím a obíhali strom.

Elf se posunul vý, a na vrchol stromu, na větve, které ho unesly jen tak tak. Na okamik se zastavil, podíval se dolů a kolem sebe na koruny stromů. Kdy si byl úplně jist, e psi zůstanou u označeného stromu, přesunul se pomocí křídel na jiný strom - i kdy to byl na elfa poměrně dlouhý let. Nemohl se zastavit a odpočívat, a tak letěl k dalímu stromu a tak dále, dokud těkání nezaniklo v dáli. Pak slezl, protoe si křídla potřebovala odpočinout, a zlehka běel lesem.

Později, kdy se dostal na dohled lidského tábora, uviděl, e hraničář a Roger se tam bezpečně dostali. Kolem páru se shromádilo mnoho lidí a poslouchalo vyprávění o záchraně - či útěku, jak to popisoval Roger. Juraviel, spokojený s výsledkem mise, se stáhl do lesa a nael si borovici, kde se uloil na noc.

Kdy se probudil, byl překvapen, e Elbryan a Pony u jsou vzhůru a pryč.

Usmál se, protoe si pomyslel, e milenci potřebují trochu soukromí.

Nebyl tak daleko od pravdy, pro Elbryana a Pony to bylo intimní ráno - ale ne tak, jak si to představoval. Byli na tajné louce, kde cvičili bi'nelle dasada.

To ráno, a kadé dalí, pokadé kdy tancovali, Pony následovala hraničáře o trochu déle. Bude to trvat roky, ne dosáhne jeho dokonalosti, ale dávala do toho srdce a kadý den se zlepovala - kadý den byl její útok rychlejí, její míření jistějí.

Jak el čas, hraničář zpozoroval v tanci změnu, jemnou, ale konečnou. Nejdříve měl starosti s tím, e kdy bude Pony učit tančit, zneuije tak daru Touel'alfar, ale pak si uvědomil, e je to nádherné. Kadý den se doplňovali víc a víc, cítili pohyby toho druhého.

Jejich tanec byl krásný, bylo to spojení duí a srdcí a také víry.

KAPITOLA DVANÁCTÁ

Neočekávaní hosté

To přece nemůe být pravda! To vůbec nedává smysl! říkal si otec opat Dobrinion Calislas ze Sv. Kamene v Palmarisu. I přes zprávy důvěryhodných mnichů musel sám sebe logicky přesvědčovat, e ho v kapli skutečně čeká otec opat Markwart ze Sv. Mere-Abelle.

"Markwart je příli starý na to, aby cestoval sem, do Palmarisu," řekl nahlas, přestoe tam nebyl nikdo, kdo by ho slyel. Pohrával si s róbou, kdy sestupoval po schodech ze svých soukromých komnat. "A jistě by mi dal vědět dlouho předem. Takoví lidé jen tak nechodí po venku!

A takoví lidé by neměli přicházet neohláení!" dodal. Neměl Markwarta v lásce. Ti dva se u roky hádali kvůli kanonizaci jednoho bývalého mnicha Sv. Kamene. I kdy byli v církvi druzí za Sv. Mere-Abelle, měli nedostatek svatých vzelých z jejich klátera a opat se to snail napravit. Opat Markwart se stavěl proti od té chvíle, co se objevilo jméno bratra Allabarneta.

Dobrinionův hlas nabral na výce, kdy dokončil své mylenky, a otevřel dveře kaple. Zčervenal, protoe se bál, e ho mu, který před ním stál, slyel.

A byl to opravdu Markwart - to nyní věděl bezpochyby. Potkal ho asi tucetkrát, a přestoe ho u dekádu neviděl, poznal ho. Podíval se na jeho druinu a snail se to pochopit. V kapli byli jen tři dalí mnii a jeden z nich byl z jeho klátera. Dalí dva, oba mladí, jeden tíhlý a nervózní, druhý silný s válcovitým hrudníkem, stáli blízko opata. Byli v obranném postoji a zdálo se, e jsou to spí opatovi osobní stráci ne pouhý doprovod. Kdykoliv předtím, kdy otec opat cestoval, přijel s velkou druinou, čítající ne méně ne padesát mnichů, z nich mnoho bylo mistrů. Tihle nebyli ani čekatelé.

"Otče opate," řekl a poklonil se.

"Zdravím tě, opate Dobrinione," odvětil Markwart svým nosovým hlasem. "Odpus, e jsem tak vpadl do vaeho krásného opatství."

"Ovem," bylo vechno, co ze sebe frustrovaný Dobrinion mohl dostat.

"Jsem tu, abych se zde setkal s karavanou," vysvětlil otec opat, "která sem přijede."

Karavana ze Sv. Mere-Abelle takhle daleko? A já o tom nic nevím? pomyslel si Dobrinion.

"Vede ji mistr Jojonah," řekl Markwart. "Pamatuje si na něj, byli jste cvičeni spolu."

"Byl asi o tři roky mladí ne já," odpověděl otec Dobrinion. Potkal Jojonaha i poté, jednou s ním pil celou noc, spolu se sokolím muem Sihertonem.

"Jsou v karavaně jetě dalí mistři?" zeptal se. "Například mistr Siherton?"

"Mistr Siherton je mrtev," řekl otec opat vyrovnaně. "Byl zavraděn."

"Powriové?" odváil se zeptat otec Dobrinion, přestoe se z Markwartova tónu zdálo, e o tom u nechce mluvit.

"Ne," řekl Markwart. "Ale dost u o tom, je to u dávno. Jojonah je jediným mistrem v karavaně a má s sebou tři čekatele. Je jich dvacet pět a mají s sebou zajímavého zajatce. ádám soukromí pro mě a mé mnichy a také pro zajatce."

"Udělám ve, co budu moci..." začal odpovídal opat Dobrinion.

"Jsem si jistý, e ano," přeruil ho Markwart. "A někdo důvěryhodný instruuje tyto dva ohledně ubytování. Asi tady nebudeme dlouho, ne více ne týden." Jeho obličej zváněl. Přiblíil se k Dobrinionovi a začal mluvit výhruným tónem. "Musím mít jistotu, e nebude zasahovat."

Opat Dobrinion ho překvapeně studoval. Bylo zcela proti etiketě církve, aby Sv. Mere-Abelle podnikalo cokoliv v této oblasti bez jeho vědomí. Čeho se týkala ta tajemná mise a z jakého důvodu nebyl informován? A co ten zajatec? Otec opat ho mohl hematitem kontaktovat mnohem dřív!

Dobrinion vak dobře potlačil svůj vztek. Toto byl otec opat a celé království se zmítalo ve válce. "Budeme konat to, co nám bude nařízeno," ujistil svého nadřízeného a znovu sklonil hlavu. "Sv. Kámen je vám k slubám."

"Zaberu tvé komnaty, dokud tady budu," řekl otec opat. "Mí mnii ti pomohou přestěhovat tvé nejnutnějí věci."

Dobrinion jako by dostal facku. Byl opatem Sv. Kamene po tři dekády, co nebyla ádná maličkost. Bylo to třetí největí opatství církve. A protoe leelo na okraji civilizovaných zemí, nebylo v této oblasti respektovanějí kongregace. Za třicet let jeho úřadování ho nikdo neotravoval - Sv. Mere-Abelle se zabývalo kameny a obecnou doktrínou církve, Sv. Honce bylo příli zapleteno do královské politiky. A tak byl jediným jeho rivalem v boji o moc baron Rochefort Bildeborough, který vak byl tichý a skromný a navíc byl stejně jako jeho předchůdce Dobrinionovým přítelem.

Dalo se s ním lehce vycházet, pokud měl zajitěn svůj luxus. I kdy válka dorazila do Palmarisu, předal obranu města kapitánovi městské gardy s tím, aby ve hlásil opatovi, zatímco on střeil svůj palác - pevnost Větrov.

A tak opat Dobrinion nebyl zvyklý na to, aby s ním někdo takto mluvil. Ale znovu si vzpomněl na své místo v hierarchii Abellikánů, na pyramidu, jejím vrcholkem byl otec opat. "Jak říká," odpověděl, znovu se uklonil a chystal se k odchodu.

"A moná e budeme mít čas a promluvíme si o té záleitosti s bratrem Allabarnetem," řekl otec opat, ne Dobrinion vyel z místnosti.

Dobrinion se zastavil. Uvědomil si, e mu byla hozena návnada, něco, co bude záviset na jeho spolupráci. Jeho první mylenkou bylo hodit ji zpět, ale pak si to rozmyslel. U měl svá léta, a přestoe nebyl tak starý jako Markwart, bál se, e ho otec opat přeije. Podle jeho soudu mu zbývalo v ivotě dosáhnout u jen jednoho - zajistit, e bratr Allabarnet bude kanonizován, a to bylo bez podpory opata Markwarta nemoné.

"Sv. Kámen?" zeptal se nevěřícně bratr Braumin, vyjadřuje tak i pocity mistra Jojonaha, kdy bratr Francis ohlásil jejich nový cíl.

"Otec opat nechce ztrácet drahocenný čas, aby promluvil s kentaurem," pokračoval bratr Francis. "Setkáme se v Palmarisu. Vlastně u byl na cestě tam, kdy mne kontaktoval, a myslím, e u dorazil."

"Jsi si tím jist?" zeptal se mistr Jojonah klidně. "Opravdu to byl otec opat, kdo tě o té změně informoval?"

"Naznačuje, e se mi do mysli mohl dostat někdo jiný?" zavrčel mladý mnich.

"Jenom vím, e jsme byli v sídle démona," vysvětlil mistr a znovu si dal práci, aby jeho tón nebyl obviňující. Jestlie otec opat opravdu přiel za Francisem, pak neměli jinou monost ne ho následovat.

"Byl to otec opat," řekl bratr Francis pevně. "Uklidnilo by tě, kdybych ho kontaktoval znovu? Moná bych mu mohl půjčit své tělo, aby ti to řekl osobně."

"Dost, bratře," řekl mistr Jojonah a mávl rukou na znamení, e se vzdává. "Nepochybuji o tvém úsudku, jenom jsem se chtěl ujistit."

"Jsem si jist."

"To jsi u řekl," odpověděl mistr Jojonah. "A naím cílem je tedy Sv. Kámen. U jsi určil kurs?"

"Ostatní pracují s mapami," odpověděl bratr Francis. "Není to daleko, a a přejedeme Lesní zemi, pojedeme rychle, protoe cesta je dobrá."

"Cesta plná monster," řekl bratr Braumin sue. "Zprávy mluví o mnoha bojích."

"Pojedeme tak rychle a tie, e nás ani nezpozorují," řekl bratr Francis.

Mistr Jojonah jenom přikývl. Jestlie otec opat chce, aby jeli do Palmarisu, tak tam pojedou, a to přes vechny překáky. Podle něj vak ta největí překáka čeká na konci cesty, v osobě samotného otce opata.

Se svou typickou efektivností bratr Francis dokončil plánování kursu a karavana se vydala na cestu. Za několik dní za sebou nechali Lesní zemi, a přestoe na cestě potkali několik monster, ta ani nepostřehla, e kolem nich projeli. Nebo si to uvědomila a příli pozdě, kdy u byli pryč.

"Karavana mnichů," vysvětlil Roger. Mladý mu u se cítil dobře, protoe Pony pouila hematit na vyléčení kousnutí od psů. Skoro jí ani nepoděkoval, jenom zavrčel a po dvou hodinách její práce odeel. Od té doby ho neviděli po čtyři dny. "Znám mnichy a jsem si tím jist!"

Elbryan a Pony si vyměnili zachmuřené pohledy. Oba si pomysleli, e je to kvůli Avelynovi a kamenům.

"Jeli rychle, tak rychle a hladce," pokračoval Roger. "Pochybuji, e Kos-kosio vůbec věděl, e tu jsou - anebo, kdy to zjistil, tak u byli moc daleko na to, aby s tím něco dělal. U musí být napůl cesty do Palmarisu."

Elbryan o tom začal pochybovat, nebo Roger tu karavanu viděl teprve před pár hodinami. Hraničář vak mlčel, protoe věděl, e a u je odhad rychlosti správný nebo ne, Roger věří tomu, co říká.

"koda e jsme to nevěděli dřív," řekl Belster. "Jakou pomoc by nám mohli nabídnout? Přinejmením by vzali nae nejvíc nemocné do větího bezpečí na jihu."

"Nevěděli byste to vůbec, kdybych nebyl ve střehu," odpověděl Roger dotčeně, protoe vzal Belsterovu poznámku jako uráku. "Jak to, e velký Noční pták o nich nic neví? Nebo ta ena, kdy je čarodějnice?"

"U dost, Rogere," řekl Elbryan. "Belster si jenom zoufal nad realitou a nechtěl tě obviňovat. Je to opravdu koda, e jsme propásli takové silné spojence, poněvad jestli jeli tak rychle, jak říká - a nepochybuji o tom," dodal rychle, kdy uviděl Rogerův kyselý výraz, "pak byli silní v magii." Hraničář to myslel váně jen napůl. Přestoe by byl rád, kdyby vzali s sebou nemocné, nebyl si jist, jestli by se ukázali jako spojenci - alespoň pro něj a pro Pony.

"Jeli rychleji, ne byste věřili," odpověděl Roger. "Ani nemůu popsat tu rychlost. Nohy jejich koní byly rozmazané a jeden mu vzadu u vozu se pohyboval tak rychle, a se mi zdálo, e je to napůl člověk a napůl kůň."

To zaujalo vechny z Dundalis, vechny, kdo znali Lesního ducha, bojovali s ním bok po boku a poslouchali uklidňující hudbu jeho dud. Elbryan a Pony se zarazili, ale potom potřásli hlavou. Jak věřili, viděli Strácův konec.

"Jsi si jist, e karavana pořád jela?" zeptal se hraničář.

"Teď jsou u napůl cesty do Palmarisu," odpověděl Roger.

"Pak se o nás tedy nezajímali," pomyslel si Elbryan, ačkoli v duchu si slíbil, e bude opatrný. Jestlie jela karavana na sever a hledala Avelyna s kameny, jestlie sbírala informace skrze magii, on a Pony u mohou být povaováni za psance.

Karavana dorazila do Sv. Kamene bez fanfár, bez přijetí. Opat Dobrinion tam ani nebyl, aby je přivítal. To potěilo opata Markwarta, který je čekal u zadní brány opatství spolu se svými dvěma stráci.

Mistra Jojonaha ani nepřekvapilo, kdy je spatřil. Byli to bratři Youseff a Dandelion, trénovaní, aby nahradili bratra Quintalla - bratra Spravedlnost. Ze vech studentů Sv. Mere-Abelle si Markwart musel vybrat právě tyto dva. Jojonah je neměl vůbec rád. Bratr Youseff byl z Youmaneffu, roditě Avelyna, ale tím vechna podobnost mezi nimi končila. Byl malý a tíhlý, ohnivý bojovník, který měl v aréně vdycky výhodu, protoe se netítil ničeho. Jeho společník bratr Dandelion, jen strávil v kláteře teprve dva roky, byl fyzickým opakem malého mue, byl to velký medvěd s paemi irokými jako stehno. Bratr Dandelion musel být často zadrován, protoe jednou získal výhodu, ale pokračoval v boji a k bodu, kdy oponentovi způsobil zranění. Ve dnech zdravého rozumu by takovýto čin vedl k vyloučení, ale v těchto temných časech se otec opat Markwart takovému zápalu smál. Markwart mnohokrát odmítl Jojonahovy stínosti na bratra Dandeliona a ujioval ho, e se pro takového mue místo najde.

Mistr Jojonah často přemýlel, jak Dandelion nebo Youseff proli vyčerpávajícím procesem přijetí do klátera. Kadý ročník sestával z dvaceti pěti vybraných a z dvou tisíc uchazečů a Jojonah nepochyboval, e mnozí z nich se pro kláter hodili víc, měli lepí charakter, inteligenci a mnohem více zbonosti.

Ale oba tito mnii byli podporováni otcem opatem osobně. "Syn drahého přítele," říkával otec opat Markwart o Dandelionovi, ale Jojonah věděl své. Bratr Dandelion byl vybrán kvůli své síle, to bylo ve. Byl náhradou za Quintalla, za jednoho ze stráců opata.

A co se týkalo Youseffa, opat vysvětlil, e Youmaneff ztratil své zastoupení v kláteře, kdy bratr Avelyn odeel. To se muselo napravit, aby si opatství nad malým městem udrelo kontrolu.

Mistr Jojonah mohl jen potřást hlavou a povzdechnout si. To ve bylo mimo jeho vliv.

Karavana dola na nádvoří, vem mnichům byly ukázány jejich cely, oddělené od cel bratrů Sv. Kamene. Mistr Jojonah měl tichý pokoj v rohu budovy, kde byl separován od ostatních, obzvlátě od bratra Braumina, který bydlel a na druhé straně opatství. Nejblíe Jojonahovi byl Francis - aby na něj dával pozor.

A přesto, jetě tu noc, se dokázal dostat z Francisova dosahu a setkat se s bratrem Brauminem na triforiu, dekorovaném balkoně, asi dvacet stop nad podlahou kaple.

"Myslím, e je v niích kobkách," vysvětlil mistr Jojonah a hladil sochu bratra Allabarneta, kterého zde mnii nazývali bratrem Sadařem. Jojonah cítil lásku, vloenou do tohoto díla, které, jak si následně uvědomil, bylo opravdovým dílem Boha.

"Bezpochyby v řetězech," souhlasil bratr Braumin. "Na ramenech otce opata bude leet velký hřích, jestli s tím udatným kentaurem bude patně zacházet."

Mistr Jojonah ho energickým mávnutím ruky umlčel. Nemohli si dovolit, aby je přistihli, jak takto mluví o otci opatovi.

"Ptal ses?" zeptal se bratr Braumin.

"Otec opat mi moc neříká," odpověděl Jojonah. "Ví, kde je mé srdce, přestoe mé činy proti němu nestojí. Mám se s ním setkat zítra za úsvitu."

"Abyste si promluvili o Stráci?"

Jojonah potřásl hlavou. "O tom pochybuji. Věřím, e budeme mluvit o mém odjezdu, protoe otec opat naznačil, e odjedu před karavanou."

Bratr Braumin zachytil v mistrově hlase obavy a okamitě pomyslel na nebezpečné lokaje otce opata. Chce opat nechat zabít mistra Jojonaha na cestě? Tahle mylenka bratra Braumina urazila, protoe se mu zdála směná. Ale pokusit by se o to mohl, na to nesmí zapomínat. Neřekl to ani nahlas, ale věděl, e si to Jojonah uvědomuje.

"Co si ode mne přeje?" zeptal se bratr Braumin.

Mistr Jojonah se zasmál a zvedl v obraně ruce. "Zůstaň na dobré cestě, příteli. Udr si v srdci pravdu. Zdá se, e toho před námi o mnoho více není. Nesouhlasím s tím, kam se řád ubírá, avak otec opat není sám. Ti, kdo následují současný směr, mají převahu nad námi, kteří věříme, e církev zbloudila."

"Nae řady se rozrůstají," řekl bratr Braumin odhodlaně. Ve světle toho, co nael na vybuchlé Aidě, věřil vemu, co říkal. Ten obraz Avelynovy pae, deroucí se skrz kámen, svázal vechna slova dohromady, vechna vyprávění o Avelynovi a vechny náznaky, e církev sela z pravé cesty. To, e viděl Avelynův hrob, dalo jeho ivotu směr a ten směr ho asi přivede do konfliktu s vedením církve - do boje, na který byl připraven. Odhodlaně se narovnal a s důvěrou dodal: "Protoe my následujeme Boha."

Mistr Jojonah nemohl s prostou logikou toho prohláení nesouhlasit. Nakonec převáí dobro a pravda - musel tomu věřit, protoe to bylo základem jeho víry. Kolik století vak uběhne, ne se církev obrátí správným směrem, a kolik utrpení k tomu bude třeba?

"Uchovej si v srdci pravdu," řekl znovu Brauminovi. "Tie povídej, ne o opatovi či ostatních, ale o Avelynovi, a jen těm, kteří sdílejí jeho přesvědčení."

"Jestlie bude kentaur vězněn, můe to zajít jetě dál," hádal bratr Braumin. "Otec opat nás můe přinutit, abychom se mu postavili otevřeně anebo abychom byli a do smrti zticha."

"Existují různé stupně ticha, bratře," odpověděl mistr Jojonah. "Bě do své komnaty a neboj se o mne. Jsem v míru."

Bratr Braumin se na svého mistra, drahého přítele, dlouho díval, pak se hluboce uklonil, políbil mu ruku, otočil se a odeel.

Mistr Jojonah strávil dalí hodinu na tichém triforiu, díval se na sochy svatých, na novou sochu bratra Allabarneta, který před více ne stoletím sázel jabloně v hraničních oblastech, aby pomohl osadníkům. Kanonizace bratra Allabarneta byla podporována opatem Dobrinionem, který jí chtěl dosáhnout jetě před svou smrtí.

Mistr Jojonah znal vyprávění o laskavém Allabaraetovi a myslel si, e by si to opravdu zaslouil. Ale kdy zauvaoval nad současným stavem církve, vyprávění o dobrotě a laskavosti se pravděpodobně obrátí proti němu.

Obavy mistra Jojonaha o Stráce se ukázaly správnými, poněvad kentaur byl v niích katakombách Sv. Kamene, v temnotě a vlhku, připoután ke zdi. Byl stále otupělý ze závalu a vyčerpaný z běhu na jih, kdy ho mnichové očarovali, aby běel rychleji. Nemohl fyzicky vzdorovat.

A ani psychicky. Opat Markwart ho zastihl, kdy byl nepozorný. Přiel k němu s hematitem u první noci.

Beze slova se ponořil do síly kamene duí, vyprostil svou mysl z okovů těla a napadl kentaurovu mysl.

Strácovy oči se rozířily, kdy to naruení ucítil. Zmítal se v řetězech, ale ty nepovolily. Mentálně se bránil - nebo se alespoň snail, protoe nevěděl, kde začít.

Markwart, ten odporný stařec, byl v jeho mysli a probíral se jeho vzpomínkami.

"Řekni mi o Avelynovi," poručil Markwart nahlas, a přestoe Stráce nechtěl odpovědět, u jenom zmínka o Avelynovi vyvolávala obrazy v jeho mysli, které se týkaly cesty na Aidu, Pony a Elbryana, Belli'mara Juraviela a Tuntun, Tanečníka a vech ostatních, kteří v Dundalis bojovali s monstry.

Pak postupně začal kontrolovat své mylenky, ale to u se otec opat dozvěděl příli mnoho. Avelyn byl mrtvý a kameny byly pryč, ale ti dva, Elbryan a Pony, přeili devastaci Aidy, nebo opustili tunel, kde byl uvězněný kentaur. Markwart se na ně zaměřil a zjistil, e oba pocházejí z malého města v Lesní zemi, z Dundalis. Oba vak ili mnoho let mimo ně.

Pony, Jilseponie Aultová, ila v Palmarisu.

"Bídáku!" zařval kentaur, kdy se prolomilo mentální spojení.

"Mohl jsi mi toho mnoho říct snazí cestou," odpověděl otec opat.

"Tobě?" vytěkl kentaur. "Avelyn o tobě říkal pravdu, pravdu o celé vaí smradlavé církvi!"

"Kde ila ta ena, Jilseponie, v Palmarisu?"

"Říkáte si boí mui, ale ádný dobrý bůh by vae činy neschvaloval," pokračoval Stráce. "Vzal sis něco ode mě a zaplatí za to."

"A co ti tíhlí tvorové?" optal se otec opat Markwart klidně.

"Touel'alfar?" Stráce na něj plivl.

Markwart zvedl dalí kámen, grafit, a výbojem elektřiny srazil kentaura na zeď.

"Jsou snadné způsoby a těké způsoby," řekl klidně. "Vyuiju kterékoliv z nich."

el k oblouku, který vedl do katakomb. "Znovu se mnou bude mluvit," pohrozil mu. Jak Markwart, tak Stráce chápali omezení této výhrůky. Kentaur měl silnou vůli a znovu u se nedá překvapit. Markwart se jen tak lehce do jeho mysli nedostane.

Ale Stráce se bál, e u mu prozradil příli mnoho.

"Ty ani nemůe pochopit důleitost toho veho!" křičel otec opat na opata Dobriniona, kdy stáli v jeho studovně - byl to vak otec opat, kdo seděl za jeho dubovým stolem.

"Palmaris je velké město," řekl opat Dobrinion klidně, pokoueje se ho uklidnit. Markwart mu toho mnoho neřekl, jenom e potřebuje informace o mladé eně, asi okolo dvaceti let, která se jmenuje Pony anebo Jilseponie. "Neznám nikoho, kdo se jmenuje Pony - kromě jednoho stájníka, kterému se tak přezdívá."

"Tak Jilseponie?"

Opat Dobrinion bezmocně pokrčil rameny.

"Přila ze severu," naléhal na něj Markwart, ačkoli toho nechtěl nebezpečnému Dobrinionovi mnoho odhalit. "Sirotek."

To u opatovi něco říkalo. "A můu vědět, jak vypadá?" zeptal se, snae se zakrýt, e někoho takového zná.

Markwart enu popsal, protoe mu Stráce dal dobrý obraz - husté zlaté vlasy, velké oči, plné rty.

"Co je?" zeptal se Markwart, protoe v Dobrinionově obličeji zachytil záblesk poznání.

"Moná e nic," připustil opat. "Existovala jedna dívka, říkali jí Jill - která přila ze severu, osiřelá kvůli goblinímu nájezdu. Ale to bylo před více ne deseti lety."

"A co se s ní stalo?"

"Oddal jsem ji s Connorem Bildeboroughem, synovcem barona Palmarisu," vysvětlil opat Dobrinion. "Ale nedopadlo to a dívka byla pro své odmítnutí enichových práv prohláena za psance. Byla poslána do sluby v armádě," prohlásil Dobrinion a myslel, e tím to snad ukončí. Doufal v to, protoe ho zoufalé, tajemné chování opata Markwarta vůbec netěilo.

Otec opat se odvrátil, třel si rukou bradu a přitom si uvědomil, e se u mnoho dní neholil. ena byla v armádě - to odpovídalo kentaurovým vzpomínkám.

Jednotlivé kousky začaly zapadat do sebe.

Markwart, a ne Dobrinion, zůstal ve studovně, kdy domluvili. Poté přiel bratr Francis. Otec opat mu dal jednoduché rozkazy: dret vechny z dosahu kentaura a jeho udrovat vyčerpaného. Později odpoledne se měli setkat v kobce a pokračovat ve výslechu.

Kdy Francis odeel, veel mistr Jojonah. "Musíme si promluvit o tvém zacházení s kentaurem," řekl, ani by formálně pozdravil svého nadřízeného.

Otec opat si odfrkl. "Kentaur tě nemusí zajímat," řekl velice zle.

"Zdá se, e Stráce je hrdina," odváil se říci mistr Jojonah. "On spolu s Avelynem Desbrisem viděli destrukci démona."

"Není to tak," odsekl otec opat a snail se neznít natvaně. "Avelyn el za daktylem, to je pravda, a Stráce, Elbryan a Pony ho doprovázeli. Ale neli tam kvůli boji, ale kvůli spojenectví."

"Ano, to zničení hory jasně naznačuje," pravil sarkasticky mistr Jojonah.

Markwart znovu zafrkal. "Překročili hranice magie a rozumu," prohlásil. "Vnikli do ametystu, který Avelyn ukradl, a kdy ho zkombinovali s ďábelskou silou démona, tak se sami zničili."

Mistr Jojonah tu le nepřehlédl. Znal Avelyna lépe ne kdokoliv ve Sv. Mere-Abelle a věděl, e ten by nikdy nepřeel na stranu zla. Nevěděl vak, jak by mohl změnit prohláení otce opata.

"Mám pro tebe úkol," řekl Markwart.

"Naznačil jsi, e se vrátím do Sv. Mere-Abelle dřív," řekl Jojonah nechápavě.

Markwart kroutil hlavou jetě předtím, ne mistr dořekl větu. "Odjede před námi," vysvětlil. "Jene ve Sv. Mere-Abelle před námi nebude. Pojede do Ursalu, do Sv. Honce."

Mistr Jojonah byl tak překvapený, e se ani nevzmohl na odpověď.

"Setká se s opatem Je'howithem a promluvíte si o kanonizaci bratra Allabarneta."

Mistr Jojonah měl na tváři nevěřícný výraz. Otec opat byl hlavním oponentem tohoto procesu. Kdyby nebylo jeho protestů, Allabarnet u by byl dávno prohláen za svatého! Proč se to najednou změnilo? Zdálo se, jako by tím chtěl Markwart posílit své pouto s Dobrinionem a přesvědčit ho, aby ho následoval.

"V těchto časech plných zkouek církev potřebuje nového svatého, kterého by dala masám," pokračoval otec opat.

Mistr Jojonah se chtěl zeptat, jak takový proces můe být tak důleitý oproti jiným věcem, jako byla například pokračující válka. Chtěl se zeptat, proč tam nejede mnich niího postavení. Chtěl se zeptat, proč Markwart změnil názor.

Ale otázky by pouze narazily na zeď. Otec opat sledoval pouze své cíle - jedním z nich bylo zdiskreditování Avelyna a nalezení kamenů, které ukradl. Kdy se na něj Jojonah díval, zdálo se, e Markwart padá do hluboké temnoty, e ho kadé slovo, které pronese, vzdaluje od Boha.

"Půjdu a zabalím si," řekl mistr.

"O to u bylo postaráno," poznamenal otec opat, kdy se mu obrátil k odchodu. "Tvá zavazadla čekají u zadní brány."

"Pak tedy půjdu a promluvím s..."

"Půjde přímo k zadní bráně," řekl Markwart klidně. "Vechno u je připraveno, včetně zásob."

"I magické kameny?"

"Můj příteli," řekl otec opat, vstal a obeel stůl, "pocestuje civilizovanými zeměmi. Nebude potřebovat magii."

Mistr Jojonah cítil, e přila nejdůleitějí chvíle jeho ivota. Jít a do Ursalu bez magie, na misi, která se mohla stát sloitou, uváí-li úředničinu s ní spojenou, ho mohlo udret dost daleko od Sv. Mere-Abelle, kde ho bylo potřeba, na rok a více. Jediné, co by mohl udělat, bylo vyzvat Markwarta, aby obhájil svou víru, a poadovat důkaz, e bratr Avelyn el na Aidu, aby spolupracoval s démonem.

Ale měl málo spojenců. Stál by u něj bratr Braumin, moná i mladý Dellman. Ale co opat Dobrinion a jeho sto padesát mnichů?

Ne, Jojonah pochopil, e ho Markwart v této chvíli porazil. Pojede diskutovat o kanonizaci, o věci drahé Sv. Kameni. Dobrinion se nyní Markwartovi nepostaví.

Mistr Jojonah se na starého, vrásčitého mue dlouze zadíval, na svého bývalého mentora, který se stal jeho Nemesis. Ale neměl ádné odpovědi, nic - i kdy se obával, e je to moná jen nedostatek odvahy. Jak se cítil starý, neschopný činů!

el k zadní bráně opatství a pěky, protoe Markwart mu nedal ani koně či vůz, vyrazil přes Palmaris a opustil jej jiní branou.

KAPITOLA TŘINÁCTÁ

Nový nepřítel

Pozdě odpoledne vyhledal Elbryan Orákulum, po více ne týdnu stráveném se skupinou uprchlíků. Průjezd karavany mnichů ho znepokojil, ale stejně tak Roger, jen se ráno vrátil zpět do tábora v čele patnácti bývalých zajatců Kos-kosia Begulneho. Mladý mu se dozvěděl, e zajatci byli přesunuti z Caer Tinelly do Padova, vyuil příleitosti, vklouzl do méně chráněného města a osvobodil je.

I přes chybu vůdce powriů, který je přesunul do méně zabezpečeného města, si Rogera v lese skoro nala zkáza - se zajatci byl jeden pes z Craggothu a ten se vydal po jejich stopě. Zachránil je a příchod Juraviela, a tak mohli odejít do bezpečí.

To byl detail, který Roger snadno opomněl, kdy popisoval události předchozí noci nadenému, vzruenému shromádění uprchlíků.

Hraničář uviděl problém, hlubí a potenciálně ničivý, a tak el za strýcem Matherem, aby si ve ujasnil.

Je to tak, jak jsem se obával, strýci Mathere, začal, kdy se v zrcadle začal třpytit obraz. Rivalita s Rogerem vede k pohromě. Ráno přivedl do tábora patnáct zajatců powriů, které předchozí noci osvobodil. Samozřejmě e jsme se z jejich příchodu radovali, ale kdy jsem s ním poté mluvil, uvědomil jsem si, jak moc riskoval. Riskoval svůj i jejich ivoty. I kdy jsme vichni chtěli osvobodit zajatce, nezdálo se, e by to bylo tak moc potřeba. Podle veho byli prozatím poměrně v bezpečí, a tak jsme mohli vytvořit plán rozsáhlejí akce, která by nezahrnovala jen jejich osvobození, ale i pád Kos-kosia Begulneho a jeho ďábelských přisluhovačů.

Ale chápu, co Rogera přinutilo jít předelé noci do města. Stejně tak to chápe Pony. V jeho chybném smýlení ztratil mezi svými lidmi postavení. Zdá se mu, e tak jako se dívali na něj, se nyní dívají na mě.

Hraničář se odmlčel a přemýlel nad svou schůzkou s Rogerem. Uvaoval nad jeho chvástáním, nad tím, jak se mu nafoukl hrudník, kdy mluvil, způsob, jakým se díval, kdy popisoval své odváné kousky. "Pony," řekl hraničář s povzdechem.

Podíval se zpět na mlný obraz v zrcadle. Pony, zopakoval. Roger se na ni snaí udělat dojem. Nebo moná jen bere její reakce jako ukazatel své síly. Pony je má partnerka, jak vichni vědí, a Roger si asi myslí, e kdy získá její sympatie, budou si ho ostatní povaovat víc ne mě.

Kdy si uvědomil Rogerovu "lásku" k Pony, poznal, jak se můe situace stát nebezpečnou. Roger se svým zjevným talentem mohl být pro jejich skupinu velice cenným přínosem, ale jeho nedospělost jim vem také můe přinést záhubu.

"On a já budeme bojovat," řekl Elbryan tie. "Bojím se, e k tomu dojde."

Potom opustil místo, kde bylo Orákulum, aby shledal, e přila noc a ohně v táboře jasně hoří. Přiblíil se k nim, přitahován hlasitou konverzací.

"Měli bychom na ně zaútočit," řekl Tomas Gingerwart, plný odhodlání. "A tvrdě! Vyhnat je z naí země zpět do jejich temných horských děr!"

Elbryan veel do světla ohňů a viděl, jak vichni přikyvují. Zpozoroval, e Pony, sedící po Tomasově boku, má na tváři napjatý výraz.

Pak vekerá mluva utichla a vechny oči se obrátily k hraničáři, v očekávání jeho úsudku. Elbryan a Tomas se na sebe upřeně podívali, věděli, e budou stát na opačných stranách.

"U nemají zajatce," řekl Tomas. "Je čas udeřit."

Elbryan dlouhou chvíli nic neříkal. Upřímně s ním sympatizoval, vzpomínal na své vlastní pocity, zoufalou touhu po pomstě, kdy byl jeho domov spálen na popel. "Chápu..." začal.

"Pak tedy postav válečníky," zavrčel na něho Tomas, co byla odpověď, která ve skupině zazněla z mnoha úst.

"Ale obávám se, e poněkud podceňujete sílu naich nepřátel," pokračoval hraničář klidně. "Kolik z nás zemře při takovém nájezdu?"

"Stojí to za to," vykřikl jeden mu, "kdy bude Caer Tinella osvobozena!"

"A Padov!" vykřikla ena z tohoto jinějího města.

"A co kdy ne?" zeptal se hraničář. "Co kdy nás odrazí a pobijí?"

"Co bude potom s těmi, kteří nemohou bojovat?" dodala Pony, a tato jednoduchá logika, připomínající větí zodpovědnost, umlčela mnoho výkřiků.

Ale hádka pokračovala a skončila kvůli vyčerpání a neshodě. Elbryan a jeho příznivci prohlásili, e to bylo malé vítězství, protoe nebyla naplánována bitva. Hraničář si uvědomil, jak jsou vichni rozruení kvůli příchodu tří silných spojenců, vítězství v lese, bezpečnému návratu Rogera a jeho následnému osvobození Kos-kosiových zajatců. Teprve nyní, v bezpečí, vycházejícím z těchto úspěchů, se odvaovali přemýlet nad znovuzískáním svých domovů a potrestáním zabijáckých zlodějů, kteří přili do Caer Tinelly a Padova. Stále ale byla naděje, e se věci uklidní a rozum převáí nad emocemi.

Pony stála na straně rozumu, a tak byla překvapena, kdy se spolu s Elbryanem setkali s Juravielem v borovicovém hájku na jih od tábora a hraničář prohlásil, e je čas tvrdě udeřit na nepřítele.

"Právě ses hádal, e to není dobrý nápad," vykřikla.

"Nai nepřátelé jsou zraněni a neorganizovaní," pokračoval Elbryan, "a zuřivý útok by je mohl obrátit na útěk."

"Mohl," opakoval Juraviel zachmuřeně. "Ale mohl by nás stát mnoho válečníků."

"Nae celá existence je risk," odpověděl hraničář.

"Moná bychom měli poslat nejvíce nemocné na jih, do Palmarisu, ne naplánujeme útok na Caer Tinellu a Padov," řekl elf. "Moná bychom mohli v jiních městech získat spojence."

"Máme spojence ve městech na jihu," řekl Elbryan. "Ale ty zajímají jejich vlastní hranice, a to je správné. Ne, jestlie můeme udeřit na Kos-kosia a vyhnat ho z měst..."

"A jak bychom je asi udreli?" přeruil ho elf sarkasticky, protoe jen pomylení na jejich bandu uprchlíků, jak brání města, bylo směné.

Elbryan sklonil hlavu a hluboce si povzdechl. Věděl, e Juraviel zde hraje roli obhájce ivota, aby mu pomohl lépe formulovat mylenky, vést ho dál, a ne mu brát odvahu. Ale mluva Touel'alfar a jejich pragmatický, ne-li afektovaný pohled na svět vdy trochu braly odvahu někomu, kdo se dívá na svět lidskýma očima. Juraviel nechápal míru rozladění Tomase Gingerwarta a ostatních, nechápal, jak nebezpečnou se můe tato nálada brzy stát.

"Jestli vyeneme Kos-kosia Begulneho z těch dvou měst," začal hraničář pomalu, "je moné, e powrie opustí mnoho jejich spojenců a moná se dokonce stáhnou z války. Goblini ani obři nemají powrie rádi - nenávidí je stejně, jako nenávidí lidi -, je to jenom síla vůdce powriů, která je spojuje. A i kdy byli dřív vichni spojenci, neměli se rádi. Obři prý někdy pojídají gobliny. Take zpochybníme vůdce powriů a uvidíme, co se stane."

Nyní byl na řadě Juraviel, aby si povzdechl. "Vdy se dívá na tu největí monou výhodu," řekl tie, a v jeho tónu se ozývala rezignace. "Vdy ene vechny kolem sebe a na pokraj jejich moností."

Dotčený Elbryan se na něj zvědavě podíval. Byl překvapen, e ho elf takto kritizuje.

"Samozřejmě," pokračoval Juraviel a na jeho obličeji se objevil liácký úsměv, "to je přesně to, co tě Touel'alfar naučili!"

"Tedy souhlasí?" zeptal se Elbryan netrpělivě.

"To jsem neřekl."

Elbryan frustrovaně zavrčel. "Jestlie na ně neudeříme, jestlie nevyuijeme naí výhody - která jistě nevydrí dlouho -, potom budeme ve stejně zoufalé situaci, z jaké jsme se právě dostali. Kos-kosio Begulne se znovu vzpamatuje, znovu nás napadne, zaene do lesa, a dříve nebo později se tato bitva obrátí proti nám. Vůdce powriů je bezpochyby rozzuřený porákou v lese a ztrátou zajatců."

"Moná dokonce tuí, e se do oblasti dostal Noční pták," dodala Pony, čím si vyslouila překvapený pohled jak od hraničáře, tak od elfa.

"Vzpomínám si na jméno Kos-kosio, a on si nás pamatuje z Dundalis."

Juraviel přikývl, vzpomněl si toti na léčku připravenou na Nočního ptáka, kdy monstra ničila borové údolí, které hraničář miloval. Léčka vak byla obrácena proti jejím strůjcům.

"Je dokonce moné, e karavana mnichů, o které mluvil Roger, před něčím utíkala," pokračoval Elbryan.

"Mohli bychom vyuít naí momentální výhody k tomu, abychom proklouzli na jih," navrhl Juraviel. Neuel mu poplaený pohled, který si vyměnili Elbryan s Pony.

"Co zas?" zeptal se elf stroze.

"Cokoliv, co přinutilo mnichy, kteří mají silnou magii, utíkat, musí být velmi mocné," řekla Pony, ale vnímavého elfa neoálila.

"Tím spí by bylo lepí následovat jejich příkladu a utéct na jih," tlačil na ně dál elf. Znovu zpozoroval pohled, který si vyměnili. "Na tom průjezdu mnichů je něco víc, e? Znám tě, Noční ptáku."

Elbryan se tomu zasmál. "Pony a já tady nemůeme zůstat," připustil. "A ani bychom se neodváili jít na jih."

"Kameny bratra Avelyna," hádal elf.

"Moná e ti mnii, o kterých mluvil Roger, hledali nás," řekla Pony. "Nebo hledali kameny, které mám nyní já. Kdy přiel za Avelynem bratr Spravedlnost, měl tento kámen," vysvětlila a vytáhla z váčku červený granát, aby ho Juraviel viděl. "Tento kámen pozná pouívání magie a přivedl bratra Spravedlnost přímo k Avelynovi."

"A ty myslí, e pouívání magie nasadilo mnichy na vai stopu," hádal Juraviel.

Pony přikývla. "Je to moné. A je to příli důleité na to, abychom riskovali."

"Posledním činem bratra Avelyna bylo, e nám svěřil svaté kameny," řekl Elbryan. "A my ho nezklameme."

"Take bychom asi měli vyrazit," řekl Juraviel. "Jsou ty kameny důleitějí ne uprchlíci, v jejich čele stojíte?"

Elbryan se podíval na Pony, ale ta neměla ádnou odpověď. "V historickém měřítku to tak můe být."

Vyskočili, kdy z keře uslyeli rozzlobené zavrčení. Juraviel se rychle pohnul, zvedl luk a vrhl se do podrostu, o chvíli později se vynořil a táhl s sebou rozohněného Rogera.

"Ty říká, e kamení je důleitějí ne lidé, před nimi předstíráte, e je vedete!" soptil mladý mu. Kdy mluvil, odtáhl se od Juraviela. Zjevně se v jeho blízkosti necítil moc dobře.

"Nemusí se ho bát," poznamenala Pony. Říkala si, jak je trapné, e se Roger bojí někoho, kdo ho osvobodil z Kos-kosiových spárů. Zpozorovala, e mladíkovo váhání přijmout Juraviela pochází z něčeho víc ne ze strachu. "Belli'mar Juraviel a vichni Touel'alfar jsou spojenci."

"Vak u jsem začal chápat význam toho slova," odsekl jí Roger.

Pony začala odpovídat, ale Elbryan si před ni stoupl. "Jak jsem vysvětloval," řekl vyrovnaně a tvrdě se na mladého mue díval, "tyto kameny jsou stejně důleité..."

"Řekl jsi důleitějí," přeruil ho Roger.

"Nepodceňuj jejich důleitost!" zařval mu Elbryan do obličeje. Hraničář vak zpozoroval Juravielův nesouhlasný výraz a uklidnil se. "Kameny reprezentují víc, ne je síla v nich ukrytá," pokračoval Elbryan kontrolovaným hlasem. "Mohou být důleitějí ne můj ivot, ivot Pony či tvůj a vech lidí naí skupiny."

"To jsou tvé bláznivé výmysly," začal Roger křičet, jene Elbryan ho zarazil zdviením ruky, pohybem tak rychlým a přesvědčivým, e konec Rogerovy věty zanikl ve zmateném mumlání.

"I kdy jsem toto ve řekl a věřím tomu, nemohu nechat nai situaci jen tak být. Musím dostat lidi do bezpečí na jih, nebo se alespoň ujistit, e je cesta volná."

"Samozvaný vůdce," obvinil ho Roger.

"A tak si přeje tvrdě udeřit," hádal Juraviel, ignoruje Rogerovu malichernou změnu tématu. "Jestlie udeříme na obě města - a rozptýlíme nepřítele po lesích -, budete moci odejít na jih, bez toho, aby vás vedl Noční pták."

"Protoe jít na jih by od Nočního ptáka nebylo ani trochu moudré," podotkla Pony váným hlasem. "Ale i tak," řekla a dívala se na svou lásku, "předtím jsi této monosti oponoval."

"Ano," souhlasil Elbryan, "a pořád jsem proti tomu, aby se nai bojovníci vydali do útoku na města."

Pony se začala ptát, o čem to vlastně mluví, ale potom pochopila. Elbryan předtím el do Caer Tinelly zachránit Rogera, nyní tam chtěl jít znovu, jenom se svými mocnými přáteli, a zvrátit poměr sil.

Juraviel, jen to také začínal chápat, přikývl. "Půjdu dnes do Caer Tinelly a získám informace," souhlasil.

"Můu jít já," nabídl se Roger.

"Juraviel se pro tento úkol hodí lépe," odpověděl rychle Elbryan.

"Zapomněl jsi, e já jsem se vrátil z města teprve přede dvěma dny?" protestoval Roger. "e jsem se vrátil se zajatci?"

Tři přátelé ho upřeně pozorovali a vimli si, jak zdůraznil slovo "já".

"Kdyby tam pořád byli zajatci, nemohli byste o útoku ani uvaovat!" dokončil Roger.

Elbryan přikývl. Rogerův čin opravdu umonil útok. Přesto, kdy si vzpomněl na vyprávění osvobozených zajatců, se kterými si promluvil, o jejich zoufalém útěku temným lesem, zůstával přesvědčen, e se Juraviel pro ten úkol hodí lépe. Kdyby je tehdy ten pes vystopoval, nikdo z nich by se nebyl vrátil, a Juraviel mu řekl, e nejméně jeden pes můe být stále naivu. "Půjde Juraviel," řekl hraničář klidně.

Pony zpozorovala výraz mladého mue a uvědomila si, e mu Elbryan právě ukázal jeho místo a zranil jeho pýchu.

"Můe letět ze stromu na strom, kdy jdou po tobě psi?" zeptal se Elbryan, ne Roger mohl začít protestovat.

Roger si skousl ret. Vichni si mysleli, e hraničáře udeří. Ale on si jenom dupl a otočil se k odchodu.

"Zastav se!" zavolala Pony a vechny tím překvapila. Začala Rogera chápat, a protoe ho měla ráda, uvědomila si, e je mladý a příli pyný pro své vlastní dobro.

Roger se otočil a jeho oči planuly zlostí.

Pony vytáhla kámen, schovala jej v dlani a potom přela k Rogerovi. "To, co jsi slyel, je soukromé," vysvětlila.

"Teď mi chce rozkazovat?" zeptal se Roger nevěřícně. "Jsi snad mou královnou? Mám pokleknout?"

"Měl bys být dost moudrý na to, abys i ve svém věku, kdy nemá ádné zkuenosti, rozeznal přítele od nepřítele," těkla na něj Pony. Chtěla pokračovat, chtěla mu ukázat vechny jeho omyly, ale pak si uvědomila, e taková lekce se musí opravdu naučit a nemůe být vysvětlena. "Ale vidím, e to nedokáe, e ses z nějakého důvodu rozhodl, e nejsme tví přátelé. Tak dobře."

Sáhla do dalího váčku a Roger o krok ustoupil. Jene ne dost daleko, protoe Pony se natáhla a namalovala Rogerovi na čelo velké X. Pak zvedla ruku s kamenem a pronesla věty, které zněly jako nějaké starověké zaříkávání.

"Co jsi mi to udělala?" vykřikl Roger a skoro spadl, kdy ustupoval.

"Neudělala jsem ti nic. Pokud nás nezradí," odpověděla Pony klidně.

Rogerův obličej se zmateně zkroutil. "Nic ti nedluím," řekl.

"Ani já tobě," odpověděla Pony přísně. "Jenom jsem vyrovnala ná vztah. Kdy jsi nás sledoval, slyel jsi věci, které se tě netýkají, a tak je tvou povinností je zapomenout."

Roger neměl jak odpovědět. Jenom potřásl hlavou.

"Nebo o tom alespoň nemluvit," pokračovala Pony. "Ale kdy to nedokáe, tak to bude mít nepříjemné následky."

"O čem to vlastně mluví?" zeptal se Roger, a kdy se Pony zle usmála, podíval se na Elbryana. "Co mi udělala?"

Elbryan to opravdu nevěděl, tudí jen upřímně pokrčil rameny.

"Řekni mi to!" zakřičel na Pony.

Kdy se po ní začal natahovat, Elbryan zavřel oči, očekávaje, e Pony poetilého mladíka srazí k zemi. Roger vak v pohybu nepokračoval, jen před ní stál se sevřenými pěstmi.

"Uvalila jsem na tebe kletbu," řekla Pony tie. "Ale je to kletba s moností."

"Co tím myslí?" zeptal se a v jeho rozzlobeném tónu byl cítit náznak strachu.

"Myslím tím, e dokud bude dělat správnou věc a nebude nic říkat, nic se ti nestane," vysvětlila klidně. Najednou se zatvářila temně a výhruně. Přiblíila se k malému Rogerovi, stoupla si na pičky a vztyčila se nad ním. "Zraď nás," varovala ho váným hlasem, který Elbryanovi zjeil chlupy na těle a způsobil, e se Roger začal třást, "a magie ti roztaví mozek a ten ti pak vyteče uima."

Rogerovy oči se rozířily. O magii věděl jen málo, ale její ukázky ho přiměly věřit, e ena je schopná něco takového vykonat. Klopýtl dozadu, skoro spadl, otočil se a odběhl.

"Pony!" huboval ji Elbryan. "Jak jsi mohla udělat něco tak straného?"

"Neudělala jsem nic, ne e jsem mu označila čelo pampelikou," odpověděla. "Udělala jsem jen to, co jsme si dělali jako děti při hrách."

"Take..." Elbryan se zarazil a začal se dusit smíchy, tak byl svou společnicí překvapen.

"Bylo to opravdu nutné?" zeptal se Juraviel sue.

Ponyin výraz byl smrtelně váný, kdy přikývla. "Zradil by nás ostatním," vysvětlila. "A já nechci, aby velo ve známost, e my dva jsme pro církev Abellikánů psanci."

"A je to tajemství tak strané?" zeptal se Elbryan. "Začal jsem těmto lidem věřit u před dlouhou dobou."

"Jako Tolu Yuganickovi?" odsekla Pony. Naráela na mue, který je zradil jetě před jejich cestou na Aidu.

Na to Elbryan neměl odpověď. Pony, je zpozorovala, e její cynismus ho ranil, pokračovala. "Já také věřím Belsterovi a Tomasovi a vem ostatním," připustila. "Ale Roger by to vyprávěl, aby se povýil, a to by na nás vrhlo patné světlo. Kdoví co by se mohlo vyprávět, a se lidé dostanou do bezpečí v Palmarisu?"

Elbryan, jen Rogera také začínal chápat, s tím nemohl nesouhlasit.

"Udělala jsi dobře," rozhodl Juraviel. "Doba je příli kritická na to, abychom mohli takto riskovat. Mladý Roger má potíe s rozeznáním správného směru, ale myslím, e jsi mu jej naznačila."

Elbryan si odfrkl. "A já si celý ivot myslel, e morálka je spojená se svědomím."

"To ano," odpověděla Pony.

"Ideálně," dodal vzápětí Juraviel. "Nepodceňuj vak sílu strachu. Tvá vlastní církev pouívala výhrůku posmrtného ivota v pekle, aby udrela kongregaci v poslunosti, a to po tisíc let."

"Ne moje církev," odpověděl Elbryan. "Ne církev, kterou zastupoval Avelyn."

"Ne, ta církev, je pronásledovala uprchlého mnicha, aby umlčela jeho radikální ideály a získala kameny, o tom nepochybuj," odpověděl Juraviel bez zaváhání.

Elbryan se podíval na Pony, je přikyvovala kadému elfovu slovu. Pak se pousmál, protoe u neměl co namítnout. "Církev, která pronásleduje mě a Pony," poznamenal.

"Projídějící mnii mířili na jih - a podle Rogera rychle," pravila Pony. "Pouila jsem granát a v oblasti jsem nenala ádnou magii, take předpokládám, e Rogerův odhad jejich rychlosti byl správný."

"Doufám, e pokračovali přímo do Palmarisu," dodal Elbryan.

"Tak či onak, ná čas je omezen. Musíme jej vyuít."

"Caer Tinella a Padov," řekl Juraviel.

Elbryan se zatvářil smrtelně váně, dokonce zachmuřeně, kdy přikývl. "Setkáme se zde za soumraku a zaútočíme za úsvitu."

"Jak si přeje, příteli," souhlasil elf. "Jdu tedy prozkoumat města. Připrav útok a troku se usmiř s Rogerem. Pro tyto lidi udělal velké věci a jetě toho mnoho udělá, kdy ho nezabije jeho pýcha."

"Postaráme se o něj," odpověděla Pony.

"Namaluj mu jasné znamení," řekl Juraviel se smíchem, luskl prsty a byl pryč. Vypařil se v podrostu tak rychle, e Pony zamrkala a protřela si oči, protoe přemýlela, jestli ji neálí zrak. Elbryana, který byl na elfy zvyklý, to nijak nepřekvapilo.

"Je to on," trval na svém Kos-kosio Begulne. "Znám jeho způsoby. Ten bastard!"

Maiyer Dek nad těmi slovy hodně dlouho přemýlel, tak jako vdy, kdy se jednalo o něco důleitého. Obrovský fomorián byl mezi svými impozantní jak fyzicky, tak mentálně. Přestoe nebyl tak chytrý jako powrie ani tak moudrý jako Gothra, který dříve vládl goblinům, znal své nedostatky a dával si načas. Ve zkoumal pomalu a pečlivě.

Jeho mlčení Kos-kosiovi patnou náladu nijak nezlepilo. Powrie přecházel po velké stodole, jednou rukou se rýpal v nose a druhou se plácal do boku.

"Moná jsou jetě jiní lidi jako Noční pták," řekl obr.

Kos-kosio nad tím ohrnul nos. "Kdyby to byla pravda, tak u by nás vykopali zpátky na Aidu!"

"Tak jeden," odpověděl obr.

"To doufám ne," odvětil powrie. "A myslím, e ne. Musí to být on. Cítím toho bastarda. Je to Noční pták, o tom nepochybuj. Take dá mi svoje zajatce?"

Maiyer Dek se opět dlouze zamyslel. Měl s sebou tři dalí obry, kteří se s ním právě vrátili z jihu, kde bojovali proti Královým muům, západně od Palmarisu. Mnoho obrů v bitvě zemřelo, jene lidí také, a jeho kohorta jich mnoho zajala. Vůdce obrů je nazýval "cestující jídlo". A opravdu, čtyřicet muů u snědli, ne se obři dostali do Caer Tinelly. Nyní chtěl powrie zbylých třicet jako návnadu pro Nočního ptáka, a pravdou bylo, e Maiyer Dek neměl lidské maso moc rád. Pořád si vak vzpomínal na zkázu v borovém údolí, na poslední pokus, kdy se snaili nalákat Nočního ptáka do pasti. Opravdu ho chce Kos-kosio přilákat?

"Musí mi je dát," řekl Kos-kosio náhle. "Musíme to s ním vyřídit teď, ne nás opustí polovina armády. Goblini u chtějí jít domů a mí vlastní válečníci touí po Návětrných ostrovech."

"Tak pojďme," odpověděl obr, který nikdy nechtěl jít na jih do Honckého království. Ne se daktyl probudil, Maiyer Dek si uíval bezstarostný ivot v horách na sever od Barbacanu, s kmenem asi osmdesáti obrů - mezi nimi bylo dvacet obryň - a mnoha gobliny k lovení, tudí lepím jídlem.

"Jetě ne," odsekl powrie ostře. "Ne, dokud ten zatracený Noční pták nezaplatí."

"Stejně jsi neměl Ulga Tik'nama nikdy rád," řekl obr bez své obvyklé pauzy.

"To je jedno!" vytěkl Kos-kosio. "Byl to vůdce, a dobrý vůdce! Noční pták ho zabil a já chci zabít jeho."

"A pak půjdeme?"

"Pak půjdeme," souhlasil powrie. "A a budeme za hranicí země lidí, u před tebou nebudu ochraňovat gobliny." To bylo ve, co Maiyer Dek potřeboval slyet.

Kdy se Juraviel vrátil z obhlídky měst, Elbryan a Pony se hádali s lidmi o odloení útoku - co byl těký úkol, s přihlédnutím k úspěné bitvě v lese a útěku zajatců s Rogerem. Vichni u byli netrpěliví, chtěli, aby to skončilo, aby u seděli v pohodlné hospodě, vyprávěli a přeháněli. Pokud projít Caer Tinellou a Padovem znamenalo dostat se do bezpečí Palmarisu, pak byli připraveni bojovat.

Pony byla pořád s nimi a plánovala útok na města, kdy se Elbryan vrátil k hájku.

Jakmile uviděl Juraviela na větvi, věděl, e něco je patně.

"Mají posily," hádal hraničář.

"Ano," přikývl elf. "Na okraji města stojí tři hlídkové věe, na severu, jihozápadě a jihovýchodě, a okolo celého města vztyčili barikádu ze sudů, strených zdí, veho, co nali. Zdá se dost pevná. Je vysoká jako mu, ale není moc tlustá."

"Ale stačí na to, aby zpomalila útok," řekl hraničář.

"Ano, trochu jej zpomalí," připustil Juraviel, přestoe ho to nějak neohromilo. "Ale kdy dorazili noví spojenci, nemusí se starat o opevnění."

"Dalí skupina powriů?" zeptal se Elbryan.

"Ne, obři," odpověděl Juraviel. "Včetně toho největího a nejoklivějího, kterého jsem kdy viděl. Říkají mu Maiyer Dek, a dokonce i Kos-kosio má před ním respekt. Má zvlátní brnění, moná troku magické, jako kdyby mělo vnitřní oheň."

Elbryan přikývl. Bojoval u s obry, kteří byli podobně oblečení, a jméno Maiyer Dek si dobře pamatoval z Lesní země. Brnění, ukované démonem daktylem pro jeho elitní vojáky, v sobě neslo magii země.

"Nemůeme dovolit, aby ti lidé li na Caer Tinellu," pokračoval elf. "Můeme město obejít v noci nebo můeme zaútočit na Padov, který není tak zajitěný. Ale poslat tyhle nezkuené lidi proti obrům by bylo hloupé. I nae vlastní plány na útok jsou riskantní."

Elbryan na tu jednoduchou logiku neměl co říct. Bojoval s obry dost často na to, aby chápal, e ve můe skončit katastrofou. "Kdy budeme utíkat okolo měst, určitě nás budou honit," řekl. "Nikdy se nedostaneme do Palmarisu před nimi."

"Půjdeme tedy irím obloukem?" zeptal se elf, měl vak podezření, e nebude lehké hraničáře přesvědčit.

"Můeme lidi poslat oklikou," souhlasil hraničář váhavě.

"Ale ty chce stejně jít do měst a bojovat," hádal Juraviel.

"Jestli ten obr, Maiyer Dek, je tak silný a uznávaný, jak naznačuje, moná bych si s ním měl promluvit," vysvětlil hraničář.

"Promluvit?" zopakoval Juraviel pochybovačně.

"Zbraněmi," objasnil Elbryan. "Co myslí, jaká by to byla rána, kdyby byli Maiyer Dek a Kos-kosio zavraděni?"

"Velká," připustil elf. "Nevím, co drí obry, powrie a gobliny pohromadě víc ne silné vedení těchto dvou. Ale přesto uvauj moudře, můj příteli. Nebude lehké se k nim dostat, a i kdybys nael cestu, jak s nimi bojovat bez jejich nohsledů za zády, můou tě přemoct. Obra svou otázku. Co budou uprchlíci dělat bez Nočního ptáka?"

"A donedávna se jim bez Nočního ptáka vedlo docela dobře," připomněl hraničář. "A budou mít Juraviela."

"Ale to není jeho starost!"

"Ale přiel na pomoc a byla to jeho vlastní volba," odpověděl Elbryan s křivým úsměvem.

"Zvolil si následovat svého oblíbence a áka, Nočního ptáka, aby se ujistil, e ten nebude jednat jako blázen," opravil ho Juraviel s irokým úsměvem. Elbryan z toho úsměvu věděl, e elf je na jeho straně. "Investoval jsem příli mnoho let do tvého výcviku - a nosí elfí meč a luk vyrobený mým otcem -, ne abych ti dovolil nechat se zabít."

"Někteří to nazývají bláznovstvím, jiní zase odvahou," řekl hraničář.

"Nebo je to jedno a toté," dodal Juraviel.

Elbryan poplácal přítele po rameni a oba se jetě smáli, kdy se k nim v hájku připojila Pony.

"Zprávy z měst jsou tedy dobré?" hádala.

"Ne," řekli oba zároveň.

Byla překvapená, protoe jí to nelo dohromady s jejich náladou.

"Právě jsme diskutovali o bláznovství Elbryanových záměrů," vysvětlil Juraviel. "Chce jít do středu tábora nepřátel, zabít oba vůdce, přestoe jeden je powrie, nejtvrdí a nejtvrdohlavějí tvor, jaký kdy il, a druhý je ohromný, silný obr."

"A vám to připadá zábavné?" zeptala se Pony Elbryana.

"Samozřejmě."

Přikývla a upřímně přemýlela o tom, zda na ně nepůsobí stres.

"Nepůjdu tam rovnou," upřesnil hraničář a podíval se na elfa. "Samozřejmě e tam proklouznu jako stín, jako nevítaná smrt."

"A bude hned mrtvý jako palek dřeva," dokončil Juraviel, a oba se znovu rozemáli.

Pony, je pochopila, kolik se za tím skrývá pravdy, to nepobavilo. "Dost hloupostí," řekla rázně. "Má sto bojovníků, kteří se chvějí netrpělivostí, přemýlejí, zda dnes v noci zemřou, a čekají na tvůj rozkaz."

"A můj rozkaz - na něm trvám - zní, e nikam nejdou," řekl Elbryan váně.

"Nejsem si jistá, jestli poslechnou," řekla Pony, "protoe zatímco jsi byl pryč, vánivě se diskutovalo."

"Nemůeme zaútočit," vysvětlil hraničář, "protoe powriové mají posilu obrů, včetně jednoho s magickým brněním od démona daktyla."

Pony si zhluboka povzdechla a doufala, e lidé poslechnou. Pamatovala si to brnění z cesty na Barbacan a věděla, e kdokoliv z uprchlíků, který by se proti obrovi postavil, by rychle zemřel. Podívala se na Elbryana a spatřila v jeho obličeji nebezpečný výraz.

"Potřebujeme jim jenom vysvětlit, e musíme jetě den nebo dva počkat, dokud se nedozvíme, jaká je nová síla nepřítele," řekl.

"Ale ty tam chce stejně jít, a to jetě dnes," řekla Pony.

"Chci najít způsob, jak zničit Kos-kosia a obra," připustil Elbryan. "Byla by to pro nepřítele obrovská rána, která by mohla způsobit, e zbývající monstra utečou a my budeme moci dostat lidi do Palmarisu."

"Pak si pojďme projít plán, jak ten úkol zvládnout," řekla Pony klidně, přela před Juraviela a sehnula se. Sebrala větvičku, podala ji elfovi a odhrnula jehličí na zemi. "Na začátek mapu," pokynula.

Juraviel se podíval na Elbryana. Oba byli překvapení, e Pony, obvykle konzervativnějí ne hraničář, tak lehce souhlasila. A Juraviel přemýlel, jestli tento obrat změní Elbryanovo smýlení. Copak stále chce zapojit svou lásku do tak nebezpečné mise?

Hraničář na nevyřčenou otázku zachmuřeně přikývl. On a Pony toho spolu zaili tolik, e ani neuvaoval o tom, e by ji z této nebezpečné mise vyloučil. Chtěl vynechat Juraviela - elfovy malé zbraně v boji proti obrovi nic neznamenaly -, ale plánoval, e Pony bude vedle něj.

Denní světlo se rychle vytrácelo, a tak Pony vytáhla diamant a vyvolala kouli světla. Za chvilku Juraviel nakreslil mapku Caer Tinelly.

"Nejsem si jist, kde bude Kos-kosio Begulne," řekl. "Ale jsou tam jen tři stavby dost vysoké na to, aby v nich mohl přebývat obr." Ukázal je na mapě jednu po druhé. "Stodoly," ujasnil. "Tahle pravděpodobně patří vůdci obrů." Ukázal na mapě na velkou budovu ve středu města.

"Nemají ádnou organizovanou obranu, tedy pokud mohu říct," pokračoval elf. "Mají jen barikády a několik hlídek powriů."

"Powriové jsou obvykle připravení," řekla Pony. "Jejich obrana bude nejspí dobrá."

"Ale tato skupina neměla v poslední době problémy," odpověděl Juraviel.

"Kromě bitvy v lese," řekl Elbryan.

"A krádee zajatců," dodala Pony.

"Ale neproběhly ádné útoky na město," vysvětlil elf. "A já pochybuji, e nějaký očekávají, kdy tam jsou obři."

"Ale díky Rogerovi, který ukázal, e se do města dostane kdykoliv, můe být kruh okolo vůdců pevný," hádala Pony.

"A tam přesně chci jít," dodal Elbryan.

"Není to lehký úkol," řekl Juraviel.

"To není nikdy," odpověděl hraničář.

"A ty tam stejně chce jít," poznamenal elf.

Elbryan pohlédl na Pony. "Dnes v noci," řekl. "Vyhledám Belstera s Tomasem a řeknu jim o naich plánech a co mají dělat, co bude záleet na tom, jestli Pony a já uspějeme."

"A jaká bude má role?" zeptal se elf.

"Ty bude slouit jako moje spojení s Belsterem. Bude brzy vědět výsledek bitvy, a čím dřív bude Belster informován, tím lépe bude moci reagovat."

Juraviel se na Elbryana dlouho upřeně díval. Díval se na mue, který si od Touel'alfar vyslouil jméno Noční pták. Cítil, e pochybovačná Tuntun je v této chvíli s ním a připoutí, e její první odhad Elbryana, krve Mathera, jak ho hanlivě nazývala, byl patný. U dříve poznala, e je to jinak. Dokonce za tohoto mladého mue poloila ivot - a to elfové nebyli nějak zvlá obětaví, co se lidí týkalo! A kdyby tady nyní opravdu byla a viděla klidné odhodlání a upřímný smysl pro povinnost, s jakými Elbryan přistupoval k této neuvěřitelně nebezpečné bitvě, mohla by ho nazvat krví Mathera jetě jednou, ale tentokrát láskyplně.

"Tvá role v bitvě bude jen s kameny," řekl Elbryan Pony, kdy pomalu li ke Caer Tinelle. Belster a Tomas souhlasili, e počkají s bitvou do doby, ne získají více informací, ale nevěděli, e hraničář bude bojovat sám.

Skepticky se něho podívala. "Cvičila jsem," odpověděla.

"A dobře."

"Ale stejně mi v boji s mečem nevěří?"

Vrtěl hlavou dřív, ne dokončila větu. "Nachází se mezi bojovými styly," vysvětlil. "Tvá hlava ti říká dalí pohyb, ale tvé tělo bojuje v jiném stylu. Bodne, nebo sekne? Ne se stačí rozhodnout, najde si tě nepřítelova zbraň."

Kousla se do rtu a snaila se najít nějakou logickou odpověď. Cvičila teď mečový tanec dost dobře, jenome to bylo v pomalejím pohybu, ne je pohyb v boji. Na konci kadého cvičení, kdy Elbryan zrychlil, nestačila mu, její mylenky a navyklé pohyby svalů si odporovaly, přesně tak, jak řekl.

"U brzy," slíbil jí. "Ale do té doby bude lépe bojovat jenom s kameny." Nehádala se.

Narazili na Juraviela na kopci, ze kterého byla vidět Caer Tinella. Stáli na severovýchodě a měli dobrý výhled. Vypadalo to přesně tak, jak to Juraviel popsal - okolo hlavních budov byly barikády, ale vichni tři pozorovali velký oheň v jihovýchodním rohu města.

"Půjdu zjistit, o co jde," nabídl se elf.

Elbryan přikývl a pohlédl na Pony. "Najdi je s kamenem duí," vyzval ji, a k Juravielovi dodal: "Jestli jsou Kos-kosio a Maiyer Dek ve stodole, tak tam s Pony půjdeme. Bude pozorovat ná postup městem, pak se vrátí sem pro Tanečníka, protoe ho tady nechám. A potom bude třeba, abys čekal a pozoroval."

"Ty počkej," opravil ho Juraviel, a jeho tón naznačil, e se nenechá odbýt. "Ten oheň je neobvyklý. Bude lepí, kdy zjistím, co to znamená, ne půjdete do města."

"Moná e proti nim budeme mít jenom jednu anci," řekla Pony Elbryanovi a přikývla elfovi. "Přesvědčme se, e je správná doba."

"Ale rychle," řekl jim netrpělivý Elbryan.

Ne mohl Juraviel odpovědět, tichá noc byla přeruena výkřikem z města.

"Dalí do ohně!" přilo hromové zařvání obra. "Dívá se, Noční ptáku? Vidí, jak ti mui kvůli tobě umírají?"

Vichni tři se zaměřili na plameny. Uviděli tři stíny, dva powrie a jednoho mue, a s hrůzou sledovali, jak zajatce házejí do plamenů.

Jeho řev rozerval noční ticho.

Elbryan vztekle zavrčel, natáhl se, stáhl Pony z koně a plynulým pohybem vytáhl luk.

"Ne, hraničáři!" zvolal Juraviel. "To je přesně to, co chtějí!"

"To je to, co si myslí, e chtějí," odporoval hraničář. "Veď mne svými ípy přímo ke zdi!" Zabořil Tanečníkovi paty do slabin a velký hřebec se rozběhl z kopce k městu. Juraviel ho začal následovat, napůl letěl, a Pony změnila kameny.

Noční pták opustil úkryt stromů v plném cvalu a přejel přes malou louku před barikádou. V ruce měl Jestřábí křídlo. Jeho první íp zasáhl nic netuícího goblina do hlavy a sloil ho. Druhý zasáhl dalího do hrudníku, právě kdy zvedal kopí.

Ale moment překvapení byl ji pryč a nyní se zeď hemila gobliny a powrii. V té chvíli se hraničář, příli rozzlobený, ne aby uvaoval o něčem jiném, schoval za krk Tanečníka a pobídl ho.

Málem upadli, kdy vedle nich vylehl blesk, který rozbil barikádu a usmrtil několik nepřátel.

Hraničář se rychle vzpamatoval. Obrovský hřebec přeskočil přes est stop vysokou bariéru a na druhé straně se opět rozběhl. Vypadalo to, e je před nimi stále víc nepřátel. Přes uličku vjeli na náměstí, ale znovu se otočili, protoe se hemilo powrii, a jeli pryč dalí uličkou.

Kdy se dostali k jedné nízké střee, přehodil si hraničář Jestřábí křídlo přes rameno, tasil Bouři a stoupl si v sedle. Přes tyrkys Tanečníkovi řekl, aby stále běel a přiblíil se k budově na pravé straně.

Jeden goblin se právě sbíral ze země, kdy kolem něj projíděli. Hraničář mu jedním máchnutím meče skoro oddělil hlavu od těla. Rychle čepel vytáhl a znovu bodl, tentokrát dalího goblina pod bradu.

Znovu se posadil, zasunul si Bouři mezi stehno a sedlo, připravil si luk a střílel za jízdy. Do cesty mu vskočil powrie a dalí byl nalevo na střee. Noční pták se zaměřil na vyí cíl a vstřelil mu íp do hrudi. Tanečník se postaral o toho na zemi - udupal ho. Sice přitom klopýtl, ale dokázal běh vyrovnat.

Noční pták lukem zablokoval otěp, co mu zachránilo ivot, ale stejně ho krábl do ramene. Otěp se zachytil za látku koile, Noční pták jej vytáhl a chtěl odhodit.

Místo toho si jej vak dal pod pai jako kopí a jel k otevřeným dveřím, ze kterých se proti němu vyřítil powrie. Ten zvedl tít, ale ne dost rychle. Otěp minul vrchní okraj títu, zasáhl křičícího trpaslíka do pusy, prorazil mu na druhé straně hlavu a zabodl se do rámu dveří.

Noční pták pustil zbraň a neměl ani čas podívat se, co udělal.

Powrie sebou zakubal a zemřel.

Noční pták objel jeden roh, pak dalí a mířil k severovýchodnímu okraji města. Ale pak narazil na problém, protoe před ním stála dvojice obrů. Nemohl doufat, e by je sloil jediný íp nebo e by je Tanečník přejel.

Kdy se Juraviel dostal k barikádě, byli nepřátelé pryč, poněvad ti, kteří přeili hraničářův útok a Ponyin blesk, utíkali do města a stíhali Tanečníka. Juraviel přeletěl bariéru a usadil se na jedné střee. Naproti stál goblin, poskakoval a křičel rozkazy na své kamarády na zemi.

Juraviel se k němu připlíil na pět kroků s lukem v ruce. Klekl si na koleno, aby získal lepí úhel, a jeho íp se zabořil goblinovi do hlavy. Tvor se zřítil ze střechy a dopadl na záda.

Elf se rychle otočil, protoe za sebou uslyel pohyb. Měl připraven dalí íp. Zadrel jej vak, protoe na střechu nelezl powrie ani goblin, ale tíhlý mu.

"Co tady dělá?" zaeptal elf, kdy se k němu Roger připlíil.

"Na to stejné bych se tě mohl ptát já," odpověděl mladík. Jeho zrak se zaměřil na zajatce. "Je jich asi třicet," řekl a vydal se na severovýchodní okraj střechy.

Juraviel ho nechal jít. Z čím více směrů udeří na monstra, tím více zmatku způsobí, a právě zmatek můe být jedinou věcí, díky ní se odtud bláznivý Noční pták dostane ivý!

Elf potichu přeletěl na dalí střechu, přesouvaje se na sever, dál do města. Vystřelil mnoho ípů a zasáhl dva powrie a obra - nikoho vak nezabil, jenom je těce zranil. Přitáhl tak na sebe pozornost. Monstra se k budově blíila ze vech stran.

Juraviel vyletěl do tmy a přistál na dalím domě. Potom přeběhl ke vzdálenému okraji budovy, střelil nic netuícího goblina a přeletěl na dalí dům, blí k velké centrální stodole.

Za sebou nechával ječící, skučící monstra, která si u nemyslela, e Noční pták přiel do města sám.

Tanečník kopyty rozstřikoval bláto, kdy se hraničář snail obry objet z boku. Nejblií z nich zvedl mohutný kyj, ale hraničář byl rychlejí, Bouře mu vklouzla zpět do ruky a on sekl obra přesně pod loktem.

Obr zařval bolestí a nemohl dokončit útok, a tak ho Noční pták objel. Zdálo se, e cesta je volná.

Vynořil se před ním vak dalí obr. Cesta se zuovala, take nebylo kam uhnout. Hraničář pustil Bouři do klína, vzal Jestřábí křídlo, nasadil íp a zamířil.

Má jen jeden výstřel.

Musí to být dokonalé.

Vypustil íp asi patnácti stop od obra a zasáhl ho do oka. Netvor se chytil za obličej a řval.

"Bě!" pobídl Noční pták koně. Vzal Bouři a pevně objal hřebce stehny. Tanečník, jen poslechl jeho příkaz a chápal jejich zoufalou situaci, nezpomalil a narazil do obra v plném cvalu.

Hraničář ve stejné chvíli sekl obra do krku. Obr se sloil a Tanečník klopýtl, ale i tentokrát udrel rovnováhu. Noční pták ho otočil, a v tu chvíli přili dalí dva.

"Zadr tohohle, aby u nebojoval," pobídl hraničář Tanečníka, hodil meč na zem, zvedl luk a skulil se z hřbetu koně. Nasadil íp a vystřelil, kdy se převalil na nohy. íp se zabodl hluboko do ramene jednoho obra, ale ten si toho ani neviml.

Hraničář si náhle v mysli vyvolal obraz zajatců na druhém konci města, muů, kteří jsou vhazováni zaiva do ohně, a to v něm vyvolalo vztek, který mu dodával sílu. Natáhl se pro Bouři. Magické ostří, které slyelo jeho tiché volání, mu vletělo do ruky a zazářilo vnitřní silou. Noční pták, soustředěný tak, e ani nezaznamenal světlo svého meče, jej popadl a zaútočil.

Jeho útok obry překvapil. Sklouzl do pokleku, čím se vyhnul máchnutí kyje, a sekl obra mečem do kolena. Jak tvor instinktivně zvedl nohu, aby se za bolavé místo chytil, hraničář vyrazil dopředu a proklouzl pod obrem z dosahu druhého obra, který se u dral dopředu a chystal se udeřit.

Noční pták se otočil a znovu zaútočil. Dvakrát bodl obra do zadku. Netvor se obrátil a divoce se rozmáchl, svíraje kyj v jedné ruce, zatímco druhou si snail dret rameno, koleno a hýdě zároveň.

Kyj se k hraničáři ani nepřiblíil. Noční pták si dřepl, nechal nad sebou kyj přeletět, poté vyskočil, zaútočil a zasáhl obra do zápěstí.

Obr zařval a zbraň mu vyletěla z ruky.

Tímto útokem se vak Noční pták dostal do patné pozice vzhledem k druhému obrovi a nemohl se zcela vyhnout jeho vihnutí. Kyj ho zasáhl do ramene a tvrdě ho odhodil. Hraničář ve vzduchu udělal dvě salta, po hlavě dopadl na zem a jetě se překulil, snae se vstřebat sílu nárazu.

Z kotoulu se zvedl a studoval nepřítele. Byl to ten nejodpornějí obr, jakého kdy viděl - jeden ret měl odtrený, na čele měl vytetovaného vedví rozervaného goblina. Chybělo mu také jedno ucho a v druhém měl zlatou náunici. Obr se zle zaklebil a podíval se na svého zraněného společníka. Přikývl, kdy zpozoroval, e stále můe bojovat, a pomalu vyrazil vpřed.

I pro elfy vycvičeného, poučeného hraničáře byli dva obři příli.

Ale alespoň zbyli jen dva, uvědomil si, kdy se podíval na Tanečníka. Obr na zemi se snail vstát, ale kůň mu neustále přebíhal přes hlavu.

Obr, na jedno oko slepý, se zoufale oháněl a pak se znovu zkusil zvednout, kdy se Tanečník otočil.

Kůň se vak pouze stavěl do dobré pozice ke kopu a obr ani napůl nestál, kdy ho Tanečník oběma zadníma nohama zasáhl do obličeje a sloil ho na zem.

Pak mu znovu přeběhl přes hlavu.

To u Noční pták neviděl, nebo byl příli zaměstnán náhlým přívalem ran od nejbliího obra. Musel utíkat, protoe pod údery přes rameno se nedalo sklonit. Země se otřásala s kadým dopadem kyje.

Druhý obr sebral svůj kyj, ale zdálo se, e nespěchá, aby se připojil ke svému společníkovi.

Noční pták vak uslyel ze vech stran pronásledovatele a věděl, e mu začíná docházet čas.

Pony se rovně činila. Poté co její blesk rozmetal bariéru a uvolnil cestu pro Elbryana, pak Juraviela - a pak, přestoe to netuila, i pro Rogera -, běela dolů po svahu, směrem na sever. Snaila se sledovat hraničářův pohyb městem. Následovala volání monster a zvonění stříbřitu Bouře. Byla si téměř jistá, e její láska také postupuje na sever města.

Přebíhala stále od jednoho úkrytu k druhému. Dívala se na město a snaila se získat nějaké informace. Uviděla dvě hlavy obrů. Jeden pojednou padl a ona věděla, e na ně narazil Noční pták. Kdy se objevila hlava třetího obra, tyčící se nad střechami domů, uvědomila si, e její láska má váné problémy.

Sáhla do váčku s kameny a hledala některý, který by mohl pomoci. Nemohla pouít rubín, poněvad neměla čas, aby se dostala k Elbryanovi. Mohla by pouít grafit, aby vystřelila blesk z některé ze střech, ale to by mohlo jejímu milému také ublíit, obzvlátě pokud by nebyla blízko u bitvy.

"Malachit," rozhodla se a vytáhla zelený okrouhlý kámen. Zvedne jednoho obra vysoko do vzduchu a sníí tak jejich přesilu.

Kdy vak vytáhla kámen, uviděla jiný a rozmyslela si to. Byl to magnetit.

Zvedla ruku, zaměřila se skrze kámen a hledala kovový cíl, na který by jej mohla vrhnout.

Zdálo se vak, e tam není nic. Obři neměli ádné brnění a mávali dřevenými kyji.

Pony zavrčela a podívala se hlouběji. Stále vak nic nenacházela. U se chtěla vrátit k malachitu, ale pak zaznamenala, jak je kámen taen něčím, co se nacházelo na obrově hlavě, přímo u ucha.

Noční pták skočil dopředu a vyhnul se tak dalímu úderu. Sekl mečem, ale obr se u otáčel a dostal se tak z jeho dosahu.

Tenhle je opravdu dobrý, uvědomil si hraničář. Nervózně se podíval na stranu a zjistil, e druhý obr se dívá.

Následovalo dalí kolo útoků a krytí, a znovu nikdo nevyhrál. Noční pták si sice připsal jeden zásah, ale obr jen zahoukal - víc pobavením ne bolestí - a jeho společník se tím zdál být potěený. Byl připraven připojit se k nim.

"No tak pojď!" zařval oklivec, ale jeho slova náhle odumřela a něco mu kublo hlavou do strany. Hlava se mu narovnala, ale jeho oči u hraničáře neviděly, protoe je zahalila temnota. Padl tváří na zem.

Chyběla mu náunice. Ne, nechyběla, byla jen zatlačena dovnitř do jeho lebky a mozku!

Hraničář neváhal a s vítězoslavným řevem se otočil k poslednímu obrovi. Ten vzal nohy na ramena a přitom srazil jednoho powrie, který vyběhl zpoza nároí.

Hraničář tu záhadu hned pochopil. V duchu poděkoval Pony, pak rozsekl oklivému obrovi lebku a vytáhl magnetit.

"Tanečníku!" zavolal a běel sebrat svůj luk.

Velký kůň zařehtal, otočil se, jetě se zdrel, aby omráčeného obra naposled nakopl do obličeje, a přiklusal k hraničáři. Ten na něj vyskočil, zasunul si Bouři pod stehno a připravil si Jestřábí křídlo.

Zastřelil powrie, kterého povalil obr a který se tvrdohlavě snail vstát, pak ho přejel, rychle se obrátil do dalí uličky a honička znovu začala.

Roger, na rozdíl od hraničáře, dělal ve pro to, aby zůstal nezpozorován. Přeskakoval ze střechy na střechu, kdy byly domy blízko u sebe, nebo lezl dolů a nahoru. Dvakrát se ocitl na stejné střee jako nepřítel, ale vdycky zachoval klid a přeel ji, ani by si ho někdo viml, protoe nepřátelé byli zaujati hraničářem.

Roger postupoval přes město k ohni, a se octl na střee zhruba dvacet stop od zbědovaných zajatců, kterých bylo asi třicet. Seděli na zemi, zoufalí, a za kotníky k sobě byli připoutaní řetězy. Okolo nich bylo mnoho monster. Ale jeho pozornost zaujali obzvlátě urostlý obr a nervózní Kos-kosio Begulne. Zdálo se, e také vechna monstra k nim vzhlíejí.

"Jsme ztraceni!" kvílel powrie. "Přiel Noční pták, to je konec!"

Obr zavrtěl velkou hlavou a klidně powrie vyzval, aby se utiil. "Nebyl jsi to snad ty, kdo ho sem chtěl přivést?"

"Ty nic neví!" ohradil se powrie. "Nebyl jsi tam, v údolí, kdy nás zabíjel!"

"Ké by to byl dodělal," opáčil obr sue. To Rogera zarazilo. Obr se zdravým rozumem? Ta mylenka ho postraila, protoe obři obvykle inteligencí neoplývali.

S pokrčením ramen se mladý mu spustil na stranu budovy, do stínů vytvořených ohněm, přelezl k zajatcům a vklouzl mezi dva velmi překvapené mue. Ale ani nemukli a Roger se dal do práce na jejich řetězech.

"Říkám, e jsme ztraceni!" lkal powrie. "Oba dva!"

"Má napůl pravdu," řekl obr tie. Náhle zvedl Kos-kosia do vzduchu a hodil ho do ohně. Trpaslík s kvílením vyběhl z plamenů, ale ji mu přeskočily na aty a vlasy a kvařily maso. Ani magické brnění, které vzal mrtvému Ulg Tik'narnovi, ho nemohlo zachránit před stralivou smrtí.

Vechna monstra byla najednou v pohybu. Někteří řvali a poadovali smrt zajatců a jiní - vichni powriové - chtěli pomstít svého vůdce.

A vprostřed toho veho Roger klidně pracoval, otevíral zámky a říkal lidem, a jsou v klidu, dokud nebudou osvobozeni vichni.

"Poslouchejte mě!" zařval Maiyer Dek, a nikdo v okruhu sta yardů ho nemohl neslyet. "Je to jenom člověk, jen jeden malý člověk. Dám sto zlatých a deset zajatců tomu, kdo mi přinese hlavu Nočního ptáka!"

To monstra rozruilo. Mnoho jich odběhlo do bitvy.

Na vteřinku se Roger bavil mylenkou na to, e monstra chytí a zabijí Elbryana. Se zamručením si vynadal, e na něco taktového myslí, a tie poděkoval hraničáři, e na sebe poutá pozornost, take on zde můe pracovat. A zatímco otevíral dalí zámek, modlil se za jeho útěk.

"Jsem s tebou, Noční ptáku," přiel vítaný hlas ze střechy nad hraničářem, kdy projíděl kolem jedné budovy s monstry za zády. Uslyel bzučení elfího luku a pak mávání křídel. O chvíli později přistál Juraviel za ním na Tanečníkovi, v ruce luk.

"Střílej ty vpředu, já se postarám o ty vzadu," řekl elf a vypustil přitom dalí íp. Zasáhl cíl, jím byl obličej obra, ale obr jen zaryčel a vztekle se ohnal. "Ale bojím se, e mi dojdou ípy, kdy se budu snait zabít by jen jednoho obra!" dodal Juraviel.

Moc na tom nezáleelo, poněvad monstra vzadu nemohla nikdy rychlého Tanečníka, jemu od nozder la pára, dohonit. Díky telepatickému spojení přes tyrkys, nepotřeboval hraničář ruce k tomu, aby ho vedl. Monstra, je se objevila vpředu, nebo ta, která byla v dobrém úhlu, se blíe seznámila s hraničářovým úasným lukem či Tanečníkovými kopyty. A tak společníci běeli na západní stranu města, směrem k barikádě.

Tanečník a hraničář současně usoudili, e je třeba zastavit.

"Nemůeme se k nim dostat," řekl Juraviel, díval se přes hraničáře na oheň a desítky monster, která se motala okolo.

Noční pták zavrčel a kopl koně do slabin.

"Ne!" vykřikl Juraviel. "Tvůj nájezd je úasný a odváný, jene pokračovat je bláznovství! A jakou budou mít ti mui naději, kdy se bude vědět, e pro ně přijel Noční pták? Přes zeď s námi! Je jen jedna monost!"

Noční pták studoval scénu před sebou a slyel, jak se zezadu a od východu blíí monstra. Nemohl nesouhlasit, a tak vzal otěe a otočil Tanečníka na západ, k barikádě, do noci.

V té tmě, pouze několik stop od zdi, Pony rozpačitě stála a snaila se nějak improvizovat. Nevěděla, kde přesně hraničář je. Byla si skoro jistá, e je na okraji města, ale neměla čas pouít křemen nebo hematit, aby se o tom přesvědčila. A tak nemohla riskovat dalí blesk nebo jiný magický útok.

Ale co tohle?

Drela v ruce diamant, zdroj světla a tepla. Chápala, e v magii kamene je jemná rovnováha, světlo a temnota tady nepředstavovaly dva absolutní extrémy, byly spíe různými stupni toho druhého. A tak diamant mohl jasně zářit nebo jenom jemně svítit. Ale co by se stalo, kdyby zvrátila rovnováhu na druhou stranu?

"Pravá doba na pokusy," zaeptala si sarkasticky, ale jak dokončila tuto mylenku, padla do magie kamene a představila si talíř na pičce jehly. Kdyby zvedla blií okraj talíře nahoru, dostala by světlo.

Místo toho jej obrátila dolů.

Velký oheň ztrácel jas. Vypadalo to, e vechny pochodně skomírají na pouhá maličká světélka. Nejdřív si Noční pták myslel, e to způsobil vítr, ale ádný necítil. Nedávalo to smysl, ale co jiného by mohlo uhasit takový oheň?

Poté u byla jenom tma a Tanečník, běící k západní barikádě, zaváhal, protoe ji neviděl a nemohl tedy skočit.

"Jilseponie a její kameny," hádal Juraviel, přestoe se obával něčeho jiného. Bál se, e se blíí démon daktyl. Jednou se s ním setkal - brzy poté, co opustil hraničářovu výpravu, aby vzal uprchlíky do Andur'Blough Inniness -, a při té příleitosti byl daktyl obklopen mrakem tmy. Ale nebyl stejný. Daktylova temnota byla spíe vlnou zoufalství v srdci ne nedostatkem světla.

"Jsou oslepeni," odpověděl Noční pták, kdy zpozoroval zoufalý pohyb monster. U ho nevidí, u nevidí ani zem pod svýma nohama.

"A já taky," řekl rychle Juraviel, co hraničáře zarazilo. Myslel, e Pony oslepila nepřítele, ale proč byl tedy zasaen Juraviel a on stále viděl?

"Kočičí oko," usoudil, kdy si uvědomil, e má na hlavě čelenku. To musela být správná odpověď. A u to bylo jakkoliv, hraničář nehodlal ponechat tuto příleitost nevyuitou. Řekl Tanečníkovi, aby se obrátil k ohni a zajatcům, a pak ho přes tyrkys vedl, tak jako u mnohokrát. Kůň viděl jeho očima.

"Pevně se dr," řekl elfovi, jen ochotně uposlechl, protoe stejně nemohl pouívat luk.

Jeli ulicí. Noční pták se vyhýbal goblinům a powriům a také dvěma obrům, kteří po hmatu klopýtali podél jedné z budov. Vyjeli ze začarované oblasti tmy přímo před ohněm. Větina monster byla za nimi, ale gigantický Maiyer Dek ne. Ten stál u ohně a v ruce třímal obrovský meč.

Noční pták se stačil podívat za obra a uviděl mezi zajatci Rogera, jak pracuje na zámcích.

"Na tohle jsem čekal příli dlouho," řekl obr tie.

"Stejně tak já," odpověděl hraničář ponuře.

"A já!" přiel výkřik zpoza hraničáře, Juraviel se vyklonil do strany a vystřelil íp do obrova obličeje.

Obr se kryl, ale úplně zbytečně, jeliko elfův íp, přestoe letěl přímo na něho, se v poslední chvíli odklonil.

"Nemoné," vyhrkl elf.

Noční pták tie zavrčel. Tohle u viděl. Kdy bojoval s Ulg Tik'narnen v lese, také ho nemohl zasáhnout.

Maiyer Dek měl tedy podobné brnění. I kdyby byl nahý a beze zbraní, byl by výzvou.

"Tak pojď, človíčku!" zahřměl obr a zvrátil hlavu v řehotu.

Veselí ho vak náhle přelo, kdy jeho společníci začali vykřikovat, jeliko Roger a zajatci pojednou vyskočili a začali utíkat. Někteří se vrhli na nepřátele a vzali jim zbraně, jiní lezli přes bariéru.

"Co je to za trik?" zařval obr a rozhlíel se. "Zapomeňte na ně!" houkl a ukázal na hraničáře. "Zapomeňte na ně na vechny! Tenhleten je důleitý! To je Noční pták! Chci jeho hlavu!"

Noční pták pobídl Tanečníka do běhu - ne k Maiyeru Dekovi, protoe si pomyslel, e není moudré s ním nyní bojovat, ale v kruhu. Přejíděl přes monstra, sekaje mečem, a Juravielův luk se dal rovně do práce. Situace si vyadovala zmatek, a dva jezdci na hřebci se toho úkolu zhostili dokonale.

Noční pták zamrkal, kdy uviděl, jak byl jeden mu sraen kladivem powriů a druhý rozmačkán kyjem obra. Ale mnoho jich utíkalo, mnoho jich bylo na zdi a někteří u skoro v lese. Na vrku údolí zpozoroval Noční pták Rogera. Mu se usmál, zasalutoval, a u byl pryč.

Kouzlo tmy pominulo. Noční pták navedl Tanečníka do znovu osvětlené oblasti, rozháněje nejblií monstra. Pak koně prudce obrátil na východ, zpět do centra města, snae se odvrátit pozornost od utíkajících zajatců.

A tak jezdili dokola. Vdy byli o krok před pronásledovateli - mezi nimi byl i Maiyer Dek. Juraviel začal zpívat kádlivou píseň a kadý ver doplňoval zvuk jeho luku.

Po několika minutách, kdy Tanečník zprudka oddechoval, se kruh okolo nich stáhl a hraničář se moudře rozhodl, e hra je u konce. Namířili si to k nejblií barikádě, přeskočili ji a byli pryč. Hraničář chtěl jet na jihovýchod a pak se obrátit zpět do tábora uprchlíků. Musel Rogerovi a Pony věřit, e se postarají o zajatce.

Jeho plán se vak změnil, kdy uviděl, jak Maiyer Dek překračuje jiní zeď a běí do lesů.

Moná opravdu dojde k boji s obrem.

"Musíme je udret v nejistotě," řekl Juraviel, zvedl se z Tanečníkova hřbetu a přeletěl na nejblií větev.

"Ty je zmate," odpověděl Noční pták. "Já mám naléhavou práci na jihu."

"Obra?" zeptal se nevěřícně Juraviel. "Má na sobě kouzlo!"

"Jene já u jsem takovou magii viděl," odpověděl Noční pták. "A vím, jak ji porazit. On se mnou chce bojovat a já mu vyhovím!"

Juraviel se s ním u nehádal.

Pronásledování nebylo organizované, nepřátelé pobíhali vemi směry. Mnozí z nich to brzy vzdali. Nebyli si jisti, koho mají honit, a nechtěli se postavit hraničáři samotní.

Tvrdohlavý Maiyer Dek se ale neobrátil. Pokračoval a volal hraničáře, aby se mu postavil tváří v tvář.

Noční pták el za jeho hlasem, a kdy ho nael, byl velice rád, e kolem nejsou ádná jiná monstra a e vůdce obrů je sám. Hraničář chvíli váhal, jestli by neměl nejdřív vyhledat Pony. "Sluneční kámen," zamumlal si. Vzpomněl si, jak Avelyn zruil magickou obranu Ulga Tik'narna, a také si vzpomněl, e takový kámen nemají, nebo se ztratil při destrukci Aidy.

Podíval se na svůj meč, na kámen v jílci, který byl směsí mnoha kamenů, mezi nimi byl i sluneční kámen.

Obr se prodral přes keře a borovice a vyel na volné prostranství.

"Pracuj pro mě, Bouře," zaeptal hraničář a objel oblast. Vyjel zpod stromů na opačném konci pole, kdy byl obr právě vprostřed.

Maiyer Dek se zastavil, překvapen, e se mu hraničář staví tak otevřeně.

"el jsi sem za mnou," vysvětlil hraničář klidně. "Tak jsi mě nael. A u to máme za sebou."

"Ty to bude mít za sebou," odsekl obr a díval se podezřívavě kolem.

"Jsem sám," ujistil ho hraničář. "Tedy pokud vím. Snail ses mě sledovat, ale já jsem sledoval tebe." Dal Tanečníkovi telepatické instrukce a poprosil ho, aby byl připravený, kdyby sluneční kámen zklamal. Pak sklouzl ze sedla, Bouři v ruce, a el k obrovi.

Maiyer Dek se usmíval. Měl podezření, e ve městě bude mít problémy - přece jen hodil vůdce powriů do ohně -, ale a vejde zpět s hlavou Nočního ptáka, vichni ho budou poslouchat. A myslel si, e nemůe prohrát. Měl na sobě brnění, dar od démona daktyla. ádná zbraň se ho nemohla dotknout.

A tak bylo jeho překvapení obrovské, kdy se Noční pták rozběhl, skočil a rychle zaútočil, přičem ho zasáhl přímo do břicha. Bouře protrhla látku a skoro polovina čepele se zabořila do obrových útrob.

Noční pták ostří ihned vytáhl a sekl Maiyera Deka přímo přes koleno. Pak se vrhl do kotoulu mezi jeho nohy a obrův meč jen nekodně zasvitěl za ním.

Vyskočil za obrem, jen se snail otočit, a opět ho zasáhl, tentokrát do stehna. Pak od něj poodběhl, otočil se a stál mu opět tváří v tvář.

Obr byl zmatený a zmítal se bolestí. Jednou rukou si drel břicho, z něho mu vylézaly vnitřnosti.

"Věřil jsi, e tvoje brnění tě ochrání před mým útokem," řekl hraničář. "A tak se dar od Bestesbulzibara obrátil proti tobě, Maiyere Deku, protoe má magie, magie Boha, je silnějí!"

Obr v odpověď zařval a zaútočil.

Noční pták skočil přímo dopředu, s mečem zdvieným nahoru, jako by se chtěl bránit. Nemohl vak doufat, e silný úder zarazí, a tak v poslední chvíli odskočil stranou, a kdy obr promáchl, hraničář vyrazil před a znovu ho bodl do břicha.

Maiyer Dek ránu částečně zablokoval jílcem a v tém rozmáchlém pohybu jím zasáhl Nočního ptáka do ji pochroumaného ramene, čím ho povalil.

Hraničář se zvedl v perfektní rovnováze, jenome rameno ho bolelo a Maiyer Dek, jen zpozoroval malou výhodu, ho ihned následoval. Ji vak mečem jen divoce nemával a byl ve střehu.

Líně vihl mečem, aby otestoval hraničářovo krytí. Bouře obrovský meč zarazila, pak znovu, a ho úplně odklonila.

"Zachází s tím párátkem dobře," poznamenal obr.

"Jistě, pokud není zrovna zabořené v tvém pupku," odpověděl hraničář.

Jak předpokládal, obr zuřivě zaútočil a sekl zbraní přesně ve správné výce, aby srazil hraničáři hlavu.

Noční pták vak u dávno nestál. Poklekl, vyhnul se útoku, potom vstal, sekl mečem nalevo, napravo a zase nalevo, pak dvakrát bodl přímo a napotřetí zasáhl obra znovu břicha.

Zoufale se vrhl na zem, poněvad obr změnil směr svého posledního útoku a tentokrát sekl tak nízko, e hraničář musel padnout na břicho.

Maiyer Dek rychle přiskočil, zvedl masivní botu a chtěl ho rozlápnout.

Hraničáři se podařilo odkulit, pak znovu, a při třetím obrově pokusu se vymrtil, zapřel si Bouři oběma rukama o prsa a zarazil mu ji a po jílec do chodidla.

Meč projel masem a mezi kostmi. Maiyer Dek se snail odtáhnout, ale hraničář ho donutil upadnout.

Zem se otřásla, kdy obr spadl na záda. Pak obr ucítil, jak na něj hraničář skáče a běí mu po trupu. Snail se natáhnout ruku, ale Bouře mu usekla jeden prst a zmrzačila ostatní.

Noční pták mu skočil na mohutný hrudník, pak dopředu, přistál mu přímo za ramenem a sekl ho do krku. Pak znovu skočil a přeběhl po obrovi zpátky, přičem se jen tak tak vyhnul jeho velkému meči.

Noční pták byl o dvacet stop dál, kdy se obr vykrábal na nohy. Hraničář zpozoroval krev proudící z jeho krku a věděl, e je rozhodnuto.

"Za to zaplatí, ty malá kryso!" vyplivl Maiyer Dek. "Roztrhnu tě jako..." Zarazil se a dal si zmrzačenou ruku na krk, pak si ji zvedl před oči a nevěřícně zíral na krev. Podíval se zpět na hraničáře, viděl, jak nasedá na Tanečníka a meč má zasunutý v jílci.

"Jsi mrtvý, Maiyere Deku," prohlásil Noční pták. "Jediná věc, která by tě mohla zachránit, je magie Boha, a on nemá slitování s těmi, kteří se dopustili ohavných zločinů."

Noční pták otočil koně a odjel.

Maiyer Dek se pohnul k jeho pronásledování, ale zastavil se, znovu zvedl ruku a potom, kdy zjistil, e mu z krku stříká krev, pevně se chytil za ránu, snae se krvácení zadret, a běel do Caer Tinelly.

Brzy vak ucítil, jak se mu tělem íří mráz. Ne se dostal z pole, ucítil dotek smrti a před očima se mu stáhla temnota.

KAPITOLA ČTRNÁCTÁ

Dobro a zlo

"Ale omluvte mě, velebný pane," zajíkala se ena. "Já jenom nevím, co od staré, ubohé Pettibwy chcete."

Otec opat Markwart na ni podezřívavě pohlédl, protoe věděl, e není tak hloupá, jak předstírá. Nicméně její chování se dalo pochopit, nebo byla evidentně vyděená. On, její manel Graevis a jejich syn Grady byli vyvlečeni z jejich malého hostince zvaného U Cesty, v chudí části Palmarisu.

Otec opat si v duchu poznamenal, e musí promluvit s bratry Youseffem a Dandelionem o jejich metodách. Pouitím hrubé síly namísto jemného nátlaku přiměli tyto tři k ostraitosti, a nyní bude získání informací podstatně obtínějí. Vlastně se obával, e kdyby nebyl přijel na místo zadrení, jeho dva přehnaně drsní lokajové je mohli váně zranit, moná dokonce zabít Gradyho.

"Buďte klidná, paní Chilichunková," pronesl s faleným úsměvem. "Hledáme jednoho člověka a myslíme si, e se můe zdrovat ve společnosti vaí dcery."

"Kočky?" zeptala se náhle a Markwart věděl, e udeřil na správnou strunu, přestoe neměl ponětí, kdo ta Kočka můe být.

"Vaí dcery," zopakoval. "Té, kterou jste adoptovali, kdy v Lesní zemi osiřela."

"Kočka," řekla Pettibwa upřímně. "Zatoulaná kočka, tak jsme jí říkali."

"To jméno neznám," připustil otec opat.

"Tedy Jilly," objasnila ena. "To je její opravdové jméno, nebo tedy alespoň jeho část. Jak bych ji znovu chtěla vidět!"

Jilly. Markwart se nad tím jménem zamyslel. Jilly. Jilseponie. Pony. Ano, rozhodl se. To dává smysl.

"Kdy nám pomůete," řekl mile, "moná ji znovu uvidíte. Máme důvod věřit, e je naivu a v pořádku."

"A u Králových muů," dodala ena.

Markwart dobře skryl své rozladění. Pokud Pettibwa a její rodina nevědí víc ne staré zprávy, moc mu nepomohou.

"Ale jak jsem u řekla jednomu vaemu mnichovi, nevím, kam ji poslali," pokračovala Pettibwa.

"Naemu mnichovi?" zopakoval otec opat. Copak u ji vyslýchal bratr Spravedlnost? říkal si a doufal v to, nebo by to znamenalo, e Quintall objevil spojení mezi Avelynem a Chilichunkovými. "Mnichovi ze Sv. Kamene?"

"Ne, skoro vechny ze Sv. Kamene znám. Mou Jilly oddával opat Dobrinion," řekla Pettibwa pyně. "Ne, tenhleten měl na sobě tmavě hnědou róbu, jako je ta vae, a jeho přízvuk zněl jako z východu. Říkal, e je ze Sv. Mere-Abelle."

Otec opat Markwart usilovně přemýlel, jak by mohl mue označit, jak ho popsat, ale Pettibwa pokračovala ve vyprávění.

"Byl velký a tlustý!" pravila. "Musíte je v kláteře dobře krmit, přestoe vy sám byste potřeboval trochu přibrat, jestli vám tedy nevadí, e to říkám!"

Na okamik byl otec opat Markwart zmatený, protoe na bratru Spravedlnost nebyla ani unce tuku. Pak ale pochopil a stěí dokázal své nadení udret na uzdě. "Bratr Avelyn?" zeptal se bez dechu. "Přiel za vámi bratr Avelyn ze Sv. Mere-Abelle?"

"Avelyn," zopakovala Pettibwa. "Ano, pane, to zní správně. Byl to bratr Avelyn, kdo se ptal po mé Jilly."

"A ona byla s vámi?"

"Ale ne, v té době u byla dlouho v armádě," vysvětlila Pettibwa. "Ale on ji nehledal. Ptal se, odkud přila a jak začala ít se mnou a s Graevisem. Byl to příjemný člověk!"

"A řekla jste mu to?"

"Ale ovem," řekla Pettibwa. "Přece si nemohu rozhněvat církev."

"Tu mylenku si drte blízko u srdce," pronesl otec opat sue. Uvědomil si, e to do sebe začíná zapadat. Avelyn potkal tu enu u Pireth Tulme po invazi powriů a cestoval s ní přes Palmaris na sever, kde se setkali s kentaurem. ena přeila explozi Aidy, a stejně tak ten tajemný mu, Noční pták, kterého Stráce nechtěně popsal. Nyní měli tyto dva kameny.

Najít je nebude snadné, ale moná najde nějaký způsob, jak je přivést k sobě...

"Mohla bych vám udělat hustý vývar," nabídla Pettibwa, kdy se otec opat znovu zapojil do konverzace. Jistě, ta skoro na nic jiné nemyslí, pomyslel si při pohledu na její kypré tvary.

"To bych moc rád," odpověděl, "ale ne teď."

"No dobře. Ale přijďte k nám dnes večer, nebo kdykoliv jindy, a já vás dobře nakrmím."

"Obávám se, e se dnes u do hostince nevrátíte," prohlásil Markwart, vstávaje z křesla za stolem opata Dobriniona, a pokynul bratru Dandelionovi, který postával v koutě velké místnosti. "Ani v dohledné době."

"Ale..."

"Říkala jste, e si nechcete rozhněvat církev," přeruil ji Markwart. "Tak se toho drte, paní Pettibwo Chilichunková. A nae práce je mnohem důleitějí ne prospívání vaí ubohé hospody."

"Ubohé?" zopakovala Pettibwa a začínala být dopálená.

"Bratr Dandelion vás doprovodí..."

"To si nemyslím!" vytěkla. "Nejsem nepřítel církve, otče opate, ale mám svou rodinu a svůj vlastní ivot!"

Otec opat se ani nenamáhal odpovědět, byl jí opravdu znuděný a znechucený, jeliko se od ní nedozvěděl nic nového. Znovu pokynul bratru Dandelionovi, ten přistoupil k Pettibwě a chytil ji pod paí.

"Nech mě být!" okřikla ho a vykubla se mu.

Dandelion se podíval na Markwarta, který přikývl. Pak ji znovu chytil, tentokrát silněji. Snaila se vyvléknout, ale mladý mu ji drel elezným stiskem.

"Pochopte, paní Chilichunková," vysvětlil otec opat smrtelně váným hlasem a přesunul se přímo k ní, "e půjdete s bratrem Dandelionem, a u bude muset pouít jakýchkoliv prostředků."

"A to si říkáte boí mu?" odvětila, ale její vztek byl pryč, protoe jej nahradil strach. Snaila se vysvobodit, ale bratr Dandelion ji chytil jetě pevněji a udeřil ji do čela. Pak jí vyvrátil ruku dozadu.

Přes enu se přehnala vlna bolesti, je jí sebrala sílu z nohou. Bratr ji zahákl svou volnou pai pod rameno a lehce ji podepíral.

Markwart el zpátky ke stolu a její bolesti si vůbec nevímal.

Kdy dvojice odela, dovnitř veel opat Dobrinion, který rozhodně nevypadal potěeně.

"Tak takto se chováte k mé kongregaci?" zeptal se Markwarta.

"Takhle se církev chová k těm, kdo nespolupracují," odpověděl otec opat chladně.

"Nespolupracují?" zopakoval Dobrinion pochybovačně. "Nebo nemohou spolupracovat? Chilichunkovi jsou poctiví a sluní. Kdyby vám mohli ve vaem hledání pomoci..."

"V mém hledání?" zařval otec opat v odpověď, vyskočil na nohy a třískl do stolu. "Ty věří, e je to jen mé hledání? Copak nechápe dopad toho veho?"

Opat Dobrinion mávl rukou, snae se ho uklidnit, ale pouze tím umocnil jeho vztek.

"Zjistili jsme, e bratr Avelyn byl kacíř!" zavrčel Markwart. "Ano, nali jsme ho, mrtvého, jak si zaslouil, na Aidě. Moná se jeho spojenec démon daktyl obrátil proti němu, nebo jen přecenil své síly. Pýcha byla jednou z jeho mnoha slabostí!"

Opat Dobrinion ani nemohl odpovědět. Byl tou informací ohromen, a stejně tak čirým vztekem, který srel z Markwartových slov.

"A ta ena," pokračoval Markwart, ukazuje na dveře, kterými před chvílí vyli bratr Dandelion s Pettibwou, "a její zatracená rodina mohou mít odpovědi na otázku, kde se nacházejí kameny. Nae kameny! Dány Bohem opatství Sv. Mere-Abelle a ukradeny zlodějem a vrahem Avelynem Desbrisem! Jestlie ty kameny padnou do rukou nepřátel církve, pak budeme bojovat v mnohem větí válce, o tom nepochybuj!"

Dobrinion měl podezření, e otec opat přehání. U mluvil o kamenech s mistrem Jojonahem a ten se o ně nestrachoval tak moc jako Markwart. Ale Dobrinion byl starý mu, jeho čas na světě se krátil, a chápal důleitost reputace a odkazu.

To byl také důvod, proč chtěl vidět kanonizaci bratra Allabarneta, dokud stojí v čele Sv. Kamene, to byl důvod, proč byl schopen akceptovat Markwartovu potřebu najít kameny.

To vechno by také řekl, kdyby dostal anci, jenome otec opat mlel o doktríně církve, o mistru Sihertonovi, zabitém Avelynem, a o Chilichunkových, kteří mohou být jedinou moností, jak sem přilákat zrádnou enu i s kameny.

"Nepodceňuj mou touhu," dokončil Markwart a poněkud sníil hlas k výhrunému tónu. "Jestli mi bude jakkoliv překáet, tisíckrát ti to oplatím."

Dobrinionův obličej se nevěřícně zkroutil. Nebyl zvyklý na to, aby mu někdo z řádu vyhrooval.

"A jak ví, mistr Jojonah je u na cestě do Sv. Honce, aby urychlil kanonizaci bratra Allabarneta," řekl Markwart klidněji. "Mohu ho ihned povolat zpět a úplně tak přeruit proces."

Dobrinion narovnal ramena. Podle jeho odhadu otec opat právě překročil únosnou hranici. "Jste vůdcem církve Abellikánů," prohlásil Dobrinion, "a máte velkou moc. Ale můj kanonizační proces je významnějí, je to záleitost vech opatů, ne jen otce opata ze Sv. Mere-Abelle."

Markwart se zasmál. "Ale co já vechno mohu vyprávět o bratru Allabarnetovi," řekl se zlým úsměvem. "Dlouho zapomenuté historky vyhrabané z katakomb. Deník o jeho cestě východními zeměmi, cestě vyplněné hýřením a enami, přemírou pití a v jednom případě i krádeí!"

"To není moné!" zvolal opat Dobrinion.

"Je docela dobře moné," odvětil Markwart ponuře bez zaváhání, "vyrobit je tak, aby vypadaly autenticky."

"Le neprojde testem času," pravil Dobrinion. "O svaté Gwendolyn kolovaly podobné řeči, avak kanonizaci to neovlivnilo."

"Jen byla pozdrena o dvě stě let," připomněl mu Markwart nelaskavě. "Ne, li moná neobstojí v testu času, jene stejně tak neobstojí tvé staré kosti."

Dobrinion se shrbil, připadal si, jako by ho ztloukli.

"Chci shromádit své informace," řekl Markwart vyrovnaně. "A to jakýmkoliv způsobem. Od této chvíle jsou Chilichunkovi zadreni za podezření ze zrady církve a Boha. A moná si také promluvím s Connorem Bildeboroughem, jestli náhodou není součástí této konspirace."

Dobrinion začal odpovídat, ale rozhodl se mlčet. Connor byl oblíbeným synovcem - se kterým se zacházelo jako se synem - barona Palmarisu, mue s nemalým vlivem. Otec opat Markwart to vak také můe zjistit sám. Ten starý ničema moná najde mocného nepřítele.

"Jak si přejete, otče opate," bylo ve, co opat Sv. Kamene odpověděl, krátce se uklonil, otočil se na podpatku a vyel z komnaty.

Otec opat Markwart si opovrlivě odfrkl, kdy se za Dobrinionem zavřely dveře, maje za to, e mu ukázal, kde je jeho místo.

Dainsey Aucombová nebyla zrovna nejchytřejí, to mladý mu věděl, ale byla alespoň pozorná. A kromě toho, Connor často vyuíval její hloupost ve svůj prospěch. Té noci přiel k Cestě, kam chodil často, přestoe jeho vztah s Pettibwou byl od anulování manelství s Jill napjatý. Ale Grady Chilichunk byl více ne potěen, e můe nazývat tohoto mue z honorace přítelem, a dokonce ani Graevis ho nemohl vinit z rozpadu manelství. Jill Connorovi odmítla jeho manelská práva.

A tak Connor hostinec stále navtěvoval, přestoe mu jeho postavení byl více ne vítán v nejexkluzivnějích hospodách v Palmarisu. Ale tam se cítil jenom jako dalí mu z aristokracie. Mezi obyčejnými lidmi U Cesty se cítil důleitý.

Překvapilo ho, kdy nael hospodu zavřenou, stejně jako dalí zákazníky. Jediným světlem vycházejícím z domu bylo světlo z hostinského pokoje v druhém poschodí, z kuchyně a malého pokoje, kde dříve pobývala Jill a nyní Dainsey.

Connor na ni tie zavolal a pak zaklepal. "Pojď a odpověz mi, Dainsey," prosil ji.

ádná odpověď.

"Dainsey," řekl Connor hlasitěji. "Na ulici je mnoho nedočkavých lidí. To nemůeme ignorovat, e?"

"Dainsey tady není," ozval se enský hlas.

Connor byl dost překvapen, kdy v tom hlase uslyel stopy strachu. Co se to tady děje?

"Dainsey, to jsem já, Connor... Pan Bildeborough, synovec barona. Vím, e jsi za dveřmi a slyí kadé moje slovo, a já chci s tebou mluvit!"

Nepřila ádná odpověď, slyel jen neznatelné eptání.

Začínal být rozruenějí a také se začal bát. Něco straného se zde muselo stát! "Dainsey!"

"Běte pryč, pane Bildeboroughu, prosím vás!" poádala ena. "Neudělala jsem nic patného a nevím, co spáchali za zločiny pan a paní, e tak rozzlobili církev. Nemám ádné hříchy a ve své posteli spím sama - tedy kromě vás a dvou... tří výjimečným případů."

Connor se to snail strávit. Zločiny proti církvi? Chilichunkovi? "Nemoné," řekl nahlas, potom zvedl ruku a chtěl zabuit na dveře. Zarazil se vak a zamyslel se. Dainsey byla zjevně vyděená, a to z dobrého důvodu. Kdyby ji vyděsil jetě víc, pochyboval, e by z ní dostal nějakou uitečnou informaci.

"Dainsey," řekl tie. "Zná mě a ví, e jsem přítel Chilichunkových."

"Paní o vás nemluví zas tak dobře," dopověděla Dainsey drze.

"A ty tu historku zná," řekl Connor a bojoval sám se sebou, aby zůstal klidný. "A také ví, e nedávám vinu Pettibwě za to, e je na mě natvaná. A pořád chodím k vám do hostince a povauji jej za domov. Nejsem nepřítel Chilichunkových ani tvůj."

"To jen tak říkáte."

"Uvauj nad tím, e kdybych u chtěl být vevnitř, tak tam u jsem. Měl bych s sebou půlku gardy a ty dveře by tě nadlouho nezachránily."

"Dainsey tu není," přila odpověď. "Jsem její sestra a nevím nic o tom, co říkáte."

Connor zavrčel a pratil čelem do dveří. "No tak dobrá," řekl o chvíli později. "Odcházím, a ty bys také měla, protoe po ulici u přicházejí mnii." Zůstal stát přímo za dveřmi a občas zvedl nohu a dupl, aby to vypadalo, e odchází. Za několik vteřin, tak jak předpokládal, se dveře pootevřely a on do nich strčil nohu a rozrazil je.

Dainsey byla silná dívka, vycvičená z noení těkých podnosů, a prala se s ním, ale nakonec se prodral dovnitř a zabouchl za sebou dveře.

"Já budu křičet!" varovala ho a vyděeně před ním ustupovala. Vzala pánev nachystanou na nočním stolku. "Běte zpátky!" křikla a mávala pánví.

"Dainsey, co se stalo?" zeptal se Connor, přibliuje se k ní krůček po krůčku se zdvienýma rukama. "Kde jsou Chilichunkovi? Musí mi to říct."

"Vdy u to víte!" obvinila ho. "Vá strýc je jistě součástí toho veho!"

"Součástí čeho?"

"Součástí uvěznění!" plakala Dainsey a po jemných tvářích jí tekly slzy.

"Uvěznění?" opakoval Connor. "Oni byli uvězněni? Městskými stráemi?"

"Ne," vysvětlila. "Mnichy."

Connor málem nemohl ani promluvit, tak byl touto informací ohromen. "Uvězněni?" znovu se zeptal. "Jsi si tím jistá? Nebyli jenom eskortováni do Sv. Kamene kvůli nějaké maličkosti?"

"Pan Grady se snail s nimi hádat," řekla Dainsey. "Říkal, e je vá přítel a tak, ale oni se jen smáli, a kdy tasil meč, jeden z těch mnichů, takový hubeňour, ho rychle kopl a sloil ho na podlahu. A pak přiběhl ten starý a..."

"Opat Dobrinion?"

"Ne, tenhle byl starí," řekla Dainsey. "Byl starý, kostnatý a vrásčitý, ale měl róbu jako Dobrinion, jenom víc zdobenou. Ty róby jsou pěkné, dokonce sluela i tomu starému, který měl na tváři tak zlý výraz..."

"Dainsey," řekl Connor náhle dost přísně, aby se vzpamatovala.

"On, ten starý, řval na toho hubeného, ale pak se jen podíval na pana Gradyho a řekl mu, e jestli udělá jetě jednou něco tak pitomého, tak mu nechá utrhnout obě ruce. Já jsem mu věřila a pan Grady taky! Celý zbělal a začal se třást!"

Connor se posadil na postel a snail se ze vech sil přijít tomu na kloub. Jednou večer před několika lety byl v hostinci, zrovna kdy tam přiel ohromně tlustý mnich, prý ze Sv. Mere-Abelle. Mnich mluvil s Pettibwou o Jill, co normálně klidnou Pettibwu rozruilo. Ale byl příjemný a milý.

"Říkali, proč přili?" optal se Connor. "Řekli, z jakých zločinů byli Chilichunkovi obviněni? Prosím, musí mi to říci!"

"Jen se ptali na jejich dceru," odpověděla Dainsey. "Nejdřív mysleli, e jsem to já, přili ke mně a chytili mě. Ale ten starý řekl, e to nejsem já, a pan a paní také."

Connor si dal ruku pod bradu a snail se to strávit. Jill? Hledali Jill? Ale proč?

"Pak řekli, e pán a paní ji určitě ukrývají, vechno prohledali a udělali vude binec," pokračovala Dainsey. "A pak je vzali s sebou, vechny tři."

Connor Bildeborough měl své zdroje. Jeho sí přátel a důvěrníků zahrnovala lidi z opatství a pokračovala a do bordelu Na Bojiti - jednoho z nejmocnějích domů. Nastal čas, aby se dal do práce a získal nějaké odpovědi.

Kdy si církev tak násilně dolápla na Chilichunkovy kvůli Jill, pak bude také podezřelý. Nastaly těké časy a Connor, jen přes třicet let il jako člen vládnoucí třídy, chápal, jak nebezpečná můe být tato hra intrik.

"Zůstaň zde, Dainsey," rozhodl. "A nech zavřené dveře, neodpovídej nikomu kromě mne."

"A jak poznám, e jste to opravdu vy?"

"Budeme mít heslo," řekl Connor tajemně a tím ji upoutal. Její obličej se nad tím pomylením rozzářil, poloila pánev zpět na noční stolek a padla na postel.

"To je ale vzruující," řekla astně. "A co to bude za heslo?"

Connor nad tím chvíli přemýlel. "Ach můj boe," řekl s ďábelským úsměvem, díky kterému se Dainsey začervenala. "To si snad bude pamatovat, ne?"

Dainsey se zachichotala a jetě víc zrudla. U tu frázi slyela, protoe ji často opakovala, kdy byl u ní Connor.

Connor ji pohladil po bradě, vstal a el ke dveřím. "S nikým jiným nemluv," nařídil jí, kdy odcházel. "A jestli se Chilichunkovi vrátí..."

"Ale ty pustím dovnitř!"

"Samozřejmě," opáčil Connor sue. "A pak řekne Gradymu, aby mě nael. Zapamatuje si to?" Dainsey přikývla.

"Ach můj boe," řekl Connor s mrknutím, kdy odcházel. Dainsey dlouho seděla na posteli a smála se.

"Ty věří, e je to jen hra?" řval Markwart do obličeje nebohému Gradymu Chilichunkovi, spaluje ho pohledem.

Grady byl za zápěstí připoután ke zdi a okovy byly tak vysoko, e celou dobu musel stát na pičkách. Ve sklepě Sv. Kamene bylo horko, protoe v malé místnosti s nízkým stropem hořel oheň.

"Nikdy jsem ji neměl rád," vyhrkl zajatec a přitom prskal a řinul se z něj pot. "Nestál jsem o ádnou sestru!"

"Tak mi řekni, kde je!" zařval Markwart.

"Kdybych to věděl, tak to udělám," zaprotestoval Grady kontrolovanějím hlasem, ale do klidného měl i tak daleko. "Musíte mi věřit!"

Otec opat Markwart se obrátil ke dvěma mnichům, kteří ho do katakomb doprovázeli. Byli to bratři Francis a Dandelion. Oba měli tmavé plátě s kápěmi, které se pro tuto příleitost báječně hodily.

"Věří mu?" zeptal se Francise.

"Působí upřímně," odpověděl bratr. Částečně to řekl proto, e u nechtěl vidět dalí pokračování tohoto odporného výslechu. Věřil Gradymu a doufal, e Markwart také.

Gradyho obličej se trochu rozjasnil a v koutcích úst se mu objevil úsměv.

"Působí?" tlačil dál Markwart, jako by mu nevěřil. "Můj drahý Francisi, ty při tak důleité záleitosti věří, e zdání pravdy je dostačující?"

"Samozřejmě e ne, otče opate," odpověděl bratr Francis s rezignovaným povzdechem.

Otec opat se otočil ke Gradymu. "Kde je?" optal se klidně.

Mu zakňučel, kdy hledal odpověď, kterou ani neznal.

Markwart pokývl Dandelionovi. "Musíme si být zcela jistí," řekl a odeel s Francisem v závěsu.

Bratr Dandelion byl ihned u Gradyho a pratil ho do eber. "Prosím," zamumlal Grady, a pak byl znovu a znovu bit, a jen sténal.

"A a s tím skončí," řekl otec opat Markwart Dandelionovi, "bě nahoru, vezmi z krbu pohrabáč a vlo jej do ohně. Musíme si prověřit jeho upřímnost a poučit ho o poslunosti k církvi."

"Ne!" začal protestovat Grady, ale dalí úder mu vyrazil dech.

Markwart opustil místnost a ani se neohlédl. Bratr Francis se na chvíli zastavil a pozoroval to představení. Grady nebyl jediný, kdo dostával lekci.

A znovu přiel úder. Francis vyběhl za Markwartem.

"Vy opravdu chcete na toho uboáka pouít rozpálený pohrabáč?" zeptal se.

Opatův pohled ho zamrazil. "Udělám ve, co povauji za nutné. Pojď, ten starý mu na konci chodby je u skoro zlomený. Moná bychom mu mohli znovu proniknout do mysli." Markwart se odmlčel. Studoval výraz mladího mnicha a viděl v něm pochybnosti.

"Kdykoliv se nae práce stane nepříjemnou, musí myslet na větí dobro," nařídil mu tie.

"Ale jestli mluví pravdu," odváil se říci Francis.

"Pak je to ovem smůla," připustil Markwart. "Ale není to tak velká smůla, jako kdybychom to neprověřili a mělo by to následky. Vyí pravda. Větí dobro."

Přesto měl bratr Francis potíe se s tím mučením vyrovnat. U nic neřekl, jen vytáhl kámen duí a následoval svého nadřízeného do dalí cely.

O hodinu později Francis a Markwart vyli těkými dveřmi vedoucími ke kamenným schodům do kaple. Tam je čekal opat Dobrinion.

"Chci vědět, co to tam dole děláte," zuřil opat. "Jsou to mí lidé, loajální k církvi."

"Loajální?" osopil se na něj Markwart. "Ukrývají uprchlíky."

"Kdyby věděli..."

"Oni vědí!" zařval mu Markwart do obličeje. "A nepochybuj o tom, e mi to poví!"

Divokost zaznívající z Markwartova hlasu donutila Dobriniona o krok ustoupit. Dlouho se na Markwarta díval a snail se odhadnout, jak daleko to zalo. "Otče opate," řekl tie, kdy ovládl svou zlost, "nepochybuji o významu vaeho pátrání, ale nebudu nečinně přihlíet, zatímco vy..."

"Zatímco začnu kanonizační proces naeho drahého Allabarneta ze Sv. Kamene?" dokončil opat Markwart.

Dobrinion se znovu odmlčel. Ne, rozhodl se, nemůe nechat otce opata, aby to proti němu pouil jako páku, ne v takovémto důleitém případě. "Bratr Allabarnet si zasluhuje..." začal protestovat.

"Jako kdyby na tom záleelo," vyhrkl Markwart. "Kolik stovek si to zasluhuje? A je jich vybráno jen pár."

Dobrinion zavrtěl hlavou. "U ne," řekl. "U ne. Zalote své rozhodnutí ohledně bratra Allabarneta na jeho práci, ne na tom, jestli já souhlasím s vaím terorem! Jsou to dobří lidé. Mají dobrá srdce!"

"Co ty o tom ví?" vybuchl Markwart. "A se objeví nepřátelé církve ve Sv. Kameni, nebo tě hniloba uvnitř vyene ze zdí, které povauje za svaté, bude si přát, abych to byl býval řeil jinak? Chápe vůbec význam a důsledky krádee posvátných kamenů? Chápe, jakou sílu by mohly přinést naim nepřátelům?" Zavrtěl hlavou a znechuceně mávl rukou.

"Začínám být unavený z tvého poučování, bláznivý opate Dobrinione," řekl. "Místo toho tě tedy varuji. Tato záleitost je příli důleitá na to, aby ses do ní vměoval. Tvé činy nezůstanou bez povimnutí."

Opat Dobrinion se narovnal a zpříma se na otce opata díval. Některá prohláení opata Markwarta o zkáze otřásla jeho sebedůvěrou, ale srdce mu říkalo, e zajetí Chilichunkových a kentaura není správné. Neměl vak nic, s čím by se otci opatu postavil. Hierarchie církve mu jako obyčejnému opatovi nedovolovala zpochybňovat Markwartovu autoritu, a to dokonce ani ve svém vlastním kláteře. Krátce se uklonil, otočil se a el pryč.

"Kdo je za Dobrinionem?" zeptal se otec opat Markwart Francise, jakmile byl mu pryč.

"Jakoto čekatel na opata?" zeptal se Francis a pak, kdy to Markwart potvrdil, zavrtěl hlavou a pokrčil rameny. "Nikdo důleitý," vysvětlil. "Ve slubách Sv. Kamene teď není ani jeden mistr."

Markwartův obličej se zkroutil zvědavostí.

"Měli dva mistry," vysvětloval bratr Francis. "Jeden byl zabit na severu v bitvě a druhý před několika měsíci zemřel na horečku."

"Zajímavá mezera," poznamenal otec opat.

"Pravdou je, e ve Sv. Kameni není nikdo, kdo by byl na ten post připraven," pokračoval bratr Francis.

Otec opat se zle usmál. Ve Sv. Mere-Abelle měl mistra, jen byl na takový post připraven, mue, jeho ruka byla stejně elezná jako jeho vlastní.

"Ale zbavit opata titulu bude těké," mínil bratr Francis, protoe si myslel, e ví, kam směřují Markwartovy úvahy.

"Co?" zeptal se Markwart nevěřícně, jako by na něco takového ani nepomyslel.

"Sbor nikdy opata Dobriniona nezbaví titulu, jestlie nebude jasný jeho nástupce," řekl bratr Francis.

"Ve Sv. Mere-Abelle je mnoho mistrů, kteří jsou připraveni na roli opata," odpověděl Markwart. "Ave Sv. Honci také."

"Ale historie říká, e Sbor nikdy neodvolá opata, pokud v jeho vlastním kláteře není nástupce," přel se bratr Francis. "Dvanáctý Sbor ve Sv. Argraine byl před takovýto případ postaven. Zvaoval zločiny jednoho opata, které byly mnohem horí ne ty, kterými se proviňuje opat Dobrinion."

"Ano, já nepochybuji, e tomu rozumí," přeruil ho otec opat netrpělivě. Podíval se směrem, jím opat odeel, a usmíval se. "koda," zamumlal si.

Pak se obrátil k odchodu, ale bratr Francis se stejně jako předtím v kobce zastavil. Byl překvapen, e otec opat můe mít takové mylenky. Sesazení opata není nic jednoduchého! Za dvoutisíciletou historii církve se o to někdo pokusil jen estkrát, z toho dva procesy byly vedeny proto, e opat byl usvědčen ze zločinu - jeden ze série znásilnění, včetně napadení jeptiek ze Sv. Gwendolyn, a druhý z vrady. K dalím čtyřem pokusům dolo za raných dnů řádu Abellikánů, kdy jetě pozice opata bývala na prodej či bylo jmenování uděleno kvůli politice.

Bratr Francis si zhluboka povzdechl, uklidnil se, a znovu následoval svého nadřízeného. Připomínal si, e církev a celé království je ve válce a e ijí v těkých dobách.

Bratr Braumin Herde neměl dobrou náladu. Věděl, co se děje v kobkách, přestoe mu nebyl povolen vstup ani do niích částí opatství. A co hůř, věděl, e je nyní sám, kdyby se chtěl postavit otci opatovi. Mistr Jojonah byl u dávno pryč. Vzali mu jeho mentora, který ho vak na tuto monost často upozorňoval. Otec opat znal své nepřátele a měl moc.

A tak se bratr Braumin vyhýbal mnichům ze svého vlastního opatství, poněvad se bál, e budou Markwartovi hlásit kadý rozhovor. Trávil čas s bratry ze Sv. Kamene. Byli mnohem veselejí ne studenti Sv. Mere-Abelle, i přes fakt, e o něco málo dál na sever u několik týdnů zuřily boje. Sv. Kámen vak byl jasné, zářivé místo. Braumin si myslel, e je to moná počasím, protoe Palmaris byl slunečnějí ne záliv Vech svatých, nebo tím, e opatství bylo vybudováno více nad úrovní země a mělo více oken a balkonů, na kterých vál vítr. Nebo to bylo tím, e tito mnii byli méně separovaní, jeliko ili přímo ve městě.

Anebo, říkal si bratr Braumin - co je nejpravděpodobněji vysvětlení -, je srdce a nálada kadého opatství odrazem opatů. Dobrinion Calislas byl mu, který se stále usmíval. V Palmarisu dobře znali jeho břiní smích a lásku k vínu - elfímu baiňáku -, váeň pro hazardní hry, ovem jen s přáteli, a jeho zalíbení v okázalých svatbách s velkými oslavami.

Otec opat Markwart se moc nesmál, a kdy to někdy udělal, těm, které neměl v oblibě, se přihodilo něco nemilého.

Pozdě odpoledne stál bratr Braumin přede dveřmi osobních komnat opata Dobriniona. Mnohokrát zvedl ruku, aby zaklepal, ale nikdy to neudělal. Uvědomoval si risk, který se skrýval v rozmluvě s opatem, kdyby mu řekl o svých obavách ohledně Markwarta a o tichém spolku proti němu. Na jedné straně se mu zdálo, e mnoho moností nemá, kdy je mistr Jojonah pryč na dlouhé cestě, která bude moná trvat roky. Zdálo se, e je proti Markwartovi bezmocný. Nemohl protestovat proti jeho rozhodnutím, obzvlátě proti rozhodnutí poslat Jojonaha pryč. Kdyby v opatu Dobrinionovi získal spojence, posílilo by je to oba.

Ale na druhou stranu musel připustit, e nezná opata Dobriniona a ani jeho politiku. Třeba se otec opat a Dobrinion jen hádají o kontrolu nad vězni, protoe oba touí po slávě a oba chtějí nalézt kameny. Nebo jsou moná Dobrinionovy námitky jen reakcí na to, jak Markwart přiel do Sv. Kamene a uzurpuje si jej.

Bratr Braumin stál v chodbě skoro hodinu a uvaoval. Nakonec rozhodla slova mistra Jojonaha o moudrosti. "Tie vyprávěj," ádal ho jeho mentor, "ne o otci opatovi, ale o Avelynovi, a to těm, kteří si to zaslouí."

Trpělivost, rozhodl se bratr Braumin. Byla to dlouhá válka lidstva, boj zla s dobrem, a jeho strana v této válce vyhraje. Musí tomu věřit.

Nyní mu bylo mizerně a cítil se osamělý, ale taková u byla tíha pravdy, kterou si nesl v srdci. Jít nyní k opatu Dobrinionovi by nebylo moudré.

Avak díky tomu, jak se věci v následujících týdnech vyvinuly, bratr Braumin často litoval momentu, kdy odeel ode dveří opata Dobriniona.

KAPITOLA PATNÁCTÁ

Pýcha

"Maiyer Dek a Kos-kosio," řekla Pony, potěená úspěchem. Ona, Elbryan, Tomas a Belster seděli u ohně v táboře uprchlíků a netrpělivě čekali, a se vrátí Roger a průzkumníci, kteří zjiovali úplný dopad nočního útoku. Očekávali dobré zprávy. ádné ze zabitých monster, včetně tří obrů, vak nebylo tak důleité jako dva vůdci - obzvlá kdy to byl Maiyer Dek, kdo zabil Kos-kosia, a před očima tolika powriů!

Před příchodem démona daktyla se powriové a obři nijak zvlá nespolčovali, i kdy obě rasy nenáviděly lidi skoro stejně. Bestesbulzibar zastavil vechny spory, ale s jeho pádem spojenectví pokračovalo jenom z nutnosti, protoe obě armády byly hluboko v zemi lidí.

To spojenectví bylo napjaté, jako by se jen čekalo na záminku, aby se zvrhlo v boj.

"Kdybychom byli přesvědčili obra Maiyera Deka, aby se k nám připojil, nemohl by toho pro nás udělat víc, ne udělal," poznamenal Elbryan s pousmáním. "Mé naděje vzlétly v okamiku, kdy jsem viděl, jak hází vůdce powriů do ohně jako kus dřeva."

"A kdy jsou Maiyer Dek a tři dalí obři mrtví," dodala Pony, "můeme očekávat, e powriové, natvaní na obry, teď budou mít navrch."

"Jo, jene goblini se s obry kamarádí víc ne s těmi hnusnými trpaslíky," řekl Tomas Gingerwart. "I kdy je obři často jedí!"

"To je pravda," připustil Elbryan. "Moná jsou síly docela vyrovnané, protoe Caer Tinella se gobliny jen hemila. Ale jestlie mezi nimi není charismatický vůdce, pak u boj ve městě začal."

"Doufejme, e se pozabíjejí navzájem," řekl Belster, zvedl korbel piva - pozornost od Rogera - do vzduchu a naráz jej vypil.

"Jsou slabí a nae síla se zvětila o dvacet muů," řekl Tomas.

"Dvacet muů, kteří pomohou ostatním dostat se okolo měst na jih," opravil ho Elbryan. "My vichni u jsme bojovali dost."

"Do Palmarisu!" zahulákal Belster a hlasitě si říhl.

Tomas nebyl pobaven. "Před měsícem, i před týdnem nebo dvěma dny bych s tím byl nesmírně spokojen," vysvětlil. "Jene Caer Tinella je ná domov. Jestli je nepřítel opravdu oslaben, nastal čas, abychom dobyli město zpět. Nebylo to snad v plánu? Počkat, prozkoumat sílu nepřítele a potom zaútočit?"

Elbryan a Pony si vyměnili nervózní pohledy a pak se podívali na Tomase. Plně ho chápali.

"To je diskuse na později," řekl hraničář klidně. "Nevíme, kolik v Caer Tinelle zbývá monster."

Tomas si odfrkl. "Dostali jste se dovnitř," řekl. "O kolik ničivějí by byl nájezd, kdyby se k vám připojili nai bojovníci?"

"Byl by ničivý pro obě strany," odpověděla Pony. "Přemohli jsme je a osvobodili jsme zajatce jen díky překvapení. Kdyby byl Maiyer Dek viděl, jak se blíí větí síla, nařídil by, aby byli vichni zajatci zabiti, a obrana města by byla lepí."

Tomas si znovu odfrkl, protoe nechtěl slyet ádný negativní názor. Měl za to, e kdy Elbryan, Pony, jejich malý neviditelný přítel Juraviel a Roger mohli způsobit takovou kodu, pak on a jeho bojovníci mohou úkol dokončit.

Elbryan a Pony se na sebe opět podívali a tie se dohodli, e to nechají být. Chápali Tomasovy pocity, poznali, e potřebuje vědět, e jeho domov není ztracen, a oba věřili, e je natolik vnímavý, aby poslouchal jejich argumenty týkající se odchodu na jih a moudrosti tohoto tahu.

Belster, obávaje se rostoucího napětí, zavedl hovor jiným směrem. Mluvil o osudu armády monster. "Jestlie jim my tady působíme takové kody, pak je ostatní také poráejí," řekl. "A vsadím se, e se do své hospody vrátím přítí jaro!"

"Je to moné," řekl hraničář váně a jeho optimismus Pony překvapil. "Jestlie se armáda rozdělí a rozpadne, král bude chtít Lesní zemi rychle zpět."

"A moje hospůdka bude znovu otevřená!" zařval Belster, protoe ve svém stavu, způsobeném pivem, zapomněl na vechny sliby, e u bude ít tie a klidně v Palmarisu. Jeho nadení přilákalo k ohni dalí. Větina z nich nesla jídlo a pití.

Konverzace se poté zlehčila. Vyprávěly se vtipy ze astnějích časů před invazí a to, co začalo jako čekání na informace, se stalo oslavou vítězství. Elbryan a Pony skoro nic neříkali, jenom seděli a poslouchali. Často se na sebe dívali a přikyvovali. U si domluvili schůzku s Juravielem dalího rána na louce u borovic, a jakmile se od něho ve dozvědí, budou se moci rozhodnout.

Noc se prohlubovala, ohně dohořívaly a větina lidí si la lehnout. Konečně se jednu hodinu před úsvitem vrátili průzkumníci, vedení neukázněným Rogerem. "Vichni obři jsou pryč," prohlásil mladý mu. "Vichni! Vyhnali je powriové a skoro se přitom porvali!"

"Oni zde ani nechtěli být," řekla Pony. "Mají rádi své jeskyně v horách Divočiny."

Tomas Gingerwart krátce vítězoslavně vykřikl.

"A co goblini?" optal se Elbryan klidně, čím přeruil oslavu dřív, ne mohla začít. Nechtěl, aby Rogerovo nadení pokazilo tuto chvíli a dovedlo Tomase s jeho skupinou do záhuby. I bez obrů zůstávali zbývající powriové velkou silou.

"Bojovali a někteří jsou mrtví," odpověděl Roger. "Dalí utekli do lesa."

"A jiní zůstali s powrii," hádal Elbryan.

"Ano, ale..."

"Powriů bylo zabito jen málo?" tlačil na něj hraničář.

"Goblini, kteří zůstali, utečou při prvním náznaku bitvy," řekl Roger rozhodně. "Zůstávají jen proto, e se krvavých čepic bojí."

"Armády u vybojovaly velká vítězství jen proto, e byly poháněny strachem," řekla Pony sue.

Roger se na ni zadíval. "Máme je v hrsti."

"Máme před sebou dlouhou cestu, ne budeme moci říct něco takového," odvětil hraničář rychle a mávl rukou. Tím zastavil Tomase, který u chtěl něco říci. Elbryan vstal a postavil se před Rogera. "Nae zodpovědnost je příli velká na to, abychom dělali rychlé úsudky."

"Takové, jako kdy jsi el do Caer Tinelly sám?" odsekl mladý mu.

"Udělal jsem, co jsem povaoval za nutné," odvětil Elbryan tie a klidně. Cítil, jak se na ně obrátilo mnoho pohledů. Jakýkoliv konflikt mezi nimi by byl velkou nepříjemností. Tito lidé začali Rogerovi věřit a zboňovat ho, a on toho pro ně v minulých týdnech mnoho udělal. Ale kdyby se nyní zmýlil, kdyby nechal svoji touhu po vítězství, aby převáila logiku, pak by vechny jeho úspěchy byly na nic, protoe větina uprchlíků by zřejmě brzy skončila mrtvá.

"To já taky, kdy jsem osvobodil třicet zajatých vojáků!" řekl Roger hlasitě.

"Jenom ty sám?" neodpustila si poznámku Pony.

Elbryan zvedl ruku, utiil Pony a vechny okolo. "Je příli brzy na to, abychom rozhodli, zda zaútočit nebo jít oklikou," prohlásil. "Budeme vědět víc za úsvitu." Otočil se a doufal, e diskuse je u konce.

"Dobudeme zpátky Caer Tinellu," prohlásil Roger a mnoho hlasů ho podpořilo. "A Padov," pokračoval. "A budeme znovu ovládat města, poleme zprávu do Palmarisu a král nám pole posily."

"Královi mui nepůjdou tak daleko na sever," řekla Pony. "Nemůeme na takovém předpokladu zakládat nai existenci. Jetě ne. Palmaris je pod hrozbou invaze."

"Jak to ví?" zeptal se Roger přísně.

"Slouila jsem v armádě," připustila Pony. "U Králových muů a Pobření stráe. Znám poměrně dobře jejich priority a mohu tě ujistit, e v porovnání s Palmarisem, druhým největím městem království, nejsou Caer Tinella a Padov jednou z těchto priorit. Jestlie Palmaris padne, otevře se cesta a ke králi v Ursalu."

To Rogera trochu uzemnilo. Chvíli přemýlel, jak se bránit, ale potom se do debaty vrhl Tomas. "Jsme vichni unavení," řekl hlasitě a upoutal na sebe pozornost. "Říká se, e dobré zprávy mohou být stejně únavné jako ty patné, únavné jako týden tvrdé práce."

"To teda jo," souhlasil Belster.

"Naim duím se dostalo povzbuzení a nae mylenky jsou plné naděje," pokračoval Tomas. "Ale hraničář a Jilseponie mají pravdu. Není doba na rozhodnutí."

"Nai nepřátelé jsou dezorganizovaní a zmatení," hádal se Roger.

"A tak alespoň jetě den zůstanou," odpověděl Tomas vyrovnaně. "Stejně nebudeme útočit za denního světla, take si odpočineme a ráno moná uvidíme věci jasněji."

Elbryan zachytil Tomasův pohled a přikývl. Byl upřímně rád, e hospodský vechny uklidnil. Pak pokynul Pony a odeel s ní směrem k louce.

Roger v táboře chvilku čekal a pak, kdy u mu nikdo nevěnoval pozornost, vytratil se, sleduje hraničáře a enu k jejich soukromému průzkumníkovi.

Měl je v dohledu, kdy se dostali na louku ohraničenou borovicemi. Zarděl se, kdy uviděl, jak se objali a líbají se. Kdy skončili, hned se mu dýchalo snáz.

Kdyby byl lépe, upřímněji prozkoumal své city, uvědomil by si, e ho jejich polibek podrádil více, ne by měl. Nejen e nechtěl sledovat něco tak osobního, ale u vůbec ne, kdy v tom byla zapletena tahle nádherná ena. Takového stupně introspekce vak nebyl schopen, kdy se jednalo o tyto dva nově příchozí. Kdy viděl, e jejich objetí skončilo, připlíil se blí a nepřekvapilo ho, kdy se z blízké borovice snesl melodický hlas.

"Dnes v noci nám docela přálo těstí," hlásil radostně Juraviel. "Vichni obři jsou pryč a také mnoho goblinů. Jediná věc, je by byla lepí, je otevřená bitva mezi obry a powrii."

"Ale to se nestalo," odpověděl Elbryan. "Pak musíme připustit, e powriové mají stále velkou sílu."

"To ano," potvrdil Juraviel. "I přesto, e jejich vůdce shořel na kvarek!"

"Lidi chtějí zaútočit na Caer Tinellu a získat ji zpět," řekla Pony.

"Není to tak, Rogere?" dodal Elbryan, jen si mladého mue viml.

Roger padl k zemi.

"U mě unavuje to jeho pehování," poznamenal Juraviel a slétl ze stromu.

"Vylez," řekla Pony. "Jestlie chce slyet, o čem budeme mluvit, snad by ses k nám alespoň mohl připojit."

Roger sám sobě opakoval, e ho nemohou vidět, e nemohou vědět, e je sledoval.

"Tak si zůstaň obličejem v trávě," pravil Elbryan s úsměvem. "Jsem proti útoku," sdělil Juravielovi.

"A má pro to dobré důvody," odpověděl elf. "Kdyby byla válka stále na mrtvém bodě, pak bychom mohli o útoku uvaovat. Ale pochybuji, e Caer Tinella je pro ně něco víc ne přechodný domov. Není to zásobovací základna pro koordinovanou sílu. Nevidím nic, co bychom útokem získali - mylenka na dobytí a udrení města je riskantní -, a mohli bychom ztratit ve. Nesmíme podceňovat sílu, která ve městě zůstala."

"Myslím, e je moudřejí město obejít a utéct na jih," dodal Elbryan.

"Je pravděpodobné, e cesta bude volná a k Palmarisu," odvětil Juraviel. "Ale nevím, jak dlouho to můe vydret."

"Nebude lehké přesvědčit lidi, aby opustili svůj domov," podotkla Pony.

"Ale musíme to udělat," ujistil ji Elbryan. Podíval se směrem k Rogerovi, nebo si myslel, e jeho prohláení ho vyene z úkrytu.

"Moná e ty ses o svůj vlastní domov nestaral!" vykřikl mladý mu, vyskočil a hnal se k hraničáři. "Jene my jsme Caer Tinelle oddaní!"

"A taky se tam vrátíte," řekl Elbryan klidně. "Ta válka nepotrvá u moc dlouho, a jakmile bude oblast okolo Palmarisu zajitěna, král pole armádu na sever."

"A co najdou?" řekl Roger. "Jenom nae vypálené domovy?"

"Znovu postavené," odpověděl hraničář.

Roger se nad tou mylenkou opovrlivě zasmál.

"Ná vlastní domov byl před lety vypálen a zničen," pravila Pony. "Pak bylo Dundalis znovu postaveno, Belsterem a jeho společníky. Teď je znovu okupováno."

"A znovu bude postaveno," řekl Elbryan rozhodně. "Domy se postaví znovu, ale lidé jsou ztraceni navdy."

"Ztratila jsem při nájezdu celou rodinu," řekla sklesle Pony a vzala Rogera jemně za loket.

"Já svou také," dodal Elbryan. "A vechny přátele."

Rogerův výraz na chvíli změkl, kdy se podíval na Pony, jene potom se odtáhl a oči mu naplnil vztek. "Neříkejte mi o vaem zármutku," odsekl. "Vím vechno o tom, jaké to je, ztratit rodinu a přátele. Ale nemám u strach. Trpaslíci jsou v Caer Tinelle, mém domově, a já tam půjdu a vech se jich zbavím! Ty jsi to zpozdil, jene po úspěchu vaeho útoku to nemůete zastavit. Lidi mě budou následovat, Noční ptáku," řekl a ukázal si na hruď. "Myslí, e jsi vůdce, ale byl to Roger, ne ty, kdo osvobodil vězně, byl to Roger, jen lidi krmil a v noci kvůli tomu kradl jídlo Kos-kosiovi přímo pod nosem!" řval a znovu se udeřil v hruď. "Já! A ty je odsud neodvede. Budou mě následovat!"

"Budou tě následovat ke své zkáze," řekl hraničář vyrovnaně. "Jde o Caer Tinellu, anebo o to, kdo je vůdce?"

Roger jen mávl rukou. "Jetě jsme neskončili, Noční ptáku," opovrlivě vyplivl ten elfí titul, otočil se a el přes louku pryč. Pony ho začala následovat, obličej staený vztekem, ale Elbryan ji zadrel. "Je mladý a zmatený. Myslel si, e má mezi lidmi své místo, ale pak jsme přili my."

"Formálně nikdy vůdcem skupiny nebyl," řekl Juraviel. "To náleí Tomasi Gingerwartovi a Belsterovi. Roger do skupiny nikdy nepatřil. Vá příjezd to neovlivnil."

"Povauje se za hrdinu skupiny," hádala Pony.

"Ale to on opravdu je," opravil ji Elbryan.

"Souhlasím," řekl Juraviel. "Ale nerozumí tomu, e je zde místo i pro jiné."

"Rogere!" zavolal Elbryan nahlas.

Roger se na vzdáleném konci louky zastavil a otočil se.

"Musíme to vyřeit hned," zavolal hraničář. "Pro dobro lidí." I kdy mluvil odhodlaně, jeho výraz odhaloval jeho nervozitu. "Dej Juravielovi svůj meč," nařídil Pony s unaveným pokrčením ramen.

ena se nad tím zamyslela a podívala se na svého milence. "Není na to vhodná doba," řekla.

"Musí to být," řekl hraničář. "Dej Juravielovi svůj meč." Obrátil se od Pony k přibliujícímu se Rogerovi a snail se lépe pochopit jeho motivy. "A teď bě pryč," dodal k Pony. "Neměla bys být svědkem toho, co se stane. Pro jeho dobro."

Pony vytáhla svůj lehký meč a podala jej elfovi. Dívala se na Elbryana. "Jestli mu ublíí..." varovala ho, nato se obrátila a odela pod borovice.

Elbryan byl dost moudrý na to, aby její nedokončené varování nebral na lehkou váhu.

"Buď opatrný," nabádal ho Juraviel. "Bude to mít obrovské následky, kdy ho zbaví vekeré důstojnosti."

"Doufám, e k tomu nedojde," řekl Elbryan se ví upřímností. "Protoe já se těch následků bojím. Ale tenhle rozpor u nesmí pokračovat. Nemůeme lidi ádat, aby v této zoufalé situaci volili mezi mnou a Rogerem."

"Myslí, e tě Roger bude poslouchat?"

"Přinutím ho."

"Zahrává si s ohněm, Noční ptáku."

"Tak, jak jste mě to ty a Tuntun naučili."

Juraviel přikývl. "Nech ho, a začne," poradil mu. "Jestli se to má stát."

Elbryan přikývl, narovnal se, kdy se k němu Roger odváně přiblioval.

"U mám po krk hateření se s tebou, Rogere," zavolal Elbryan. "Při posledním nájezdu na Caer Tinellu jsme dokázali, e můeme pracovat spolu."

"Ne, dokázali jsme, e mé priority jsou pro lidi lepí ne tvoje," odpověděl mladý mu.

Elbryan vzal tu uráku jako pokrok, poněvad za tím poznal skrytou frustraci. "Oba dva jsme ve městě odvedli dobrou práci," řekl tie a klidně. "Ty jsi osvobodil zajatce, a my vichni jsme za to vděční. A já jsem porazil Maiyera Deka, co je rána, ze které se nepřítel jen tak nevzpamatuje."

"Jenome já bych svůj úkol zvládl snáz, kdybys tam nebyl!" řekl mladý mu obviňujícím tónem. "A poádal jsi mě, abych s tebou el? Noční pták se ani nezeptal, jestli mám o tuhle misi zájem, i kdy by se mu mé schopnosti byly hodily!"

"Vůbec jsem nevěděl, e mají vězně," odpověděl hraničář upřímně. "Jinak by byl můj plán úplně jiný."

"Tvůj plán," vyplivl Roger. "Od té chvíle, co jsi přiel, neslyím nic jiného ne tvé plány!"

"A není nám lépe?"

Roger znovu plivl, tentokrát k Elbryanovým nohám. "Nepotřebuju tě, Noční ptáku," zasyčel. "Přeju si, abyste se spolu s tvým divným přítelem vypařili do lesa."

"Ale ne Jilseponie," zpozoroval hraničář.

Roger zrudl. "Ona také!" řekl nepřesvědčivě.

Elbryan si uvědomil, e by tento delikátní předmět hovoru měli opustit. "Ale my neodcházime," řekl. "Ne, dokud lidé nebudou v bezpečí v Palmarisu nebo dokud se tady neobjeví armáda. Jsem v tvém ivotě, Rogere. A jestlie jsem postaven do pozice vůdce, kterou jsem si vyslouil svou prací na severu a svou zkueností, pak věz, e ji neopustím jenom kvůli tvé pitomé pýe."

Roger se pohnul, jako by chtěl zaútočit, ale udrel se, přestoe dál rudl.

"Mám zodpovědnost k nim, nikoliv k tobě," vysvětlil Elbryan klidně. "Je zde pro tebe velmi významné místo."

"Jako tvůj lokaj?"

"Ale věz tohle," pokračoval hraničář, ignoruje pitomou poznámku, "nebudu souhlasit s bitvou o Caer Tinellu. Pro lidi je lepí z této oblasti utéci, a já očekávám a poaduji, e mě v tomto podpoří."

Roger se na něj tvrdě díval, zjevně překvapen, e hraničář si dovolil mu něco přikázat.

"Nic meního od tebe neočekávám."

"Vyhrouje mi? Jako Pony... Jilseponie s její stupidní kletbou?"

"Jenom ti říkám pravdu," odpověděl Elbryan. "Je to příli důleité -"

Ne mohl svůj výklad dokončit, Roger vybuchl v pohyb a chtěl ho udeřit do čelisti. Elbryan, jen tím nebyl překvapen, zvedl ruku a odrazil Rogerovu ránu stranou, pak ho udeřil do obličeje a Roger odklopýtal dozadu.

Roger tasil dýku, vyrazil dopředu, ale zastavil se, kdy uviděl Bouři.

"Boj mezi námi dvěma nemá význam," řekl hraničář. "Připustil jsi, e jsi jetě nikdy nezabil, bohuel. Já vládnu mečem u dlouho." Nato zasunul Bouři do pochvy.

"Já umím bojovat!" zařval Roger.

"O tom nepochybuji. Ale tvé nadání je jinde, v průzkumu, v přelstění nepřítele."

"Jo, jene podle tebe nemám dost rozumu na to, abys mi svěřil jakékoliv důleité rozhodnutí!"

Elbryan zavrtěl hlavou. "Tohle je válka, ne loupe."

"A já nejsem víc ne obyčejný zloděj?"

"Teď se chová jako rozmazlené dítě," odvětil hraničář. "Jestli na mě zaútočí, zabije mě anebo já zabiji tebe, jakou to bude mít cenu pro lidi, kteří k nám oběma vzhlíí?"

"Nechci tě zabít," sdělil mu Roger. "Jenom ti chci ublíit!" A s tím se na něj s noem v ruce vrhl.

Elbryan ho levačkou chytil za předloktí. Ne mohl mladý mu zareagovat, hraničář mu ruku narazil na svou připravenou pravačku. Roger ucítil v ruce píchnutí, a pak byl volný. Získal zpět rovnováhu a snail se znovu zaútočit, ale uvědomil si, e u nedrí dýku. Elbryan ji měl v pravé ruce.

Hraničář Rogera třikrát udeřil levačkou. "Chce to zkusit znovu?" zeptal se a hodil mu nů zpět.

"Důstojnost," zaeptal elf za hraničářem.

Elbryan si uvědomil, e to moná přehání a Rogera uráí. Natáhl se dozadu a vzal si od Juraviela Ponyin meč, otočil se a hodil jej Rogerovi k nohám. "Jestli si přeje pokračovat, vezmi si na to opravdovou zbraň."

Roger se natáhl po meči a zaváhal. "Umím bojovat," řekl. "Ale tohle jsou tvé zbraně, a ne mé. Dal jsi mi malý meč Pony, ale ty sám má magickou čepel."

Ne mohl svůj protest dokončit, Elbryan tasil Bouři, zabodl ji vedle Ponyina meče a ten si pak vzal.

"Vyřeíme to jednou provdy," řekl vyrovnaně. "Mělo to být bez boje, ale jestli je to potřeba...

Zvedni tu zbraň, Rogere. Anebo ne. A tak nebo tak, pochop, e o Caer Tinelle rozhodnu já. A moje rozhodnutí zní: obejít město a odvést lidi na jih."

Roger vak ji neposlouchal. Nejednalo se o Caer Tinellu, jednalo se o pýchu. lo o pozici vůdce, kterou si podle své úvahy zasluhoval, a lo také o enu.

Roger se v mylenkách zarazil. Krátce se podíval na Elbryana, pak sevřel ruku kolem jílce Bouře. Řekl si, e tady jde o jeho přechod k muství, o jeho odvahu či strach, o to, e je kontrolován a e chce kontrolovat.

Vytáhl meč ze země a znovu přeel do střehu.

"První krev?" zeptal se.

"Dokud se jeden nevzdá," vysvětlil Juraviel k Rogerovu překvapení. Za normálních okolností by první krev stačila k tomu, aby bylo rozhodnuto, jene v tomto případě se chtěl Juraviel ujistit, e Roger dostane správnou, pořádnou lekci.

Elbryan byl klidný. Z Rogerova výrazu věděl, e zaútočí první a zaútočí tvrdě. Roger se podle očekávání vrhl vpřed a zeiroka máchl Bouří.

Elbryan ránu hravě zablokoval, a jakmile Bouři zachytil, nastavil pai tak, aby vstřebala část nárazu, protoe se bál, e by Bouře jeho meč mohla zlomit. Pak ostří zvedl, čím odklonil útok nahoru.

Poté mohl postoupit dopředu a jediným krátkým úderem boj ukončit. U začal pohyb, ale pak si vzpomněl na Juravielovo varování a raději ustoupil.

Roger zaútočil, ani by si uvědomil, e u málem prohrál. V rychlém sledu bodl Bouří vekerou silou nahoru, dvakrát dolů, potom předstíral útok nahoru a do třetice rychle bodl dolů.

Elbryan nejdřív jen uhnul hlavou, pak se dvakrát kryl mečem a poslední bodnutí přeskočil. Poté zaútočil, máchl irokým obloukem, ale tak, aby měl Roger čas na obranu.

Prováděl strojené, lehce čitelné výpady a mrtný Roger se bránil dobře, dvakrát se vzmohl i na protiútok. Poprvé tím dokonce Elbryana zaskočil a skoro pronikl jeho obranou. Hraničář se rychle vzpamatoval a vykryl Bouři ze strany rukou, ale trochu se o čepel pořezal.

"Kdybychom hráli na první krev, u bych vyhrál," chválil se Roger.

Hraničář spolkl svou pýchu a uráky si nevímal. Neměl čas ani náladu na takové kádlení, protoe se musel soustředit - ne na to, jestli vyhraje nebo ne, ale na to, aby se ani jeden z nich váně nezranil.

A tak bojovali, oba útočili, kryli se a Roger zdánlivě získával výhodu. Hraničář ustupoval. Roger, vzruený svým úspěchem, na něj zuřivě doráel, máchaje Bouří sem a tam, přičem otevíral své krytí.

Elbryan toho vak nevyuil, jen pokračoval v ústupu a nechal malého mue, aby měl navrch.

Roger zajásal a příčně sekl.

Hraničář si rychle přehodil meč do levé ruky, kryl se a pak v miku oka Rogerovi podsunul pod meč ten svůj, zakrouil jím a vyrazil mu jej z ruky. Elbryan svůj meč také pustil.

Mladý mu se vrhl k meči. Elbryan skočil před něj, a kdy se Roger natáhl po zbrani, chytil ho za pravou ruku a zkroutil mu ji za záda. Ne mohl Roger zareagovat, hraničář mu vsunul ruku do podpadí, pak nahoru a okolo krku. Zároveň si ho přehodil přes koleno. Oba spadli na zem, Elbryan leel na Rogerovi a drel mu ruce za zády.

"Vzdej se," nařídil hraničář.

"To není fér," stěoval si Roger.

Elbryan se postavil, vytáhl Rogera na nohy, pak ho pustil a odstrčil. Roger se vrhl k Bouři.

Elbryan vyslal k meči tiché zavolání, ale pak si to rozmyslel a nechal Rogera, aby si jej vzal. Roger se otočil a opět mu stál tváří v tvář.

"Není to fér," vydechl znovu Roger. "Je to boj mečů, ne ukázka síly."

"To bylo jenom pokračování téhle hry s meči," odpověděl hraničář. "Byl bys radi, kdybych tě přemohl mečem?"

"To jsi vak nemohl!" hádal se Roger. "Tvé krytí nás oba stálo zbraně."

Elbryan se otočil k Juravielovi a uviděl, e ten ví, o co jde, a také si myslí, e Elbryan poctivě vyhrál. Elf ale nahlas řekl: "Má pravdu. Boj není u konce." Elbryan pochopil, e Roger jetě nedostal svou lekci, a souhlasil.

"Bě a vezmi si svůj meč," řekl Roger.

"To není potřeba," přeruil ho Juraviel, a jeho tón byl příli oviální na to, aby se Elbryanovi líbil. "Upustili jste meče a ty jsi na svůj dosáhl první. Vyuij příleitosti!"

Elbryan se na Juraviela díval a pomyslel si, e elf to moc popohání.

Roger udělal tři rychlejí kroky a zvedl meč před Elbryanem. "Vzdej se," řekl a zle se usmál.

"Protoe má výhodu?" odpověděl Elbryan. "Tak jako jsi ji měl s dýkou?"

To Rogera vyprovokovalo k útoku. Elbryan rychle uskočil doprava a sebral svůj meč dřív, ne mohl Roger změnit směr.

Roger znovu zaútočil. Byl rozzlobený sám na sebe. Kov naráel o kov a Elbryan se jenom bránil.

Roger, ji unavený, zkusil jeden z hraničářových triků - přehodil si Bouři z ruky do ruky a sekl.

Elbryan silným vihem zleva útok odrazil a poslal Rogera do vývrtky. Kdy se mladík vzpamatoval a chtěl se bránit, shledal, e tam hraničář není.

A pak ucítil na krku pičku meče.

"Vzdej se," nařídil Elbryan.

Roger se napjal a snail se přijít na dalí postup, ale Elbryan mu zabořil meč hlouběji do kůe, co ukončilo jakékoli mylenky na dalí boj.

Roger odhodil Bouři na zem a odstoupil. Upřel na hraničáře vzteklý pohled, který jetě potemněl, kdy se Elbryan začal smát.

"Dobrý boj!" pogratuloval mu hraničář. "Nemyslel jsem, e ti to s mečem tak půjde. Zjevně má mnoho nadání!"

"Snadno jsi mě porazil!" vyplivl Roger.

Elbryanův úsměv nepolevoval. "Ale ne tak snadno, jak si myslí," řekl a podíval se na Juraviela. "Stínový ponor," vysvětlil.

"Ano," odpověděl elf, jen si vzpomněl na to, jak byl Elbryan tímto manévrem poraen Tallareiyshem Issinshinem na cvičném poli. "Je to manévr, který vyjde dvakrát ze tří pokusů." Dál hovořil k Rogerovi. "Nebo alespoň dvakrát ze tří případů to neskončí pohromou."

Otočil se k Elbryanovi. "Nedělá dobře mému starému srdci, kdy vidím Nočního ptáka, jeho jsme trénovali, e pouívá tak zoufalý manévr k tomu, aby se zachránil z rukou dítěte!" huboval ho.

Elbryan a elf se podívali na Rogera a oba si pomysleli, e to udělali dobře, e je ve rozhodnuto a urovnáno.

Roger se na ně chvilku díval, potom plivl k jejich nohám a odběhl.

Elbryan si povzdechl. "Není lehké ho přesvědčit."

"Moná poznal tvůj úskok stejně lehce jako já," hádal Juraviel.

"Uskok?"

"Mohl jsi ho porazit, kdykoliv se ti zachtělo," řekl elf vyrovnaně.

"Dva ze tří pokusů," připomněl hraničář.

"Moná, kdy jsi bojoval s Tallareiyshem," odpověděl Juraviel rychle. "V tamtom případě byl ten manévr pouit jen proto, e tvůj soupeř byl zoufalý. U nevěděl, co má dělat."

"A tentokrát?"

"Tentokrát byl pouit proto, aby byla zachráněna Rogerova důstojnost. Nejsem si jist, jestli to byla účinná taktika."

"Ale," začal protestovat Elbryan, nebo si vzpomněl, k čemu ho elf nabádal.

"Jenom se ujisti, e tvá lekce nevzbudí v Rogerovi falený pocit o jeho schopnostech," varoval ho elf. "Jestlie bude bojovat s powriem, pravděpodobně zemře."

Elbryan se nad tím zamyslel a podíval se směrem, kterým Roger odeel. To byl ten poslední problém. Hlavní je, aby přesvědčili lidi, e mají jít na jih.

"Bě a vra Pony její meč," pobídl ho Juraviel.

Elbryan byl tak zabrán do úvah, e ani neodpověděl. Jen zasunul Bouři do pochvy, vzal Ponyin meč a odeel do noci.

"Já si zatím půjdu promluvit s Rogerem," zamumlal si pro sebe Juraviel.

Brzy Rogera dohonil, na malé loučce obklopené jilmy. "Etiketa a dobré způsoby vyadují, e pogratuluje vítězi," vysvětlil Juraviel z větve nad mladým muem.

"Táhni, elfe," odpověděl Roger.

Juraviel skočil na zem přímo před něj. "Táhni?" zopakoval nevěřícně.

"Ihned!"

"Nech si své výhrůky, Rogere," odvětil elf klidně. "Viděl jsem tě bojovat a nejsem tím ohromen."

"Vdy jsem donutil Nočního ptáka k zoufalému manévru."

"Mohl tě porazit kdykoliv," přeruil ho elf. "To ví."

Roger se narovnal, a přestoe podle lidských měřítek nebyl vysoký, elfa převyoval.

"Noční pták je nejsilnějím ijícím člověkem," pokračoval elf. "A je vycvičený Touel'alfar. Je to dokonalý bojovník a mohl ti obrátit tvé ostří zpátky do obličeje, kdyby byl chtěl. Nebo tě jen mohl chytit za pai a zlomit ti ji."

"Říká jeho elfí poskok!" zvolal Roger.

Juraviel si nad absurditou toho prohláení odfrkl. "U jsi zapomněl na svůj první boj?"

Na Rogerově tváři se objevil zvědavý výraz.

"Co se stalo, kdy jsi el na Nočního ptáka s noem?" zeptal se elf. "Není to dostatečný důkaz?"

Frustrovaný Roger vyrazil na Juraviela. Elf ustoupil, chytil ho za zápěstí, pak přeel za něj, zkroutil mu ruku za záda a volnou rukou ho lapil za vlasy. Tahal ho za ruku a za vlasy, otočil ho a vrazil mu obličej do stromu.

"Nejsem Noční pták," varoval ho Juraviel. "Nejsem ani člověk a s hlupáky nemám soucit!" S tím jím jetě jednou vrazil do stromu, potom se okolo něho otočil a usadil ho na zem.

"Pravdu zná, Rogere," huboval ho. "Ví, e Noční pták je lepí a e jeho úsudek by měl být následován. Ale jsi tak zaslepený svou hloupou pýchou, e své lidi přivede radi do záhuby, ne aby sis to připustil!"

"Pýcha!" zařval Roger. "Nebyl jsem to snad já, kdo el do Caer Tinelly zachránit -"

"Proč jsi el do Caer Tinelly?" přeruil ho Juraviel. "Abys zachránil zajatce, anebo proto, aby ses povýil na nového hrdinu?"

Roger zamumlal svou odpověď, ale Juraviel ho stejně neposlouchal. "Mohl tě kdykoliv porazit," řekl znovu, otočil se a odeel. Rogera nechal sedět pod jilmem.

KAPITOLA ESTNÁCTÁ

K pobavení otce opata

"Opat Dobrinion je stále nespokojenějí," oznámil bratr Francis opatu Markwartovi. Mladí mnich byl evidentně rozruen. Z kadého jeho slova bylo cítit napětí a strach hraničící s hrůzou. Samozřejmě e je opat Dobrinion nespokojený, protoe oni mučí členy jeho kongregace v jeho vlastním kláteře, na svatém místě!

"Moná e bych to neměl říkat," pokračoval bratr Francis a snail se odhadnout Markwartovu reakci, "jenome se bojím..."

"e Sv. Kámen není naí věci nakloněn?" dokončil za něj otec opat.

"Odpuste mi," řekl bratr Francis pokorně.

"Odpustit?" opakoval Markwart nevěřícně. "Odpustit ti tvou vnímavost? Opatrnost? Jsme ve válce, ty mladý blázne. To sis jetě neuvědomil?"

"Samozřejmě, otče opate," odvětil Francis a sklonil hlavu. "Trpaslíci a goblini..."

"Zapomeň na ně!" přeruil ho Markwart. "A zapomeň na obry a i na démona daktyla. Tahle válka se stala mnohem nebezpečnějí. Hrozbu nepředstavují u jen monstra."

Bratr Francis zvedl hlavu a zvědavě na Markwarta hleděl.

"Je to válka v srdci církve Abellikánů," pokračoval Markwart. "U jsem ti to vysvětloval a ty to stále nechápe. Je to válka mezi tradicemi, které zastáváme po milénia, a dočasnými malichernými mylenkami, zabývajícími se výkladem přirozenosti dobra a zla."

"A tyhle mylenky nepřetrvávají věky?" odváil se zeptat zmatený bratr Francis.

"Samozřejmě," odvětil otec opat s odzbrojujícím úsměvem. "Ale někteří, mezi nimi i mistr Jojonah, chtějí tyto termíny předefinovat k obrazu svému."

"A co opat Dobrinion?"

"To mi pověz ty," nařídil Markwart.

Bratr Francis se odmlčel a uvaoval nad vemi důsledky. Nebyl si jist, jak otec opat vidí Dobriniona, nebo kohokoli jiného. Ve Sv. Mere-Abelle se otec opat často hádával s De'Unnerem, ale přes vechny jejich rozdíly bylo známo, e ho povauje za svého nejbliího rádce, hned po Francisovi.

"Bratr Avelyn, kacíř, často analyzoval vekeré otázky," poznamenal otec opat. "Nemohl říci, co je v jeho srdci, a to se stalo jeho zkázou."

"Opat Dobrinion se nám postaví," vyhrkl bratr Francis. "Nevěřím mu a myslím, e spí souhlasí s definicemi dobra a zla mistra Jojonaha ne s vaimi, tedy naimi."

"To jsou silná slova," řekl Markwart lstivě.

Bratr Francis zbledl.

"Ale nemají příli daleko do pravdy," pokračoval Markwart a Francis si hned vydechl. "Opat Dobrinion byl vdy idealista, i kdy se ty ideály stavěly do cesty pragmatismu. Myslel jsem, e jeho touha po kanonizaci bratra Allabarneta ho udrí v mezích, jene evidentně má větí slabosti, ne jsem tuil."

"Postaví se nám," řekl bratr Francis pevně.

"Zatímco mluvíme, opat ádá o proputění Chilichunkových," vysvětloval Markwart. "Půjde za baronem Palmarisu, pak za králem a za ostatními opaty."

"Máme právo je dret?" odváil se otázat Francis.

"Je církev důleitějí ne osud těchto tří lidí?" přila krátká odpověď.

"Ano, otče opate," odpověděl bratr Francis a opět sklonil hlavu. Kdy to Markwart postavil takto, bylo u snadné neohlíet se na své osobní pocity týkající se zacházení s vězni. V sázce bylo příli mnoho na to, aby se nechal zaslepit soucitem.

"A co tedy budeme dělat?" zeptal se otec opat, přestoe bylo Francisovi jasné, e opat u se rozhodl.

Bratr Francis znovu zaváhal a přemýlel nad problémem. "Sbor opatů," začal a odkázal tak na instituci, které bylo třeba k sesazení opata Dobriniona.

"Ten se má sejít," odpověděl otec opat. "Ale a v polovině kalemberu."

Bratr Francis nad tím zauvaoval. Kalember byl jedenáctým měsícem roku a přijde za čtyři měsíce. "Potom musíme opustit Sv. Kámen," řekl rychle, protoe si uvědomoval, e otci opatu u s ním dochází trpělivost. "Musíme vzít vězně do Sv. Mere-Abelle, kde si opat Dobrinion nebude moci stěovat."

"Velmi dobře," pogratuloval mu Markwart. "Zítra musíme Sv. Kámen opustit spolu s kentaurem a Chilichunkovými. Zařiď to a naplánuj cestu."

"Pojedeme přímo," ujistil ho bratr Francis.

"Vem oznam, e odjídíme," pokračoval otec opat. "A zařiď jetě, aby byl zajat i Connor Bildeborough, protoe taková zpráva se rozletí daleko."

Bratr Francis se zatvářil pochybovačně. "Ale to by mohlo způsobit problémy od krále," varoval.

"Kdy ano, tak ho propustíme," odpověděl Markwart. "Ale dokud se to nestane, moná se to vyprávění dostane a k eně, kterou hledáme."

"Ale třeba se o Connora nezajímá," hádal bratr Francis. "Říká se, e jejich manelství bylo krátké a nevydařilo se."

"Ale ona přijde pro Chilichunkovy," vysvětlil Markwart. "A pro toho odporného kentaura. Zajetí pana Bildeborougha nám jen poslouí ke zviditelnění naich ostatních vězňů."

Bratr Francis nad těmi argumenty chvilku uvaoval a pak přikývl. "A co opat Dobrinion?" zeptal se.

"Je to mení trn, ne bys věřil," odvětil Markwart rychle a Francisovi se zdálo, e otec opat u má s Dobrinionem nějaké plány.

Connor Bildeborough se procházel po malé místnosti - najatém bytě dole v Palmarisu. Přestoe pocházel z honorace, měl rád vzruení u doků a drsné hospody. Jediné dobrodruství v paláci byl příleitostný hon na liku, co povaoval spí za bláznivé cvičení pro lidi, kteří si potřebují zlepit sebevědomí, ne za sport. Ne, Connorovi se víc líbila bitka v hospodě nebo potyčka se zloději v uličkách.

Také strávil mnoho času na pláních severně od Palmarisu a snail se získat reputaci válečníka v boji s monstry. Jeho strýc mu na začátku války věnoval nádherný dar, tíhlý, skvěle vyrobený meč. Ostří bylo ze stříbrného kovu, který nepoznával, a v jílci bylo zasazeno několik malých magických magnetitů, take se se zbraní dobře krylo, protoe přitahovala soupeřův meč. Jméno meče bylo Obránce a Connor netuil, kde strýc takový meč nael. O meči kolovalo mnoho zvěstí. Větina lidí se shodovala, e byl vyroben prvním kovářem prvního krále - někteří říkali, e tím kovářem byl powrie, jen opustil svůj lid. Jiní říkali, e jej vyrobili Touel'alfar, a dalí, e v tom byly zainteresovány vechny strany.

A u meč pocházel odkudkoliv, Connor věděl, e vlastní neuvěřitelnou zbraň. S Obráncem v ruce vedl kontingent Králových muů proti obrům, a přestoe výsledek nebyl nejpříznivějí - jak se dá v takové bitvě očekávat -, Connor si vedl docela dobře. Dvakrát svým mečem zabil! Nael na severu slávu.

Nyní, v místnosti se svým přítelem opatem Dobrinionem, chápal, e se musí zabývat záleitostmi doma.

"Je to kvůli Jill," trval na svém opat. "Otec opat Markwart věří, e ona má ve vlastnictví kameny, které byly ukradeny ze Sv. Mere-Abelle."

Jill. To jméno Connora tvrdě zasáhlo. Měsíce ji naháněl, jenom aby pak bylo jejich manelství za několik hodin rozvedeno. Kdy mu odmítla manelská práva, mohl poadovat její smrt.

Ale samozřejmě e to nemohl udělat, protoe ji miloval. Spokojil se s rozsudkem, který ji přidělil ke Královým muům. Ale zlomilo mu srdce, kdy odela.

"Slyel jsem, e je velmi daleko," řekl. "V Pireth Tulme nebo v Pireth Dancard, a slouí v Pobření strái."

"Můe to tak být," souhlasil opat. "Kdo ví? Otec opat ji hledá a věří, e je zpět v Dundalis spolu s Avelynem Desbrisem, který ukradl ty kameny."

"Zná ho?" zeptal se Connor náhle a přemýlel o prvním mnichovi, který navtívil Pettibwu.

"Nikdy jsem ho neviděl," odpověděl opat Dobrinion.

"Jaký je jeho popis?"

"Velký mu a tlustý," odpověděl opat. "Tak to říkal mistr Jojonah."

Connor přikývl a trávil tuto informaci. Mnich, který navtívil Pettibwu, byl poměrně velký a tlustý. Mohla teď někdy Jill projít Palmarisem v jeho doprovodu? Mohla být tak blízko bez toho, aby to vůbec věděl?

"Ta ena má problém, Connore, a dost velký," poznamenal opat váně. "A jestli o ní něco ví, otec opat si tě najde. A jeho techniky výslechu nejsou příjemné."

"Jak bych o ní mohl něco vědět?" zeptal se Connor nevěřícně. "Naposled jsem ji viděl u soudu, a poté ji poslali pryč." Mluvil pravdu - naposled ji viděl při anulování jejich manelství -, ale pak často cestoval na sever do bitev, aby si udělal jméno. Slyel povídačky o bandě uprchlíků, která operuje na severu u Caer Tinelly a pouívá taktiku a magii, na kterou monstra nestačí. Mohli by být Jill a Avelyn zdrojem té magie?

Samozřejmě e si to nechal pro sebe, a to i před opatem Dobrinionem.

"Otec opat ji chce najít," řekl Dobrinion.

"Jestli si něco nadrobila, pak s tím nemohu pomoci," řekl Connor.

"Ale jsi v tom zapletený u jen proto, e jsi s ní byl enatý," varoval ho opat.

"To je směné," pravil Connor, ale sotva to řekl, dveře se otevřely a dovnitř vpadli čtyři mnii - bratři Youseff, Dandelion a Francis, spolu s opatem Markwartem.

Dandelion el napravo od Connora. Ten sahal po meči, který se ale u sám vytahoval. Connor jej sice zachytil za jílec, jenome potom shledal, e se mu ruka zvedá nahoru. Za chvíli stál na pičkách se zvednutou rukou a nemohl se pohnout.

Dandelion ho udeřil a strhl mu ruku z meče, který ihned odplul vzduchem. Connor to nechápal, dokud si neviml, e bratr Francis pracuje s malým, zeleně pruhovaným kamenem. Dandelion sevřel Connora v medvědím objetí.

"Nevzpírejte se, pane Bildeboroughu," nařídil otec opat. "Chceme s vámi mluvit, to je ve, o velmi důleité věci, která se týká bezpečnosti majetku vaeho strýce."

Connor se instinktivně snail ze sevření vymanit, ale nedařilo se mu to, nebo Dandelion byl příli silný a zkuený. A vedle stál Youseff a v ruce měl přichystaný malý obuek.

"Můj strýc se to dozví," varoval Connor Markwarta.

"Vá strýc bude s mým rozhodnutím souhlasit," odpověděl otec opat se sebedůvěrou. Pokývl svým dvěma přisluhovačům, aby Connora odvlekli.

"Odvaujete se na nebezpečenou půdu," varoval opat Dobrinion, "baron Rochefort Bildeborough má velký vliv."

"Ujiuji tě, e jeden z nás se opravdu vydává na nebezpečnou půdu," odpověděl otec opat klidně.

"Vy jste věděl, e ho hledáme," obvinil Dobriniona bratr Francis a el vzít meč. "Přiel jste ho varovat?"

"Přiel jsem ho najít," opravil ho opat. "Říci mu, aby el, promluvil s vámi a pověděl vám kadou informaci, kterou ví, aby vám pomohl vyhrát válku. Ale ujiuji vás, e on nic neví."

Otec opat se usmíval, kdy Dobrinion protestoval. "Slova jsou tak hezká," poznamenal, kdy Dobrinion skončil. "Pouíváme je k mluvení o viditelné pravdě, ale zakrýváme jimi pravdu o záměru."

"Pochybujete o mně?" zeptal se Dobrinion.

"U ses postavil k této věci dost jasně," odpověděl Markwart. "Vím, proč jsi hledal Connora. Vím, čeho chce dosáhnout, a také vím, e nae cíle jsou rozdílné."

Opat Dobrinion si jen odfrkl a proel kolem dvojice mnichů. "Baron musí být informován," řekl u dveří.

Bratr Francis ho chytil za ruku a opat se otočil, poněvad nemohl uvěřit, co si bratr právě dovolil.

Francis mu pohled vrátil, a opat si na okamik pomyslel, e ho mladý mnich zabije. Napětí ukončilo mávnutí opata Markwarta, a Francis Dobriniona pustil. Stále se na něj vak vraedně díval.

"Způsob podání je velice důleitý," řekl Markwart Dobrinionovi. "Vysvětli, prosím, baronovi, e jeho synovec není obviněn ze ádného zločinu a e se dobrovolně přihlásil, aby nám zodpověděl nějaké otázky."

Opat Dobrinion odchvátal.

"Jeho zpráva nebude lichotivá," poznamenal bratr Francis, kdy Youseff a Dandelion táhli Connora pryč. "Baron můe začít dělat problémy."

Markwart vypadal, e ho to naprosto nezajímá. "Uvidíme, co se stane," odvětil. "Ne bude Rochefort Bildeborough vůbec informován, budeme vědět, co Connor ví, a pouhé jeho zajetí poslouí ke zviditelnění naich dalích zajatců. A pak u mě nebude zajímat."

Nato rychle odeel, a bratr Francis, uvaující nad důsledky tohoto setkání, nad napětím mezi Dobrinionem a Markwartem a přímými následky rivality, se také otočil k odchodu.

"Budeme bojovat v ulicích Palmarisu?" řval z plna hrdla na opata Dobriniona bratr Francis. Dosud ani nezačali výslech Connora Bildeborougha - slunou a přátelskou cestou -, kdy k bráně klátera přijela skupina vojáků a poadovala Connorovo proputění.

"Povídal jsem vám, e uvěznění synovce barona není nic, co zůstane bez povimnutí," odsekl opat. "Nevěřil jsi, e jeho strýc bude reagovat silou?"

"U dost a oba dva," okřikl je otec opat. "Přiveď mi vyslance barona Bildeborougha, a to můeme vyřeit."

Jak Dobrinion, tak Francis vykročili ke dveřím, pak se zastavili a civěli na sebe.

"A ty, opate Dobrinione," pokračoval Markwart a přitáhl tak jeho pozornost a zároveň Francisovi naznačil, aby el. "Tebe je potřeba u kentaura. Chce s tebou mluvit."

"Mé místo je zde, otče opate," odpověděl Dobrinion.

"Tvé místo je tam, kam tě polu," těkl starý mu. "Bě za tím alostným tvorem."

Opat Dobrinion na Markwarta upřeně zíral. Nebyl vůbec potěen. Chtěl se Strácem mluvit, ale cely byly daleko, na druhém konci opatství, a ne se dostane tam a zpět, i kdyby s ním promluvil jen několik slov, setkání s baronovými vojáky bude u konce.

Udělal to, co mu bylo nařízeno, poklonil se nadřízenému a rázně vykráčel z místnosti.

Bratr Francis veel o chvíli později. "Bratr Youseff přivede emisara," vysvětlil.

"A ty jdi za Connorem," řekl otec opat a hodil mu edý kámen duí. "Nebo blízko k němu, tak, abys nebyl vidět. Pronikni k němu duchem a nebuď jemný. Poznej jeho tajemství. Pak mi ho přiveď. Zadrím baronovy vojáky na tak dlouho, jak jen to bude moné, ale oni bez Connora neodejdou."

Bratr Francis se uklonil a odběhl. Hned nato vpadl dovnitř dalí mu.

"Kde je opat Dobrinion?" zeptal se nevrlý voják a protlačil se kolem Youseffa k Markwartovi. Byl velký, navlečen v brnění se znakem domu Bildeboroughů - orla. Emblém byl vypálen do kovového títu a také do helmy, která nezakrývala jen oči a ústa.

"A vy jste kdo?" řekl Markwart.

"Vyslanec barona Bildeborougha," řekl voják panovačně. "Přiel jsem zajistit proputění jeho synovce."

"Mluvíte, jako by byl mladý Connor uvězněn," poznamenal Markwart opatrně.

Voják sé zavrtěl, protoe tohle nečekal.

"Baronův synovec byl jenom poádán, aby přiel a odpověděl na nějaké otázky týkající se jeho předchozího manelství," pokračoval Markwart. "Samozřejmě e můe odejít. Nespáchal ádný zločin proti církvi."

"Ale my jsme byli informováni -"

"Zdá se, e chybně," pravil opat Markwart s pousmáním. "Prosím, posaďte se a dejte si víno - baiňák - ze soukromých zásob opata Dobriniona. Můj člověk u pro pana Connora el. Měli by se k nám připojit během několika minut."

Voják se zmateně rozhlíel, nevěda, jak reagovat. Přijel s oddílem více ne padesáti ozbrojenců, připraveným bojovat a dostat Connora z vězení.

"Posaďte se," pobídl ho otec opat Markwart znovu.

Voják si přitáhl idli ke stolu, zatímco Markwart vytáhl ze skříňky láhev vína. "Nejsme nepřátelé," řekl otec opat nevinným tónem. "Církev a král jsou spojenci u po generace. Ohromuje nás, jak si dovolujete přijet k branám klátera tak těce ozbrojení." Vytáhl zátku a nalil vojákovi plnou sklenku, sobě nalil jen troku.

"Baron Bildeborough nelituje ádné námahy, kdy se jedná o Connora," odpověděl voják, usrkl si a zamrkal, kdy polykal silné víno.

"Ale vy jste sem přijeli lační boje." Pokračoval otec opat. "Víte, kdo jsem?"

Mu si opět usrkl a podíval se na vrásčitého mue. "Dalí opat," odvětil. "Z jiného opatství, snad ze Sv. Mere-Abelle."

"Ze Sv. Mere-Abelle," potvrdil Markwart. "Mateřského opatství církve Abellikánů."

Voják vypil sklenici a natáhl se po láhvi, jene Markwart, jeho výraz se dramaticky změnil, ji odtáhl z dosahu. "Jste přece členem církve, e?" zeptal se ostře.

Voják několikrát mrkl, ale pak přikývl.

"Pak byste si měl být vědom, e mluvíte s otcem opatem církve Abellikánů!" zařval na něj. "Lusknutím prstů vás polu do vyhnanství! A s pomocí krále vás prohlásím za psance!"

"Za jaký zločin?" protestoval mu.

"Za jakýkoliv, který si vyberu!" řval Markwart.

Vtom veel bratr Francis a spolu s ním Connor, který vypadal nepokojně, přestoe nebyl fyzicky zraněn.

"Pane Connore!" řekl voják, rychle vstal a předpisově zasalutoval.

Otec opat také vstal, obeel stůl a stoupl si před zahanbeného vojáka. "Nezapomeňte, co jsem povídal," řekl mu starý mnich. "Stačí jedno slovo."

"Teď vyhroujete vojákům domu mého strýce?" řekl Connor Bildeborough. Jeho přítomnost a síla jeho tónu vojáka povzbudily. Narovnal se a zíral na Markwarta.

"Vyhrouji?" opakoval Markwart a znovu se zasmál. "Nevyhrouji, vy blázne. Ale bylo by dobře, kdybyste si vichni uvědomili, e ta věc je nad vae chápání. A kompetence.

Nejsem překvapen, e mladý mu plný pýchy jako vy nedohlédne dál ne k sobě a nepochopí závanost současné situace," pokračoval Markwart. "Ale překvapuje mě, e baron Palmarisu se chová tak poetile, e pole ozbrojený kontingent proti vůdci církve Abellikánů."

"Myslel si, e se tento vůdce chová nevhodně a nebezpečně," prohlásil Connor, snae se neznít obranně. Neudělal nic patného a ani jeho strýc ne. Jestlie se zde odehrávalo něco zločinného, bylo to v tomto starém mui.

"On myslel... vy jste myslel," řekl Markwart znechuceně. "Zdá se, e vichni máte svůj vlastní úsudek a chováte se, jako by vás Bůh poehnal zvlátní prozřetelností."

"Popíráte, e jste přili a sebrali mě?" zeptal se Connor nevěřícně.

"Bylo vás třeba," odpověděl Markwart. "A byl jste mučen, pane Bildeboroughu? Byl jste mučen?"

Voják nafoukl hrudník a vystrčil čelist.

"Ne," připustil Connor a voják se uvolnil. "Ale co Chilichunkovi? Popíráte, e je dríte ve vězení a nezacházíte s nimi dobře?"

"Nepopírám," odpověděl otec opat. "Oni se svou vlastní vinou stali nepřáteli církve."

"Nesmysl!"

"Uvidíte," odpověděl otec opat.

"Chcete je vzít pryč z Palmarisu," obvinil ho Connor.

ádná odpověď.

"To nedovolím!"

"Vy máte na takové rozhodnutí právo?" optal se otec opat sarkasticky.

"Mluvím za svého strýce."

"Jak domýlivé," řekl Markwart a zasmál se. "Řekněte mi, to budeme bojovat v ulicích Palmarisu a vichni se dozvědí o neshodách vaeho strýce a církve?"

Connor s odpovědí trochu zaváhal, protoe si uvědomoval nebezpečné důsledky. Jeho strýc se těil velké úctě, ale větina obyčejných lidí v Palmarisu se hněvu církve bála. V sázce vak byl osud Chilichunkových, a to pro Connora nebylo nic nevýznamného. "Kdy to bude potřeba," řekl přísně.

Markwart se dál smál a jeho třes ukryl pohyb, kterým se natáhl do váčku s kameny a rychle vytáhl magnetit. O vteřinu později magnetit přistál na helmě a udělal do ní díru. Voják padl na kolena.

Ve stejné chvíli skočil bratr Youseff dopředu, pratil Connora do kolena a tím ho srazil do kleku.

"Ovládni ho," nařídil otec opat Francisovi. "Pouij jeho ústa k tomu, aby vojáci odeli." Obrátil se k Youseffovi. "Zajatci jsou připraveni k transportu?"

"Bratr Dandelion je s připravenou karavanou na zadním nádvoří," odpověděl Youseff. "Ale opat Dobrinion tam dal postavit mnoho stráí."

"Nebudou s námi bojovat," ujistil ho Markwart.

Voják sténal a snail se vstát, kdy si Markwart bral magnetit, ale Youseff, ostraitý hlídací pes, neboáka několikrát udeřil do obličeje, aby zůstal leet na zemi.

Markwart se podíval na bratra Francise, jen stál, díval se Connorovi do očí a nic nedělal. "Bratře Francisi," upozornil ho otec opat přísně.

"Dostal jsem se do jeho mylenek," vysvětlil bratr Francis. "A zjistil jsem nějaké uitečné věci."

"Ale," řekl Markwart, který zpozoroval jeho váhání.

"Ale jen kdy jsem ho chytil v nepozornosti," dodal Francis. "A jenom na vteřinu. Má silnou vůli a okamitě mě vyhostil, přestoe neznal povahu útoku."

Otec opat přikývl a přistoupil k jetě omámenému Connorovi. Ranou pěsti sloil Connora na zem. "Nyní ho ovládni," řekl otec opat netrpělivě. "Nemělo by to být těké!"

"Ale takhle se od něj nic nedozvím!" namítl bratr Francis. Byla to pravda. Mu v bezvědomí se dal lehce ovládnout, ale jen jeho tělo, ne jeho pamě. A se vědomí vrátí, bitva začne nanovo.

"Nepotřebujeme jeho mysl," vysvětlil otec opat. "Jenom jeho tělo a hlas."

"Práce ďábla," zaeptal bratr Braumin bratru Dellmanovi, kdy stáli na nádvoří Sv. Kamene, obklopeni mnichy ze Sv. Mere-Abelle. Čtyři vězni stáli opodál. Bratr Braumin nebyl překvapen náhlým příkazem připravit vozy, protoe pozoroval otce opata a bratra Francise při jejich hádkách s opatem Dobrinionem a věděl, e u nejsou v opatství vítáni.

Co ho vak překvapilo, byla přítomnost ozbrojených vojáků u bran opatství, oddíl, který přijel pro vězně. Mluvilo se o novém vězni, mui z honorace, i kdy se k němu nedostal nikdo kromě bratrů Youseffa, Dandeliona a Francise a samozřejmě opata Markwarta. Kdy viděl, jak vojáci vypadají, zdálo se, e otec opat překročil meze.

"Proč přili?" zaeptal bratr Dellman.

"Nevím," odvětil Braumin, jen nechtěl do toho veho zatáhnout tak mladého mnicha. Braumin se bál, e a on a jeho bratři budou odcházet, vojáci se je pokusí zastavit a Palmaris uvidí magickou devastaci.

Co bych měl udělat? Pokud přijde rozkaz bojovat s vojáky, jak se zachovám?

"Vypadá podráděně, bratře," poznamenal Dellman. "Bojí se, e na nás vojáci zaútočí?"

"Bojím se, e ne," odvětil bratr Braumin. Zavrčel a bouchl rukou do vozu. Jak si jen přál, aby zde byl mistr Jojonah!

"Bratře," řekl Dellman a dal mu ruku na rameno, aby ho uklidnil.

Braumin se k němu otočil a díval se mu přímo do očí. "Pozorně sleduj následující události, bratře Dellmane," poprosil ho.

Dellman se na něho nechápavě díval.

Braumin si povzdechl a odvrátil se. Neobviní otce opata před tímto muem. Jetě ne. Ne, dokud důkazy nebudou přesvědčivé. Takové obvinění, takové prohláení, e mnohé z toho, co povauje za svaté, je jen le, by ho mohlo zlomit nebo ho poslat rovnou za otcem opatem.

Pak by se o bratru Brauminovi vědělo a byl by, tak jako mistr Jojonah, rychle vyřazen ze hry.

Mnich věděl, co by udělal, kdyby ten příkaz přiel. Bojoval by se svými bratry, nebo by to předstíral. Nemohl se odhalit.

"Odpuste, mistře Jojonahu," řekl a potom dodal, "odpus mi, bratře Avelyne."

Brzy poté vojáci barona Bildeborougha odstoupili na rozkaz mue, kterého přili zachránit, a karavana mnichů vyrazila. Chilichunkovi byli svázáni s roubíky v jednom z vozů a dával na ně pozor bratr Youseff. Bratr Dandelion seděl na Stráci, jeho lidské tělo zahalili do přikrývek. Mnii přivázali kentaura blízko k vozu před ním, a brutální Dandelion ho nutil ohýbat se tak, e jeho lidské torzo se nacházelo ve voze.

Otec opat a bratr Francis byli také ve voze. Vůdce církve si nepřál, aby ho vojáci otravovali, a bratr Francis měl plno práce s ovládnutím. Kdy byla karavana na východním konci města u doků, vyel bratr Francis v Connorově těle zpět do opatství, opustil ho, a mu, stále omráčený po ráně otce opata, padl na podlahu.

Karavana nenarazila na ádný odpor a vyjela z města severní branou. Markwart téměř ihned poručil otočit na východ a brzy opustili baronovo panství. Potom mnii pouili levitaci, přenesli se přes Masur Delaval a vyhnuli se ozbrojeným lodím.

Kdy opat Dobrinion doel a do dolních cel a shledal, e Stráce byl vyveden ven před hodinou, poznal, e nahoře jsou velké problémy. Prvotní instinkt ho přiměl k tomu, aby se vrátil ke schodům a zakřičel na stráe.

Pragmatický Dobrinion se vak uklidnil. Co mohl dělat? I kdyby se dostal na nádvoří před odjezdem karavany, postavil by se Markwartovi?

"Ano, můj opate!" zvolal novic nadeně a přiskočil ke starému, unavenému opatovi.

Dobrinion si ho představil jako mrtvolu, spálenou v mračnu ohně nebo v něčem jiném. Věděl, e otec opat má kameny zkázy, a stejně tak bratr Francis. A ti dva, bratři Youseff a Dandelion, byli krutí zabijáci, které církev nazývala bratry Spravedlnost.

Kolik jeho muů by bylo zavraděno, kdyby el nahoru a odmítl umonit Markwartovi odjezd? A i kdyby se dokázali bránit, tak co pak?

Dalebert Markwart byl otcem opatem církve Abellikánů.

"Není důvod hlídat tyto prázdné cely," řekl Dobrinion tie mladému mnichovi. "Bě a odpočiň si."

"Nejsem unavený," odpověděl mnich a na tváři měl iroký, nevinný úsměv.

"Pak odpočívej za mne," řekl váně Dobrinion a vydal se vzhůru po schodech.

KAPITOLA SEDMNÁCTÁ

Prohláení z nebes

Elbryan si dlouze povzdechl a pak se bezmocně podíval na Pony. Věděl, e Juraviel ho také pozoruje, přestoe elf se u ohně, kde se shromádili vůdci, neukázal.

"A budou Caer Tinella a Padov zajitěny," pravil Tomas Gingerwart, který se snail neústupného hraničáře uklidnit, "půjdeme na jih, tedy alespoň ti, kteří zatím nejsou schopni bránit nae města."

Elbryan ho chtěl chytit za ramena, zatřást s ním a křičet, e i kdy budou města dobyta, bude málo lidí, kteří je budou bránit. Chtěl připomenout Tomasovi a ostatním, e kdy půjdou do měst a selou, powriové je budou pronásledovat a ve bude ztraceno: vichni bojovníci, vichni staří a vechny děti. Ale zůstal zticha. U se jim to snail vysvětlit vemi způsoby, na ně pomyslel, a vdy to padlo na neúrodnou půdu. Pro Elbryana byla tato jeho neschopnost hořkým zklamáním. Pomylení na to, e by se ve, co se kdysi stalo s jeho domovem a rodinou, mohlo opakovat i zde kvůli hloupé pýe, bolelo.

Prohlaovali, e chtějí zachránit své domovy, jene kdy tam nebude bezpečí, jak by mohli takové místo prohlásit domovem? Jeho frustrace si poviml mu sedící blízko něj. "U se s ním nebude hádat?" zeptal se Belster.

Hraničář se podíval na svého starého přítele a vyhodil ruce skoro a nad hlavu.

"Potom se k nám v bitvě připojíte," hádal Tomas, a dav se rozvlnil radostí.

"Ne," řekla Pony přísně a neočekávaně. Vechny oči se na ni otočily.

"Já nepůjdu," řekla pevně.

Překvapené vzdechy se změnily v natvaný epot.

"Nikdy jsem se bitvě nevyhýbala, to moc dobře víte," pokračovala Pony a rezolutně překříila pae na prsou. "Ale souhlasit s bitvou o dvě města by jenom podpořilo vae patná rozhodnutí. A vyjdete patným směrem. Já to vím a ví to i Noční pták. Nebudu opakovat to, co jste slyeli u několikrát, ale ani se k vám nepřipojím. Přeji vám ve nejlepí ve vaem bláznovství, ale já zůstanu s nemocnými a nějak se je pokusím dostat do bezpečí, a se powriové vyhrnou z města do lesa a budou nás pronásledovat."

Elbryanovi se zdálo, e Pony trochu přehání, ale její silná slova vyvolala epot, někdy hněvivý, ale i pochybovačný. Hraničář chtěl jít do útoku a myslel, e Pony bude zvenku pracovat s magií. Její rozhodnutí nezúčastnit se - a věděl, e neblufuje - ho překvapilo. Kdy nad tím zauvaoval, pochopil, kam míří.

"Ani já s vámi nepůjdu," řekl. "Nesouhlasím s tím plánem, pane Gingerwarte. Zůstanu s Jilseponie a nemocnými a učiním ve, co budu moci, jestli se powriové vyvalí z města."

Tomas se skoro třásl, kdy se obrátil k Belsterovi. Jeho pohled byl plný obvinění.

"Rozmysli si to jetě, prosím," poádal Elbryana Belster. "U jsem si také uil dost této války, příteli, a také bych radi el okolo powriů do Palmarisu. Ale rozhodnutí bylo učiněno, a to hlasováním. Bojovníci chtějí své domovy a my, jejich spojenci, máme zodpovědnost pomoci jim v této bitvě."

"I kdy je to hloupé?" odpověděla Pony.

"A kdo si to myslí?" odpověděl Belster. "Mnoho z nás si myslelo, e vá vlastní útok je risk, ale nakonec se to vyplatilo."

Elbryan a Pony se na sebe zadívali a hraničář si z eny vzal sílu. Pony u se rozhodla, a tak on se rozhodl také.

"Nemohu se toho zúčastnit," pravil docela klidně. "Kdy jsem el do Caer Tinelly, mé činy neohroovaly ty, kteří nemohou bojovat."

Belster se podíval na Tomase a pokrčil rameny, poněvad proti této prosté logice neměl ádné argumenty.

Poté veel do tábora Roger. Dlouho se díval na Elbryana a celé shromádění a vichni si mysleli, e nazve hraničáře zbabělcem.

"Noční pták má pravdu," řekl pojednou mladý mu. Předstoupil před shromádění. "Právě jsem se vrátil z Caer Tinelly," řekl hlasitě. "Nemůeme zaútočit."

"Rogere..." začal protestovat Tomas.

"Powriové mají posilu," pokračoval Roger. "Je jich třikrát víc ne nás a postavili si obranu. Za zdmi mají ukryté stroje na vrhání otěpů. Jestli zaútočíme, pobijí nás."

patné zprávy umlčely shromádění, ale potom vyvolaly dalí epot, tentokrát ne rozzlobený, ale neklidný. Postupně vechny zraky padly na Tomase Gingerwarta.

"Nai průzkumníci o tom nic neříkali," vysvětlil mu Rogerovi.

"Byli tví průzkumníci ve městě?" opáčil Roger. Tomas se podíval na Belstera a ostatní pro pomoc, ale vichni jen bezmocně potřásali hlavou.

"Jestli se rozhodnete bojovat, pak já také zůstanu s Nočním ptákem a Pony," dokončil Roger a stoupl si vedle hraničáře.

To bylo dost i na vechny ty tvrdohlavé lidi. "Doveď nás do Palmarisu," řekl Tomas nevraivě Elbryanovi.

"Zruíme tábor za úsvitu," odvětil hraničář, podíval se na Rogera a přikývl. Roger se ani neusmál, ani nepřikývl. Udělal to, co musel, ne víc. Beze slova odeel pryč, ani by se na ně podíval.

Brzy se Elbryan a Pony ocitli sami u ohně, Juraviel slétl ze stromu a připojil se k nim.

"Co jsi mu řekl?" zeptal se hraničář, který uhodl, e elf strávil s Rogerem nějakou tu chvíli.

"To stejné, co jsem řekl tobě, kdy jsi stál u koryta a byl jsi zaslepený pýchou," odpověděl elf liácky.

Elbryan se začervenal a odvrátil se od Pony a elfa. Vzpomněl si toti na ten zahanbující moment. Bojoval s Tuntun - opravdově, nelo o výcvik -, obvinil ji z podvádění v závodě, který ho stál teplé jídlo. Tuntun ho porazila, jene mladý Elbryan, zaslepen vztekem a pýchou, to nepřijal dobře a říkal nesmysly a pitomé výhrůky.

Belli'mar Juraviel, jeho mentor, který ze vech elfů měl nejblí k tomu, aby ho mohl nazývat přítelem, ho okamitě uklidnil tím, e ho několikrát vstrčil do studené vody.

"Byla to bolestivá lekce," řekl Juraviel. "Ale zůstala s tebou po vechny ty roky."

Elbryan to nemohl popřít.

"Tenhle mladý Roger je slibný," pokračoval elf. "Nebylo pro něho lehké přijít sem a postavit se vedle tebe."

"Dospívá," souhlasila Pony.

Juraviel přikývl. "Začnu zkoumat nai cestu."

"Rozsáhlé území powriů," řekla Pony. Elf znovu přikývl.

"Jetě jednu otázku," poprosil Elbryan, kdy se ji Juraviel začal ztrácet v lese. Elf se otočil, aby se na něj podíval. "Opravdu se powriové posílili?"

"Byl by v tom rozdíl?" zeptal se elf.

"Ne."

Juraviel se usmál. "Podle mého, Roger dnes v noci nebyl ani na dohled Caer Tinelly."

Hraničář si to myslel, ale potvrzení jeho domněnky ho přinutilo obdivovat Rogera o to víc.

Nepronásledovali je. Jak otec opat předpokládal, baron Bildeborough, opat Dobrinion a vichni v Palmarisu byli rádi, e se mnichů ze Sv. Mere-Abelle zbavili. Karavana se utábořila za Masur Delavalem, odkud jetě byla v dálce vidět světla Palmarisu.

Po schůzce s Francisem, který mu pověděl, co zjistil za krátkého pobytu v Connorově mysli, strávil otec opat dlouhou chvíli sám. Chodil sem a tam a snail se dostat pod kontrolu svou narůstající netrpělivost. Jenom dvacet stop od něj, mezi vozy, viděl světlo ohně a slyel mnichy, jak astně hovoří o svém návratu domů. Otec opat se před tím uzavřel, poněvad na krásné věci neměl čas. Connor Bildeborough věděl o pátrání po té eně a také věřil, e pracuje s kameny na severu, nedaleko od bitevních polí Palmarisu. Francis zachytil jméno Caer Tinella, a rychlý pohled do map potvrdil, e je to město u cesty do Lesní země, město, okolo kterého karavana při své divoké jízdě do Palmarisu projela.

Cíl byl tak blízko. Blíil se konec problémů s Avelynem Desbrisem a obnovením jména otce opata Daleberta Markwarta v análech církve. Youseff a Dandelion úkol dokončí, přinesou zpět kameny a Markwartovi zbude jenom prohlásit bratra Avelyna za kacíře. Zničí jeho legendu tak, jako exploze Aidy zničila jeho tělo.

Pak bude ve v pořádku jako předtím.

"Bude?" zeptal se otec opat sám sebe nahlas. Hluboce si povzdechl a zauvaoval nad potenciálními problémy, které mu expedice způsobila. Jojonah nebyl spojencem a pravděpodobně se mu postaví, moná e dokonce veřejně promluví o mrtvém Avelynovi! A opat Dobrinion u také není neutrální. Opat Sv. Kamene je zcela jistě rozzuřen únosem Chilichunkových a zacházením se svou vlastní osobou. Spí to druhé, pomyslel si otec opat. Docela určitě ho více zajímá jeho vlastní uraená pýcha ne mučení vězni.

A co baron Bildeborough, jen byl připraven dát se do boje s církví kvůli svému synovci?

Kdy se mu problémy převalovaly v mylenkách, tak se mu kadý z nich objevoval jako temný tvor, a kadý z nich rostl, kdy nad ním znovu přemýlel, a nabýval neuvěřitelných rozměrů, a se kolem něho objevily černé zdi, které ho dusily a pohřbívaly.

Starý mu dupl a zasténal. Obrátí se proti němu celý svět? Byl sám, kdo chápe pravdu? Co u způsobili opat Dobrinion a mistr Jojonah? Nemluvě o rozkladu způsobeném Avelynem?

Markwartova mysl se prudce zmítala, hledala v těch černých zdech díry, hledala cestu, jak se probojovat temnotou. Musí zavolat Jojonaha zpátky z cesty do Ursalu a dovést ho zpět do Sv. Mere-Abelle, kde bude moci sledovat kadý jeho pohyb. Ano, to je nutné.

A musí poslat Youseffa a Dandeliona ihned po stopě, aby nali váček s Avelynovými kameny a vrátili je do Sv. Mere-Abelle, kam patří. Ano, to je moudré.

A Connor a Dobrinion budou působit problémy. Musí je dostat na svou stranu, nebo...

Otec opat stál na malé louce okolo kruhu vozů a pomalu dýchal, aby se uklidnil. Znovu v sobě nael sílu. Boj bude pokračovat a on udělá ve, co bude třeba, aby to dolo ke konci, jaký si přeje. Postupně byl schopen otevřít oči a uvolnit sevřené dlaně.

"Otče opate?" ozvalo se za ním.

Poznal hlas přítele. Otočil se a uviděl Francise, jak se na něj ustaraně dívá.

"Otče opate?" řekl mu znovu.

"Jdi a řekni bratrům Youseffovi a Dandelionovi, aby hned přili za mnou," nařídil otec opat. "A pak se připoj k diskusi v kruhu vozů. Musím znát náladu mých bratří."

"Ano, otče opate," odvětil Francis. "Ale neměl byste být sám, zde, kdy monstra..."

"Ihned!" zavrčel Markwart.

Bratr Francis se vytratil za vůz. O chvíli později se objevili dva mui a poklonili se před svým pánem.

"Přiel čas, abychom zhodnotili vá výcvik," oznámil jim Markwart. "Nyní zní vá titul bratr Spravedlnost. Je to vae jediné jméno a jedině tak si budete říkat. Nemůete pochopit naléhavost této záleitosti. Osud celé církve závisí jen na vás.

Bratr Francis věří, e ukradené kameny jsou v rukou eny jménem Jilseponie Aultová, které se říká Jill nebo Pony," pokračoval. "A ta se zdruje u Caer Tinelly, severně od Palmarisu, u cesty do Lesní země."

"Půjdeme tam rovnou," odpověděl Youseff.

"Půjdete a ráno," opravil ho otec opat Markwart. "V přestrojení. Pojedete přívozem přes řeku a pak půjdete do Palmarisu. Ta cesta na sever můe jeden den počkat."

"Ano, otče opate," řekli jednohlasně a uvaovali nad opatovým váháním.

"Nebo pět dní," pokračoval Markwart, "bude-li to třeba. Máme v Palmarisu problém, kterého je třeba se ihned zbavit."

A znovu Markwart zaváhal. Moná e by je měl rozdělit, protoe kdyby jeden selhal, druhý by stále mohl přinést kameny. Moná by měl s Palmarisem počkat, poslat je za kameny, a a to bude vyřízeno, mohl by vyslat dvojici zpět do města.

Ne, uvědomil si. Tou dobou u budou intriky proti němu plně rozvinuty a moná u na něho budou nepřátelé připraveni, a co hůř, Connor, jen tu enu zná, by ji mohl najít dřív ne mnii.

"Connor Bildeborough," řekl náhle. "Stal se pro mě problémem a pro celou církev rovně. Hledá kameny za účelem vlastního obohacení," lhal.

"Takový problém musí být ovem eliminován," usoudil bratr Youseff.

"Nezanechejte ádnou stopu."

Po chvíli ticha se oba mui uklonili, otočili se a vyrazili pryč.

Markwart to skoro ani nezpozoroval, nebo uvaoval nad svými posledními slovy.

Bylo moné, aby nezanechali ádné stopy s podezřívavým opatem Dobrinionem v Palmarisu? Dobrinion nebyl blázen a ani nebyl slabý - měl několik kamenů, mezi nimi i kámen duí. Mohl by najít ducha Connora předtím, ne mladý lechtic opustí tento svět, a zjistit pravdu.

Ale Dobrinion byl sám a izolovaný. Ve Sv. Kameni není ádný dalí mnich, který by mohl pouít hematit.

"Bratři Spravedlnost," řekl Markwart.

Oba mui se otočili a běeli zpět ke svému nadřízenému.

"Problém je hlubí. Nejde jenom o Connora, protoe ten je spojen s někým, kdo ty kameny můe pouít," vysvětlil. "Jestli ta osoba dostane kameny, bude poadovat vůdcovství církve a bude chtít mé místo ve Sv. Mere-Abelle."

Bylo to samozřejmě neskutečné, ale ti dva mui, kteří měli mysli ohnuté mistrem De'Unnerem, viseli na kadém jeho slově.

"Moc mě to bolí," lhal otec opat. "Ale nemám jinou monost. Musíte v Palmarisu zabít dva mue. Ten druhý je opat Dobrinion Calislas, opat Sv. Kamene."

Na tváři bratra Youseffa se objevila stopa překvapení, zatímco bratr Dandelion to přijal tak samozřejmě, jako by mu Markwart řekl, a vyhodí zbytky od večeře.

"Ale musí to vypadat jako nehoda," pokračoval Markwart. "Nebo jako čin naich nepřátel. Nesmíte udělat chybu. Chápete?"

"Ano, otče opate," odpověděl bratr Dandelion.

Markwart studoval Youseffa, který měl na tváři zlý úklebek. Mu přikývl a Markwartovi se zdálo, e se na budoucnost těí.

"Vae odměna na vás čeká ve Sv. Mere-Abelle," dokončil Markwart.

"Nae odměna spočívá v naí slubě," odvětil bratr Youseff.

Nyní se otec opat také ďábelsky smál. A cítil se mnohem lépe. Najednou se mu zdálo vechno jasnějí, jako by nael hlubí úroveň koncentrace, kde mohl opustit vechny starosti a problémy mohl řeit s logikou a předvídavostí. Rozmyslel si povolat mistra Jojonaha zpět. Nechá ho v Ursalu být, dokud nezemře, protoe bez podpory opata Dobriniona nepředstavuje ádnou hrozbu.

Ano, jestli vechno půjde dobře, bratři odstraní ty dva problémy a přinesou kameny, věc bude vyřeena a jeho vlastní místo v historii řádu Abellikánů zajitěno. Nyní byl znovu vzruený, věděl, e nebude moci spát a e si musí najít nějaké rozptýlení. Něco, co by ho přinutilo věřit, e se propracovává ke svému cíli. Pak el za bratrem Francisem a řekl mu, a přivede Gradyho Chilichunka, a setká se s ním za kruhem vozů. Kdy Francis přiel a táhl za sebou protestujícího Gradyho, Markwart naznačil, aby ho následovali.

"Je to bezpečné?" odváil se otázat Francis.

"Bratři Youseff a Dandelion nás na kadém kroku hlídají," lhal Markwart, protoe on se monster nebál. Cítil, e okolo jich mnoho není. Zkrátka věděl, e tady nehrozí nebezpečí.

Tedy alespoň jemu ne. Grady to samé prohlásit nemohl. "Po léta jsi byl její bratr," řekl mu Markwart. "Ani volbou, ani krví," odpověděl Grady, vyplivuje kadé slovo zvlá.

"Jenom okolnostmi, a to je stejně zatracující," řekl Markwart.

Grady se zasmál a odvrátil se, ale Francis byl ihned u něj a otočil mu hlavu zpět, tak aby se díval Markwartovi přímo do očí.

"Nejsi kajícný," poznamenal Markwart.

Grady se snail znovu dívat jinam, a tentokrát nejene ho Francis přinutil obrátit hlavu zpět, ale tvrdě ho kopl dozadu do kolen a donutil ho tak kleknout. Mladý mnich stál vedle Gradyho, drel ho v té pozici, tahal ho za vlasy a nutil ho dívat se na otce opata.

"Nespáchal jsem ádný zločin!" protestoval Grady. "A ani mí rodiče! Nejste svatý!" Grady Chilichunk nikdy nebyl odváný. Vdy chtěl jenom luxus. Byl lokajem honorace, muů jako Connor Bildeborough. Jeho ivot tak byl snazí. Nikdy nebyl ani vděčným synem. Nestaral se o podnik svých rodičů a zajímaly ho jenom peníze, které hostinec přináel. Jenome nyní, kdy byl na cestě s brutálními mnichy a cítil se bezmocně a beznadějně, něco se v něm změnilo a pocítil zodpovědnost. O své pohodlí se moc nestaral a zaměřil se na patné zacházení se svými rodiči. Zdálo se, e se svět zbláznil, a Grady pochopil, e vechno sténání a proení nikomu nepomůe. S beznadějí přiel vztek a ten vztek ho přinutil k činu - co pro něho nebylo obvyklé. Plivl na Markwarta a zasáhl ho do obličeje.

Markwart se jen smál, ale Francis, zděený, e obyčejný člověk si dovolil udělat něco takového, zarazil Gradymu loket do hlavy. Mu zasténal, a pak u byl Francis na něm, tvrdě ho zkopal, padl na něj, převrátil ho na břicho a zvedl mu ruce za záda.

Grady nic neříkal. Byl příli omráčený na to, aby protestoval.

"Dost, bratře Francisi," řekl Markwart klidně a mávl rukou. "Jeho činy jenom potvrzují, e se obrátil k církvi zády, a s tím i ke vemu dobru světa."

Grady jen leel a tie sténal.

"Zdá se, e z něj nic důleitějího nedostaneme," poznamenal Markwart.

"Omlouvám se, otče opate," pronesl Francis zděeně, ale Markwart si nestěoval. Měl příli dobrou náladu, způsobenou svými rozhodnutími, ne aby ho něco rozruilo.

"Vezmi ho zpět a ulo ho do postele," řekl Markwart.

Bratr Francis vytáhl Gradyho na nohy a el, pak se zastavil, kdy si uvědomil, e ho Markwart nenásleduje.

"Budu si uívat míru noci," vysvětlil Markwart.

"Sám?" zeptal se Francis. "Zde?"

"Bě," pobídl ho Markwart. "Není zde ádné nebezpečí."

Francis neměl jinou monost ne uposlechnout rozkazu. A tak pomalu odcházel, a kdy se ohlédl, uviděl, e otec opat klidně stojí a nebojí se.

I kdy si byl otec opat naprosto jist, e je sám, nebyl.

Duch Bestesbulzibara byl s ním, hrabal se v jeho mylenkách a vedl je.

Později Markwart spokojeně usnul, a kdy ho Francis za úsvitu přiel vzbudit, nařídil mu odejít a nechat ostatní také spát. Za několik hodin vstal a zjistil, e tábor je v pohybu a e bratr Francis chodí mezi třemi vozy, které ukrývaly Chilichunkovy.

"Neprobudil se," vysvětlil bratr Markwartovi, jen se přiel podívat, co se děje.

"Kdo?"

"Syn, Grady," vysvětlil Francis, potřásl hlavou a pokývl k jednomu vozu. Markwart veel dovnitř a po chvíli vyel se zachmuřeným obličejem.

"Pohřbi ho u cesty," řekl otec opat. "Mělký hrob a neposvěcená půda." Proel kolem Francise, jako by o nic nelo, jako by to byl jen dalí obyčejný rozkaz. Zastavil se po pár krocích a obrátil se zpět na Francise. "Ujisti se, e ostatní zajatci, obzvlátě ten nebezpečný kentaur, se o tom nic nedozvědí," vysvětlil. "A bratře Francisi, pohřbi ho sám, poté co karavana odjede."

Francisovi se na tváři objevila panika. Markwart se jenom zasmál a odeel. Zanechal bratra s jeho vinou o samotě.

Francisova mysl se zmítala. Zabil člověka! Asi Gradyho udeřil příli tvrdě nebo ho příli tvrdě kopl. Přehrával si to znovu a znovu, přemýlel, jak něco takového mohl udělat nebo co mohl udělat jinak, a celou tu dobu bojoval s tím, aby nahlas nevykřikl.

Třásl se a oči mu těkaly ze strany na stranu. Na čele cítil pot a pak uviděl, e se k němu otec opat vrací.

"Buď v klidu, bratře," řekl Markwart. "Byla to nehoda."

"Zabil jsem ho," vydechl Francis.

"Bránil jsi svého otce opata. Ve Sv. Mere-Abelle ti dám rozhřeení, ale ujiuji tě, e se nebude musit mnoho modlit."

Markwart ho opustil a snail se zakrýt svůj kleb.

Bratr Francis se vak nedal tak lehce uklidnit. Chápal logiku Markwartova argumentu - ten mu plivl do tváře otci opatu abellikánské církve. Francis mohl připustit, e to byla neastná náhoda, a ospravedlnit tak svůj čin, ale jeho srdce nechtělo. Podrazilo mu to nohy, ztratil víru, e on stojí nad ostatními. U v minulosti udělal nějaké chyby a věděl to, ale nelo o nic váného. Vzpomínal si na dobu, kdy si představoval, e na světě je jen on sám a e vichni ostatní jsou jen snem jeho vědomí.

Nyní se vak najednou cítil jenom jako dalí člověk, jako malý hráč ve velké hře.

Později toho rána, kdy karavana odjela, zahrnul hlínou bledý obličej Gradyho Chilichunka. V temném koutě svého srdce věděl, e je zatracen.

A tak jeho due prchala k otci opatu Markwartovi, protoe v očích toho mue nebylo hříchem ani zločinem nic. Kdy bratr Francis sdílel Markwartův pohled na svět, mohl si udret své iluze.

Část třetí

DÉMON V NÁS

Plakal jsem pro smrt bratra Spravedlnost.

Nebylo to samozřejmě jeho pravé jméno. Jeho pravé jméno bylo Quintall. Nevím, jestli to bylo příjmení nebo křestní jméno nebo jestli vůbec jetě nějaké druhé jméno měl. Prostě Quintall.

Nemyslím, e jsem ho zabil, strýci Mathere - alespoň ne, kdy byl člověkem. Myslím, e jeho lidské tělo zemřelo v důsledku noení jehlice, kterou měl u sebe. Jehlice byla magickým spojením s démonem - co objevil Avelyn.

Ale plakal jsem pro něj, pro jeho smrt, ve které jsem hrál velkou roli. Jednal jsem na obranu Avelyna a Pony, a kdybych se znovu ocitl ve stejné situaci, nepochybuji, e bych reagoval stejně. Bojoval bych s ním a ignoroval vekeré výkřiky mého svědomí.

Ale plakal jsem pro něj. Opravdově jsem plakal pro ztrátu potenciálu, který se proměnil ve zlo. Kdy nad tím nyní uvauji, v tom je ten opravdový smutek, opravdová ztráta, protoe v kadém z nás hoří pochodeň naděje, světlo sebeobětování se komunitě a potenciál k tomu, abychom udělali svět lepím. V kadém z nás, v kadém mui a eně leí monosti.

Jaké odporné a strané věci provedli vůdci církve Quintallovi, kdy ho přeměnili v monstrum, je si říkalo bratr Spravedlnost.

Po Quintallově smrti jsem poprvé cítil, e mám na rukou krev. Má jediná dalí bitva s lidmi byla se třemi lovci, s těmi jsem měl slitování - slitování, které mi bylo dobře oplaceno! Ale pro Quintalla neexistovalo ádné slitování. Nemohlo být, kdy přeil zásah mého ípu i svůj pád a kdy démon daktyl zachránil jeho ducha z fyzického těla. Ale jeho smrt ho nemohla odradit od záměru zavradit Avelyna. Jeho účel ho pohlcoval, byl vypálen do jeho mylenek dlouhým a houevnatým procesem, který zlomil jeho vůli, zničil jeho svědomí a obrátil jeho srdce k temnotě.

Moná to byl důvod, proč ho démon nael a přijal pod svá křídla.

Za léta, co jsem hraničářem, a dokonce i předtím, při bitvě o Dundalis, jsem zabil mnoho tvorů - gobliny, powrie a obry - ale nikdy jsem pro ně neplakal. Uvaoval jsem nad tím ve světle svých pocitů ke Quintallově smrti. Byly mé slzy něčím víc ne pozvednutím mé rasy nad vechny ostatní, a pokud ano, nebyl to ten nejhorí druh pýchy?

Mohu říci ne, nebo bych určitě plakal, kdyby krutý osud namířil můj meč proti komukoliv z Touel'alfar. Určitě bych povaoval smrt elfa za stejně tragickou a smutnou jako smrt člověka.

Kde je tedy ten rozdíl?

Dostáváme se ke svědomí, poněvad lidé i elfové si jsou schopni vybrat dobrou cestu. Jenome goblini a powriové ne. Nejsem si jist, co se týká obrů - moná jsou jen příli hloupí na to, aby pochopili utrpení, které přináí válka. Neuroním ani slzu pro monstra, která pocítí seknutí Bouře anebo kousnutí Jestřábího křídla. Přináejí si smrt svým vlastním zlem. Jsou stvořeními daktyla, ztělesněním zla a vradí lidi - a často sebe navzájem - jenom proto, e z toho mají potěení.

U jsem o tom diskutoval s Pony a ona vymyslela zajímavý scénář. Přemýlela o tom, zda gobliní dítě, vychované lidmi anebo Touel'alfar v kráse Andur'Blough Inniness, by bylo tak zlé jako jeho rasa. Je v těch stvořeních zlo od přírody, anebo je to otázka výchovy?

Můj přítel, tvůj přítel, Belli'mar Juraviel znal odpověď, protoe jeho lidé před dlouhou dobou vzali gobliní dítě do svého údolí a vychovali je jako elfa. Kdy dospívalo, nebylo o nic méně nenávistné, zlé a nebezpečné ne ostatní jeho rodu, vychovávaní v jeskyních. Elfové, jako vdycky zvědaví, zkoueli toté s dítětem powriů, a výsledky byly jetě horí.

A tak nebudu plakat pro gobliny, powrie a obry, strýci Mathere. Neuroním ani slzu pro stvoření daktyla. Ale pláču pro Quintalla, jen padl za obě zlu. Pláču pro potenciál, který byl ztracen, pro onu osudovou patnou volbu, která ho vyslala vstříc temnotě.

A myslím si, strýci Mathere, e kdy pláču pro Quintalla a pro kadého člověka nebo elfa, kterého budu nucen zabít, chráním tak svou vlastní lidskost.

Je to jizva z bitvy, která, jak se obávám, nikdy nezmizí.

ELBRYAN NOČNÍ PTÁK

KAPITOLA OSMNÁCTÁ

Nepřátelé církve

Jedinou magií, kterou měli, byl granát na odhalení pouívání magických kamenů a sluneční kámen antimagie. Pravdou bylo, e ani jeden neuměl moc s kameny zacházet, protoe ve Sv. Mere-Abelle strávili svá léta fyzickým výcvikem a mentálním otupováním, které z nich udělalo bratry Spravedlnost.

Karavana pokračovala na východ, zatímco dva mnii, kteří vyměnili své oblečení za oblečení obyčejných rolníků, li na jih a stihli přívoz, který za úsvitu vyrazil na první ze tří denních plaveb do Palmarisu. Odpoledne byli ve městě a neztráceli čas, li přímo na sever a přelezli zeď, namísto aby li k bráně. Kdy zapadalo slunce, zahlédli svou první kořist - tři powrie a goblina -, jak si staví tábor mezi kameny, asi deset mil od Palmarisu. Bylo zřejmé, e goblin je otrokem, nebo dělal větinu práce, a kdykoliv zpomalil, jeden z powriů ho plácl po hlavě. A co bylo důleité: goblin měl okolo kotníku lano.

Youseff se otočil na Dandeliona a kývl. Mají výhodu. Kdy slunce klouzalo za horizont, goblin vyel z tábora, následován powriem, jen drel konec lana. V lese začal goblin sbírat dříví a powrie stál blízko něj. Youseff a Dandelion, tií jako stín, se přesunuli na své pozice. Hubený mnich vylezl na strom, těí Dandelion skákal od stromu ke stromu a přiblioval se k powriovi.

"Pospě si, ty pitomče!" huboval goblina powrie a kopal do listí a hlíny. "Mí přátelé spořádají celého zajíce a na mě nezbude nic ne kosti na ulání!"

Goblin, opravdu ztrápený tvor, se krátce ohlédl a sebral dalí kus dřeva. "Prosím, pane," zasténal. "Mám plné ruce a bolí mě záda."

"Zavři hubu!" zavrčel powrie. "Myslí, e u toho víc neunese, jene pořád toho není dost na pořádný oheň. Chce, abych el k tobě? Zmlátím tě, a z tebe budou lítat cucky, ty smradlavý ničemo!"

Youseff dopadl na zem, přímo před překvapeného powrie, a přes hlavu mu přehodil pytel. O chvíli později narazil Dandelion do trpaslíka v běhu, objal ho zezadu a narazil ho na strom.

Ale tvrdý powrie bojoval a narazil loktem Dandelionovi do krku. Velký mnich si toho ani neviml, a kdy viděl, jak se jeho společník blíí, zvedl trpaslíkovi ruku do výky a odhalil mu tak ebra.

Youseff perfektně zamířil, nů zajel mezi dvě ebra a probodl trpaslíkovo srdce. Dandelion, drící rychle umírajícího trpaslíka, si dokázal uvolnit jednu ruku a dal ji na ránu. Nechtěl, aby okolo bylo mnoho krve.

Ne zde.

Youseff se otočil ke goblinovi. "Svoboda," zaeptal mnich vzrueně a pobídl tvora, aby utíkal.

Goblin, který chtěl křičet, se na člověka zvědavě podíval, a pak zpět na náruč dřeva. Třásl se vzruením, hodil dřevo na zem, vyvlékl se z lana a vběhl do temného lesa.

"Je mrtvý?" optal se Youseff, kdy Dandelion pustil powrie na zem.

Velký mu přikývl a pak zavázal ránu. Bylo důleité, aby nebyla vidět ádná krev, a se dvojice bude vracet do Palmarisu, obzvlátě a vejdou do Sv. Kamene. Youseff se zbavil powriovy zbraně, hrozivé zahnuté čepele, dlouhé a iroké jako pae, a Dandelion dal trpaslíka do vaku. Rozhlédli se a ujistili se, e druzí dva si ničeho nevimli. Vydali se na jih. Dandelion váhu svého břemene ani necítil.

"Neměli jsme vzít toho goblina pro Connora Bildeborougha?" zeptal se Dandelion, kdy zpomalili a ocitli se skoro u severní zdi.

Youseff nad tím chvíli zapřemýlel a snail se nesmát tomu, e jeho hloupý kamarád se zeptal a hodinu poté, co dali goblinovi svobodu. "Potřebujeme jenom jednoho," ujistil ho Youseff. Otec opat mu to jasně řekl. Jakýkoliv čin proti opatu Dobrinionovi musí vypadat jako nehoda anebo musí odvést podezření od Markwarta. Kdyby to vypadalo, e je v tom zapleteno opatství Sv. Mere-Abelle, důsledky by byly váné. Connor nebyl takový problém. Kdyby baron podezříval církev, tak by jeho ignorance rozdílu mezi opatstvími pravděpodobně vedla k obvinění jak Sv. Kamene, tak Sv. Mere-Abelle. A i kdyby obrátil svou pozornost na opatsví v zálivu Vech svatých, nebylo by toho mnoho, co by mohl dělat.

Pro vycvičené vrahy nebyl problém dostat se přes zeď bez vědomí stráí. Boje se přesunuly dál od města, a by se nepřátelé zdrovali stále poměrně blízko, nebyli u pro ozbrojené stráe velkou hrozbou. Stráe byly navíc posíleny jednotkou Králových muů, která přila z Ursalu.

Teď si Dandelion a Youseff oblékli svá hnědá roucha a se skloněnými hlavami li ulicemi. Jenom jednou je obtěoval ebrák, a kdy nepřestával, a dokonce jim vyhrooval, bratr Dandelion jím hodil na zeď.

Bylo u dlouho po večerních modlitbách a Sv. Kámen byl tichý a potemnělý, ale mnichy to neuklidnilo, protoe věděli, e mui řádu jsou lepí a ostraitějí ne stráe města. Ale otec opat je správně připravil. Na jiní zdi opatství, která byla vlastně součástí hlavní budovy, nebyly viditelné dveře ani okna.

Ve skutečnosti tam vak byly dveře, kterými se z kuchyně vynáely zbytky jídla. Bratr Youseff vytáhl granát a nael s ním neviditelné dveře, které navíc byly magicky zajitěny proti otevření zvenku.

Dveře byly také normálně zamčené - nebo měly být -, ale předtím ne mnii ze Sv. Mere-Abelle z opatství odjeli, bratr Youseff el do kuchyně jako pro zásoby, ale vpravdě el zničit zámek. Otec opat předvídal, e budou moná potřebovat tichou cestu do klátera, a nyní mnii jeho předvídavost ocenili.

Youseff, s pouitím slunečního kamene, odblokoval magii zámku a opatrně dveře otevřel. Vevnitř byla jen jedna osoba, mladá ena, která zpívala píseň o bezstarostném ivotě.

Přestala zpívat, protoe vycítila něčí přítomnost.

Youseff se bahnil v jejím strachu, pak ji vzal za vlasy a ponořil jí hlavu do vody. Bojovala, ale proti zabijákovi neměla anci. Youseff se smál. Měl být zabijákem bez vání, mechanickým nástrojem opatovy vůle, ale pravdou bylo, e rád zabíjel, opájel se strachem oběti a vychutnával si absolutní moc. Kdy se díval na mrvou enu, přál si, aby měl více času a mohl rozehrát předehru vedoucí ke smrti.

Smrt samotná byla jednoduchá.

Sv. Kámen byl tichý, jako by celé opatství odpočívalo po zkoukách otce opata. Bratři li chodbami. Dandelion nesl powrie. Cestou zahlédli pouze jednoho mnicha, který je vak neviděl. Pak u byli u dveří komnat opata Dobriniona.

Youseff sklouzl přede dveřmi na koleno, v ruce malý nů. I kdy mohl lehce zámek otevřít, okrábal dřevo okolo, aby to vypadalo, e dveře byly otevřeny násilím.

A u byli uvnitř. Kdy proli dalími dveřmi, stanuli u postele opata Dobriniona.

Opat se probudil. Začal křičet, ale ztichl, kdy se podíval na dvojici návtěvníků, kdy viděl, jak se mu pár palců od obličeje vznáí nů, jeho kov se blytil v měsíčním světle, které procházelo oknem.

"Věděl jsi, e pro tebe přijdeme," kádlil ho Youseff.

Dobrinion zavrtěl hlavou. "Mohu s otcem opatem promluvit," prosil. "Je to jenom nedorozumění, to je ve."

Youseff si přiloil prst na rty a usmíval se. Dobrinion pokračoval.

"Chilichunkovi jsou kriminálníci - to je naprosto jasné," vyhrkl, a kdy to vyřkl, nenáviděl se za svou zbabělost. Odehrával se v něm boj mezi svědomím a pudem sebezáchovy.

Youseff a Dandelion se na něj dívali, ale nechápali, proč se tak mučí. Youseff se velmi dobře bavil.

Potom se Dobrinion uklidnil a díval se na Youseffa. U se nebál. "Vá Markwart je stvoření zla," řekl. "Nikdy opravdu nebyl otcem opatem církve. Nyní vás vyzývám, vyím slibem - zbonost, důstojnost, chudoba -, abyste se obrátili proti zlu a znovu nali světlo."

Ale jeho věta skončila v zachroptění, jak mu Youseff, který u nebyl schopen poslouchat takové povídačky, podřízl hrdlo.

Dvojice potom přela k powriovi a pustila ho na podlahu. Dandelion mu rozvázal ránu, zatímco Youseff prohledával opatův pokoj. Nael malý nů, kterým opat otevíral dopisy.

Jeho ostří nebylo tak iroké jako ostří dýky, ale bylo moné, aby způsobilo powriovi smrtelnou ránu.

"Sundej ho z postele," nařídil Youseff. Kdy Dandelion táhl opata ke stolu, Youseff opatovi udělal na těle několik ran noem, jako by opat bojoval.

Dva zabijáci poté odeli jako dva stíny, je vypluly ze Sv. Kamene do temné noci.

Zpráva o opatové smrti se hned následujícího rána rychle rozířila městem, a vojáci vykřikovali nenávistné věty jeden na druhého a sami na sebe, e dovolili, aby kolem nich proklouzl powrie. epot o zkáze el od hospody k hospodě. Tou dobou, kdy se Connor probudil v posteli nechvalně známého nevěstince Na Bojiti a dozvěděl se to, měla u být údajně na předměstí Palmarisu armáda powriů, připravená zabít vechny lidi v jejich smutku.

Polonahý vyel z domu a mávl rukou na vůz. Nařídil vozkovi, aby jel do baronova domu, na panství Větrov.

Brány byly zavřené. Dvanáct ozbrojených vojáků obklopilo vůz, kdy kůň zastavil, a Connor s vyděeným vozkou na sobě cítili pohledy skrytých lučitníků.

Stráci se uklidnili, kdy poznali Connora, a pomohli mu z vozu dolů. Pak nařídili vozkovi, aby odjel.

"Je strýci dobře?" optal se Connor naléhavě, kdy ho stráe prováděly branou.

"Je nervózní, pane Connore," odvětil jeden mu. "Pomylení na to, e se powrie dostal tak snadno přes obranu a zabil opata Dobriniona! A to ve jenom chvíli po problémech, které měli v opatství! Nastaly temné časy!"

Connor neodpověděl, ale poslouchal muova slova a uvědomoval si nevyslovené důsledky toho veho. Poté proběhl domem do strýcovy přijímací komnaty.

Stráce, jen stál u dveří barona, byl náhodou tentý mu, který si vytrpěl magický útok od Markwarta.

"Ví můj strýc o mém příchodu?" zeptal se ho Connor.

"Připojí se k nám za chvíli," odpověděl stráce s ústy rozbitými magnetitem.

Jak domluvil, Connorův strýc se objevil v místnosti. Kdy uviděl svého synovce, rozzářil se.

"Díky Bohu, e jsi ivý a zdravý," řekl mu docela vlídně. Connor byl vdycky baronovým nejoblíbenějím příbuzným, a protoe baron neměl ádné děti, věřilo se, e Connor zdědí titul.

"Proč bych nebyl?" zeptal se Connor svým typicky opatrným způsobem.

"Zabili opata Dobriniona," řekl baron a posadil se za svůj stůl.

Connorovi neula námaha, s jakou to baron udělal. Rochefort měl nadváhu a trpěl bolestmi kloubů. Do předelého léta jezdil kadý den na svá pole, jene tento rok tam byl jen několikrát, a nikdy dva dny po sobě. Rochefortovy oči také ukazovaly jeho stárnutí. Vdy měly edou barvu, ale nyní byly zakalené.

Connor chtěl být baronem Palmarisu u od té doby, kdy byl dost starý na to, aby pochopil, co je to presti, ale kdy se ta chvíle začala blíit, zjistil, e by rád jetě počkal. Radi by byl v takové pozici jako nyní a jeho strýc by mu byl otcem. Byl by iv a vedlo by se mu dobře.

"Proč by mě monstra hledala?" odpověděl Connor klidně. "Opat je jasným cílem, ale já?"

"Opat a baron," připomněl mu Rochefort.

"Rád vidím, e jsi udělal vechna nezbytná opatření," řekl Connor rychle. "Můe být cílem, ale já ne. Nai nepřátelé nevědí víc, ne e jsem obyčejný návtěvník hospod."

Rochefort přikývl a zdálo se, e logika Connorových argumentů mu ulevila. Bál se více o Connora ne o sebe, jako by se bál kadý starostlivý otec.

Connor vak svými slovy nebyl tak přesvědčen. Powrie, který vklouzl do Sv. Kamene tak brzy po odjezdu hrozivého otce opata, se mu nezdál, a kdy se díval na rozbitý obličej stráce, tak ho to v jeho obavách jen utvrdilo.

"Chci, abys zůstal na Větrově," řekl Rochefort.

Connor zavrtěl hlavou. "Mám ve městě práci, strýčku. Měsíce jsem bojoval s powrii. Neboj se o mě." Kdy domluvil, pohladil Obránce.

Rochefort se dlouho na sebevědomého mladého mue díval. To měl na Connorovi rád. Kdy byl baron mladý, choval se jako Connor, chodil od hospody k hospodě, od nevěstince k nevěstinci a naplno si uíval ivota a nebezpečí. Jak ironické je, e nyní, kdy je starí a kdy u ho nečeká mnoho zábavy, se musí chránit. Connor, stejně tak jako zamlada Rochefort, toho můe ztratit mnohem víc, a přitom se cítí nesmrtelný a nezranitelný.

Baron se smál a odehnal mylenku na to, e by Connorovi nařídil zůstat na Větrově, poněvad si uvědomil, e by tím mladému mui sebral ve, co na něm miluje. "Tak si vezmi jednoho mého vojáka s sebou," snail se o kompromis.

Connor znovu rezolutně zavrtěl hlavou. "To by mě jenom označilo za potenciální terč," hádal. "Znám město, vím, kde získat informace a kde se skrýt."

"Tak bě!" křikl baron a celou dobu se smál. "Ale věz, e má více zodpovědnosti ne jenom svůj vlastní ivot." Vstal s meními obtíemi, ne s jakými si sedl, rychle obeel stůl, poplácal Connora po rameni a potom ho chytil kolem krku. "Nosí mé srdce s sebou, můj chlapče," řekl. "Jestli tě najdou tak jako Dobriniona, umřu na zlomené srdce."

Connor mu věřil kadé slovo. Objal starého mue a vyel z místnosti.

"Brzy bude baronem," řekl baron vojákovi. Mu přikývl.

"Otevřete to."

"Ale pane Bildeboroughu, já nevidím ádný důvod ruit spánek mrtvých," namítl mnich. "Rakev byla poehnána bratrem Talumusem, naím nejvyím..."

"Otevřete to," opakoval Connor a nekompromisně se na mnicha zadíval.

"Mám přivést svého strýce?"

Mnich se kousl do rtu, ale vzdal se. Sehnul se a zvedl dřevěné víko. Podíval se na Connora a odtáhl víko. Leela tam ena, ve smrti modrá.

K mnichovu zděení se Connor natáhl, chytil ji za rameno, obrátil ji a studoval. "Zranění?" otázal se.

"Jenom utonutí," odvětil mnich. "Ve dřezu. A také horká voda. Její obličej byl nejdřív červený, ale nyní se z něj vytratila krev, spolu se ivotem."

Connor jemně poloil tělo zpět na místo a ustoupil. Naznačil mnichovi, e můe rakev zavřít. Skousl si palec mezi zuby a přemýlel. Mnii ze Sv. Kamene byli velmi nápomocní, kdy se objevil u jejich bran. Byli vyděení a zmatení, a přítomnost baronova synovce je neuklidnila.

Předtím, v komnatě opata Dobriniona, Connor skoro nic nenael. Obě těla tam stále byla, očitěný opat leel na posteli, powrie leel tam, kde ho mnii nali. Krev z obou těl byla po celé místnosti, i přes pokusy ji odstranit. Kdy Connor protestoval proti mnoha změnám v komnatě, mnii mu s velkou bolestí popsali boj, tak jak si ho představovali. Opat byl zraněn první, překvapen ve své posteli. Jedna z ran byla smrtelná, seknutí přes krk, ale odváný Dobrinion se dokázal přeplazit přes místnost a najít malý nů.

Jak mnii byli pyní, e jejich opat byl schopen pomstít se svému vrahovi!

Connor, který u s powrii bojoval, vak věděl, e je nepravděpodobné, e by tak malý nů jednoho z nich zabil a e Dobrinion, který měl rozřízlý krk, by se dostal ke stolu. Ale nebylo to tak neuvěřitelné, a tak si nechal své mylenky pro sebe a přijal popis s pokývnutím a krásnými slovy za Dobriniona.

Kdy potom zjioval, jak se powrie dostal dovnitř, zjistil, e existuje jetě dalí obě, ubohá dívka, která byla přepadena a utopena v kuchyni. Mnichům nebylo jasné, jak se powrie dostal dovnitř, poněvad dveře byly magicky zajitěné a také neviditelné. Jediným vysvětlením bylo, e dívka se spojila s nepřáteli anebo e byla důvěřivá a pustila trpaslíka dovnitř.

To se také zdálo Connorovi docela přijatelné, přestoe, kdy se díval na její neporuenou ple, jeho podezření poněkud vzrostlo. Ale nic mnichům neříkal, protoe chápal, e bez vedení nejsou schopni činů.

"Ubohá dívka," zamumlal pouze, kdy ho mnich vyváděl ze sklepa - Connor neustále myslel na to, e sklep je jen dvě podlaí nad celami, kde předtím byli uvězněni Chilichunkovi.

"Pomůe vá strýc zajistit opatství před dalími útoky?" zeptal se jeden mnich, očekávající dvojici v kapli.

Connor si vyádal papír a pero a napsal ádost. "Dopravte to na panství Větrov," nařídil. "Samozřejmě e rodina Bildeboroughů se postará o bezpečnost Sv. Kamene."

Pak dal mnichům sbohem a vyel do ulic Palmarisu, kde se eptalo a povídalo. Tam najde odpovědi.

Celé odpoledne ho pronásledovaly otázky. Proč by powriové li po opatu Dobrinionovi, kdy nebyl zapojen do bojů? Jenom několik mnichů z klátera se připojilo k bitvám na severu, rozhodně v nich neměli rozhodující vliv. Kdy na to pomyslel, zároveň s tím, e opatství se spíe staralo o raněné, nedávalo mu smysl, proč by opat tolik rozdrádil powrie.

Jediným vysvětlením byli mnii ze Sv. Mere-Abelle, kteří přili ze severu, kde bojovali s monstry a zřejmě jich mnoho zabili, a tím opata označili za cíl.

Avak po zkuenosti s Markwartem tomu Connor nevěřil. Slova "příli snadné" mu zazněla v mysli vdy, kdy uváil kadé zdánlivě logické vysvětlení.

Tu noc el Connor do hostince U Cesty. Přesvědčil Dainsey, aby hospodu znovu otevřela, protoe Chilichunkovi by nebyli rádi, kdyby jejich obchod nevzkvétal, a se vrátí do Palmarisu. Connor vak pochyboval, e se vůbec kdy vrátí. Bylo tam narváno a vichni mluvili o tom, co se stalo opatu Dobrinionovi a Keleigh Leigh, ubohé dívce z kuchyně. Connor byl potichu, více poslouchal ne mluvil a snail se najít někoho, kdo by měl cenné informace - co nebylo lehké v tom moři řečí. Přestoe se drel zpět, často k němu chodili lidé, nebo si mysleli, e mu z honorace bude vědět víc ne oni.

Přes vechny dotazy se usmíval a vrtěl hlavou. "Nevím víc, ne co jsem slyel zde," odpovídal.

Noc probíhala bez jakéhokoli zlepení. Frustrovaný Connor si opřel hlavu o stěnu a zavřel oči. A výkřik "nováčci", jak se říkalo lidem, kteří v hospodě jetě nikdy nebyli, ho probral.

Trvalo mu, ne se vzpamatoval, ne očima nael dvojici muů u dveří. Jeden z nich byl statný, druhý tíhlý. Pohybovali se s perfektní rovnováhou a opatrností vycvičených válečníků. Connorovi se rozířily oči. Tyto mue znal a věděl, e aty rolníků, které měli nyní na sobě, běně nenosí. Kde mají svá roucha?

Pouhý pohled na Youseffa mu způsobil bolest v ledvině. Při vzpomínce na poslední setkání s těmito dvěma se stáhl hlouběji do davu. Pokývl na Dainsey.

"Zjisti, co tu chtějí," nařídil jí a ukázal na dva nově příchozí. "A řekni jim, e jsem tu u týden nebyl."

Dainsey přikývla, odela a Connor se obrátil obličejem ke zdi. Snail se zůstat dost blízko na to, aby zachytil útrky konverzace mezi Dainsey a těmi dvěma, ale hluk to nedovoloval.

A dokud Dainsey nezvýila hlas a neřekla: "On tady ale u týden nebyl!"

Connorovo podezření se potvrdilo. Mnii ho hledali, a on mohl velice snadno uhodnout proč. A nyní věděl, proč Keleigh Leigh nebyla pořezaná a proč si powrie nenamočil baret v její krvi, co byla tradice, na ni by nikdy ádný powrie nezapomněl. Odváil se otočit a pohlédnout na Dainsey. Ta se na něj podívala koutkem oka, pak si jakoby nechtěně zavadila rukou o blůzu, čím ji rozhalila, a vechny zraky se upřely na ni.

Hodná holka, pomyslel si Connor a vyuil rozruchu k tomu, aby proklouzl ke dveřím. Trvalo mu to skoro minutu, ale pak byl venku.

Podíval se zpátky na hospodu a uviděl, jak se dav uvnitř zmítá. Někdo se snail prodrat ven.

Connor nečekal na to, aby zjistil kdo. Jestlie mnii prohlédli dívčinu léčku, pak pochopili, kam jít. Connor zaběhl za roh a opatrně vykoukl.

Youseff a Dandelion vylétli ze dveří.

Connor běel uličkou a hlavou mu vířily mylenky. Vylezl na střechu, plácl sebou na břicho a zavrtěl hlavou. Ve stejné chvíli mnii vběhli do uličky.

Tady nahoře, kde se obloha zdála být tak blízko, si Connor nemohl pomoci, aby se nepropadl zpět v čase. Tohle místo patřívalo Jilly, býval to její úkryt před světem. Chodívala sem velice často, aby byla sama se svými mylenkami, aby hledala příhody z minulosti, které se ukrývaly v její křehké mysli.

Zvuk kovu Connora vrátil do přítomnosti. Jeden z mnichů, pravděpodobně Youseff, začal plhat.

Connor byl vmiku pryč, přeskočil na dalí střechu, přeběhl ji, sklouzl dolů a seskočil na ulici. Utíkal, ochromený strachem, myslel na Jill a na vechno to ílenství, které postihlo jeho malý svět.

Opat Dobrinion byl mrtev. Mrtev! A neudělal to ádný powrie!

Ne, byli to tihle dva, lokajové otce opata Markwarta, vůdce církve Abellikánů. Markwart dal Dobriniona zabít kvůli jeho odporu, a nyní li zabijáci po Connorovi.

Tyhle závěry Connora zasáhly tak silně, e skoro spadl. Uvaoval, kam se vydá. Měl by snad hledat bezpečí na Větrově?

Ten nápad zavrhl, protoe se bál o svého strýce. Jestlie Markwart dostal Dobriniona, jak by mohl být kdokoliv jiný v bezpečí? Connor věděl, e má co dělat se silnými nepřáteli. Kdyby se proti němu obrátily vechny legie Králových muů, nebyly o nic nebezpečnějí ne tito mnii ze Sv. Mere-Abelle. Otec opat se svými magickými schopnostmi byl silnějí ne armáda.

Ta neuvěřitelná mylenka, e si otec opat objednal vradu Dobriniona, Connora uráela, v hlavě měl zmatek.

Vytratil se v nočním městě, ale věděl, e brzy se nebude mít kde schovat. Tito dva, a dalí, byli profesionální zabijáci. Najdou ho a zabijí.

Potřeboval odpovědi a věděl, kde by je mohl získat. A také byl v nebezpečí jetě někdo jiný. Dorazil na Větrov, proel kolem stráí přes dvůr do stájí a tam rychle osedlal Ohnivce, svého oblíbeného loveckého koně se zlatou srstí a bílou hřívou. Jetě před půlnocí Connor vyjel z Palmarisu severní branou.

KAPITOLA DEVATENÁCTÁ

Změna směru

Cestování bylo snadné - nebo alespoň mělo být, protoe silnice vedoucí podél břehu Masur Delaval jině od Palmarisu byla tou nejlepí cestou na světě. Jojonah se svezl s karavanou, která jela dva dny dnem i nocí. Mistr Jojonah si to vak neuíval. Staré kosti ho bolely a asi dvě stě mil od Palmarisu onemocněl. Měl křeče, bylo mu zle a díky horečce se potil.

Domníval se, e je to patným jídlem, a doufal, e tahleta cesta neukončí jeho ivot. Musel toho před smrtí jetě hodně udělat a nechtělo se mu umřít napůl cesty mezi Palmarisem a Ursalem, mezi městy, která neměl rád. A tak mistr se svým typickým stoicismem klopýtal od města k městu. el pomalu a opíral se o hůl. "Zbonost, důstojnost, chudoba," řekl sarkasticky, protoe se necítil důstojně a svůj slib chudoby dodroval a příli. A zbonost... Jojonah si nebyl jist, co to slovo znamená. Znamená to následovat slepě příkazu otce opata, nebo následovat srdce a řídit se principy, které mu ukázal Avelyn?

To druhé, rozhodl se, ale pravdou bylo, e to nic neřeilo, protoe si nebyl jist, co by se tím změnilo. Jenom by vypadl z církve nebo by byl dokonce upálen jako kacíř - v mučení a pálení nevinných lidí měla církev dlouhou historii. Kdy nad tím uvaoval, zamrazilo ho. Ano, otec opat Markwart měl v poslední době patnou náladu a ta se zhorovala, kdy někdo zmínil Avelyna Desbrise. A tak mistr nael nového nepřítele - na cestě do Ursalu nael zoufalství.

estého dne se probudil, jenom aby shledal, e obloha je plná mraků a e začalo drobně pret. Nejdřív byl docela rád, e je zataeno, protoe předchozí dny byly nesnesitelně horké. Kdy vak začaly padat první kapky a chladná voda se dotkla jeho horečnaté kůe, udělalo se mu zle. Dokonce uvaoval nad tím, e se vrátí zpět do města, ve kterém předtím přespal.

Nezměnil vak směr, jenom se posadil u cesty plné kaluí a obrátil mylenky k Avelynovi, Markwartovi a monostem, jak by mohl zvrátit temnou cestu, jí se vydala církev. Minuty přely v hodiny a mistr byl tak ponořen v mylenkách, e ani neslyel přibliující se vůz.

"Z cesty!" křikl mu a prudce přitáhl otěe. Vůz zaskřípal a Jojonaha minul, jen na něj hodil bláto a hlínu.

Vůz sjel stranou do bahna, a jen to bahno ho zachránilo od toho, aby se převrátil. Nakonec koně zabrzdili a kola se zastavila. Vozka rychle seskočil a běel k místu, kde seděl Jojonah.

"Omlouvám se, pane," zamumlal mnich k mui, pohlednému, asi dvacetiletému mládenci. "V tom deti jsem vás neslyel."

"Není třeba se omlouvat," řekl mu mile, pomohl Jojonahovi vstát a odkraboval mu bahno z roucha. "Bál jsem se toho od chvíle, co jsem vyjel z Palmarisu."

"Palmaris," zopakoval Jojonah. "Také jdu z toho skvělého města." Zpozoroval kyselý výraz na muově tváři při slově "skvělého", a tak ztichl, poněvad si pomyslel, e bude moudré si mue poslechnout.

"Jel jsem odtamtud rychle," odpověděl mu a podíval se na vůz.

"Obávám se, e nebude nijak lehké jej z toho bahna vytáhnout," řekl Jojonah.

Mu přikývl. "Ale najdu vesničany, kteří nám pomohou," řekl. "Tři míle nazpět je město."

"Jsou to velice ochotní lidé," řekl Jojonah nadějně. "Moná bych vás měl doprovodit. Rádi pomohou mnichovi a chovali se ke mně dobře u včera v noci. A a vůz vytáhneme, moná byste mě mohl vzít s sebou. Jdu do Ursalu a před sebou mám jetě dlouhou cestu, na ni mé tělo u není stavěno."

"Já také jedu do Ursalu. A můete mi pomoci s mou zprávou, která se týká vaí církve."

Jojonah nastrail ui a povytáhl obočí.

"Je to opravdu smutný den," pokračoval mu. "Smutný den, kdy skonal opat Dobrinion."

Jojonahovi se rozířily oči, klopýtl a chytil se mue za rukáv. "Dobrinion? Jak?"

"Powrie," odpověděl mu. "Ta malá ďábelská krysa proklouzla do opatství a zabila opata."

Jojonah tu informaci nemohl strávit. Mylenky se mu rozutekly. Byl zmatený. Sedl si znovu do bláta, obličej v dlaních, začal plakat a nevěděl, jestli pláče pro Dobriniona nebo pro sebe a svůj milovaný řád.

Mu mu poloil konejivě ruku na rameno. Kdy doli do města, slíbil, e tam zůstane přes noc, i pokud vyprostí vůz z bahna. "A vy se mnou pojedete do Ursalu," řekl Jojonahovi s povzbudivým úsměvem. "Dostanete přikrývku a spoustu jídla."

Jedna z rodin je přijala na noc a poskytla jim teplou postel. Mnich el brzy spát, ale nemohl usnout, protoe v domě bylo mnoho lidí, kteří chtěli slyet o opatu Dobrinionovi. Jojonah tie leel a dlouho poslouchal, a usnul.

Youseff a Dandelion se nevracejí.

Mistr Jojonah se ihned probudil. Dům byl tichý a Jojonah se rozhlédl. Promnul si oči. "Kdo je tam?" zeptal se.

Youseff a Dandelion se nevracejí! slyel znovu, naléhavěji.

Ne, neslyel, uvědomil si, protoe tam nebyl ádný zvuk, jenom kapky detě dopadající na střechu. Cítil slova ve své mysli a poznal, kdo je vyslovuje.

"Bratře Braumine?" zeptal se.

Obávám se, e otec opat je poslal za tebou. Utíkej, můj příteli, můj učiteli! Utíkej zpět do Palmarisu, jestli nejsi daleko, k opatu Dobrinionovi a nenech bratra Youseffa a Dandeliona vejít do opatství.

Spojení bylo slabé - Jojonah věděl, e Braumin nemá s hematitem moc zkueností a zřejmě jej nepouívá za správných podmínek. Kde jsi? zeptal se telepaticky. Sv. Mere-Abelle?

Prosím, mistře Jojonahu! Musí mě hned vyslyet! Youseff a Dandelion se nevracejí!

Spojení sláblo. Braumin se u unavoval. Pak to bylo najednou pryč a Jojonah se bál, e Braumina chytil otec opat nebo bratr Francis.

Jestli to byl opravdu Braumin, musel si připomenout. Jestli to nebylo jen delirium způsobené horečkou.

"Oni to nevědí," zaeptal mistr, poněvad si uvědomil, e Brauminova zpráva se nezmiňovala o Dobrinionově smrti. Vyskočil z postele a tie el domem. Nejdřív narazil na paní, která spala na matraci na zemi v obývacím pokoji. Skoro o ni zakopl. Uvědomil si, e mu dala svou vlastní postel, a opravdu ji nechtěl ruit. Jenome některé věci nemohly počkat.

"Vozka?" zeptal se. "Je tady v domě, nebo je ubytovaný u jiné rodiny?"

"Ne," řekla ena. "Spí v pokoji s mými dvěma chlapci."

"Přiveďte ho," nařídil mistr Jojonah.

"Ano, otče. Cokoliv si přejete," odvětila ena, vysoukala se z pokrývek a napůl spící se ourala přes pokoj. Za chvíli se vrátila a táhla za sebou vozku se zarudlýma očima.

"Měl byste spát," řekl mu. "Není to dobré pro vai horečku, kdy jste tak pozdě vzhůru."

"Jen jedna otázka," řekl Jojonah a mávl rukou, aby mue utiil a aby se ujistil, e ho dobře poslouchá. "Kdy byl opat Dobrinion zavraděn, kde byla karavana ze Sv. Mere-Abelle?"

Mu naklonil hlavu, jako by nerozuměl.

"Víte, e mnii z mého klátera navtívili Sv. Kámen," tlačil na něho Jojonah.

"Přinesli jen problémy," odfrkl si mu.

"Ano," souhlasil mistr. "Ale kde byli, kdy powrie zabil opata Dobriniona?"

"Pryč."

"Pryč z města?"

"Někdo říká, e jeli na sever, ale já jsem slyel, e jeli přes řeku, a ne přívozem. Byli pryč více ne den, ne opat podlehl powriovi."

Mistr Jojonah se pokrábal na bradě. Mu začal opět mluvit, ale Jojonah ho umlčel zdviením ruky. "Běte zpátky do postele," pobídl enu a mue. "Já také půjdu."

Zpátky v osamění temného pokoje Jojonah neusínal. Vůbec ne. Nyní byl přesvědčen, e kontakt s Brauminem nebyl jenom sen. Jojonah měl o čem přemýlet. Nebál se, e Youseff a Dandelion mu jdou po krku, jak se domníval Braumin. Markwart byl příli blízko k cíli, ne aby zpomalil své zabijáky. Ne, ti půjdou na sever, na bitevní pole, a budou hledat kameny.

Ale zjevně učinili na cestě zastávku, dost dlouhou na to, aby zarazili Markwartovy problémy v Palmarisu.

Mistr Jojonah spěchal k oknu, otevřel je a zvracel na trávu venku, znechucen mylenkou na to, e otec opat dal zavradit jiného opata!

Zdálo se to absurdní. Ale kadý detail ho vedl tímto směrem. Moná e dělá závěry na základě vlastních soudů. Youseff a Dandelion se nevracejí!

A bratr Braumin neměl ani ponětí o tom, e opata Dobriniona potkal takový konec.

Mistr opravdu doufal, e se mýlí, doufal, e jeho strach a jeho horečnaté delirium ho matou, doufal, e vůdce jeho řádu by nikdy takovou věc neudělal. V kadém případě měl nyní před sebou jen jednu cestu - nikoli na jih, ale na sever, zpět do Sv. Mere-Abelle.

Konečně se jich vech dvě stě dalo do pohybu. Postupovali na západ a pak na jih, oklikou kolem měst v rukou powriů. Elbryan pochod řídil. Před karavanou li průzkumníci a také čtyřicet bojovníků v útvaru. Jen polovina lidí z karavany byla schopná bojovat, druhá byla příli mladá, stará nebo nemocná. Obecně se vak skupina těila docela dobrému zdraví, díky Ponyině neúnavné práci s kamenem duí.

Ze dvou měst nevyel ádný odpor, a kdy přilo odpoledne pátého dne, byli vpůli cesty do Palmarisu.

"Statek se stodolou," hlásil Roger, jen přiel zpět za Elbryanem. "Jen míli před námi. Studna je v pořádku a slyel jsem slepice."

Některým lidem se začali sbíhat sliny jen při pomylení na čerstvá vejce.

"A nikdo tam nebyl?" zeptal se hraničář skepticky.

"Venku nikdo," odpověděl Roger a vypadal zahanbeně, e toho víc nezjistil. "Ale nebyl jsem moc daleko před vámi," vysvětlil chvatně. "Bál jsem se, e kdy tam budu moc dlouho, dostanete se na dohled budov, a monstra, která mohou být uvnitř, vás uvidí."

Elbryan přikývl a usmál se. "Udělal jsi dobře," řekl. "Zadr zde skupinu a já s Pony půjdeme zjistit, co a jak."

Roger přikývl a pomohl Pony vylézt za hraničáře na hřbet Tanečníka.

"Posilni obranný kruh, obzvlátě směrem na sever," nařídil Elbryan mladému mui. "A seeň Juraviela. Řekni mu, kde nás najde."

Roger přijal příkazy s lehkým přikývnutím. Poplácal Tanečníka po zadku a kůň se rozběhl. Roger se nedíval, jak odjídějí, protoe u umísoval lidi z karavany do obranného postavení.

Hraničář snadno nael budovy, a potom se s Pony pustili do práce. Pouili kámen duí a nakoukli napřed do stodoly a pak do domu.

"Powriové v domě," vysvětlila ena, kdy se vrátila zpět do svého těla. "Tři, jeden spí v lonici. Goblini drí stodolu, ale nedávají pozor."

Elbryan zavřel oči, ponořil se do sebe, a téměř viditelně se opět proměnil v elfy vycvičeného bojovníka. Ukázal na malý hájek nalevo od stodoly, sklouzl z Tanečníka a pomohl Pony. Nechali koně stát, přesunuli se do hájku, a potom hraničář pokračoval sám. Postupoval od úkrytu k úkrytu. Brzy byl u domu, zády ke zdi, a v ruce drel Jestřábí křídlo. Rozhlédl se, podíval se zpět na Pony a nasadil íp.

Náhle se otočil a vystřelil. Zasáhl nic netuícího trpaslíka do hlavy, kdy stál u kamen a vařil. Síla nárazu trpaslíkovi ponořila obličej do pálícího se tuku.

"Co dělá!" zahýkal trpaslíkův kamarád a spěchal ke kamnům.

Náhle se zastavil, kdy zpozoroval chvějící se íp, otočil se a uviděl Nočního ptáka s připravenou Bouří.

Velký meč al dolů, kdy se powrie natahoval po zbrani. Ruka odpadla od těla, a tak se trpaslík alespoň pokusil vrhnou vpřed a nepřítele povalit.

Noční pták skočil dopředu a zabodl mu meč do srdce a po jílec. Po několika křečovitých záchvěvech powrie sklouzl mrtev na podlahu.

"Co mě budíte!" přilo zařvání z lonice.

Noční pták se usmál, minutu počkal a tie vklouzl ke dveřím. Na moment se zastavil, ujistil se, e trpaslík se uklidnil, a pak pomalu otevřel.

Na posteli leel powrie, zády ke dveřím.

Brzy poté hraničář vyel z domu a rychle na Pony zamával. Zvedl Jestřábí křídlo a začal opatrně obcházet stodolu. Zpozoroval pootevřené okno od seníku v podkroví, odkud na zem visel provaz.

Hraničář se rozhlédl dokola, aby uviděl Pony, jak se připravuje na místě, kde bylo vidět jak na hlavní dveře, tak na okno seníku. Věděl, e je váně těstí mít tak schopného společníka, nebo kdyby se dostal do problémů, Pony tam bude.

Oba pochopili plán. Pony sice mohla zaútočit přímo na stodolu, pouít serpentin a explozivní rubín, ale kouř z takového ohně by nebyl dobrý. A tak zůstávala na místě, v ruce magnetit a grafit, aby Nočního ptáka kryla.

Hraničář nepodceňoval, kolik sebeovládání ji stálo, aby tak zůstala. Kadé ráno cvičila mečový tanec vedle něj a její práce s mečem začínala být úasná. Chtěla stát Elbryanovi po boku, tancovat s mečem v opravdovém boji. Byla vak disciplinovaná a trpělivá. Hraničář ji ujistil, e u brzy bude schopna pouít, co se naučila. Oba věděli, e je skoro připravená. Ale jetě ne.

Noční pták vyzkouel lano k seníku a začal opatrně plhat. Zastavil se pod oknem, poslouchal a pak jedním prstem ukázal nahoru.

Vylezl a k oknu a opatrně dal jednu nohu do mezery, ale stále se potřeboval dret lana. Musí se pohnout rychle a nebude mít čas vytáhnout zbraň.

Znovu se zhluboka nadechl a nael nezbytný klid. Potom zahákl nohu za okraj okna a prudce je otevřel. Vrhl se na seník, přímo do překvapeného goblina, který tam bezstarostně drel strá.

Goblin vykřikl, ale hraničář mu dal ruku na pusu a druhou mu vzal zbraň. Pak ho přinutil kleknout.

Volání zezdola mu připomnělo, e u nemá čas.

Náhlým trhnutím goblina zvedl, otočil a vyhodil ho z výky dvaceti pěti stop otevřeným podkrovním oknem ven. Tvor dopadl tvrdě a zavrčel. Snail se vstát a volat. Na poslední chvíli zahlédl Pony, jak klidně stojí s nataenou rukou.

Magnetit letící několikanásobně rychleji ne střela z praku prorazil přímo skrz amulet, který měl goblin kolem krku, perk ukradený eně, je ho předtím marně prosila o ivot.

Ve stodole začal Noční pták pracovat s Jestřábím křídlem a střílel gobliny na ebříku do podkroví. O něco později shledal, e není sám, e se k němu připojil dalí střelec.

"Roger mi řekl o tvých plánech," vysvětlil Juraviel. "Dobrý začátek!" dodal a vstřelil íp do goblina, který hloupě vykoukl.

Goblini, kteří zpozorovali, e se po ebříku nahoru nedostanou, zamířili k hlavním dveřím a vyli ven. Tam je sloil blesk.

A pak byl nad nimi elf a střílel na ty, kteří to přeili. Hraničář se ke svému příteli nepřipojil. Sklouzl po ebříku, vyhnul se otěpu, střelil jednoho goblina do obličeje a pak druhého, který se snail vyběhnout ze dveří.

Posléze vechno ztichlo, jene Noční pták vycítil, e není sám. Hodil luk na zem a vytáhl meč. Pohyboval se tie a pomalu.

Venku tvorové umírali. Noční pták se přiblíil ke kupě sena a poslouchal. Dýchání.

Náhle kupu oběhl a zadrel meč jen na tak dlouho, aby se ujistil, e to je monstrum a ne nějaký ubohý vězeň, a usekl goblinovi hlavu. Poté vyel na denní světlo a nael Pony a Juraviela, jak vedou Tanečníka ke stodole.

Elf zůstal s Elbryanem, aby zajistili nově získané území, a Pony odcválala na Tanečníkovi ke skupině.

"Nemohu se obrátit zpět," namítl vozka, kdy mu Jojonah řekl o svých plánech. "Rád bych vám pomohl, ale mám své úkoly, které..."

"Jsou důleité, jistě," dokončil za něho Jojonah a omluvil ho.

"Nejlepí cesta zpět je lodí," pokračoval vozka. "Větina z nich odplouvá na letní sezonu na sever, na otevřené moře. Byl bych se svezl na jedné z nich, ale ádná teď nepopluje na jih."

Mistr Jojonah se pokrábal na bradě. Neměl peníze, ale moná to nějak zvládne. "Pak tedy do nejbliího přístavu," řekl vozkovi.

"Na jihovýchod," odpověděl mu. "Bristole. Město vybudované pro stavění a opravu lodí. Nebude to pro mě velká zajíďka."

"Budu vám zavázán," odpověděl mistr.

A tak znovu vyrazili, po snídani a s jídlem od lidí z vesnice. Kdy se vůz rozjel po cestě, Jojonah zpozoroval, e se cítí fyzicky mnohem lépe. I kdy jízda byla kodrcavá, snídaně mu sedla. Bylo to, jako by zprávy včerejí noci a zjitění, e věci se mají hůř, ne si kdy myslel, do něho napumpovaly sílu. Prostě si nemohl dovolit být slabý.

Bristole bylo to nejmení město, jaké kdy viděl, a zdálo se mu podivně nevyrovnané. Doky byly velké, tak velké, e tam mohlo kotvit deset obrovských lodí. Ale stálo tam jen málo budov. Mistr to nepochopil, a dokud vůz nezastavil ve středu města.

Lodě plavící se po řece nebo proti řece zde nepotřebují nabírat zásoby, protoe cesta mezi Palmarisem a Ursalem není dlouhá. Nicméně námořníci mohou dostat chu i na něco jiného, a tak zde lodi zastavovaly z jiného důvodu.

Ze sedmi domů ve městě dva byly hospody a dva nevěstince.

Mistr Jojonah se krátce pomodlil, ale nějak zvlá ho to nezajímalo. Byl tolerantní a vdycky ochoten prominout slabosti těla. Nakonec, byla to síla due, která se počítala.

Hodnému vozkovi popřál sbohem a potom se obrátil ke svému problému. Kotvily zde tři lodi. Dalí se blíila z jihu. Mnich el po břehu, klapaje po irokém dřevěném chodníku.

"Haló, dobří lidé," zavolal, kdy se dostal k nejblií lodi a uviděl dva mue, jak se ohýbají u zábradlí a pracují s kladivy na něčem, co nebylo vidět.

"Haló, dobrý den!" zakřičel hlasitěji a mával rukama, aby na sebe upozornil.

Mlácení kladiv ustalo a jeden starý mořský vlk s vrásčitou snědou tváří a bezzubými ústy se na mnicha podíval. "Vám také, otče," řekl.

"Plujete na sever?" zeptal se mistr. "Do Palmarisu?"

"Do Palmarisu a do zálivu," odvětil mu. "Ale nijak brzy, protoe kotva nic neudrí. Řetěz je celý potrhaný."

Jojonah pochopil, proč loď stojí v doku zádí napřed. Rozhlédl se, podíval se zpět k městu a hledal nějaké řeení, které by umonilo lodi vyplout. Kadý pořádný přístav by měl mít potřebné vybavení - dokonce i skrovný dok ve Sv. Mere-Abelle byl vybaven řetězy a kotvami. Jene Bristole nebylo město, kde by se opravdu opravovaly lodě, bylo to spí město na "opravu" posádky.

"Měla by dorazit nová kotva z Ursalu," pokračoval starý námořník. "Za dva dny. Pak bychom vás mohli vzít."

"Ano, chtěl bych s vámi jet, ale nemohu se opozdit."

"My vás vezmeme za pět královských zlatých," řekl starý námořník. "Je to dobrá cena, otče."

"Ano, to opravdu je, ale já nemám zlato na zaplacení," odpověděl Jojonah. "A ani čas na zpodění."

"Co jsou dva dny?" podivil se starý mořský vlk.

"Víc, ne mohu ztratit," odvětil Jojonah.

"Promiňte, otče," ozvalo se z dalí lodi v řadě, iroké, bachraté karavely. "My poplujeme na sever dnes."

Jojonah zamával dvěma muům na rozbité lodi a obeel ji, aby viděl toho, kdo mluví. Mu byl vysoký, s tmavou pletí - ne od slunce, ale od narození. Byl Behreňan, podle barvy kůe pocházel z jiního Behrenu, daleko na jih od Pásu se sponou.

"Obávám se, e nemám zlato na zaplacení," řekl Jojonah.

Tmavý mu se mile usmál. "Ale otče, na co byste potřeboval zlato?"

"Tak si cestu odpracuji," nabídl Jojonah.

"Vem na mé lodi se hodí nějaká ta modlitba," odpověděl Behreňan. "Po naí malé zastávce zde určitě. Chystali jsme se vyplout a odpoledne, ale na břehu u je jen jeden mu a toho můeme snadno zavolat. Jestlie spěcháte, pak spěcháme i my."

"Je to od vás velmi laskavé, pane..."

"Al'u'met," odpověděl mu. "Kapitán Al'u'met z dobré lodi Saudi Jacinta."

Jojonah se nad tím zvlátním jménem pozastavil.

"Znamená to Klenot poutě," vysvětlil Al'u'met. "Malý ert mého otce, jen si přál, abych jezdil po dunách, a ne po vlnách."

"Můj otec si zase přál, abych servíroval pivo, a ne se modlil," odvětil Jojonah s veselým úsměvem. Byl více ne trochu překvapen, e tmavý Behreňan velí lodi z Ursalu a také e si tolik váí církve Abellikánů. Jojonahova církev neměla v jiním království významné postavení. Jejich misionáři byli často zabiti, protoe se snaili vnutit svou vizi boské podstaty netolerantním duchovním - jmenovali se yatolové - poutě.

Kapitán korábu pomohl Jojonahovi na palubu a poté nařídil dvěma svým námořníkům, a jdou najít chybějícího člena posádky. "Máte s sebou nějaká zavazadla?" zeptal se Jojonaha.

"Jenom to, co nesu," odvětil mnich. "A jak daleko na sever jedete?"

"Do Palmarisu," odpověděl Jojonah. "Vlastně přes řeku. Je mne třeba u Sv. Mere-Abelle."

"Můeme jet okolo zálivu Vech svatých," řekl kapitán. "I kdy tím ztratíme týden."

"Pak tedy do Palmarisu," řekl mnich.

"Tam plujeme," odpověděl kapitán a ukázal na dveře kajuty. "Mám dva pokoje," vysvětlil. "Určitě s vámi mohu jeden sdílet."

"Vy jste abellikán?" zeptal se mnich.

Kapitánův úsměv se rozířil. "U tři roky," vysvětlil. "Nael jsem vaeho Boha ve Sv. Gwendolyn. Bylo to to nejlepí, co mě kdy potkalo."

"Ale také to bylo pro vaeho otce dalí zklamání," hádal Jojonah.

Al'u'met si dal prst na rty. "On takové věci nepotřebuje vědět, otče," řekl liácky. "V Mirianiku, kdy řádí bouře a vlny před přídí jsou dvakrát vyí ne vysoký mu, si vybírám vlastního boha. A také, jak jistě víte, nejsou bozi vaí země a mé tak rozdílní. Kdyby si mnich vyměnil roucho, tak je z něj yatol."

"Take jste přestoupil jen z pohodlnosti," kádlil ho Jojonah.

Al'u'met pokrčil rameny. "Vybírám si svého vlastního boha."

Jojonah přikývl, vrátil mu úsměv a pak pomalu el ke kapitánově kajutě.

"Můj plavčík vám ukáe vá pokoj," zavolal za ním kapitán.

Chlapec byl v kajutě, kdy Jojonah vstoupil. Nebylo mu víc ne deset. Kdy Jojonah veel, házel si kostky, které okamitě sebral, kdy uviděl někoho vcházet. Vypadal velmi vyděeně a provinile.

"Postarej se o naeho přítele, Matewe," zavolal kapitán. "Postarej se o ve, co potřebuje."

Jojonah a Matew stáli a dívali se na sebe. Chlapcovo oblečení bylo ooupané, tak jako u vech námořníků, ale mělo mnohem lepí střih. A také byl čistý, měl pečlivě ostříhané vlasy a zlatě opálenou ple. Na předloktí vak měl jasně zřetelnou černou skvrnu.

Jojonah uviděl jizvu a představil si tu bolest. Skvrna pocházela od druhého ze tří medicínských prostředků na lodích, jimi byly rum, smola a moč. Rum se pouíval na zabíjení červů v jídle, na zklidnění aludku a na zapomnění dlouhých, nudných hodin. Moč se pouívala k mytí vlasů a atů, a i kdy se to zdálo nechutné, nebylo to nic v porovnání se smolou. Chlapec si rozsekl ruku, a tak mu na ni námořníci dali smolu, aby se rána zatáhla.

"Mohu?" zeptal se Jojonah a natáhl se mu po ruce.

Matew poněkud zaváhal, ale neodvaoval se neuposlechnout a opatrně zvedl ruku.

Mnich zpozoroval, e je to dobrá práce. "Bolí to?" zeptal se Jojonah.

Matew zavrtěl hlavou.

"On nemluví," ozval se za mnichem kapitán.

"To je vae práce?" zeptal se zvědavě Jojonah a ukázal na ruku.

"Ne má, ale Codyho Bellawaye," odvětil Al'u'met. "On slouí jako léčitel, kdy jsme daleko od přístavu."

Mistr Jojonah přikývl a dál to nerozebíral. Jenome v jeho mysli ta začerněná ruka jenom tak nezmizí. Kolik hematitů je zamčeno ve Sv. Mere-Abelle? Pět set? Tisíc? Bylo jich tam mnoho, to věděl, protoe kdy byl mladý mnich, jednou dělal inventuru právě těchto kamenů. Byly to ty nejobyčejnějí, nejpočetnějí kameny dováené z Pimaninicuitu. Větina z nich neměla velkou sílu, ale Jojonah musel přemýlet, jaká by to byla pomoc, kdyby na kadou loď dali jeden nebo dva a naučili s nimi zacházet jednoho mue. Matewova rána byla velká, ale Jojonah by ji lehce mohl zavřít magií, a ne smolou. Mohlo být zabráněno tolika utrpením.

Řetěz mylenek ho přivedl jetě dál, do irího měřítka. Proč nemá kadá větí komunita v království jeden hematit a jednoho léčitele, který by jej uměl pouít?

Nikdy o tom s Avelynem nemluvil, ale chápal, e Avelyn Desbris by, kdyby ta volba byla na něm, rozdal malé hematity lidu, otevřel by bohatství klátera, anebo by jen rozdal hematity příli slabé na to, aby se daly pouít na ovládnutí nebo pro něco patného.

Ano, Jojonah věděl, e Avelyn by to udělal, kdeto Markwart nikdy!

Jojonah pohladil Matewa po blonďatých vlasech a naznačil mu, a mu ukáe pokoj. Kapitán je opustil.

Saudi Jacinta brzy nato vyplula, její plachty naplnil vítr a poháněl ji proti silnému proudu. Kapitán mnicha ujistil, e plavba bude rychlá, nebo jiní větry jsou silné, a jak se Masur Delaval rozíří, proud u nebude tak silný.

Mnich strávil větinu dne v kajutě, spal a sbíral sílu, kterou bude potřebovat. Na chvíli vstal a s přátelským pokývnutím přesvědčil Matewa, aby si s ním zahrál v kostky, a ujistil ho, e kapitán se na něho nebude zlobit, kdy na chvíli zanedbá své povinnosti.

Jojonah si přál, aby chlapec uměl mluvit či se aspoň smát. Chtěl vědět, odkud pochází a jak skončil tak brzy na lodi.

Zřejmě ho prodali chudí rodiče, pomyslel si mnich a nad tou mylenkou zamrkal. Tak větina lodí získávala plavčíky, přestoe Jojonah doufal, e Al'u'met nebyl ten, který ho koupil. Kapitán o sobě prohlaoval, e je zboný, a zboní mui takové věci nedělají.

Té noci začalo slabě pret, ale lodi nic nebránilo v plavbě. Posádka byla dobře vycvičená a znala kadý ohyb velké řeky. Později, kdy dé přestal, se Jojonah vydal na příď a přijal tam pravdu, která se zrodila v jeho srdci. Naprosto jasně uviděl svůj směr. Slyel přitom vrzání ráhen, plouchání vody, zvířata na břehu a vítr v plachtoví.

Měl pocit, jako by s ním byl Avelyn a opakoval mu jeho slib pořád dokola. Nebyla to jen prázdná slova.

Polovinu noci byl vzhůru a do postele se dostal před úsvitem, poté co přesvědčil rozespalého Matewa, aby mu udělal něco k jídlu.

Na oběd znovu vstal a poobědval s kapitánem, který mu sdělil, e do cíle doplují dalího rána.

"Moná byste neměl znovu zůstávat vzhůru celou noc," řekl Al'u'met s úsměvem. "Ráno se vrátíte na břeh a nedojdete daleko, kdy budete nevyspalý."

Později toho večera vak kapitán nael Jojonaha, jak stojí na přídi, zírá do tmy a nahlíí do vlastního srdce.

"Jste přemýlivý mu," řekl kapitán, kdy se k němu přiblíil. "To se mi líbí."

"Vy tomu tak říkáte jen proto, e tu stojím ve tmě a sám?" otázal se Jojonah. "Nemusím vůbec na nic myslet."

"Ne, na přídi ne," řekl kapitán a stoupl si vedle mnicha. "Příli dobře znám inspiraci tohoto místa."

"Kde jste získal Matewa?" zeptal se Jojonah náhle. Vyhrkl ta slova dřív, ne nad tím zauvaoval.

Al'u'met se na něho podíval. Byl tou otázkou překvapen. "Vy si nechcete myslet, e já, zboný mu, jsem ho koupil od jeho rodičů," řekl. "Ale já jsem to udělal." Narovnal se a díval se zpříma na mnicha.

Mistr Jojonah mu pohled nevrátil.

"Byli to ebráci, ijící blízko Sv. Gwendolyn, přeívali na zbytcích jídla, které se jim církev Abellikánů obtěovala hodit," pokračoval kapitán a jeho tón zváněl.

Nyní se Jojonah otočil a přísně se na něho díval. "Ale vy jste se k církvi připojil," prohlásil.

"To neznamená, e souhlasím s těmi, kdo teď určují doktrínu církve. Matewa jsem koupil za dobrou cenu a začal jsem ho povaovat za svého syna. Vdy byl v docích - tedy vdy, kdy utekl svému rozzlobenému otci. Ten mu ho bezdůvodně bil, přestoe chlapci nebylo jetě sedm let. A tak jsem ho koupil, vzal ho na palubu a začal ho učit obchodu."

"Těký ivot," poznamenal Jojonah, jemu z hlasu zmizelo vechno obvinění.

"Zajisté, opravdu," souhlasil Behreňan. "ivot, kteří jedni milují a druzí nenávidí. Matew se rozhodne sám, a bude dost velký. Kdy si zamiluje moře tak jako já, potom mu nezbude ne zůstat na palubě nějaké lodi, a doufám, e zůstane se mnou. Saudi Jacinta mě přeije, a bylo by dobré, kdyby tu byl Matew a pokračoval v mé práci."

Kapitán se otočil k mnichovi a ztichl. Počkal, a se na něj Jojonah přímo podívá. "A jestlie se mu nebude líbit pach moře a vlny, pak bude moci jít," řekl upřímně. "A já zajistím, aby dobře začal. Na to vám dávám své slovo, mistře Jojonahu ze Sv. Mere-Abelle."

Jojonah mu věřil a jeho úsměv byl tedy opravdový.

Oba se podívali zpět na vodu a chvíli tie stáli.

"Znal jsem opata Dobriniona," řekl kapitán. "Byl to dobrý člověk."

Jojonah se na něj zvědavě podíval.

"Vá společník, vozka, o té tragédii mluvil vude v Bristolu, kdy jste hledal loď," vysvětlil.

"Dobrinion byl velmi dobrý člověk," odpověděl Jojonah. "A pro církev je to velká ztráta, e byl zavraděn."

"Je to velká ztráta pro celý svět," souhlasil Al'u'met.

"Jak jste ho poznal?"

"Znám mnoho opatů, nebo putuji z místa na místo a trávím mnoho času v různých kaplích."

"Byl jste někdy ve Sv. Mere-Abelle?" zeptal se Jojonah, přestoe si to nemyslel. On by si ho pamatoval.

"Jednou," odpověděl kapitán. "Ale moře bylo velice neklidné, a tak jsem se nedostal do doku. A Sv. Gwendolyn nebyla tak daleko."

Jojonah se usmál.

"Vaeho otce opata jsem vak potkal," pokračoval kapitán. "Jenom jednou. Bylo to v roce 819 nebo 820. Otec opat Markwart vypsal konkurs na lodi plující na otevřeném moři. Já se obvykle neplavím po řece, minulý rok nás napadli a pokodili powriové, a tak jsem se letos dostal z doků pozdě."

"Take jste se tehdy přihlásil," pobídl ho Jojonah.

"Ovem, jenome moji loď nevybrali," odpověděl kapitán. "Já si ale myslím, e to mělo něco společného s barvou mé kůe. Nemyslím, e by vá otec opat věřil námořníkovi z Behrenu, obzvlá takovému, který nebyl členem vaí církve."

Jojonah souhlasně přikývl. Markwart by v ádném případě nepřijal mue z jihu na cestu na Pimaninicuit. Mnich tu mylenku shledal ironickou, dokonce směnou, kdy pomyslel na vradění na konci cesty.

"Kapitán Adjonas a jeho Vánek byli lepí volbou," připustil Al'u'met. "Jezdil po otevřeném Mirianicu dřív, ne jsem se já naučil řídit člun."

"Take jste znal Adjonase?" zeptal se se zájmem Jojonah. "A víte o konci Vánku?"

"Kadý námořník na Zlomeném pobřeí ví o té ztrátě," odpověděl kapitán. "Stalo se to za zálivem Vech svatých. Je tam sice trochu drsná voda, ale divím se, e se tak zkuený námořník, jako byl Adjonas, dal chytit takhle blízko u břehu."

Jojonah jen přikývl. Nemohl mu odhalit stranou pravdu, říct tomuto mui, e Adjonas a jeho posádka byli zavraděni ve vodách zálivu svatými mui, k jejich řádu se nedávno připojil. Kdy na to nyní pomyslel, nemohl uvěřit, e s touto tradicí souhlasil.

"Dobrá loď a dobrá posádka," dokončil Al'u'met.

Mistr Jojonah souhlasně přikývl, přestoe námořníky neznal a kapitána Adjonase potkal jen jednou.

"Běte spát, otče," řekl kapitán. "Máte před sebou celý den chůze."

Jojonah si také myslel, e by měl ukončit konverzaci. Kapitán ho nechtěně pobídl k dalímu zamylení, rozdmýchal mu vzpomínky a postavil je do nového světla. To neznamená, e souhlasím s těmi, kteří nyní určují doktrínu církve. To řekl Al'u'met, a mistrovi ta slova zněla prorocky.

Jojonah spal dobře, nejlépe od doby, co opustil Palmaris. Probudilo ho volání o světlech doků, a tak sebral svoje věci a vyběhl na palubu.

Myslel, e uvidí Palmaris.

Uviděl vak jenom mlhu, těkou edou pokrývku. Celá posádka byla na palubě, drela světla a dívala se do mlhy. Jojonah si uvědomil, e se dívají po skalách a dalích lodích. Zamrazilo ho. Pohled na kapitána ho uklidnil. Vysoký mu stál klidně, jako by o nic nelo. Jojonah k němu přistoupil.

"Slyel jsem volání o světlech doků," vysvětlil, "ale myslím, e v této mlze nejsou ádná vidět."

"Viděli jsme je," ujistil ho kapitán s úsměvem. "Jsme u docela blízko."

Jojonah se podíval tam, kam se díval kapitán, před příď lodi. Něco se mu zdálo divné. Dlouho tie stál, snail se na to přijít. Pak si viml pozice slunce, světlejí skvrny edi na obzoru.

"Plujeme na východ," řekl náhle a obrátil se ke kapitánovi. "Ale Palmaris je na západním břehu."

"Říkal jsem si, e vám uetřím hodiny na přeplněném přívozu, který moná ani nebude jezdit," vysvětlil kapitán.

"Kapitáne, nemusel jste -"

"To není ádný problém, příteli," odvětil Al'u'met. "Nedovolí nám vjet do Palmarisu, dokud mlha neopadne. Ne bych spustil kotvu, to radi pojedu do Amvoy, kde nemají taková pravidla."

"Země!"

"Dlouhý dok v Amvoy!" potvrdil dalí námořník. Jojonah se podíval na kapitána, který jenom mrkl a usmál se.

Brzy poté vplula loď do doku a zkuení námořníci ji uvázali.

"Přeji vám ve dobré, mistře Jojonahu," řekl upřímně Al'u'met, kdy vedl mnicha k můstku. "Nech nás ztráta opata Dobriniona posílí." Potřásl Jojonahovi rukou a mnich se otočil k odchodu.

Na konci můstku se otočil. Jeho moudrost bojovala se svědomím.

"Kapitáne Al'u'mete," řekl náhle. V blízkosti zpozoroval několik dalích námořníků, kteří naslouchali, ale to ho neodradilo. "V přítích měsících uslyíte vyprávění o mui jménem Avelyn Desbris."

"To jméno neznám," odvětil kapitán.

"Ale budete," ujistil ho mistr Jojonah. "Uslyíte o něm stralivé věci. Budou ho nazývat zlodějem, vrahem a kacířem. Jeho jméno bude vláčeno ohni pekla."

Kapitán nic neříkal a Jojonah se zarazil a těce polkl.

"Říkám vám upřímně," pokračoval mnich, který si uvědomil, e překračuje jemně vymezenou mez. Znovu se zarazil a polkl. "Není to pravda. Budou to říkat, aby ho pokodili. Ale bratr Avelyn byl mu, jen vdy následoval Boha."

Několik námořníků pouze pokrčilo rameny, ale kapitán si uvědomil vánost těch slov a pochopil, e je to pro Jojonaha důleitá chvíle. Z Jojonahova tónu vyrozuměl, e vyprávění o mnichu, kterého neznal, by ho mohlo ovlivnit a zároveň s ním také vechny, kteří jsou spojeni s církví. Přikývl a usmál se.

"Církev Abellikánů nikdy neměla lepího člověka, ne byl Avelyn Desbris," řekl Jojonah pevně, otočil se a opustil Saudi Jacintu. Chápal, jak moc právě riskoval. Uvědomil si, e loď jednou přijede do Sv. Mere-Abelle a e kapitán nebo námořníci, kteří naslouchali, budou mluvit s mnichy v opatství nebo dokonce s otcem opatem. Jojonah se ale nepokusil svá slova vzít zpět nebo je změnit. Řekl ve přímo. A tak to mělo být.

Kdy veel do Amvoy, byl naplněn pochybami. Zajistil si jízdu vozem, a přestoe vozka byl přísluníkem církve a byl právě tak přátelský a laskavý jako kapitán, při jejich rozloučení u mistr Jojonah své vyprávění o Avelynovi neopakoval.

Jeho pochyby nezmizely, dokud nepřiel na dohled opatství. Sv. Mere-Abelle bylo velmi působivé místo, a to z kterékoliv perspektivy. Kdykoliv se na opatství podíval, připomněl si dlouhou historii církve, tradice, které předcházely Markwartovi, dokonce i posledním dvanácti otcům opatům před ním. A znovu Jojonah cítil, jako kdyby s ním byl duch Avelyna. Přemohla ho touha ponořit se do minulosti církve a hledat, jak se věci měly. Nemohl uvěřit tomu, e církev se stala tak dominantní. Dnes byli lidé přitahováni do církve proto, e jejich rodiče byli věřící. Bylo jen málo těch, kteří opravdu věřili, protoe se tak rozhodli.

Tak to nemohlo na začátku být, říkal si Jojonah. Sv. Mere-Abelle, tak velké a působivé, by nemohlo být postaveno s tou hrstkou, která nyní opravdu věří v učení církve.

Mistr Jojonah kráčel k branám místa, je dvě třetiny svého ivota nazýval domovem, místa, které mu nyní připadalo jako klam. Jetě nechápal pravdu o opatství, ale s vedením Avelynova ducha se mu ji určitě pochopit podaří.

KAPITOLA DVACÁTÁ

Sledování návnady

Connor se necítil nesvůj, kdy opustil známé a bezpečné Palmaris. Na severu byl mnohokrát a byl si jist, e se vyhne vem nástrahám ze strany monster, která se tady zdrovala. Obři, kteří byli dobří v házení kamenů, se vyskytovali zřídka a goblini a powriové nejezdili na koních, take by Ohnivce nikdy nedohonili.

Ani kdy se první noc utábořil, asi třicet mil od města, neměl starosti. Věděl, e nyní, na konci léta, nepotřebuje oheň. Lehl si pod smrk. Kůň se opodál popásal a jemně řehtal.

Dalí den a noc proběhly stejně. Connor se vyhnul jediné opravdové cestě, která tudy vedla, ale věděl, kam jede, a nael si svou vlastní dobře sjízdnou trasu, take jel rychle.

Třetího dne, asi sto mil od Palmarisu, nael ruiny statku a stodoly a stopy, které mu, jako zkuenému lovci, řekly, co se stalo: goblini tudy proli před několika dny. Dal se znovu na cestu a sledoval jejich stopy. Dohonil je odpoledne. Byl rád, e jsou to jen goblini. Bylo jich asi dvakrát víc, ne původně odhadoval, byli vyzbrojeni a disciplinovaně pochodovali. Uvaoval nad jejich směrem, na sever a severovýchod, a pomyslel si, e bude moudré je následovat. Měl podezření, e ho dovedou přímo k bandě uprchlíků a osobě s magickými kameny.

Odpočíval asi půl míle od hlučného tábora goblinů. Pozdě v noci se odváil proklouznout blí a znovu byl překvapen profesionalitou těchto normálně líných stvoření. Connor se dokázal dostat dost blízko na to, aby zřetelně uslyel konverzaci, která sestávala převáně ze stíností a z potvrzení, e obři li domů a powriové se spí zajímají o svou vlastní válku, ne aby si dělali nějaké starosti o gobliny.

Pak poslouchal, jak se dva goblini hádají o cíli své cesty. Jeden chtěl jít na sever, do dvou měst - Caer Tinelly a Padova.

"Grrr," zavrčel druhý goblin. "Ví, e Kos-kosio je mrtvý a stejně tak Maiyer Dek! Není tam nic ne Noční pták a jeho zabijáci! Města jsou ztracena, ty blázne!"

Na Connorově tváři se usadil úsměv. el zpět do svého tábora a několik hodin se prospal. Vstal před úsvitem. Znovu sledoval gobliny. Chtěl je pro jistotu následovat kus na západ a pak se obrátit zpět ke Caer Tinele a Padovu.

Začalo pret, ale to mu nijak nevadilo.

Uprchlíci si odpočinuli v budovách, pouili vodu ze studny a uili si čerstvých vajec a mléka. Také ve stodole nali vůz. Roger, který čenichal po celé stodole, nael silné lano a kladku, kterou mohl snadno unést. Neměl ponětí, k čemu by to mohl pouít, kromě vytaení vozu z bahna, ale stejně si to vzal.

Opustili statek pozdě v noci, občerstvení a připravení na dlouhou cestu do bezpečí.

Jako obvykle li Roger a Juraviel napřed. Elf se pohyboval ve větvích a neúnavný mladý Roger běel po zemi a díval se po nebezpečí.

"Dnes sis vedl dobře," řekl Juraviel nečekaně.

Mladý mu se na elfa zvědavě podíval. Nepromluvili spolu od doby, co mu Juraviel vynadal, kromě toho, kdy se informovali o plánech.

"Poté co jsi nael tu farmu a stodolu, přijal jsi pozici, kterou ti Noční pták určil," vysvětlil elf.

"A co jsem měl dělat?"

"Mohl ses hádat," odpověděl elf. "Roger, kterého jsem poprvé potkal, by povaoval to, e musí zůstat s karavanou, za uráku, stěoval by si a na farmu by stejně el. Roger, kterého jsem prvně potkal, by vůbec za Nočním ptákem se zprávou neel, ne, dokud by si s monstry nepohrál."

Roger nad těmi slovy chvíli uvaoval a zjistil, e se nemůe přít. Kdy uviděl farmu, jeho instinkty mu řekly, e by se tam měl jít podívat a troku se pobavit. Jenome to bylo nebezpečné, ne pro něj, ale pro ostatní, kteří li nedaleko za ním. I kdyby nebyl chycen - co se mu zdálo pravděpodobné -, musel by kličkovat, ale to u by nestačil varovat karavanu a mohlo by dojít k bitvě.

"Ano, u chápe," pokračoval elf.

"Vím, co jsem udělal," odvětil Roger příkře.

"A ví, e jsi to udělal správně," prohlásil Juraviel, ale pak s úsměvem dodal, "učí se rychle."

Roger přimhouřil oči a rozzlobeně se na elfa podíval. Nepotřeboval, aby mu připomínal jeho "lekci".

Ale Juravielův úsměv ho odzbrojil. Roger ovládl svoji pýchu, věděl, e si začali rozumět. Lekce byla přijata, to musel připustit. Cena za selhání v téhleté situaci byla vyí ne jeho vlastní ivot, a tak musel přijmout nařízení od zkuenějích. Přestal se mračit, a dokonce se na krátkou chvíli dokázal usmát.

Juraviel náhle nastrail ui a zadíval se stranou.

"Někdo se blíí," řekl a pak byl pryč. Vklouzl mezi stromy tak rychle, e Roger jen zamrkal.

Mladý mu si honem nael úkryt. Brzy poté uviděl "vetřelce" a uvolnil se, kdy zjistil, kdo to je. Byla to ena z jeho skupiny, také na výzvědách. Kdy vystoupil zpoza stromu, vylekal ji tak, e si skoro bodla nů do prsou.

"Něco tě rozruilo," prohlásil Roger.

"Skupina nepřátel," odpověděla. "Jdou na západ, jině od nás."

"Kolik jich je?"

"Asi tak čtyřicet."

"A co jsou zač?" snesla se na ni otázka ze stromu.

ena vzhlédla, i kdy věděla, e elfa nezahlédne. Jen málo průzkumníků Juraviela vidělo, přestoe slyelo jeho melodický hlas. "Goblini," odpověděla. "Jenom goblini."

"Bě zpátky na své místo," pobídl ji elf. "Najdi nejbliího průzkumníka a ten a to pole dál, aby se to vichni rychle dozvěděli."

ena přikývla a odběhla.

"Mohli bychom je nechat projít," řekl Roger Juravielovi, kdy se znovu objevil na větvi.

Elf se vak na něho vůbec nedíval. Hleděl někam do dálky. "Bě a řekni Nočnímu ptákovi, aby připravil překvapení," nařídil Rogerovi.

"Ale podle Nočního ptáka nemáme útočit," namítl Roger.

"Jenom goblini," odvětil Juraviel. "Jestli jsou částí větí skupiny, mohou nás napadnout z boku, take musí být rychle poraeni. Řekni Nočnímu ptákovi, e trvám na útoku."

Roger se na elfa tvrdě podíval a na chvíli si Juraviel myslel, e odmítne. Přesně o tom Roger uvaoval, ale nakonec mlčky odběhl. Ne stačil udělat pět kroků, Juraviel zavolal: "A Rogere..." Mladík se otočil.

"Řekni mu, e je to tvůj plán," pokračoval elf. "A e ho schvaluji. Řekni mu, e věří, e musíme napadnout gobliny rychle a tvrdě. Prohlas to za svůj plán."

"To ale bude le," protestoval Roger.

"Opravdu?" zeptal se elf. "Kdy jsi o nich slyel, nepomyslel jsi na útok? Nebo to byla jen poslunost k hraničářovým příkazům, co tě zastavilo?"

Mladý mu si skousl rty, kdy uvaoval nad prostou pravdivostí těch slov.

"Není nic patného na tom, e lidé spolu nesouhlasí," vysvětlil Juraviel. "Dokázal jsi, e tvůj názorná tyto záleitosti je cenný. My vichni to víme."

Roger se znovu otočil a tentokrát vyběhl s radostí.

"Mé dítě!" křičela ena. "Neubliujte mu, prosím vás!"

"Eh?" zeptal se jeden goblin svého vůdce a pokrábal se na hlavě. Tato skupina přila ze Slatin a nerozuměla tak dobře jazyku, kterým se zde mluvilo. Ale ze styku s powrii znali základní slova.

Vůdce goblinů viděl, jak jeho skupina netrpělivě přelapuje. íznili po krvi, přestoe neměli náladu na opravdový boj, a nyní, jak se zdálo, jim spadla do klína snadná vrada. Mraky odpluly a noc prosvítil plný, jasný měsíc.

"Prosím," pokračovala neviděná ena. "Jsou to jen děti."

Víc u goblini nevydreli. Ne se vůbec ozval vůdce, rozběhli se do lesa, chtiví zabíjet.

Ze stínů hlouběji v lese vyel dalí výkřik. Goblini slepě běeli dál, prodírali se křovisky, zakopávali o kořeny, znovu vak vstávali a hnali se vpřed. Nakonec přiběhli na malý palouk, ohraničený na druhé straně kameny, nalevo borovicemi a napravo směsicí dubů a katanů. Zpoza borovic se ozýval hlas eny, která nyní zpívala.

Goblini, goblini běí

Verotepce píseň zní

V bláznovství jste přili si hrát

Dnes vak budete umírat!

"Eh?" zeptal se tentý goblin znovu vůdce. Přiel dalí hlas, melodický hlas elfa, zpoza dubu.

Zemře ípem, ostřím či magií

Zaplatí za kadý ivot, co jsi vzal

Kdy ničil jsi tuto zem.

My pomstíme se a očistíme noc

A úsvit přinese jasný den.

Následovaly dalí hlasy, dalí sloky písně, a zmatená monstra naslouchala. Občas se někdo zasmál, kdy se uráeli v písni goblini. Nakonec se připojil silný zvučný hlas, klidný, ale smrtelně váný, a celý les ztichl, aby slyel jeho slova:

Vae vlastní zlo je zhoubou vaí

A má ruka, má moc.

Neproste o milost

Ji vyřčen byl soud

Smrt.

Kdy píseň skončila, vyjel z lesa mu na obrovském hřebci a goblini ho uviděli v plné kráse.

"Noční pták," zaeptal jeden, a v tu chvíli věděli, e jsou vichni ztraceni.

Z kopce, který se nacházel jen nedaleko, pozoroval Connor tohleto představení s nemalým zájmem. Ten první enský hlas ho mučil. Byl to hlas, kterému po měsíce naslouchal.

"Mohl bych vám dát anci se vzdát," řekl hraničář goblinům. "Ale obávám se, e pro vás nemám místo, a ani nevěřím smradlavým goblinům."

Vůdce el tupě dopředu a pevně svíral zbraň.

"Jsi vůdce téhle tlupy?" zeptal se hraničář.

ádná odpověď.

"Uráka!" zařval Noční pták a ukázal na goblinovu hlavu v helmě. "Zemři!" nařídil.

Pronikavý výkřik probudil gobliny z transu, dívali se na svého vůdce, jemu se zvrátila hlava a potom padl mrtev na zem.

"Kdo je nyní vůdce?" zeptal se hraničář hrozivě.

Goblini se dali do pohybu, pobíhali sem a tam a snaili se utéct, kudy přili. Ale skupina Nočního ptáka se během těch několika minut kádlivé písničky činila a nyní byl v lese za monstry silný oddíl lučitníků. Kdy se monstra otočila, setkala se s detěm ípů, a pak, kdy utíkala na opačnou stranu, z borovic vyrazil blesk, který je oslepil a několik jich zabil.

Noční pták a ostatní bojovníci zaútočili na zmatenou, dezorganizovanou tlupu.

A také se k nim přidal Connor, s Obráncem v ruce. U slyel dost. Přicválal do bitvy s jménem Jilly na rtech.

Noční pták byl vude tam, kde ho bylo potřeba, povzbuzoval vojáky, kdy se zdálo, e goblini mají převahu.

Juraviel ze stínu dubu zasypával nepřítele svými malými ípy, střílel neomylně i na gobliny, kteří zrovna s někým bojovali.

Pony, naproti elfovi, si etřila síly, nebo se bála, e bude brzy muset pouít léčivou sílu kamene duí.

Kdy se Connor dostal na palouk, byl opravdu ohromen. Tohle nebyla ledajaká banda! Blesky, ípy, perfektní načasování - říkal si, e kdyby takto bojovali Královi mui, tak by u dávno vyhráli.

Doufal, e najde Jilly, ale nebyla tam, a on se těko mohl rozhlíet. Bylo třeba jeho meče, a tak pobídl Ohnivce, sekl jednoho goblina a přejel dalího.

Pak kůň klopýtl, Connor vylétl ze sedla a tvrdě dopadl na zem. Nijak si vak neublíil a hned zvedl meč.

Nanetěstí několik goblinů si vybralo zrovna jeho pozici jako směr úniku, a nyní mezi nimi a lesem stál pouze on. Zvedl meč a odváně zaujal obranný postoj, svoje mylenky vyslal k magnetitům v jílci a aktivoval jejich magii.

Jeden goblin po něm sekl, ale Obránce se meči lehce postavil do cesty. Kdy se goblin snail svou zbraň stáhnout, shledal, e se nějak přilepila k druhému meči.

Connor Obránce stočil, uvolnil magii magnetitu a goblinův meč odletěl pryč.

To vak lechtice nezachránilo, protoe goblini se na něj tlačili a neměli jen kovové zbraně, ale i dřevěné kyje.

Zpoza Connora přiletěl malý íp a zasáhl jednoho goblina do oka. Ne se Connor mohl otočit za střelcem, objevil se vedle něho válečník na černém hřebci, s mečem blýskajícím se vlastní magií.

Goblini se otočili a zděeně hýkali "Noční pták!" a "Záhuba!" a zdálo se, e jim nevadí prchat přede dvěma mui vstříc míhajícím se mečům dvacítky bojovníků.

Za několik minut bylo po vem a zranění - nebylo jich mnoho a jen dva byli raněni těce - byli odneseni na sever do borového lesa.

Connor el ke svému krásnému koni, pečlivě mu prohlédl nohy a zhluboka si oddychl, kdy zjistil, e nebyl zraněn.

"Kdo jste?" zeptal se ho mu na černém hřebci. Jeho tón nebyl výhruný ani podezřívavý.

Connor vzhlédl a zjistil, e je okolo něj mnoho válečníků a zvědavě se na něho dívají.

"Odpuste nám, jene tady, v neosídleném území, nenacházíme mnoho spojenců," dodal hraničář klidně.

"Jsem přítel z Palmarisu," odvětil Connor. "Lovím gobliny."

"Sám?"

"Kdy člověk jede sám, má to své neoddiskutovatelné výhody," řekl Connor.

"Pak vás tedy zdravím," řekl Elbryan, sklouzl z Tanečníka a el k mui. Potřásl mu rukou. "Máme jídlo a pití, ale nemůeme se na dlouho zastavit. Nae cesta vede do Palmarisu a snaíme se vyuít nočních hodin."

"To vidím," řekl Connor sue, kdy se podíval na mrtvé gobliny vude kolem.

"Pokud se k nám chcete připojit, jste vítán," řekl Elbryan. "Vlastně bychom to povaovali za čest a velkou laskavost."

"Moc jsem v té bitvě neposlouil," poznamenal Connor. "Ne v porovnání s tím, který si říká Noční pták," řekl hraničáři s úsměvem.

Elbryan se jen usmál a vyrazil pryč. Connor el vedle něj. Hraničář doel k prvnímu zabitému goblinovi a stáhl mu rozbitou helmu.

"Jak daleko je to do města?" zeptal se dalí mu, mladý a hubený.

"Tři dny," odpověděl Connor. "Čtyři, jestli máte někoho, kdo je pomalý."

"Čtyři," řekl Roger.

Connor se podíval na hraničáře, jen aby viděl, jak goblinovi z hlavy vytahuje drahokam.

"Take vládne magií," hádal.

"Já ne," odpověděl Elbryan. "Mohu sice pouívat kameny, jene nejsem ani to nejmení v porovnání s tím, kdo to umí."

"Je to ena?" zeptal se Connor bez dechu.

Elbryan se otočil a rychle vstal. Díval se na Connora, a ten si uvědomil, e se hraničáře nějak dotkl, e ho rozruil. Connor byl sice netrpělivý, ale byl dost moudrý na to, aby to nechal být. Tito lidé byli v očích církve psanci, a moná e to vědí a jsou podezřívaví ke kadému, kdo se moc ptá.

"Slyel jsem zpěv eny," pokračoval Connor a zakryl tak svůj skutečný záměr. "Pocházím z aristokracie, tudí u jsem nějakou magii viděl, ale nikdy nic tak silného."

Elbryan neodpovídal, ale jeho výraz změkl. Rozhlédl se, uviděl, e uprchlíci dobíjejí gobliny, kteří nejsou jetě mrtví, a pak je prohledávají kvůli zásobám. "Pojďte," pobídl cizince. "Musím připravit lidi na dalí pochod."

Vedl Connora, s Rogerem v závěsu, do lesa, do oblasti, kde nebyl tak hustý podrost. Hořelo tu několik ohňů a u jednoho z nich ji Connor uviděl.

Jilly pracovala se zraněnými. Jeho Jilly, tak krásná - krásnějí! - ne v Palmarisu, před válkou a před ví tou bolestí. Plavé vlasy jí spadaly na ramena a byly tak husté, e by se v nich mohl ztratit. Dokonce i ve slabém světle ohňů její oči modře zářily.

Connorovi se z tváře ztratila barva, oddělil se od Elbryana a jako omámený k ní kráčel.

Hraničář ho dohonil a vzal ho za pai. "Jste zraněný?" zeptal se.

"Znám ji," odpověděl Connor bez dechu. "Znám ji."

"Pony?"

"Jilly."

Hraničář ho pevně drel a obrátil ho k sobě. Elbryan věděl, e Pony se v Palmarisu vdala za mue z honorace a e to mělo ničivé následky. "Vae jméno, pane," doadoval se.

Mu se narovnal. "Connor Bildeborough z panství Větrova," odpověděl vyrovnaně.

Elbryan nevěděl, jak reagovat. Jedna jeho část chtěla mue udeřit do obličeje... Protoe ublíil Pony? Musel připustit, e to není ten důvod. Chtěl ho udeřit ze árlivosti, z toho důvodu, e si dokázal získat její srdce. Nemusela Connora milovat tak, jak miluje nyní jeho, nemusela být vztahem ani pohlcena, ale zajímal ji a dokonce si ho vzala!

Hraničář na krátkou chvíli zavřel oči a hledal klid. Musí také uvaovat nad tím, co Pony k tomuto mui cítí teď a co bude cítit, kdy ho uvidí. "Radi počkejte, a se postará o raněné," vysvětlil klidně.

"Musím ji vidět a mluvit s ní," vyhrkl Connor.

"K újmě těch, kteří právě bojovali," řekl hraničář pevně. "Rozruíte ji, pane Bildeboroughu, a práce s kameny vyaduje absolutní koncentraci."

Connor se na enu opět podíval, dokonce udělal krok k ní, ale hraničář ho tahal pryč silou, která mue děsila. Znovu se otočil k Elbryanovi a pochopil, e hraničář mu to nedovolí, a kdy bude třeba, odtáhne ho silou.

"Brzy skončí," řekl Elbryan. "Pak ji budete moci vidět."

Connor studoval hraničářův obličej a uvědomil si, e mezi ním a Pony je něco víc. Měřil si ho a odhadoval, jak by dopadl, kdyby dolo na rány.

Nelíbilo se mu, co viděl.

A tak ho následoval po táboře, který bylo třeba připravit na přesun. Connor se často po Jilly díval, Noční pták rovně a oba neměli pochyby, e myslí na toté. Nakonec se Connor od hraničáře oddělil a přesunul se na vzdálený konec tábora, co nejdál od Jilly. U zapomněl na tu příernou noc, kdy ji málem znásilnil, protoe mu odepírala jeho manelská práva. Ale nyní se mu znovu vynořila. A pak zaplatil za anulaci a donutil Jill pykat tak, e ji vzal od její rodiny a poslal ji do sluby králi. Jak se bude cítit, a ho uvidí? Pochyboval, e ho přivítá s úsměvem.

Byli asi půl hodiny na cestě, kdy se konečně sebral a dojel k Jilly, která se vezla na Tanečníkovi. Hraničář el pěky vedle ní.

Elbryan ho uviděl první, a tak k ní vzhlédl. "Jsem tady, abych tě podpořil," řekl. "A u to pro tebe znamená cokoliv, i kdybych tě měl nechat na pokoji."

Pony se na něho zvědavě podívala, protoe to nechápala. Pak ale zaslechla klapot kopyt. Věděla, e se k nim v bitvě připojil cizinec, urozený mu z Palmarisu, ale Palmaris byl velké město a ani ji nenapadlo, e by to mohl být...

Connor.

Málem spadla z Tanečníka, kdy ho uviděla. Nohy a ruce jí zeslábly. Kolem ní tloukla černá křídla připomenuté bolesti, která hrozila, e ji pohřbí. Byla to část jejího ivota, na kterou chtěla zapomenout. Tu bolest přeila, vyrostla z ní a nepřála si ji znovu oivit.

Ale na ten obraz nemohla zapomenout, byla drena jako zvíře, strhli jí aty. A pak, kdy to tento mu, který jí říkal, e ji miluje, nedokázal, odtáhl ji z její vlastní lonice. A to nebylo dost. Poté tento vzneeně vypadající mu, s krásným koněm, drahokamy v opasku a nejlepími aty, nařídil oběma slukám vrátit se k němu a být mu po vůli. Vstřelil jí tím do srdce íp krutosti.

A nyní byl vedle ní a na jeho nepopiratelně pohledné tváři se objevil úsměv. "Jilly," vyhrkl, plný nadení.

KAPITOLA DVACÁTÁ PRVNÍ

V útrobách Sv. Mere-Abelle

"Ty bys dovolila, aby tvůj milovaný mu byl mučen kvůli vaí adoptované dceři, která je psancem?" zeptal se otec opat Markwart ubohé eny.

Pettibwa Chilichunková vypadala příerně. Měla napuchlé oči a vysuenou kůi, nebo za těch mnoho dní, od doby, kdy Grady zemřel na cestě, nenaspala víc ne několik hodin. Byla po mnoho let tlustá, ale vdy svou váhu nosila s grácií. Nyní u nebyla. I kdy usnula vyčerpáním, probouzely ji noční můry nebo její věznitelé, kteří se zdáli stejně zlí jako ten nejhorí sen.

"Nejdříve si vezmeme jeho nos," pokračoval Markwart. "A sem," dodal a přejel si prstem po nosní dírce. "Bude to vypadat děsně a ujiuji tě, e u navdy bude mezi lidmi vyvrhel."

"Proč děláte takové hrozné věci, kdy se nazýváte boím muem?" plakala Pettibwa. Věděla, e starý mu nele, e udělá přesně to, čím vyhrouje. Před několika minutami ho slyela v dalí místnosti v jiním sklepě klátera, který byl původně skladitěm, ale nyní slouil jako vězení pro Chilichunkovy a Stráce. Markwart napřed el za Graevisem, a Pettibwa slyela manelovy výkřiky přes zeď. Teď se modlila a několikrát za sebou udělala znak borovice, co byl symbol církve Abellikánů.

Markwart byl nelítostný a vůbec to na něj nezapůsobilo. Náhle se pohnul a zařval jí přímo do tváře. "Ptá se proč?! Kvůli tvé dceři, bláznivá eno! Protoe tvoje Jilly se spojila s kacířským Avelynem a pomohla přivést svět ke konci!"

"Jilly je hodná dívka!" křičela na něj zpět Pettibwa. "Nikdy by neudělala -"

"Ale ona to udělala!" přeruil ji Markwart vztekle. "Ukradla kameny, a já udělám ve, co bude nutné, aby se vrátily. Pak se podívá na svého nebohého manela a uvidí, e tvá hloupost ho odsoudila, stejně jako odsoudila tvého syna!"

"Zabil jste ho!" plakala Pettibwa a po tvářích jí tekly slzy. "Zabil jste mého syna!"

Markwart nasadil ledový výraz. "Ujiuji tě," řekl vyrovnaně, "e tvůj manel a pak i ty mu budete závidět!"

ena se zapotácela a upadla - upadla by rovnou na zem, kdyby ji bratr Francis nezachytil. "Co jen ode mě chcete? Já vám to řeknu. Řeknu vám vechno!"

Otci opatovi se na obličeji objevil ďábelský úsměv, protoe u se těil na to, jak Graevisovi usekne nos.

Sv. Mere-Abelle bylo hlídáno stráemi, mladými mnichy s kuemi a starími studenty s grafity či rubíny. Hlídali celou zeď. Mistr Jojonah, kterého vichni znali a měli ho rádi, neměl problém dostat se zpět do opatství.

Zpráva o jeho příjezdu ho předela a v hlavní hale ho přivítal kysele vyhlíející bratr Francis. V hale postávalo mnoho mnichů a vichni byli zvědaví, proč se Jojonah vrátil.

"Otec opat s vámi chce mluvit," řekl mladý mnich krátce a rozhlédl se kolem. Hrál před mnoha diváky a ukazoval jim, e on, a ne Jojonah, je u opata v oblibě.

"Zdá se, e jsi zapomněl na respekt ke svým nadřízeným," odpověděl Jojonah a neustoupil ani o palec.

Francis zafrkal a začal odpovídat, jene Jojonah ho nenechal.

"Varuji tě," řekl váně. "Je mi zle, byl jsem dlouho na cestě a iji také u příli dlouho. Vím, e si myslí, e jsi Markwartův adoptovaný syn, ale jestli bude pokračovat ve svém přístupu k těm, kteří jsou vý ne ty, kteří si zaslouí respekt u jen kvůli tomu, kolik let studovali, a kvůli své moudrosti, poenu tě před Sbor opatů. Tam tě otec opat můe ochraňovat, ale nakonec, protoe se bude stydět, se ti pomstí."

Celá hala ztichla. Mistr Jojonah odstrčil bratra Francise a odkráčel. Do Markwartovy komnaty nepotřeboval eskortu.

Bratr Francis se na dlouhou chvíli zastavil a díval se na ostatní. Odpověděl na jejich udivené pohledy natvaným zíráním. Mistr Jojonah vyhrál. Francis vyběhl z hlavní haly.

Jojonah otevřel dveře opatovy komnaty bez zaklepání a el rovnou k jeho stolu.

Markwart odsunul stranou nějaké papíry, které studoval, opřel se a změřil si příchozího.

"Poslal jsem tě za důleitou záleitostí," prohlásil. "Nemohl jsi u dokončit misi v Ursalu a vrátit se, e ne?"

"Vůbec jsem se nedostal do blízkosti Ursalu," připustil mistr. "Protoe jsem po cestě onemocněl."

"Nevypadá nemocně," podotkl Markwart nelaskavě.

"Na cestě jsem potkal mue, jen mi řekl o tragédii v Palmarisu," vysvětlil mistr Jojonah a pozorně se přitom na Markwarta díval, snae se zjistit, jestli mu nabídne nějaké vodítko, e smrt opata Dobriniona pro něj není tak úplně nečekaná.

Na to byl ale starý mu moc chytrý. "Není to taková tragédie," odpověděl. "S baronem to bylo vyřízeno a jeho synovec se k němu vrátil."

Na Jojonahově tváři se objevil mírný úsměv. "Mluvil jsem o vradě opata Dobriniona."

Markwart vykulil oči. "Dobriniona?" zopakoval.

"Zpráva se tedy do Sv. Mere-Abelle jetě nedostala," hádal mistr Jojonah. "Dobře, e jsem se vrátil."

Do komnaty vpadl bratr Francis.

"Ano, otče opate," pokračoval Jojonah, ignoruje mladího mue. "Powrie, jeden jediný powrie, se dostal do Sv. Kamene a zavradil opata." Za ním se bratr Francis zprudka nadechl, zdálo se, e to je pro něho novinka. "Kdy jsem to slyel, vrátil jsem se sem," pokračoval. "Nebylo by dobré, kdybychom nebyli připraveni. Zdá se, e si monstra označila svou kořist, a jestli byl cílem opat Dobrinion, pak jste na řadě vy..."

"Dost," přeruil ho Markwart a sloil hlavu do dlaní. Uvědomil si, co se stalo, pochopil, e Jojonah mu vrátil jeho fingované překvapení a ospravedlnil svůj návrat do klátera.

"Je dobře, e ses vrátil," řekl Markwart po chvíli. "Je to tragédie, e opata potkal takový konec. Ale tvůj úkol není dokončen, take se připrav na cestu."

"Nejsem fyzicky schopný dojít do Ursalu," namítl Jojonah.

Markwart se na něho podezřívavě podíval. "A také si nemyslím, e by to bylo moudré, uváíme-li, e zemřel hlavní zastánce kanonizace bratra Allabarneta. Bez Dobriniona se proces protáhne o celé roky."

"Kdy ti nařídím, abys el do Sv. Honce, pak půjde," odpověděl Markwart, v jeho tónu začínal být znát hvěv.

Ale mistr Jojonah neustoupil. "Samozřejmě, otče opate," odvětil. "A kdy najdete v kodexu církve ospravedlnění proto, abyste poslal nemocného mistra na cestu, ochotně půjdu. Ale není pro to důvod a není pro to ospravedlnění. Buďte rád, e jsem se vrátil a varoval vás před nebezpečím." Jojonah se otočil na podpatku a vrazil do Francise.

"Ustup, bratře," řekl hrozivě.

Francis se podíval za něho, na opata.

"Tento mladý mu se nebezpečně přibliuje k soudu před Sborem opatů," řekl Jojonah klidně.

Otec opat Francisovi naznačil, aby ustoupil. Pak, kdy byl Jojonah pryč, pokynul Francisovi, aby zavřel dveře.

"Měl jste ho poslat pryč," hádal se hned Francis.

"Kvůli tvému pohodlí?" odpověděl Markwart sarkasticky. "Nejsem nejvyím diktátorem církve Abellikánů, jen zvoleným vůdcem, který je nucen pracovat podle předpisů. Nemohu nařídit nemocnému mistrovi, aby se vydal na cestu."

"U jste to udělal," odváil se říci mnich.

"S ospravedlněním," vysvětlil Markwart, vstal prudce ze idle a obeel stůl. "Kanonizační proces byl opravdový, ale mistr Jojonah má pravdu v tom, e opat Dobrinion byl jeho hlavním zastáncem."

"A je pravda, e je mrtev?"

Markwart se na mladého mnicha kysele podíval. "Vypadá to tak. Mistr Jojonah tedy udělal správně, e se vrátil, a má pravdu, kdy odmítá nyní jít."

"Nevypadal tak nemocně," poznamenal bratr Francis.

Ale Markwart ho neposlouchal. Věci nevyly tak, jak doufal. Chtěl, aby se ta zpráva do Sv. Honce dostala a poté, co by se tam mistr usadil. Potom by oznámil opatu Je'howithovi, aby nechal Jojonaha dočasně působit ve svém opatství - to znamenalo, dokud neumře. Ale nebylo to zase tak hrozné. Jojonah mu byl sice trnem v patě, ale na druhou stranu ho mohl hlídat.

Jinak neměl otec opat Markwart důvod se rozčilovat. Youseff a Dandelion splnili část své mise. Jojonah říkal, e je na vině powrie. Jeden důleitý nepřítel byl tedy znekodněn a neexistoval ádný důkaz, e je v tom zapleten Markwart. Teď potřeboval jen vrátit ukradené kameny a jeho pozice bude upevněna. S Jojonahem se mohl vypořádat kdykoliv.

"Spojím se s bratry Spravedlnost," nabídl Francis. "Měli bychom sledovat jejich postup."

"Ne," pravil náhle Markwart ostře. "Jestlie je zloděj kamenů opatrný, pak takový kontakt vystopuje," zalhal, kdy zpozoroval Francisův pochybovačný pohled. Ve skutečnosti si s nimi Markwart hodlal promluvit sám. Nechtěl, aby je kontaktoval kdokoliv jiný a zjistil něco o Palmarisu, dokonce ani bratr Francis.

"Hlídej mistra Jojonaha," nařídil. "A dávej pozor také na bratra Braumina. Chci vědět, s kým mluví ve volném čase."

Bratr Francis dlouhou chvíli váhal a teprve poté přikývl. Kolem něj se děje mnoho věcí, o nich ani neví. Ale znovu viděl příleitost oslnit otce opata, viděl směr ke svému osobnímu růstu a byl odhodlán nezklamat.

Novinky nevzal otec opat Markwart tak zle, jak se bratr Youseff obával. Connor Bildeborough unikl a nebyl nikde k nalezení. Ukryl se ve městě, anebo odjel na sever.

Běte za kameny, nařídil mladému mnichovi telepaticky Markwart a spolu s tím mu poslal obraz eny s různými jmény - Jill, Jilly, Pony, Zatoulaná kočka. Pettibwa byla toho rána velmi nápomocná. Zapomeňte na baronova synovce.

Jakmile mu Youseff odpověděl, unavený otec opat přeruil kontakt a nechal svého ducha sestoupit zpět do těla.

Ale bylo tam jetě něco dalího...

Něčí přítomnost. Markwart se lekl, e jeho le Francisovi o Avelynově chráněnci, který by vycítil magii kamene duí, by mohla být pravdou.

Rychle se vak uklidnil, protoe poznal, e se jedná pouze o jinou část jeho podvědomí. Mnii často pouívali kámen duí jako meditativní prostředek a také jako prostředek introspekce. Markwart to asi nechtěně udělal.

A tak se domníval, e má před sebou své nejniternějí pocity, a říkal si, e v tomto stavu bude schopen jasně myslet.

Uviděl v duchu mistra Jojonaha a mladího mnicha, bratra Braumina Herdeho, jak se proti němu domlouvají, co ho nepřekvapilo. Copak právě neposlal Francise, aby na ně dohlíel?

Ale pak přilo na scénu jetě něco jiného: Uviděl mistra Jojonaha s rukou plnou kamenů, jak jde ke dveřím. Markwart ty dveře znal, byly od jeho komnaty. Mistr v ruce stiskl grafit...

Rozkopl dveře a vypustil obrovský blesk na otce opata sedícího v idli. Markwart cítil náhlý výboj, pálení, ok a jak jeho tělo opoutí ivot.

Trvalo mu několik hrozivých vteřin, ne oddělil představy od reality, aby si uvědomil, e je to jen představa a e se to doopravdy neděje. Před tímto odhalením si nikdy neuvědomil, jak by Jojonah mohl být nebezpečný!

Ano, bude je pozorně sledovat a zachová se k nim brutálně a rozhodně, bude-li třeba.

Vnitřní hlas mu vak naeptával, e jeho nepřátelé zesílí. A skončí válka, bude se eptat o bitvě na hoře Aidě, pak se o ní bude otevřeně mluvit a Jojonah prohlásí Avelyna Desbrise hrdinou! Markwart takovou monost nemohl tolerovat a pochopil, e musí co nejrychleji potlačit památku toho zloděje a vraha a musí vykreslit tak hrozný a temný obraz Avelyna - který ho bude spojovat s démonem daktylem -, e se bude eptat o astném vnitřním boji mezi nepřáteli na Aidě, a ne o činech hrdiny.

Ano, musí Avelyna naprosto zdiskreditovat a postavit ho v mysli lidí a v análech církve na správné místo.

Markwart se náhle probral z transu a uvědomil si, jak pevně svírá kámen - prsty mu námahou zbělaly.

Usmál se, překvapený silou své koncentrace, a schoval kámen do tajné zásuvky psacího stolu. Cítil se mnohem lépe. Nezajímalo ho, e se Connor dostal pryč - ten mu mu nemohl ublíit. O Dobriniona, opravdovou hrozbu, bylo postaráno, a nyní jetě pochopil opravdové nebezpečí hrozící od Jojonaha a jeho skupiny. A a se vrátí bratři Spravedlnost s kameny, bude jeho pozice zajitěna. Z takové pozice síly se snadno vyrovná s Jojonahem. Rozhodl se, e se na mistra připraví, e promluví s Je'howithem, svým starým přítelem, a získá jeho prostřednictvím vliv na krále.

Na druhém konci přerueného spojení byl duch démona daktyla spokojen. Mu povaovaný za duchovního vůdce lidské rasy byl v jeho rukou a přijímal vechny li, které mu Bestesbulzibar ládoval do mozku, a si myslel, e jsou to jeho vlastní mylenky a víra.

Démon se zlobil kvůli poráce na Aidě, kvůli ztrátě svého těla - zatím nepřiel na to, jak je nahradit nebo spravit -, ale nael si tuto loutkovou hru s otcem opatem církve Abellikánů, instituce, která mu byla vdycky největím nepřítelem. Ta hra ho bavila. Odvádělo to jeho pozornost od poráky.

Skoro.

"Proč jsme zde dole?" zeptal se bratr Braumin a nervózně se rozhlédl po stínech, které vytvářela jeho pochodeň. Vude kolem stály řady knihoven se zalými, zapráenými starými texty a strop byl nízko.

"Protoe tu najdu své odpovědi," odpověděl klidně mistr Jojonah, jemu vůbec nevadily tuny a tuny skály nad hlavou. Byli v nejstarí části opatství, pod novějími patry, skoro na úrovni zálivu Vech svatých. V raných letech opatství tu byl východ na skalnatou plá venku, tunel vedl k chodbě a padacím dveřím, kde mistr De'Unnero odolal útoku powriů, ale starý průchod byl uzavřen, jak se opatství roziřovalo po skalní stěně nahoru.

"Kdy je opat Dobrinion mrtev a kanonizační proces odloen, otec opat nemá ádnou výmluvu, aby mě poslal pryč," vysvětlil Jojonah. "Ale určitě mě zaměstná a nepochybuji, e Francis, či jiný bratr bude sledovat kadý můj krok."

"Sem dolů bratr Francis pospíchat nebude," mínil bratr Braumin.

"Ale ano," odpověděl mistr Jojonah. "U tady nedávno byl. Zde nael mapy, je nás dovedly k Aidě. Některé z nich byly nakresleny bratrem Allabarnetem."

Bratr Braumin naklonil hlavu na stranu, protoe tomu tak úplně nerozuměl.

"Chci být hlavním zastáncem kanonizace bratra Allabarneta," vysvětlil mistr. "To mi poskytne trochu oddechu, nebo opat mě určitě bude chtít pořádně zaměstnat. Kdy oznámím tohle, bude mi muset dát opat čas a zprostit mě mých běných povinností."

"Take zde budete trávit své dny?" zeptal se bratr Braumin pochybovačně, nebo na tomto místě neviděl nic zvlátního. Chtěl odtud vyběhnout pryč, na slunce, anebo alespoň do hezčích místností nahoře. Tohle vypadalo a příli jako hrobka - a ta byla jen o několik komnat dál!

A co hůř, ve vzdáleném koutě knihovny stála police s velmi starými svazky, starobylými spisy pojednávajícími o čarodějnictví a démonické magii, které církev zakázala. Vechny takové knihy, je se naly - kromě těch zde, uchovaných církví, aby mohla lépe zkoumat počínání svých nepřátel -, byly spáleny. Braumin si přál, aby nebyla uetřena ani jedna, protoe ho z jejich přítomnosti mrazilo, jako by se kolem nich vznáela aura zla.

"Tady musím být," vysvětlil Jojonah.

Bratr Braumin zvedl ruce a na tváři měl nevěřícný výraz. "Co tady chcete najít?" zeptal se a bezděky se zadíval na polici s knihami zla.

"Upřímně, já nevím," odvětil Jojonah. Zpozoroval směr Brauminova pohledu. Neměl sebemení chu se probírat těmi démonickými svazky. Přesunul se k nejblií polici a nadzvedl obrovský svazek, jeho obal skoro odpadával. "Ale zde, v historii církve najdu své odpovědi."

"Odpovědi?"

"Uvidím tak, jak viděl Avelyn," odvětil Jojonah. "Přístup, který pozoruji u takzvaných svatých muů naeho řádu, nemůe být stejný jako přístup těch, kteří řád zaloili. Kdo by nyní následoval Markwarta, kdyby nebylo víc jak tisícileté tradice? Kdo by následoval doktrínu vůdců církve Abellikánů, kdyby lidé otevřeli oči a poznali by v nich jenom obyčejné smrtelníky s mnoha nedostatky, jich by je mělo dodrovaní vyího boího zákona zbavit?"

"To jsou silná slova, mistře," řekl bratr Braumin tie.

"Moná e nastal čas na silná slova," odpověděl Jojonah. "Slova tak silná jako Avelynovy činy."

"Činy bratra Avelyna ho označily za zrádce a vraha," připomněl mladí mnich.

"Ale my známe pravdu," rychle odpověděl Jojonah. Zadíval se znovu na starou knihu a setřel z obalu prach. "A oni ji také poznají. A stejně tak by ji poznali zakladatelé řádu, mui a eny, kteří poprvé uzřeli světlo Boha."

Jojonah ztichl a bratr Braumin dlouho trávil jeho slova. Věděl, kde je jeho místo, a tak se musel zeptat. "A kdy vám vae studie ukáou, e nemáte pravdu a e to tak bylo vdycky?"

Ta slova Jojonaha tvrdě zasáhla a bratr Braumin zamrkal, kdy mistrovi poklesla ramena.

"Pak je můj ivot zbytečný," připustil Jojonah. "Pak jsem následoval něco, co není svaté, ale jen lidské."

"Tak mluví kacíři," varoval ho Braumin.

Jojonah se otočil a podíval se na něho tak, jak to čekatel jetě nikdy neviděl. "Potom tedy doufejme, e kacíři nemají pravdu," řekl váně.

Mistr se obrátil zpět k textům a Braumin se odmlčel. Rozhodl se, e u se nebude ptát - mistr Jojonah se vydal směrem, který povede buď k ospravedlnění, nebo k zoufalství.

"Bratr Dellman má hodně otázek, od chvíle, co jsme odjeli ze Sv. Kamene," řekl Braumin, snae se zlehčit konverzaci.

Ta mylenka vyvolala u Jojonaha úsměv.

"Počínání opata ohledně vězňů se samozřejmě zdá být nesprávné," pokračoval bratr Braumin.

"Vězňů?" přeruil ho Jojonah. "On je přivedl sem?"

"Chilichunkovy a kentaura," vysvětlil Braumin. "Nevíme, kde je drí."

Mistr Jojonah se zamyslel. Měl to očekávat, ale ve zmatku okolo Dobrinionovy smrti skoro zapomněl na neastné vězně. "Sv. Kámen neprotestoval proti odvedení občanů Palmarisu?" zeptal se.

"Říká se, e opat Dobrinion neměl vůbec radost," odvětil bratr Braumin. "Dolo ke konfrontaci s vojáky barona Bildeborougha kvůli jeho synovci, který si kdysi vzal enu, je doprovázela bratra Avelyna. A mnozí říkají, e se opat Dobrinion spojil s baronem proti Markwartovi."

Jojonah se zasmál. Nemohl si pomoci. U to dávalo smysl. Jen ho to utvrdilo v přesvědčení, e opata Dobriniona nezabil ádný powrie. Skoro to Brauminovi řekl, ale pak se udrel, nebo chápal, e by ho taková zpráva mohla zlomit nebo e by mohl udělat něco, při čem by byl zabit.

"Bratr Dellman si tedy vímá věcí?" zeptal se. "Nezavírá oči a ui před pravdou?"

"Má hodně otázek," zopakoval bratr Braumin. "Některé hraničí s otevřenou kritikou otce opata. A samozřejmě nás vechny zajímají ti dva bratři, kteří se nevraceli do Sv. Mere-Abelle. Není tajemstvím, e jsou to oblíbenci otce opata. A mladí bratři často probírají jejich chování."

"Na tyhle opatovy lovecké psy bychom si vichni měli dát pozor," řekl mistr váně. "Nevěřte bratru Youseffovi a Dandelionovi. Bě za svými povinnostmi a nenavtěvuj mě, pokud to nebude opravdu naléhavé. Spojím se s tebou, jakmile se naskytne příleitost. Chtěl bych něco slyet o pokrocích bratra Dellmana. Poádej z toho důvodu bratra Viscentiho, aby se s ním spřátelil. Viscenti je ode mě tak daleko, e jeho konverzace s bratrem Dellmanem nevzbudí opatovu pozornost. A bratře Braumine, zjisti ve o vězních, kde jsou a jak se s nimi zachází."

Bratr Braumin se uklonil a otočil se k odchodu, ale zastavil se, kdy na něj Jojonah jetě jednou zavolal.

"A nezapomínej, bratře," varoval ho, "e bratr Francis či dalí, méně nápadní poskokové opata Markwarta jsou vdy nablízku."

Pak zůstal mistr Jojonah sám se starými texty řádu Abellikánů, z nich mnoho u po staletí nikdo nečetl. Cítil duchy církve v přilehlých hrobkách. Nyní byl sám s historií, sám s tím, co po celý ivot povaoval za duchovní vedení.

Modlil se, aby nebyl zklamán.

KAPITOLA DVACÁTÁ DRUHÁ

Jilly

"Jilly," zopakoval Connor, jak nejjemněji dokázal.

Výraz na její tváři byl směsí nevíry a hrůzy, jako kdy je dítě postaveno před nemoné, strané okolnosti.

Elbryan, jen se na svou lásku díval, ten výraz předtím viděl jen jednou, na svahu nad Dundalis, kdy byl jejich první polibek přeruen zvuky umírajícího města. Dal jí ruku na stehno a přidroval ji, protoe se na Tanečníkovi nejistě kymácela.

Chvíle slabosti pominula. Pony odehnala své emoce a nala řeení, je jí pomáhalo tolik let. "Jilseponie," opravila ho. "Jmenuji se Jilseponie Aultová." Shlédla na Elbryana a vzala si z něj sílu. "Vlastně Jilseponie Wyndonová," opravila se.

"A jednou také Jilly Bildeboroughová," řekl Connor tie.

"Nikdy," vyplivla ostřeji, ne zamýlela. "Ten titul jsi vymazal a prohlásil před Bohem a zákonem, e nikdy neexistoval. Je to nyní pohodlné, prohlaovat za své něco, čeho ses zbavil?"

Hraničář ji znovu pohladil, snae se ji uklidnit. Její slova Connora hluboce zasáhla, ale přijal je, nebo si je zaslouil. "Byl jsem mladý a hloupý," odpověděl. "Nae svatební noc... Tvé činy mi ublíily, Jilly... Jilseponie," opravil se rychle, kdy viděl její výraz.

Zvedla ruku a zarazila ho. Potom se podívala dolů na Elbryana. Uvědomila si, jak to pro něj musí být bolestné. Určitě nepotřeboval trpět vyprávěním o svatební noci s jiným muem!

Ale hraničář klidně stál a jeho oči ukazovaly jenom sympatii k eně, kterou miluje. Ani na něm nebyly vidět ádné známky árlivosti, protoe věděl, e by to k ní nebylo fér. "Vy dva si máte o čem povídat," prohlásil. "A já musím dohlíet na karavanu." Jetě jednou Pony jemně pohladil. Ukázal jí tím, e si je jist jejich láskou, a pak, s hravým mrknutím, odeel.

Pony se za ním dívala a milovala ho čím dál víc. Pak se rozhlédla, uviděla, e kolem je plno lidí, kteří by mohli poslouchat, a pobídla Tanečníka do kroku. Connor ji na svém hřebci následoval.

"Nebylo to nic proti tobě," snail se jí vysvětlit, kdy osaměli. "Nechtěl jsem ti ublíit."

"Odmítám o té noci hovořit," řekla. Věděla, e se jí snail ublíit, ale jenom proto, e její odmítnutí zranilo jeho pýchu.

"Ty na to můe tak snadno zapomenout?" zeptal se.

"Kdy je jedinou alternativou lpět na něčem, co nepotřebuje vysvětlení a přináí jen bolest, pak ano. Minulost není tak důleitá jako budoucnost."

"Pak mi spolu se zapomněním odpus," prosil ji.

Zpříma se na něho podívala, do jeho hlubokých edých očí, a vzpomínala na dobu před svatbou, kdy byli přáteli.

"Pamatuje si, jak jsme se poprvé potkali?" optal se. "Kdy jsem přiel chránit tě do té uličky a nael jsem jen darebáky padající ze střechy?"

Dokázala se usmát. Měla mnoho hezkých vzpomínek, je vak patně skončily. "Nikdy to nebyla láska, Connore," řekla upřímně.

Podíval se na ni, jako by mu dala facku.

"Nevěděla jsem, co je láska, dokud jsem se nevrátila a nenala Elbryana," pokračovala.

"Byli jsme si blízcí," protestoval.

"Byli jsme přátelé," odvětila. "A cením si vzpomínky na přátelství. To slibuji."

"Pak tedy můeme být znovu přáteli," navrhl.

"Ne." Ta odpověď jí vyla ze srdce jetě předtím, ne nad tím mohla uvaovat. "Byl jsi přítelem jiné osoby, malé, ztracené holky, je nevěděla, odkud přila, a nevěděla, kam jde. Jenome já u jí nejsem. Nejsem Jilly ani Jilseponie, ale Pony, společnice, milenka a manelka Elbryana Wyndona. Mé srdce patří jen jemu."

"A u v něm nemá místo pro Connora, svého přítele?" zeptal se lechtic laskavě.

Znovu se usmála a uvolnila se. "Vdy mě ani nezná," odpověděla.

"Ale ano," přel se. "I kdy, jak říká, jsi byla ztracená, malá holka, ten oheň v tobě vdy byl. Byla jsi straně zranitelná, ale za tvýma překrásnýma očima se skrývala síla, kterou mnozí lidé neznají."

Vzpomínání se jí začalo líbit. Její vztah s Connorem nebyl nikdy dořeen. Nyní cítila, jako by se tak stalo.

"Proč jsi sem přijel?"

"Byl jsem na severu měsíce." Do hlasu se mu poněkud vrátila pýcha. "Lovil jsem gobliny, powrie a také pár obrů!"

"Ale proč jsi sem přijel nyní?" tlačila na něj dál vnímavá ena. Viděla mu na obličeji, e není překvapený, e ji vidí, tak jak by měl. "Věděl jsi, e jsem tady, e?"

"Domníval jsem se," připustil. "Slyel jsem řeči o pouívání magie proti monstrům a o tom, e má něco společného s kameny."

To Pony zarazilo.

"Zavolej zpátky svého... manela," řekl Connor. "Jestli jsi připravená zapomenout na minulost a chce se zaměřit na budoucnost. Přiel jsem z určitého důvodu... A nejen proto, abych tě viděl, i kdy i jen kvůli tomu bych sám projezdil kříem kráem celé království."

Spolkla otázku, proč to tedy neudělal během těch let, kdy byla upsaná armádě. Nebyl důvod se hateřit a otevírat staré rány.

Brzy poté se setkali - Connor, Pony, Elbryan a Juraviel, jen seděl na blízkém stromě.

"Pamatuje si na opata Dobriniona Calislase," začal Connor, nervózně přitom chodil a snail se přijít na to, kde začít.

ena přikývla. "Opat Sv. Kamene," řekla.

"U ne," vysvětlil Connor. "Před několika dny byl zavraděn ve své komnatě v opatství." Zarazil se, studoval jejich reakci, překvapen, e je to moc nezajímá. Samozřejmě, oni Dobriniona neznali a nevěděli, jaký byl.

"Říkají, e to udělal powrie."

"Nastaly opravdu temné časy, kdy se powrie můe dostat do nejpřísněji střeené budovy ve městě," poznamenal Elbryan.

"Ale já si myslím, e byl zavraděn vlastní církví," řekl Connor a pozoroval hraničáře. Nyní se Elbryan mírně předklonil. Zaujalo ho to. "Mnii ze Sv. Mere-Abelle byli v Palmarisu. Byla jich spousta, mezi nimi sám otec opat. Větina se jich vrátila z Barbacanu, z hory Aida."

Nyní je zaujal.

"Roger viděl nějakou karavanu projídět okolo Caer Tinelly a Padova," připomněla Pony.

"Hledají tě," řekl stroze Connor a ukázal na ni. "Kvůli kamenům, o kterých prohlaují, e byly ukradeny ze Sv. Mere-Abelle."

Pony se rozířily zorničky. Klopýtla a otočila se na svou lásku.

"Toho jsme se báli," připustil Elbryan. "To je důvod, proč jsme trvali na tom, e lidi dovedeme do bezpečí Palmarisu," vysvětlil Connorovi. "Pony a já s nimi nemůeme zůstat - je to pro ně příli velký risk. Dovedeme je do bezpečí a půjdeme svou vlastní cestou."

"Risk je mnohem větí, ne si myslíte," řekl Connor. "Otec opat a větina mnichů odeli zpět do svého opatství, ale nechali zde dvojici muů vycvičených k zabíjení. Věřím, e zabili opata Dobriniona. Po mně také jdou, protoe jsem spojen s Pony, ale dokázal jsem utéct. Nyní jdou po vás."

"Bratři Spravedlnost," hádal hraničář a otřásl se při mylence, e by se měl utkat s někým takovým, jako byl Quintall - a tentokrát se dvěma.

"Ale kvůli čemu by zabíjeli opata Dobriniona?" zeptala se Pony. "A proč li po tobě?"

"Protoe jsem se postavil proti metodám otce opata," odpověděl Connor. "Protoe..." Odmlčel se a soucitně se na Pony podíval. Zprávy se jí nebudou líbit, ale musí jí je říct. "Protoe jsem nesouhlasil se zacházením s Chilichunkovými - se zacházením, kterého by se dostalo i mně, kdyby nebyl zasáhl můj strýc."

"Zacházení?" Pony vyskočila na nohy. "Jaké zacházení? Co to znamená?"

"Vzal je, Pony," vysvětlil Connor. "V řetězech, zpátky do Sv. Mere-Abelle, spolu se Strácem, kentaurem."

Nyní vyskočil na nohy Elbryan, který byl tak překvapen, e se ani nevzmohl na otázku.

"Stráce je mrtev," přiel Juravielův hlas ze stromu. Connor se otočil, ale nic neviděl.

"Zemřel v Aidě," pokračoval elf. "Při poráce démona daktyla."

"Nezemřel," trval na svém Connor. "A jestli ano, pak mnii nali způsob, jak ho vzkřísit. Viděl jsem ho na vlastní oči, utrápeného tvora, ale byl ivý."

"A já jsem ho viděl taky," řekl Roger, který vyel zpoza stromů a připojil se ke skupině. Přeel k Elbryanovi a dal mu ruku na rameno. "Na konci té karavany. Říkal jsem to."

Elbryan přikývl. Vzpomněl si na Rogerův popis projídějící karavany mnichů. Pak se otočil k Pony, je se na něho dívala s planoucíma očima.

"Musíme jít za nimi," řekla a hraničář přikývl. Jejich cesta byla náhle jasná.

"Za mnichy?" zeptal se Roger, jen tomu nerozuměl.

"Brzy," ozval se Connor. "A já půjdu s vámi."

"Není to vae záleitost," řekl hraničář náhle. Chtěl ta slova vzít zpátky, protoe jen vyjadřovala jeho touhu dostat toho mue co nejdál od Pony.

"Opat Dobrinion byl můj přítel," přel se Connor. "A Chilichunkovi také. Ty to ví," řekl Pony a ta souhlasně přikývla. "Ale nejdřív se musíme vypořádat se zabijáky. Nebude to snadné. Dostali se k Dobrinionovi a nastraili to, jako by to udělal powrie. Jsou lstiví a vraední."

"A u brzy budou mrtví," řekl hraničář odhodlaně. Nikdo o jeho slovech nepochyboval.

"Znovu se setkáme," ujistil hraničář Belstera a podal mu ruku. Belster zadroval slzy, protoe měl podezření, e se vídí naposledy. Elbryan s ním nemohl nesouhlasit. "A válka skončí a ty znovu otevře hospodu v Lesní zemi, věz, e tam bude i Noční pták, bude pít vodu a děsit lidi."

Belster se vřele usmál, ale neočekával, e se vypraví zpět do Dundalis, i kdyby se monstra brzy stáhla. Nebyl u mladý a bolestné vzpomínky by také udělaly své. Utekl z Palmarisu kvůli dluhu, ale to bylo dávno, a tak si byl jist, e si bude moci otevřít hospodu ve městě beze strachu. Nebyl důvod říkat to hraničáři, a tak se jenom usmíval.

"Veď je dobře, Tomasi," řekl hraničář mui, jen stál vedle Belstera. "Cesta by měla být čistá, ale i kdy narazíte na problémy, věřím, e je vyřeíte."

Tomas Gingerwart váně pokýval hlavou a zabodl svou novou zbraň, vidle, do země. "Dluíme ti mnoho, Noční ptáku," řekl. "A stejně tak Pony a tvému malému neviditelnému příteli."

"Nezapomeň na Rogera," rychle odpověděl hraničář. "Jemu dluíte asi nejvíc!"

"Roger nám nikdy nedovolí, abychom na něj zapomněli!" řekl Belster náhle hlasem, který Elbryanovi připomněl Avelyna.

Vichni se zasmáli. Potřásli si rukama a rozloučili se jako přátelé. Tomas se ujal vedení karavany.

Pony, Connor a Juraviel se brzy připojili k Elbryanovi. Dívali se, jak karavana odjídí, ale po chvíli Tomas skupinu zastavil a k hraničáři se rozběhla malá osoba.

"Roger," řekla Pony, nikterak překvapená. - Karavana se znovu dala do pohybu.

"Měl jsi Tomasovi slouit jako hlavní vůdce," řekl hraničář, kdy se k nim Roger připojil.

"Má jiné, kteří to mohou udělat," odpověděl mladý mu.

Hraničář se na něj přísně, nesmlouvavě díval.

"Proč by tady měl zůstat on?" protestoval Roger a ukázal na Connora. "Proč tu zůstáváte vy, kdy je Palmaris jenom tři dny cesty daleko? Copak by se Elbryan a Pony nehodili městu?"

"Jsou tu jetě jiné záleitosti, jim nerozumí," řekl Elbryan klidně.

"Záleitosti, které se týkají jeho?" zeptal se Roger a znovu ukázal na Connora, který bojoval s touhou jít a jednu mu vrazit.

Elbryan váně přikývl. "Měl bys jít s nimi, Rogere," řekl přátelsky. "Nemůeme se ve městě ukázat. Ale věř mi, e tě tu čeká větí nebezpečí ne v Palmarisu. Rychle bě a připoj se k nim."

Roger umíněně zavrtěl hlavou. "Ne," odpověděl. "Jestli zde zůstáváte, já také."

"Nemusí u nic dokazovat," řekla Pony. "Má zajitěno jméno a reputaci."

"Jméno?" těkl Roger. "V Palmarisu budu zase jen Roger Billingsbury. Sirotek, kterého budou odhánět."

"Můj strýc baron by tvoje schopnosti ocenil," nabídl mu Connor.

"A se tedy bude moci vrátit ke svému strýci, tak se připojím," odpověděl mladý mu rychle. Váně se na Elbryana zadíval. "Neodháněj mě," prosil. "Nemohu se znovu stát Rogerem Billingsburym. Jetě ne. Zde jsem nael kousek sama sebe, o kterém jsem nevěděl, a bojím se, e ho v tom vedním prostředí bezpečného města ztratím."

"Není tak bezpečné," podotkl Connor.

"U se neztratí," řekl hraničář se ví váností. "U nikdy nebude tím, kým jsi byl, kdy začala invaze. Vím to, a také vím, e u navdy zůstane Rogerem, hrdinou ze severu, a u jsi kdekoliv." Podíval se na Pony a zamyslel se nad váhou takové zodpovědnosti, pomyslel na slib celibátu, který si dali, a dodal: "Není to tak hezké, jak se zdá, Rogere."

Mladý mu se narovnal a dokázal přikývnout, jeho prosebný výraz se vak nezměnil.

Elbryan se podíval na Pony a ta přikývla.

"Hledají nás dva mui," začal hraničář. "A Connora taky. Snaili se ho v Palmarisu zabít."

"On vás zná?" zeptal se Roger. "A věděl, e jste tady?"

"Zná mě," řekla Pony.

"Přiel najít toho, kdo vládne magií, i kdy nevěděl, kdo to je," vysvětlil hraničář. "Jsme psanci. Slyel jsi nás o tom mluvit s Juravielem. Církev chce kameny zpět, jene my je kvůli Avelynovi nevrátíme. A tak poslali zabijáky, kteří u určitě nejsou daleko." I přes váná slova věnoval Rogerovi uklidňující úsměv. "Bude to pro nás snazí, kdy se k nám připojí."

"Ale musí pochopit, e se také stane psancem," poznamenala Pony.

"Přestoe to můj strýc urovná, a to skončí," rychle dodal Connor.

"Chcete před nimi utéct, anebo s nimi bojovat?" zeptal se Roger odhodlaně.

"Nebudu trávit dny tím, e bych se ohlíel přes rameno kvůli vrahům," odvětil hraničář tónem tak váným, a Connora zamrazilo. "A se ohlíejí oni po mně."

Její duch procházel stinným lesem. Viděla Juraviela, jak přeskakuje větve stromů, a proletěla těsně okolo něj. Vnímavý elf nastrail ui, přestoe její duch byl neviditelný a tichý. Jeho smysly vak něco zachytily.

Snesla se na zem. Nala Connora, jak na koni objídí tábor. Viděla své vlastní tělo, jak sedí se zkříenýma nohama.

A za svým tělem uviděla dub, ve kterém byla díra, v ní byl Elbryan u Orákula. Pony se neodvaovala tam vkročit a ruit jeho koncentraci.

Místo toho obrátila své mylenky ke Connorovi a snaila se pochopit, co se mezi nimi stalo. Zjistila, e je jeho ochrana uklidňující, a rovně ji dojalo, e sem přijel, aby ji varoval. Celou dobu věděl, e to ona pracuje s kameny a e ty kameny jsou hlavním cílem církve. Přesto neutekl třeba na jih. A ani ji otevřeně nezradil. Pak by mohl zůstat v Palmarisu, protoe by ho církev nepovaovala za nepřítele. A stál při Chilichunkových.

Pony nikdy Connora nemohla nenávidět, ani to ráno po jejich tragické svatební noci. Udělal patnost, ale jeho činy byly zaloeny na frustraci, kterou způsobila ona. A nakonec to nemohl udělat, nemohl ji znásilnit, na to mu na ní příli záleelo.

U před dlouhou dobou mu ve odpustila, jetě kdy byla v armádě.

Ale co cítila nyní, kdy se dívala na mue, jen byl kdysi jejím manelem?

Chápala, e to nikdy nebyla láska. Kdy se dívala na Elbryana, věděla, e je to něco jiného. Měla vak Connora ráda. Byl jí přítelem, kdy ho potřebovala. Vzpomínala na jeho dvoření v těch měsících před svatbou a vyrovnávala se s minulostí. Kdyby se to o svatební noci nebylo stalo, zůstala by vdaná, měla by s ním děti.

Proud jejích mylenek se přeruil, kdy si uvědomila, e u událostí z té noci vůbec nelituje. Poprvé pochopila výhody, které jí poskytla. Ta noc ji přivedla k sobě samé, přivedla ji do armády, která jí poskytla výcvik a disciplínu. Ta zkuenost ji přivedla k Avelynovi, u kterého nalezla mnohem hlubí pravdu a duchovnost, a také ji přivedla zpět k Elbryanovi. A nyní si uvědomila, jak je její láska k hraničáři hluboká.

U měsíce bojovali s monstry, ztratili drahého přítele, nyní byla v nebezpečí její adoptivní rodina a dalí přítel, a přesto by Pony nevyměnila tohleto místo a situaci za nic jiného. Lekce ivota bývají hořké, avak nezbytné.

A tak Pony těilo a uklidňovalo, jak Connor přechází kolem a hlídá je.

Věděla vak, e si nemůe tohoto pohledu uívat dlouho, a tak znovu vplula do lesa. Nala Rogera a Juraviela a vydala se před ně, hledajíc známky něčí přítomnosti.

Bojím se církve, strýci Mathere, připustil Elbryan. Seděl, opíral se o kámen a zíral do hloubi zrcadla. Kolik zabijáků na nás polou?

Povzdechl si. Církev to nevzdá, to bylo jasné, a jednoho dne, na nějakém odlehlém místě, on a Pony prohrají. Nebo prohrají u ve Sv. Mere-Abelle, kam musí jít za Ponyinou rodinou a Strácem.

Ale musím v bitvě pokračovat, řekl duchovi svého strýce. Musíme v boji pokračovat, kvůli vzpomínce na Avelyna, kvůli pravdě, kterou nael v překroucených způsobech církve. A brzy se zapleteme do jetě větí bitvy.

Ale... Strýci Mathere, jeden bratr Spravedlnost mě u málem porazil. Jak se vyrovnám se dvěma vycvičenými zabijáky?

Protřel si oči a zadíval se do zrcadla. Vrátily se mu obrazy z prvního konfliktu s církví, kdy bojoval s Avelynovým bývalým spoluákem bratrem Quintallem, jen si říkal bratr Spravedlnost. Nejdříve vrah zajistil jeskyni kamenem antimagie, slunečním kamenem, stejným kamenem, jaký byl v jílci Elbryanova meče.

A pak pouil granát, kámen na vystopování magie, a nael Avelyna. Granát...

Na Elbryanově tváři se objevil úsměv. Odpověď byla jasná. Vyskočil a vyběhl ven, zatřásl Pony a snail se přeruit její trans.

Její duch, který cítil vyruení těla, se vrátil a za chvíli otevřela oči.

Elbryan stál nad ní. Za ním Connor sesedal z koně a el se podívat, co se děje.

"U nepouívej kámen duí," vysvětlil hraničář.

"Kdy jsem venku, zjistím toho více ne ostatní," namítla.

"Ale jestli nai nepřátelé pouívají granát, ucítí vibrace tvé magie," řekl Elbryan.

Pony přikývla. O tomto potenciálním problému u mluvili.

"My máme granát," řekl Elbryan. "Ten, který jsme vzali Quintallovi. O kolik účinnějí by bylo hledání pomocí granátu?"

"Jestli pouívají magii..."

"Ale jak by mohli doufat, e nás najdou bez její pomoci?" opáčil.

Pony se zarazila, chvíli ho studovala a Elbryan zpozoroval, e se jí na tváři objevil výraz zvědavosti. "Zdá se, e si jsi dost jistý," poznamenala. Elbryan se usmál.

"Quintall byl vraedný nepřítel," připomněla. "Sám skoro porazil mě, tebe i Avelyna."

"Jen proto, e si vybral způsob boje," řekl hraničář. "Měl na své straně moment překvapení a zvolil si bojitě. Tito dva budou dobří bojovníci, ale my budeme mít moment překvapení a vybrané místo. Bitva se rozhodne rychle."

Pony nevypadala přesvědčeně.

"Jedinou chybou Quintallova plánu byla arogance," vysvětlil hraničář. "Prozradil se u v hospodě U Vyjícího měsíce, poněvad si myslel, e je nejlepí a e má nejlepí výcvik."

"Něco pravdy na tom je," připustila Pony.

"Ale jeho výcvik a výcvik naich současných nepřátel se nevyrovná tomu, který jsem dostal od Touel'alfar, a tomu, který jsi ty dostala ode mě a od Avelyna, a tomu, který jsme získali za měsíce bojů. A my jsme silní spojenci. U z téhle situace nemám takové obavy. Jestlie můe pouít granát k jejich vystopování, pak je přivedeme na místo, které si přichystáme pro bitvu, na kterou nemohou být připraveni."

Pony to dávalo smysl a věřila, e je dokáe najít. Mnii budou pouívat magii na odhalení magie, a tak i ona můe pouít magii na odhalení jejich magie.

"A a je zaměříme, budeme vědět, e i oni o nás vědí," pokračoval hraničář. "Budeme vědět, kde jsou, ale oni to o nás přesně vědět nebudou."

"Vybereme si místo a čas," řekla Pony. Dala se ihned do práce a brzy ucítila pouívání magie. Kontakt byl jen krátký a ona si domyslela, e mnii vycítili její magii a podle toho změnili svůj směr.

"Myslím, e vztyčili tít slunečního kamene," řekla Belli'maru Juravielovi, kdy otevřela oči a uviděla ho.

"Ale není to také pouití magie?" zeptal se elf. "Nemůe ji také vystopovat?"

Nad tou prostou logikou se zamračila. "Není to stejné," snaila se vysvětlit. "Sluneční kámen je kamenem antimagie. Mohla bych také aktivovat takový tít pomocí slunečního kamene v jílci Bouře, a granát naich nepřátel by byl nanic."

Juraviel zavrtěl hlavou. Nevěřil ani slovu. "Elfové říkají, e celý svět je magie," vysvětlil. "Kadé zvíře a rostlina mají v sobě magickou energii."

Pony pokrčila rameny, protoe neviděla ádný důvod to zpochybňovat.

"Jestlie sluneční kámen poráí magii, potom vznikne díra v kontinuu," vysvětlil elf. "Prázdné místo, díra v pokrývce magie, která naplňuje svět."

"Nemohu..." začala Pony.

"Protoe ses nenaučila vidět svět očima Touel'alfar," přeruil ji. "Připoj se ke mně duchem, tak jako jste to dělávali s Avelynem, a najdeme díru i s naimi nepřáteli."

Pony nad tím chvilku přemýlela. Její spojení s Avelynem bylo osobní, intimní a zanechalo ji zranitelnou, ale kdy se podívala na svého elfího přítele, necítila ádný strach. Nevěřila, e Juraviel má pravdu, ale vytáhla kámen duí, a pak se oba vydali na cestu s granátem.

Pony byla dost překvapena, jak se svět zdá runý, jak kadé zvíře a rostlina září magií. Brzy nali díru, takovou, jak ji popsal Juraviel, a snadno uviděli mnichy, pouívající sluneční kámen.

Veď mě, řekl jí Juraviel a pak ucítila, e elf je fyzicky pryč a sleduje cestu k nepříteli.

Kdy se asi o tři hodiny později vrátil do tábora, jeho zpráva přesáhla Elbryanovo očekávání. Elf je nael a pozoroval. Měli jen dýky a dva magické kameny. Dokonce je slyel, jak mluví o zajetí Pony a o tom, e ji přivedou ivou otci opatovi.

Hraničář se usmál. S luky a Ponyinými kameny je mohou snadno porazit. To, e se mnii bavili o zajetí, dokazovalo, e nemají ani ponětí o síle svých nepřátel. "Doveď je sem," pobídl Pony. "A my si připravíme bitevní pole."

Malá ploina na úbočí hory přímo vyzývala k táboření. Byla obklopena skalami a stromy, s jen jednou přístupovou cestou, která byla strmá a nechráněná. Uprostřed hořel táborový oheň.

Bratr Youseff se zle usmál. Granát jim řekl, e se tam nahoře pouívá magie. Dal kámen zpět do váčku, který měl zavěený na opasku hábitu, protoe se předtím opět oblékli do svých běných úborů, a vyndal sluneční kámen. Nabídl Dandelionovi ruku, aby mohli společnými silami zaktivovat silnějí sluneční tít.

"Budou se snait pouít proti nám magii," vysvětlil Youseff. "Je to bezpochyby jejich hlavní zbraň, a kdy ji úspěně odrazíme, jejich dalí zbraně budou proti naemu výcviku na nic."

Dandelion, fyzicky silný a obratný, se při představě bitky usmál.

"Nejdřív zabijeme její společníky," ujasnil Youseff. "Pak půjdeme po ní. Jestli ji budeme muset zabít, tak to uděláme. Jinak ji vezmeme a půjdeme."

"Do Palmarisu?" zeptal se Dandelion, jen chtěl stále zabít Connora Bildeborougha.

Youseff, chápaje důleitost jejich úkolu, potřásl hlavou. "Přímo přes město a zpět do Sv. Mere-Abelle," řekl. Sevřel Dandelionovu ruku. "Soustřeď se," pobídl ho.

Za chvíli byl silný antimagický tít na místě a dvojice se opatrně vydala po skalnatém útesu.

U vrcholku vykoukli přes okraj a oba se usmáli, kdy uviděli, e vedle eny sedí Connor.

Podívali se na sebe a zároveň se vrhli přes okraj. Ladně dopadli do obranného postavení.

"Vítejte!" zvolal Connor lehkým, matoucím tónem. "Pamatujete si na mě?"

Youseff se podíval na Dandeliona a náhle skočil vpřed, čím se dostal na třetinu původní vzdálenosti od mue. Pak sebou trhl, protoe se mu do lýtka zabořil íp.

"Mí přátelé ti nedovolí se ke mně přiblíit," pronesl Connor vesele.

"Nechápete, jak je vae situace beznadějná," dodal Roger, jen se vynořil zpoza kamenů za Pony a Connorem. "U jste někdy potkali toho, kdo si říká Noční pták?"

Na tu naráku se objevil hraničář, jedoucí na Tanečníkovi. V ruce drel Jestřábí křídlo.

"Co budeme dělat?" zaeptal Dandelion.

Youseff po Connorovi lehl vzteklým pohledem. "Zdiskreditoval jsi svého strýce a svou rodinu," zavrčel. "Nyní jsi psanec, stejně jako tito blázni, které nazývá přáteli."

"To jsou odváná slova na někoho ve tvé situaci," odpověděl Connor vyrovnaně.

"Myslí?" poznamenal Youseff náhle klidně. Rukou, kterou se drel za poraněnou nohu, dal znamení Dandelionovi.

Dandelion náhle proběhl kolem svého společníka a skočil na Connora, jen u vstával a vytahoval meč. Mnich odrazil meč stranou a udeřil Connora předloktím do krku. Pak kolem něj proběhl a přinutil Rogera přitisknout se na skálu.

Youseff skočil na své dobré noze za Dandeliona, protoe měl v úmyslu chytit enu a vynutit si cestu pryč. Ale podcenil svého protivníka, protoe netuil, jak je Pony s kameny dobrá. tít byl stále silný, přestoe ne u tak, jako na začátku, a i kdyby se na něj oba mnii plně soustředili, Pony by to nezastavilo.

Youseff cítil, jak mu podklouzly nohy, ale nepadal, stoupal do vzduchu. Jeho pohyb pokračoval dopředu, k Pony, jenome kdy se po ní v tomto neznámém stavu natáhl, klopýtl a přetočil se. Potom ucítil v zádech bodnutí, jak Pony udělala kotoul a odkopla mnicha směrem, odkud přiel, přes okraj útesu.

Roger, ohromený rychlostí útoku, nemohl naprosto nic dělat. Dandelion se otočil zpět a znovu pratil Connora, kdy se snail vstát, pak na něho prudce padl a přimáčkl ho k zemi. Zvedl ruku - chtěl Connora udeřit do odkrytého krku a zabít ho.

Connor sténal, snail se vykřiknout a osvobodit se. Na malou chvíli zavřel oči.

Rána nedopadla. Connor otevřel oči a uviděl, e Dandelion tam stále je a snaí se ho udeřit, na tváři nevěřícný výraz, e něco můe zadret jeho silnou pai.

Za zápěstí ho drel Noční pták.

Dandelion se s překvapující mrtností na někoho jeho velikosti zvedl a spustil rameno, snae se přes ně Nočního ptáka přehodit. Elbryan se vak také pohnul, stočil se pod mnichovu pai a vyrazil mu loket z kloubu.

Dandelion, hýkaje bolestí, se otočil a udeřil. Nočního ptáka se vak ani nedotkl. Ten ustoupil do strany a pak mnicha několikrát udeřil do obličeje a hrudníku.

Velký mnich vyrazil k němu, přijímaje dalí rány, a dostal se k Elbryanovi natolik blízko, e ho mohl sevřít v medvědím objetí.

Hraničář ho vzal jednou rukou za bradu, druhou ho chytil za vlasy a chtěl ho otočit na stranu. Náhle vak ucítil divné píchnutí do prsou. Nejdřív si myslel, e Dandelion stačil vytáhnout dýku, ale kdy se podíval za něj a uviděl Connora, pochopil.

Dandelion, jemu z hrudníku trčel hrot Connorova meče, v hraničářových rukou ochabl.

"Bastard," zamumlal Connor zachmuřeně a přesunul se, aby mu meč nevyklouzl z ruky, jak se mrtvý mnich začal kácet.

Noční pták ho pustil na zem, pak el k Tanečníkovi, vzal luk a obrátil svou pozornost na Youseffa. Zamířil.

Jene hrozba pominula, mnii byli poraeni a Elbryan ho prostě nedokázal zabít.

"Nedělej to," řekla Pony souhlasně, kdy hraničář sklonil luk.

"Já ho zabiji," řekl Connor zachmuřeně a pomalu vytáhl meč z mrtvého těla.

"Kdy tam tak bezmocně visí?" zeptala se Pony skepticky.

Connor kopl do země. "Tak mě pus na skaliska," řekl, ale nemyslel to váně. Nemohl zabít bezbranného mue. Pony byla ráda.

"Najdeme nae přátele," řekl hraničář Youseffovi, "které otec opat neoprávněně uvěznil."

Youseff se nad tím bláznivým prohláením zasmál.

"A ty nás k nim dovede," dokončil hraničář.

"Do Sv. Mere-Abelle?" optal se mnich nevěřícně. "Blázne. Ty ani nemůe pochopit sílu té pevnosti."

"Tak jako jsi ty nepochopil sílu, která zde na tebe čekala," odpověděl klidně Elbryan.

To Youseffa tvrdě zasáhlo. Nebezpečně zúil oči a zíral na hraničáře. "Jak dlouho mě tady budete dret?" zeptal se a jeho hlas byl náhle smrtelně klidný. "Zabijte mě, nebo vám slibuji pomstu -"

Jeho křik zanikl, kdy se okolo něj prohnal malý tvor. Snail se nějak reagovat a uvědomil si, e u nedrí sluneční kámen. Viděl, jak okřídlený elf snadno přistává na ploině vedle ostatních.

"Sluneční kámen, tak jak jsi říkal, Noční ptáku," pravil elf a ukázal sebraný kámen. "Myslím, e granát je v jeho váčku, anebo u mrtvého."

Elbryan se na Youseffa pozorně díval, kdy Juraviel mluvil, a uviděl, e ho ta slova znervóznila.

"Také můe mít kámen duí," přeruila je Pony. "Ke spojení s vůdci."

"Ten mu samozřejmě nedovolíme pouít," pravil Connor s úsměvem. "Ale musím nesouhlasit s tvým rozhodnutím," řekl hraničáři. "Nepovede nás do Sv. Mere-Abelle, ale bude vrácen do Sv. Kamene, kde se bude zodpovídat z vrady opata Dobriniona. Já s Rogerem ho tam odvedeme. Církev se dozví pravdu o svém otci opatovi!"

Elbryan se na něho tvrdě podíval a uvaoval nad důsledky svého činu, jím tomuto mui zachránil ivot. Kdyby byl jen chvíli zaváhal, Connor, jen tak moc ublíil Pony, by teď byl mrtev.

Hraničář vak v sobě nemohl tolerovat takovou slabost, a tak temné mylenky odehnal. Věděl, e by se radi vrhl mnichovi do rány, ne by obětoval Connora nebo kohokoliv jiného.

Podíval se zpět na Youseffa a uvaoval nad Connorovými slovy. Vzpomněl si na vztek prvního bratra Spravedlnost a věděl, e Youseff by nebyl ochotným průvodcem. Ale jestlie to udělají tak, jak navrhl Connor, pak u moná nebudou v misi za osvobození přátel sami.

Copak církev nebude nucena připustit spoluvinu a zdiskreditovat tak otce opata?

Zdálo se to moné. "Přitáhni ho," nařídil hraničář.

Belli'mar Juraviel přeletěl přes útes za Youseffa a lukem ho postrčil k okraji. Mnich se nejprve vzpíral, jenome pak se najednou otočil a chytil elfa pevně za luk. Ale Juraviel jej moudře pustil. Mnich se nemohl zastavit, a tak se dál točil dokola.

Na okraji uviděl Elbryana se sevřenou pěstí. Úder ho poslal do bezvědomí a pryč od skaliska. Juraviel, smějící se té podívané, si vzal svůj luk a postrčil nyní bezvládného mnicha zpět na ploinu.

KAPITOLA DVACÁTÁ TŘETÍ

Jiný bratr Francis

Ze vech povinností ve Sv. Mere-Abelle povaoval bratr Dellman tuto za nejbolestivějí. On a dva bratři byli zapřeni o ramena obřího otáčivého kola, ohýbali záda, aby tou věcí pohnuli, sténali, zarývali se patami do země, ale často pod obrovskou tíhou klouzali.

Dole, na těkých řetězech - které samy o sobě váily více ne tisíc liber - byl obrovský blok kamene. Dobrý, pevný kámen z podzemního lomu v nejjinějím nádvoří Sv. Mere-Abelle. Lom byl iroký a rozlézal se tunely původního opatství - mistr Jojonah, usazený v niích knihovnách, slyel, jak se láme kámen - a nejlepí cestou, jak dostat kámen ven, bylo pomocí tohoto zvedače.

V očích mistrů byly bolest a námaha pro mladé mnichy prospěné.

Jindy by s tím bratr Dellman souhlasil. Fyzické vyčerpání bylo pro dui dobré. Ale ne dnes, po návratu z dlouhé, těké cesty. Nechtěl nic víc ne jít do své malé cely a stulit se na lůko.

"Zatlač, bratře Dellmane," huboval ho mistr De'Unnero ostře. "Copak chce, aby bratři Callan a Seumo udělali vechnu práci?"

"Ne, mistře De'Unnero," zamumlal bratr Dellman, ohnul se a zatlačil proti ramenu stroje. Svaly v nohou se mu napínaly a bolely. Zavřel oči a zasténal.

Ale pak se náhle váha zvětila a kolo ho tlačilo dozadu. Dellman prudce otevřel oči.

"Dr pevně, bratře!" slyel křičet Callana. Uviděl ho, jak leí na zemi, a pak Seuma, jak klopýtá stranou.

"Zajistěte to!" zařval mistr De'Unnero. Myslel tím, aby někdo do stroje zarazil jisticí kolík.

Ubohý Dellman bojoval vekerou silou, tlačil do kola, jak jen mohl. Ale nohy mu začínaly klouzat. Proč není Seumo zpět u kola? A proč Callan nevstal? Proč se pohybují tak pomalu? To ve mu vířilo hlavou.

Chtěl kolo pustit a odskočit z jeho dosahu, ale věděl, e je to nemoné. Kdy nikdo kolo nedrí, začne se otáčet příli rychle a rozmáčkne ho.

"Zajistěte to!" zařval znovu De'Unnero, ale vichni se pohybovali tak pomalu!

Kolo začínalo vítězit, svaly bratra Dellmana byly napnuté k prasknutí.

Pak u se pohyboval dozadu, prohnul se a vechny klouby mu ly na opačnou stranu, ne mají. Uslyel prasknutí, jedna jeho noha explodovala bolestí a strhlo ho to dozadu. Zůstal zaháknutý paí a kolo ho vzalo na divokou projíďku, aby ho nakonec vyhodilo do dálky. Dopadl na vodní lab a poramotil si bok a rameno.

Leel tam, skoro v bezvědomí, ztrhaný, celý pokrytý blátem a krví.

"Odneste ho do mých soukromých komnat," uslyel De'Unnera.

V dalím okamiku byl mistr u něho, skláněl se nad ním a tvářil se starostlivě. "Neboj se, mladý bratře Dellmane," řekl De'Unnero, a i kdy se snail, aby zněl mile, jeho hlas měl v sobě cosi zlého. "Bůh je se mnou a s pomocí jeho síly tvé rozbité tělo uzdravím."

Kdy Callan a Seumo mnicha zvedli, bolest náhle vzrostla. Přes Dellmana se převalily vlny agónie a v kadém svalu těla se mu rozhořel oheň. A pak padal, padal do temnot.

Dny splývaly jeden s druhým, protoe nevnímal, jak jdou za sebou.

Pro Jojonaha neměl čas význam. Odcházel z knihovny, jenom kdy ho k tomu přinutily tělesné potřeby, a vracel se co moná nejdřív. V knihách a svitcích zatím nenael nic uitečného, ale tuil, e u je blízko. Cítil to v srdci a dui.

Rozhlédl se po poličce se zakázanými knihami a napadlo ho, e svitky moná byly umístěny mezi knihy zla, protoe obsahují pravdu, která by zatratila současné vůdce církve. Po takových mylenkách, kdy udělal několik kroků k polici, se své vlastní paranoie zasmál. Znal ty knihy, poněvad dělal jejich inventuru jetě předtím, ne dosáhl stupně čekatele. Nebyla tam ádná pravda: byly to knihy zla, o zemní magii démona daktyla a o zneuití svatých kamenů pro zlo, pro vyvolávání démonů nebo buzení mrtvol, pro vyvolání moru či ničení obilí - nepřijatelné praktiky i v časech války. Ze schůzky mistrů Jojonah věděl, e jedna z knih popisuje destrukci obilí, ji církev povolala na jiní království Behren v roce 67, kdy bylo Honcké království s Behrenem ve válce kvůli průjezdu průsmyky Pásu se sponou. Hlad zvrátil bitvu, ale výsledný zisk nevyváil ztracené ivoty nevinných a dlouhodobé nepřátelství.

Ne, ty knihy na poličkách v temném koutě knihovny v sobě neměly nic z pravdy a spravedlnosti. Nanejvý umoňovaly poučit se z omylů a stralivých chyb minulosti.

Jojonah si to vak často musel připomínat, jak dny pokračovaly bez jakéhokoliv úspěchu. Potom ho začala trápit dalí věc, která zaměstnávala jeho mysl čím dál víc: stav Markwartových vězňů. Platili - a moná u zaplatili - tu nejvyí cenu za jeho zpodění zde. Velká část jeho svědomí na něj křičela, a jde a podívá se na ně a na kentaura, který byl u toho, kdy hrdinský Avelyn zničil démona.

Ale Jojonah se nemohl odtrhnout, a tak musel potlačit své obavy o vězně. Moná je jeho práce zachrání, říkal si, nebo alespoň zabrání podobným zvěrstvům v budoucnu.

Konečně začal dělat nějaké pokroky. Knihovna nebyla zas tak náhodně uspořádaná, jak se zprvu zdálo. Byla rozdělená v hrubě chronologicky seřazené sekce. Datovaly se od prvních dnů církve a po dobu před dvěma stoletími, kdy se postavily nové knihovny v hořejích patrech. Natěstí pro Jojonaha, větina písem z časů bratra Allabarneta byla pořád zde.

Kdy pochopil rozloení knihovny, začal prohlíet nejranějí zápisky, které se datovaly před rokem jedna, před Zjevením Boha, Obnovením, které rozdělilo církev, Starým zákonem a Novým zákonem. Uvědomil si, e jeho odpovědi mohou být ukryty v čase před Obnovením, v čase vzniku církve, v čase sv. Abelle.

Nenael vak ádné odpovědi. Dochovalo se toho málo - jen písně a obrazy oslavující Boha. Mnoho jich bylo na pergamenech, které se rozpadaly, a jiné byly vyryty do kamene. Písma sv. Abelle zde nebyla, ta byla vystavena v hořejích knihovnách. Jojonah je dost dobře znal a nepamatoval se na nic, co by mu v jeho úkolu pomohlo. Učení bylo obecné, moudrá slova o důstojnosti, která se dala interpretovat různými způsoby. Přesto si mistr slíbil, e k nim půjde a znovu se na ně podívá, a bude čas, a zkusí si je znovu přečíst v novém světle svých názorů a zjistí, zda mu neukáou opravdové záměry této církve.

Chtěl nalézt originální Doktrínu opatů z let po Zjevení, ale věděl, e je to nemoné. Ta se ztratila před staletími.

A tak pokračoval s tím, co bylo k dispozici, četl písma, je vznikla krátce po vytvoření Nového zákona, jene nic nenacházel. Nic.

Mu se slabí vůlí by toho dávno nechal, ale Jojonaha nic takového ani nenapadlo. Pokračoval v chronologickém prohlíení a nacházel v písmech prvních opatů slibné náznaky, například některé fráze, které by Markwart nikdy nepouil.

A potom nael zajímavý svazek, malou knihu v červeném obalu, napsanou mnichem Francisem Gouliardem roku 130, rok po první cestě na Pimaninicuit, po Zjevení.

Jojonahovi se třásly ruce, kdy nedočkavě obracel stránky. Bratr Francis - jak ironické! - byl jeden z připravovatelů, vrátil se a napsal svůj příběh.

To Jojonaha zasáhlo. Mnii vracející se z Pimaninicuitu byli nyní odrazováni, vlastně jim bylo zakazováno cokoliv o ostrově říci. Bratr Pellimar se vrátil, mluvil, a ne náhodou dlouho nepřeil. Ale v čase Francise Gouliarda byli připravovatelé povzbuzováni, aby vyprávěli o své cestě do nejmeních detailů.

Třebae bylo v temné místnosti chladno, Jojonah na čele ucítil pot a postaral se, aby náhodou nespadl na křehké stránky. S třesoucími se prsty otáčel strany a četl:

Nael jsem tyto tři nejmení kameny edi a červeně, kteréto mohou býti připraveny, aby samotné slouily k zhojení celého boího světa.

Mistr Jojonah se opřel a zhluboka se nadechl.

Nyní ji úplně chápal, proč opatství má obrovský vak malých hematitů, malých kamenů červeně a edi! Dalí pasá, která pojednávala o jeho společnících na cestě, mistra Jojonaha velmi citelně zasáhla:

Třicet tři bratři byli posádkou na lodi Abelle,

mui silní a mladí, dobře vycvičení, aby dovezli nás,

dva připravovatele,

na Pimaninicuit a zpět.

A pak se k nám vech jedenatřicet (dva zemřeli na cestě)

připojilo při konečné katalogizaci a přípravách.

"Bratři," zaeptal Jojonah. "Posádku tvořili mnii." Mistr skoro nemohl mluvit, protoe se mu nedostávalo dechu. Po tváři se mu rozběhly slzy, kdy si vzpomněl na osud Vánku a jeho neastné posádky, najatých muů a jedné eny, nikoli bratrů. Dlouho mu trvalo, ne se sebral a začal číst dál. Styl bratra Francise byl sloitý, mnoho slov bylo velice starých a Jojonah je musel deifrovat. Mu měl rovně sklony psát tak, jak mu to vyplývalo z vědomí, místo toho, aby psal souvisle. O několik stran dál popisoval odjezd ze Sv. Mere-Abelle a začátek cesty.

A tam, před Jojonahem, byl najednou edikt otce opata Benuta Concarrona v jeho projevu při loučení pro loď a posádku, který poadoval po církvi, aby rozdávala bohatství Boha, kameny, spolu se slovem boím.

Zbonost, důstojnost, chudoba.

Znovu se upřímně rozplakal. Toto byla církev, ve kterou mohl věřit, církev, která sídlila v srdci bratra Avelyna. Jene co se stalo, e se tak náhle změnila? Proč jsou kameny edi a červeně stále ve Sv. Mere-Abelle? Kam se poděla charita?

"A kde je nyní?" zeptal se nahlas a znovu pomyslel na ubohé vězně. Kam se poděla církev bratra Francise Gouliarda a otce opata Benuta Concarrona?

"Buď zatracen, Markwarte," zaeptal mistr Jojonah a kadé slovo myslel váně. Dal si knihu pod hábit a opustil sklepení. el rovnou do své komnaty. Napadlo ho, e by se měl podívat za Brauminem, ale pak se rozhodl, e to můe počkat, protoe měl jiné starosti, které ho tíily ji několik dní. A tak brzy znovu sestupoval do niích pater na druhé straně obrovského opatství, do komnat, které otec opat Markwart přeměnil na vězeňské cely. Nebyl překvapen, kdy potkal mnicha na strái, který mu zablokoval cestu.

"Nebudu tady stát a dohadovat se s tebou, mladý bratře," vybuchl Jojonah a snail se znít rozhodně. "Kolik roků uběhlo od doby, kdy jsi proel uličkou dobrovolného utrpení?"

Rozlícený mistr učinil na nebohého mladého mnicha náleitý dojem! "Jeden rok, mistře," pitl. "A čtyři měsíce."

"Jeden rok?" vybafl Jojonah. "A ty se mi opovauje stát v cestě? Dosáhl jsem pozice mistra jetě předtím, ne ses narodil, a nyní zde stojí a říká mi, e nemohu jít dál!"

"Otec opat..."

Jojonah u slyel dost. Natáhl se, odstrčil ho a přitom ho pohledem vyzýval, aby se mu znovu postavil do cesty.

Mladý mnich zamumlal v protestu, ale pak si jenom dupl. Jojonah pokračoval po schodech dolů. Na jejich konci stáli dalí dva mnii, ale on se s nimi ani nebavil, jen se kolem nich protlačil. Neměli odvahu ho fyzicky zastavit. Jeden ho vak následoval a stěoval si, zatímco druhý odběhl informovat otce opata.

Jojonah se pohyboval na nebezpečné půdě a tlačil opata do kouta. Ale kniha, kterou nael, povzbudila jeho rozhodnutí postavit se Markwartovi a jeho nespravedlnosti. V duchu si slíbil, e se nedá zastavit, a u bude trest jakýkoliv, e zkontroluje, zda jsou vězni naivu a jestli se s nimi nezachází příli patně. Velmi riskoval a logika mu naeptávala, e by se měl dret zpátky. Jene tím by Chilichunkovým a hrdinnému kentaurovi nepomohl. Věděl, e je to argument, který lidé jako Markwart pouívají k ospravedlnění zbabělosti.

A tak se ani nestaral o to, e na Markwarta příli tlačí. Proel dalími dveřmi, okolo dalího mnicha a seel po dalích schodech. Pak se zastavil, protoe před ním stál bratr Francis.

"Neměl byste zde být," poznamenal Francis. "Na čí rozkaz?"

"Otce opata Markwarta," řekl Francis bez zaváhání. "Sem smím jen já, on a mistr De'Unnero."

"Dobrá posádka," řekl Jojonah sarkasticky. "Proč, bratře Francisi? Abyste mohli ubohé nevinné vězně mučit v soukromí?" Řekl to hlasitě a trochu ho uspokojilo, kdy uslyel rozpačité oupaní nohou stráce, který stál za ním.

"Nevinné?" zopakoval bratr Francis skepticky.

"Stydí se tak moc za své činy, e se musí před obviňujícíma očima schovávat tady dole?" tlačil na něho mistr Jojonah a přiblioval se k němu. "Ano, slyel jsem o Gradym Chilichunkovi."

"Byla to nehoda," protestoval Francis.

"Schovávej své hříchy, bratře Francisi!" odvětil mistr Jojonah. "Ale ony stejně hříchy zůstanou!"

Francis pohrdavě zafrkal. "Nechápete význam války, kterou vedeme," protestoval. "Máte slitování s kriminálníky, zatímco nevinní platí za jejich hříchy proti církvi a celému lidstvu!"

Odpověď mistra Jojonaha přila v podobě levého háku. Bratr Francis byl vak ve střehu, a tak uhnul a pěst se mu jen otřela o tvář. Mistr Jojonah, vyveden nepovedeným úderem z rovnováhy, skončil v rukou Francise, který skočil za něho a chytil ho pod krkem.

Jojonah sebou vrtěl, ale jenom chvíli, protoe neměl dost vzduchu a krve a rychle upadal do bezvědomí.

"Bratře Francisi," zařval zpanikařený mladí mnich a snail se je od sebe oddělit. Francis pustil Jojonaha na zem dobrovolně.

Uslyel kroky na dřevě. Naslouchal jejich rytmu a následoval je, zpět do světa ivých. Světlo ho bodalo do očí, které byly tolik dnů ve tmě, a najednou věděl, kde je - na idli v soukromé komnatě opata Markwarta.

Markwart s Francisem stáli před ním a nevypadali vůbec potěeně.

"Napadl jsi jiného mnicha," začal Markwart ostře.

"Je to impertinentní podřízený, který potřeboval vyčinit," odpověděl mistr Jojonah, protíraje si oči. "Bratr, který zoufale potřebuje lekci."

Markwart se podíval na bratra Francise. "Moná," souhlasil. "A přesto," pokračoval Markwart a obrátil svou pozornost zpět k Jojonahovi, "jednal jen tak, jak jsem mu nařídil."

Mistr Jojonah bojoval, aby získal zpátky kontrolu, protoe se chtěl vymanit ze svých pragmatických pout a otevřeně ďábelskému Markwartovi povědět, co si o něm a o církvi myslí. Ale jenom si skousl ret a nechal starého mue pokračovat.

"Opustil jsi své povinnosti, aby ses věnoval bratru Allabarnetovi," soptil Markwart. "To je patné, protoe, při dui ubohého opata Dobriniona, mladí mnii potřebují v této temné době nějakou morálku. A ty jsi svůj čas trávil tím, e ses zajímal o něco, co není tvá starost."

"Nemám se starat o to, e nevinní vězni musejí viset na zdech v celách?" odpověděl Jojonah pevným hlasem. "Nemám se starat o to, e lidé, nedopustiví se ádných zločinů a hříchů, a kentaur, jen je hrdinou, stojí v takzvaně svatých celách v řetězech a jsou vystaveni mučení?"

"Mučení?" vytěkl otec opat. "Nic o tom neví!"

"Snail jsem se to zjistit!" bránil se Jojonah. "Ale ty jsi mi to nedovolil. Nedovolil jsi to nikomu!"

Markwart znovu vytěkl: "Nevystavil bych Chilichunkovy a potenciálně nebezpečného kentaura výslechu jiných! Jsou to mí svědci, moje zodpovědnost!"

"Jsou to tví vězni," opravil ho Jojonah.

Otec opat se zarazil a zhluboka se nadechl. "Vězni," opakoval. "Ano, jsou. Nespáchali ádný zločin, ale jsou ve spojení se zloději kamenů. ádný zločin, ale máme důvod věřit, e kentaur byl ve spojení s démonem daktylem a jenom náhodná exploze Aidy mu zabránila v tom, aby se připojil k ničení světa!"

"Náhodná exploze," opakoval Jojonah poněkud nevěřícně a sarkasticky.

"To je výsledek mého zkoumání!" zařval Markwart náhle, přeel k mistrovi a Jojonah si na chvíli pomyslel, e ho opat uhodí. "A ty ses zaměřil jiným směrem."

Kdybys jen chápal pravdu, odpověděl mu mistr v duchu a byl rád, e starou knihu schoval, ne el za vězni.

"Ale ani ses toho směru nedrel!" pokračoval Markwart. "A zatímco jsi pracoval, pohřben ve starých textech, které jsou pro tebe důleitějí ne současná situace, jeden z naich mladých bratrů málem přiel o ivot!"

Jojonah nastrail ui.

"Na nádvoří," pokračoval opat. "Při práci, na ni běně dohlíí Jojonah, ale musel si ji vzít na starost mistr De'Unnero, a to při svých dalích povinnostech. Moná e nestihl dost rychle reagovat, kdy dva bratři sklouzli z kola a třetí, ubohý Dellman, byl tou náhlou váhou málem zlomen vedví."

"Dellman!" zvolal Jojonah, skoro vyskočil z křesla a přinutil tak Markwarta o krok ustoupit. Začínala se ho zmocňovat panika. Najednou se obával o bratra Braumina, kterého tak dlouho neviděl. Kolik "nehod" se asi stalo?

Uvědomil si, e jeho rozruení označilo Dellmana za konspirátora, a tak se snail uklidnit. "Ten stejný bratr Dellman, který mě doprovázel na Aidu?" zeptal se.

"Jediný bratr Dellman," odpověděl Markwart ostře.

"To je koda," poznamenal Jojonah. "Je ale naivu, ne?"

"Jen tak tak, a moná ne na dlouho," odpověděl otec opat a začal znovu přecházet po místnosti.

"Podívám se za ním."

"To tedy ne!" odsekl otec opat. "Pečuje o něj mistr De'Unnero. Zakazuji ti s ním jen promluvit. Nepotřebuje slyet tvé omluvy, mistře. Nech jsi se svou vinou o samotě. Moná tě to přivede zpět k povinnostem."

Mylenka, e je za to zodpovědný, byla samozřejmě hloupost, ale Jojonah za tím uviděl skrytý význam. Markwart mu jenom chce upřít přístup k bratru Dellmanovi, aby ho udrel pod vlivem De'Unnera, mistra, který byl tak úspěný v ohýbání myslí bratrů, kteří li po Avelynově stopě.

"Jsi můj svědek, bratře Francisi," řekl Markwart. "Varuji tě, Jojonahu. Jestlie uslyím, e ses k němu snail dostat, důsledky pro vás oba budou nesmírné."

Jojonaha překvapilo, e opat vymezil tak jasnou hranici, e mu otevřeně vyhrouje. Věci ly podle Markwarta, tak proč postupoval proti Dellmanovi tak troufale?

U o té věci nemluvil, jen přikývl a odeel. Nechtěl překračovat Markwartovu hranici. Bude to pro bratra Dellmana lepí. A kromě toho, Jojonah teprve začal. Rychle se najedl, el do své komnaty a zhluboka si oddechl, kdy uviděl, e kniha je stále na místě. Pak el zpět dolů, do staré knihovny, protoe tam určitě najde dalí kousky skládačky.

Dveře vak nael zapečetěny. Na strái u nich stál mladý mnich, kterého neznal.

"Co to znamená?" zeptal se mistr.

"Není povolen přístup do starých knihoven," odvětil mu mechanicky. "Na rozkaz..."

Ne to vak stačil doříct, Jojonah odběhl a bral schody po dvou. Nebyl v ádném případě překvapen, e na něj otec opat čeká ve svých komnatách, tentokrát sám.

"Neřekl jsi nic o ukončení mé práce," začal mistr Jojonah, tentokrát opatrně, protoe cítil, e tahle bitva by mohla být rozhodující.

"Nyní není třeba dělat si starosti s kanonizací bratra Allabarneta," odpověděl otec opat klidně. "Nemohu si dovolit, aby některý z mých mistrů ztrácel drahocenný čas ve sklepeních."

"To je zvlátní výběr slov," řekl Jojonah, "kdy uváíme, kolik důvěryhodných bratří marní čas v jiném druhu sklepení."

Uviděl v očích starého mue vztek, který vak Markwart rychle zvládl. "Kanonizační proces počká, dokud válka neskončí," řekl opat.

"Podle vech zpráv u můe být u konce," odvětil rychle Jojonah.

"A ne bude hrozba naemu řádu vyřeena," dokončil otec opat Markwart. "Je moudré domnívat se, e kdy se powrie dostal k opatu Dobrinionovi, nikdo není v bezpečí. Nai nepřátelé jsou zoufalí a je moudré věřit, e budou zabíjet také ostatní vůdce."

Jojonah se drel, aby nepromluvil a neobvinil ho z vrady Dobriniona. U se nestaral o svůj prospěch. Chtěl mu vechno otevřeně říct a vyjít s tím na veřejnost. Ale zadrel se, protoe si připomněl, e musí myslet na ostatní - Dellmana, Braumina, Viscentiho a ubohé vězně. Jenom kvůli nim nebude s Markwartem otevřeně bojovat.

"Proces také počká do doby, kdy budou vráceny ukradené kameny," pokračoval Markwart.

"A tak tu budu nečinně sedět," odváil se poznamenat Jojonah.

"Ne, mám s tebou jiné plány. Něco mnohem důleitějího. Je ti zase dobře - dost dobře na útok na jiného mnicha -, a tak by ses měl připravit na cestu."

"Ale právě jsi řekl, e kanonizace můe počkat."

"To ano. Vak také nejde do Sv. Honce. Pojede do Palmarisu, do Sv. Kamene, abys byl svědkem jmenování nového opata."

Jojonah nemohl zakrýt své překvapení. V opatství na to nebyl nikdo připraven a ani se o tom nemluvilo. Bude se to probírat a na Sboru opatů, později tohoto roku.

"Mistr De'Unnero," odpověděl otec opat na jeho nevyslovenou otázku.

"De'Unnero?" opakoval mistr nevěřícně. "Mladí mistr Sv. Mere-Abelle, mu předčasně povýený kvůli smrti mistra Sihertona?"

"Po vradě mistra Sihertona Avelynem Desbrisem," připomněl mu pohotově Markwart.

"On povede Sv. Kámen?" pokračoval mistr Jojonah a ani si neviml poslední bolestivé naráky. "Ta pozice je velmi důleitá, kdy uváíme, e Palmaris je nejblíe bitevní linii."

"To je přesně důvod, proč jsem vybral De'Unnera," odpověděl Markwart klidně.

"Ty jsi vybral?" opakoval Jojonah. Pro takový čin nebyl precedent. Jmenování nového opata, dokonce i kdyby vzeel z řad opatství, kterého se to týká, nebylo nic jednoduchého, byla to věc, která se kolektivně rozhodovala na Sboru opatů.

"Není čas na předčasné svolání Sboru," vysvětlil Markwart. "Ani čas čekat na setkání v polovině kalemberu. Do té doby budu postupovat jako při stavu ohroení. Jmenoval jsem De'Unnera jako náhradu za opata Dobriniona."

"Dočasně," řekl Jojonah.

"Trvale," přila příkrá odpověď. "A ty, mistře Jojonahu, ho doprovodí."

"Právě jsem se vrátil z týdnů cest," protestoval Jojonah, ale věděl, e je poraen, a pochopil, e se v osvobození vězňů mýlil a zatlačil Markwarta příli daleko. Markwart měl právo zastavit na čas kanonizační proces, a teprve Sbor opatů ukáe, zda bylo správné jmenovat mistra De'Unnera opatem. Jojonah u neměl ádné výmluvy.

"Zůstane ve Sv. Kameni, abys pomáhal mistrovi... opatovi De'Unnerovi jako jeho zástupce," pokračoval Markwart. "Jestli bude chtít, můe se s ním vrátit do Sv. Mere-Abelle na shromádění Sboru."

"Stojím nad ním."

"U ne," odpověděl Markwart.

"Já... Sbor na to nikdy nepřistoupí!" protestoval Jojonah.

"To bude rozhodnuto v polovině kalemberu," odpověděl opat. "Jestlie mě opati a jejich zástupci přehlasují, pak bude ve Sv. Kameni moná opatem Jojonah."

Ale tou dobou bude mít Markwart kameny pravděpodobně zpět a vichni mnii, kteří jsou ve spojení s Jojonahem nebo s jeho přáteli, budou odehnáni ze Sv. Mere-Abelle nebo se stanou obětí "nehod" podobných té, která se přihodila bratru Dellmanovi, nebo se přikloní k Markwartovi, jen je k tomu přinutí lhaním a výhrůkami. Anebo jim Markwart najde misi daleko na nebezpečném území. A do tohoto okamiku si Jojonah neuvědomoval, jak dobrým nepřítelem dokáe Markwart být.

"Moná se znovu potkáme," řekl Markwart a mávl rukou. "Ale kvůli klidu nás obou doufám, e ne."

A tím to skončilo, pomyslel si mistr Jojonah.

KAPITOLA DVACÁTÁ ČTVRTÁ

Vyjasnění

Přijeli na dohled skupiny domů, větinou statků, severně od Palmarisu a potěilo je, e se mnoho lidí vrátilo z bezpečí obezděného města do svých domovů.

"ivot se tady vrací k normálu," poznamenal Connor. Jel vedle Pony, která seděla spolu s Belli'marem Juravielem na Tanečníkovi, zatímco hraničář a Roger li vepředu po boku bratra Youseffa, jen měl ruce pevně svázané za zády. "Brzy znovu poznáme mír," slíbil Connor, a vem se zdála ta představa přijatelná, protoe a do teď neviděli ádná monstra.

"Caer Tinella a Padov se mohly stát posledními silnými opevněními monster," mínil hraničář. "Těch pár, co zbývá, by nemělo dělat strácům Palmarisu problémy." Pak se zarazil, chytil Tanečníka za uzdu a zastavil ho. Vzhlédl k Pony a Juravielovi. Oba porozuměli.

"Neodvaujeme se vstoupit do města," řekl Elbryan Connorovi. "Ani tak blízko, aby nás viděli lidé ze statků." Podíval se na bratra Youseffa a dokončil mylenku. "Dokonce i to, e nás někdo zná, dotyčného ohrouje."

"Protoe víte, e jste byli právem označeni za psance," odsekl Youseff ostře. "Věříte, e církev vás přestane stíhat?" Zle se smál a vypadal, jako by vůbec nebyl zajatcem.

"Moná e církev bude mít mnohem větí problémy, a se dozví o tvých činech ve Sv. Kameni," řekl Connor a navedl Ohnivce mezi hraničáře a mnicha.

"A vy máte pro své absurdní obvinění důkaz?" zeptal se Youseff rychle.

"To uvidíme," odpověděl Connor a obrátil se k Elbryanovi a dvěma společníkům sedícím na Tanečníkovi. "Roger a já ho dopravíme ke strýci," vysvětlil. "Pouijeme světskou sílu, ne se rozhodne, kdo z církve se za toho psa postaví a kdo ne."

"To tedy začne malou válku," řekla Pony, protoe bylo známo, e církev je skoro stejně silná jako stát - a ten, kdo viděl magickou moc Sv. Mere-Abelle, povaoval církev za silnějí.

"Jestli má začít taková válka, pak byla počata těmi, kdo zabili opata Dobriniona, a ne mnou nebo mým strýcem," řekl Connor přesvědčeně. "Já jenom správně odpovídám na ten odporný čin a bráním svůj vlastní ivot."

"Budeme čekat na zprávu," řekl Elbryan, který u o tom nechtěl mluvit.

"Roger a já se vrátíme co moná nejdřív," souhlasil Connor. "Vím, e jste netrpěliví a chcete u být na cestě." Nic víc neřekl, protoe nechtěl, aby nebezpečný mnich věděl, e Elbryan hodlá jet rovnou do Sv. Mere-Abelle. Kdy viděl, co dokáou magické kameny, pomyslel si, e předtím bylo hloupé Youseffovi zpříma říci, e půjdou zachránit zajaté přátele. Čím méně informací měl tento nebezpečný mu, tím lépe.

Connor pokynul Elbryanovi, obrátil koně a vedl ho stranou od ostatních. Hraničář se k němu připojil. "Jestlie se zpátky k vám nedostanu, pak tedy sbohem, Noční ptáku," řekl upřímně.

Elbryan sledoval jeho pohled k Pony.

"Byl bych lhář, kdybych nepřipustil, e ti závidím," pokračoval Connor. "Já jsem ji také miloval. Kdo by ji vak nemiloval, kdy uzří její krásu?"

Elbryan neměl ádnou odpověď, a tak nic neříkal.

"Ale je jasné, kde je její srdce," dodal Connor po dlouhé pauze. "To srdce je tvé," řekl a podíval se hraničáři přímo do očí.

"Ty u se k nám nevrátí," pochopil náhle Elbryan. "Odvede mnicha a zůstane v Palmarisu."

Mu bez komentáře pokrčil rameny. "Je bolestivé ji vidět," připustil. "Bolestivé a nádherné. Jetě jsem se nerozhodl, co je ten hlavní pocit."

"Sbohem," odpověděl Elbryan.

"Tobě také," řekl Connor. Znovu se podíval na Pony. "Mohu jí říci sbohem o samotě?" zeptal se.

Elbryan se usmál - nepovaoval to za svoje rozhodnutí. Kdy bude Pony chtít mluvit s Connorem o samotě, potom to udělá, a u si Elbryan bude myslet cokoli. Udělal to Connorovi snazí, nebo k němu cítil sympatie, tím, e el k Pony a řekl jí to. Počkala, a Juraviel sleze, a pobídla Tanečníka ke Connorovi.

"Moná se nevrátím," vysvětlil.

Pony přikývla, protoe si nebyla jistá, proč Connor vlastně přijel.

"Musel jsem tě znovu vidět," pokračoval, jeliko pochopil její nevyslovenou otázku. "Musel jsem vědět, e se ti daří dobře. Musel jsem..." Odmlčel se a zhluboka si povzdechl.

"Co ode mě chce?" zeptala se Pony vyrovnaně. "Co můeme říci, co u nebylo řečeno?"

"Můe mi odpustit," vyhrkl Connor a potom se to snail zoufale vysvětlit. "Byla zraněna má pýcha. Nechtěl jsem tě poslat pryč, ale nemohl jsem tě vidět a vědět, e mě nemiluje."

Ponyin úsměv ho umlčel. "Nikdy jsem tě neobviňovala, a tak není co odpoutět," odpověděla tie. "To, co se stalo, je tragédie pro nás pro oba. Měli jsme přátelství, kterého si vdy budu váit."

"Ale to, co jsem udělal o naí svatební noci..." protestoval.

"To, co jsi udělal, mi ale nedává právo tě obviňovat. Mohl sis mě vzít, a kdybys to byl udělal, nikdy bych ti neodpustila - vlastně bych na tebe asi pouila magii, tam na poli, kdy jsem tě uviděla!" Věděla, e je to le, u kdy to vypoutěla z úst. A u by cítila ke Connorovi cokoliv, nemohla by pouít boí kameny k pomstě.

"Omlouvám se," řekl Connor upřímně.

"Já rovně," odpověděla. Natáhla se k němu a políbila ho na tvář. "Sbohem, Connore Bildeboroughu," řekla. "Nyní vidí nepřítele jasně. Bojuj dobře." Nato se otočila a jela zpět k Elbryanovi.

Brzy poté Elbryan, Juraviel a Pony jeli zpět na sever, plní naděje. Plánovali vak cestu, která můe být stejně temná jako jejich výprava za démonem daktylem na Aidu. Doufali, e Connorova mise bude úspěná a e se král a rozumní, dobří členové církve, jestli tedy nějací zbyli, obrátí proti zlovolnému otci opatovi, který uvěznil Stráce a Chilichunkovy. Také doufali, e jejich přátele propustí, jetě ne se do Sv. Mere-Abelle dostanou.

Věděli vak, e ve skutečnosti to funguje jinak, poněvad takové politické akce mohou zabrat měsíce a roky. Stráce a Chilichunkovi nemohli čekat, nezaslouili si čekat, a tak si přátelé naplánovali cestu do opatství ihned, jakmile se vrátí Roger a moná Connor.

Se stejnou odhodlaností jeli Connor a Roger do Palmarisu. Connor měl ve svého strýce velkou víru. Od dětství v něm spatřoval mue činu, mue, který usměrňoval ivot města. Mnohokrát se dostal Connor do problémů, a jeho strýc se vdy tie a účinně o ve postaral.

Bratr Youseff vypozoroval v mladém lechtici velkou důvěru, jak z jeho tvrzení, co vechno můe strýc dokázat, tak ze způsobu, jakým seděl v sedle.

"Měl byste chápat, pane Bildeboroughu, důsledky vaeho spojení s těmi dvěma," kádlil ho mnich.

"Jestli nezavře hubu, dám ti roubík," slíbil Connor.

"Ale ta hanba!" tlačil na něho Youseff. "To bude ohromné, a se král dozví, e synovec barona Bildeborougha cestuje s psanci."

"Ano, to cestuji," řekl Connor a podíval se na něj. "Právě nyní."

Bratr Youseff se nepobavil. "Vae obvinění je směné," řekl. "A vá strýc na to přijde, církvi se omluví a bude rád, jestli církev jeho omluvu přijme a neexkomunikuje ho."

Connor se tomu upřímně zasmál. Neudělalo to na něho velký dojem, mnichovým slovům nevěřil. Přesto se do jeho úvah vkradl strach. Snail se mít důvěru ve svého strýce, barona Palmarisu, ale musel si připomínat, e nesmí podceňovat sílu církve.

"Moná by vám mohlo být odputěno," řekl Youseff.

"Odputěno za to, e jsme se bránili," prohodil Roger.

"Ani o jednoho z vás se nejednalo," odpověděl Youseff. "Jen o tu dívku a mue. A moná i o elfa, protoe takového tvora neznáme a museli bychom určit jeho osud."

Connor se znovu zasmál. Bylo směné, co se mu tenhle mu, který ho předtím hledal v hostinci U Cesty a chtěl ho zabít, snail namluvit.

"Ano, ta dívka," pokračoval Youseff, změnil tón a koutkem oka pozoroval Connorovu reakci. "Jak sladké by bylo ji zajmout," pravil chlípně. "Moná bych nael čas si s ní uít, ne bych ji vzal k mým nadřízeným."

Mnich viděl blíící se ránu - dokonce ji chtěl - a neuhnul, nechal se uhodit do hlavy. Nebyla to tvrdá rána, jene stačila na to, aby mohl předstírat pád. Narazil ví silou ramenem na zem. Uslyel prasknutí, cítil bolest a také jako bolestí vykřikl, ale opravdu proto, aby zakryl pohyb, kterým si zkroutil vykloubenou pai za zády.

"Jsme skoro ve městě!" vytěkl Roger. "Proč jsi ho pratil?"

"Nechtěl jsi snad udělat to samé?" odvětil Connor. Na to Roger neměl co říci. Roger el k mnichovi a stejně tak Connor, jen sesedl z Ohnivce.

Bezpečnost Youseffových pout závisela na tom, e nebude schopen zvednout ruce do vzduchu, a to nyní, kdy měl vykloubené rameno, u nebyla pravda. Vmiku si osvobodil levou ruku, ale zůstal leet tak, jak byl, ignoruje bolest v levém rameni.

Roger byl u něj první a sklonil se nad ním.

Youseff si dával načas - tenhle byl nebezpečný.

A pak tam byl Connor a pomáhal mnicha zvednout na nohy.

Rychleji, ne si mohli uvědomit, Youseff vyskočil na nohy. Pouta se rozletěla. Zasáhl Connora smrtícím hákem přímo do krku, omráčil ho, a pak u drel jeho dýchací trubici.

Podíval se lechtici přímo do očí, ani nemrkl a rozerval mu krk.

Connor odpadl a drel se za ránu, lapal po dechu a snail se zastavit krev, je mu stříkala ven, blokovala jícen a hrnula se do plic.

Youseff se otočil a srazil ohromeného Rogera na zem.

Mladý mu rychle pochopil, e pro Connora u nemůe nic udělat a proti mnichovi také mnoho ne. Pohyboval se, u kdy dopadl na zem, a zatímco Youseff se znovu otočil, aby kádlil umírajícího Connora, Roger se dostal ke koni.

"Myslím, e teď půjdu a zabiju tvého strýce," řekl Youseff s ďábelským úsměvem.

Connor ho slyel, ale jen z veliké dálky. Padal do temnoty, dál a dál. Cítil se sám a bylo mu zima. Vechny zvuky se ztratily. Jeho vidění se zúilo na tečky světla.

Jasné, hřejivé světlo. V jednom nael klid a naději: usmířil se s Jill.

Najednou bylo ve pryč, kromě toho světla, a Connorův duch se vydal za ním.

Roger se pevně drel jednoho třmene, kdy Connorův vyděený kůň vyrazil vpřed, a nechal se vláčet. Za sebou slyel mnicha, který se dal do pronásledování.

Roger, sténaje bolestí, se přitáhl blí ke koni a běel vedle něho. Chytil se pevněji sedla, natáhl se dozadu a plácl Ohnivce po zadku, aby ho pobídl. Ohlédl se a uviděl Youseffa, jak běí a dohání ho.

Roger se ví silou vytáhl nahoru. Kdy u kůň nemusel nikoho vláčet, konečně začal mnichovi unikat.

Roger se ani nesnail v sedle řádně usadit. Jen se natáhl břichem přes sedlo, hlavou visel dolů a zatínal zuby bolestí při kadém otřesu.

Kůň nechal mnicha za sebou.

Frustrovaný bratr Youseff kopl do země. Pohlédl na cestu a uvaoval, kam se vydat. Mohl jít zpět do Palmarisu - kdy je Connor mrtvý, určitě ho neobviní z vrady opata Dobriniona. A slovo těch ničemů ze severu mu také neukodí.

Nebál se mnichů ze Sv. Kamene ani barona, ale vlasy mu vstávaly na hlavě, kdy pomyslel na to, e by měl nahlásit svůj neúspěch otci opatovi. Dandelion byl mrtev, ale stejně tak nepohodlný Connor Bildeborough.

Youseff se podíval na sever, směrem, kterým odjel Roger. Musí ho dostat dřív, ne se setká s ostatními, musí zajistit, e bude mít na své straně moment překvapení. A rozhodně po té eně a jejích společnících půjde. Poprvé ho porazili, protoe věděli, e mnii přicházejí, ale nyní...

Pak se teprve bude moci nahlásit otci opatovi.

Bratr Youseff začal utíkat, nohy neúnavně dusaly a přenáely ho přes míle.

Roger jel lehce, ale rychle. Měl podezření, e se mnich nevzdal, protoe oba věděli, e se Roger chce setkat s hraničářem a Pony, a to Youseff nemůe dovolit. Ale Roger si mnoho starostí nedělal, protoe na koni měl náskok.

Ale jenom tak tak, zjistil, kdy vylezl na kopec, ohlédl se a uviděl, e daleko za ním běí mnich!

"Nemoné," zamumlal si, nebo tou dobou u musel urazit pět mil. A mnichova rychlost byla stejná, jako kdy ho začal pronásledovat!

Roger se vyplhal zpět na koně a vyrazil rychleji. Věděl, e hřebec je unavený - srst se mu leskla potem -, ale nemohl si dovolit zpomalit. Mnohokrát se ohlédl a doufal, e mnich nevydrí déle ne kůň. Pokračoval, jel přímo po cestě, nestaraje se ani tak o krytí jako o rychlost, protoe věděl, e a u je mnich sebelepí, koně nedostihne.

Po chvíli jel znovu lehce. Byl si jist, e pronásledovatele setřásl, a zamýlel se, jak nejlépe najít své přátele. Dohodli se, e se setkají na oputěném statku, který byl asi deset mil daleko.

Kůň klopýtl a Rogerovi se rozířily oči, kdy na kraji cesty uviděl třpytící se kov. Ohnivec začal kulhat, protoe ztratil podkovu.

Roger byl ihned na zemi, běel sebrat podkovu, pak zpět ke koni, aby se podíval, ze které je nohy. Odpověď byla jasná, protoe kůň nyní těce kulhal na levou zadní nohu. Roger mu zahákl pai za nohu zohnul ji v koleni.

Kopyto bylo ve patném stavu. Roger toho moc o koních nevěděl, ale uvědomil si, e se musí vyměnit. A to udělat nemohl.

"Krvavý těstí powrie," zaklel tie a nervózně se podíval na cestu. Musel pouít vechnu vůli, aby mohl kontrolovat vzrůstající strach a logicky nad problémem uvaovat. Nejdříve chtěl utéct, ale tu mylenku zavrhl, poněvad věděl, e mnich by ho chytil dlouho před tím, ne by se dostal k ostatním. Pak chtěl najít někoho, kdo by vyměnil koni podkovu, ale na to také neměl čas.

"Boj je můj," řekl si nahlas, poněvad potřeboval ta slova slyet. Díval se na cestu. el k sedlovým branám, protoe on a Connor toho cestou na jih mnoho pobrali, a hledal něco, co by mu pomohlo.

Větina předmětů byla obvyklými potřebami na cestu - lana, kladka, malá lopatka, hrnky, misky a nějaké oblečení. Zaujal ho jeden předmět. Na poslední zastávce, právě na statku, kde nyní čekají Elbryan a ostatní, Roger vzal lano a kladku, které farmáři pouívali na tahání balíků sena.

Roger zařízení drel v ruce, studoval je a snail se přijít na to, jak je pouít. V jeho mysli se vystřídalo několik obrazů a on se zaměřil obzvlátě na jeden, který vyuíval jeho schopností. Mnicha nemůe porazit, ale můe ho přelstít.

Tou dobou, kdy se bratr Youseff dostal na místo, Roger a kůň byli pryč, ale zůstala tam podkova, která leela přímo na cestě. Mnich se zastavil a prohlédl ji, pak vstal a zvědavě se rozhlédl. Nedokázal si představit, e by tu mladý mu nechal takovou stopu.

Youseff prohledával cestu před sebou a ani po dvanácti stopách neviděl ádné čerstvé otisky. Vedle cesty vak snadno nael stopy kulhajícího koně, trochu krve a stopy lehkého mue. Nyní u mu to dávalo smysl. Kůň ztratil podkovu a mue shodil. Mnich se se irokým úsměvem rozběhl po svahu, přímo k hájku, ve kterém na něj čekala druhá obě.

Z výky jednoho stromu se Roger, s lanem, kotvou a kladkou v rukou, díval, jak se mnich sebevědomě přibliuje. Youseff zpomalil a mezi stromy se pohyboval opatrněji. el od úkrytu k úkrytu.

Roger ho ztratil z dohledu, kdy mnich vnikl do hájku. Znovu byl ohromen, jak tie se mnich pohybuje, kdy ho uviděl vykouknout na vzdáleném místě. Roger se podíval na své věci, na prst, do kterého se schválně řízl, aby zanechal stopu, a přemýlel, jestli je na mnicha dost lstivý.

Bylo ale příli pozdě na to, aby měnil plány, protoe Youseff u byl u stromu, na něm zahlédl poslední krvavou stopu.

Mnich zaklonil hlavu, dívaje se vzhůru mezi stíny listoví, a jeho pohled se zastavil na tmavém tvaru mezi větvemi, který pevně objímal kmen.

"Kdy sleze, uetřím tě," zavolal.

Roger o tom dost pochyboval, ale skoro u začal vyjednávat.

"Jestli budu muset vylézt a tam nahoru, abych tě dostal, bude mít velmi nepříjemnou smrt," pokračoval Youseff.

"Nikdy jsem se proti církvi neprovinil!" odpověděl Roger a hrál roli vyděeného dítěte, co mu v té chvíli nedělalo problémy.

"A proto tě uetřím," zopakoval Youseff. "Teď slez dolů."

"Bě pryč," plakal Roger.

"Slez dolů!" zařval na něho Youseff. "Dávám ti poslední anci!"

Roger neodpovídal, jen kvílel tak hlasitě, aby ho mnich slyel.

Pozorně mnicha sledoval, kdy začal lézt po stromě nahoru. Posté zatahal za lano, aby je vyzkouel. Jeden konec byl přivázán ke stromu a druhý ke kladce. Na druhém konci kladky bylo přivázané druhé lano s kotvou.

Roger si připomínal, e uzly jsou bezpečné a lana správné délky, ale kdy uvaoval nad velikostí svého plánu, věděl, e bude potřebovat perfektní načasování a trochu těstí.

Youseff byl nyní asi dvacet stop nad zemí - vpůli cesty k Rogerovi.

"Jetě jednu větev," zamumlal si Roger.

Mnich se vytáhl na poslední pevnou větev ve spodní části kmene. Roger věděl, e se tam bude muset zastavit a naplánovat zbylý výstup, protoe byl v otevřeném prostoru, kde nebyly ádné větve.

Jakmile byl Youseff na místě, Roger vzal lano a skočil. Proletěl mezi větvemi a zle se pokrábal. Pak, několik stop od kmene, narazil do dalí větve, tak jak plánoval, odrazil se a začal v kruhu oblétávat strom. Znovu naráel, ale dodroval kruh a sestupoval. Kolem Youseffa proletěl jen na délku pae daleko.

Roger si vydechl. Byl rád, e bratr byl tak překvapený, e po něm ani neskočil.

"Zatraceně!" vykřikl mnich. Youseff si nejdřív myslel, e Roger lano pouívá k tomu, aby se dostal dřív na zem, jene náhle, kdy se okolo něj lano omotalo a přitisklo ho ke kmeni, pochopil.

Při poslední otočce Roger, který lano drel u jen v jedné ruce, chytil druhé lano a hodil kotvu mezi větve břízy. Pak, doufaje, e se zachytila, napnul nohy, a při poslední otočce, stále pevně dre lano, se zarazil a ví silou za ně tahal, tak aby bylo pevně utaené kolem Youseffa.

Věděl, e nemá moc času, nebo lano nebylo kolem mrtného mnicha dost těsně, aby ho udrelo na místě. Bránily mu v tom větve.

Tedy prozatím.

Roger jednou rukou zatáhl za lano v břízách a druhou za kliku kladky, aby se provazy napnuly. Zasténal, kdy slyel, jak kotva kloue, ale nakonec se pevně zachytila.

Nahoře se Youseff smál a snail se vyprostit. U měl lano nad lokty a brzy z něj vyklouzne.

Roger jetě jednou zatáhl a pak, kdy uviděl, e lano u je skoro napnuté, zatáhl za kliku kladky oběma rukama.

Youseff právě začínal zvedat lano přes hlavu, kdy vtom se utáhlo a mrsklo jím zpět na kmen. "Co?" vyhrkl, protoe věděl, e ten hubený mu není schopen tak silně zatáhnout. Také viděl, e tam není ádný kůň, a tak tvrdohlavě tahal za lano.

Uslyel pod sebou praskat větev a chvíli visel ve vzduchu, ale pak ho lano přitisklo jetě silněji ke kmeni. Pokračoval v zoufalém boji, protoe jedna jeho ruka byla z lana venku. Jinak se mu ovíjelo kolem těla.

Roger se nedíval nahoru, jen ví silou táhl kliku kladky. Lano u ani nevibrovalo, bylo rovné a pevné, a Roger se zastavil, protoe se bál, e stáhne břízu na zem.

Vykročil zpoza stromu a uviděl bezmocně se zmítajícího, připendleného mnicha. Nyní se s úlevou usmál. "Vrátím se," slíbil. "S přáteli. Vypadá to, e se teď bude zodpovídat ze dvou vrad!" Nato se otočil a odběhl.

Youseff ho neposlouchal, jen se dál rval s pevnými pouty. Zmítal se a snail se zpod lana vyklouznout.

Ihned jak mu lano vklouzlo pod krk, si uvědomil, jak to byl hloupý nápad.

Belli'mar Juraviel dorazil do hájku první. Slunce bylo nízko na obloze a jeho spodní okraj se potápěl za horizont. Skupina spěchala na místo ihned poté, co Roger přiel. Chtěli nebezpečného mnicha zajmout jetě před setměním.

Elbryan a ostatní čekali před hájkem. Hraničář se starostlivě díval na Pony. Celou cestu byla potichu. Zpráva o Connorově smrti ji těce zasáhla.

Bylo zvlátní, e její zármutek v Elbryanovi neprobouzel ádnou árlivost, jenom pochopení. Chápal vztah mezi Pony a Connorem a věděl, e spolu s jeho smrtí ztratila část sebe. A tak si Elbryan slíbil, e si své negativní pocity nechá pro sebe a zaměří se na Ponyiny potřeby.

Nyní seděla vzpřímeně na Tanečníkovi a v padající tmě vypadala stoicky a klidně. Dostane se z toho, jako se dostala z prvního masakru v Dundalis, jako se vzpamatovala z války a ze smrti Avelyna. Hraničář se znovu obdivoval její síle a odvaze.

Miloval ji proto jetě víc.

"Je mrtvý," přiel výkřik z vysoké trávy. Elf vyslal k Rogerovi pohled, který vnímavému Elbryanovi neunikl, a vysvětlil: "Kdy jsem přiel, byl skoro volný, ale jetě tam visel, jak jsi popsal, proto jsem mu několika ípy pomohl od trápení."

"Jsi si jist, e je mrtvý?" zeptal se Roger nervózně, protoe u s mnichem nechtěl mít nic společného.

"Je mrtvý," ujistil ho Juraviel. "A věřím, e tvůj kůň, tedy Connorův, je támhle," dodal a ukázal přes cestu.

"Ztratil podkovu," připomněl Roger.

"To se dá snadno spravit," odvětil Juraviel. "Bě a přiveď ho."

Roger přikývl a vyrazil. Pony, na Elbryanův signál, pobídla Tanečníka a jela za ním.

"Má plný toulec," podotkl hraničář, kdy s elfem zůstali sami.

"Vytáhl jsem své ípy."

"Elfové nevytahují ípy, které zasáhly cíl. Ne, pokud není situace zoufalá, co ta nae u není."

"O co ti jde?" zeptal se elf sue.

"Ten mu u byl mrtvý, kdy jsi přiel," hádal Elbryan.

Juraviel přikývl. "Snail se dostat z pout a přitom se ukrtil," vysvětlil. "Ná mladý Roger lana dobře upevnil, chytil ho velmi chytře. Moná a příli chytře."

"U jsem kdysi bojoval s jedním bratrem Spravedlnost," pravil Elbryan. "A viděl jsi jejich fanatismus, kdy jsme je vlákali do pasti. Myslel jsi, e to skončí jinak ne jeho smrtí?"

"Jenom si přeji, aby nebyl zemřel rukou Rogera," řekl Juraviel. "Nemyslím, e je na to připravený."

Elbryan se podíval na cestu, kde uviděl Rogera a Pony, jak vedou Connorova kulhajícího koně.

"Musím mu říct pravdu," rozhodl hraničář a podíval se na Juraviela, protoe očekával, e se s ním elf bude hádat.

"Nepřijme to dobře," varoval ho elf, ale ne e by s ním nesouhlasil. Cesta před nimi byla temná, a asi bude lepí, kdy to vyřeí ihned.

Kdy přila dvojice s koňmi, Juraviel vzal Ohnivce, a jakmile si prohlédl zraněnou nohu, odvedl jej stranou. Naznačil Pony, aby vzala Tanečníka a následovala ho.

"Juraviel mnicha nezabil," řekl Elbryan Rogerovi.

Roger v panice vytřetil oči a rozhlédl se, jako by očekával, e na ně vyskočí bratr Spravedlnost. Ten mu ho pěkně vynervoval, víc ne Kos-kosio Begulne.

"Tys ho zabil," vysvětlil hraničář.

"Myslí tím, e jsem ho porazil," opravil Roger. "A pro Juraviela nebylo těké ho zabít."

"Myslím tím, e jsi ho zabil ty," řekl pevně hraničář. "Lano bylo utaené, nějak se mu dostalo na krk a on se ukrtil."

Rogerovy oči se opět rozířily. "Ale Juraviel říkal..." začal protestovat.

"Juraviel se o tebe bál," odvětil hraničář vyrovnaně. "Nebyl si jistý, jak to přijme."

Rogerova ústa se pohybovala, ale nevyel z nich ani hlásek. Tíha pravdy ho těce zasáhla a hraničář uviděl, jak se potácí.

"Musel jsem ti to říct," řekl Elbryan jemně. "Zaslouí si znát pravdu a musí se přes ni přenést, jestlie se má vyrovnat se zodpovědností, která padá na tvá mladá ramena."

Roger skoro neposlouchal a pořád se potácel. Vypadalo to, e upadne.

"Promluvíme si později," řekl mu Elbryan, přeel k němu a poloil mu ruku na rameno, aby ho uklidnil. Pak kolem něj proel a vydal se za Juravielem a Pony. Nechal Rogera o samotě s jeho mylenkami.

A s jeho bolestí, protoe Roger Billingsbury - najednou se mu to jméno znovu zalíbilo víc ne Nepolapitelný Roger - nikdy v ivotě nedostal takovou ránu. U mnohokrát poznal zármutek, ale tehdy byla jeho bolest jiná. Dovolovala mu stát na jakémsi piedestalu, vidět sebe sama jako střed vesmíru a nejlepího ze vech. Vdy si byl schopen udret tento troku dětinský pohled na svět.

Nyní byl najednou pod ním ten piedestal podkopnut. Zabil člověka.

Zabil člověka!

Nevědomky se svezl do trávy. Jeho rozum zoufale bojoval se svědomím. Ano, zabil člověka, ale jakou anci by mu dal mnich? Byl to zabiják. Zabil Connora přímo před jeho očima, brutálně a zle. Ten mnich zabil opata Dobriniona!

Ale tato fakta neudělala nic, aby se Roger necítil vinen. A u bylo ospravedlnění jakékoliv, i přes fakt, e ho nezabil úmyslně, mnich byl mrtev, Roger měl na rukou krev.

Sklonil hlavu a lapal po dechu. Touil po vech těch věcech, které mu byly v mládí odepřeny: po teple rodiny a rozumných slovech dospělých, ke kterým by mohl vzhlíet. S tou mylenkou se ohlédl na své tři přátele, na hraničáře, který mu tak vyrovnaně řekl o jeho činu a nechal ho o samotě.

Na chvíli Roger Elbryana nenáviděl. Ale dlouho mu to nevydrelo. Hraničář mu to řekl, protoe měl k němu respekt, vkládal v něj důvěru, a pak ho nechal o samotě, protoe dospělý - a Roger byl nyní dospělý - se musí vyrovnat s větinou bolesti sám.

Pony pro něho brzy přila. Neřekla nic o mnichově smrti, jenom ho informovala, e seberou tělo a půjdou na jih pro Connora.

Roger se tie připojil. Nedíval se na bratra Spravedlnost, který leel na Ohnivcově hřbetě. Kůň el nyní lépe, protoe Juraviel mu zapiloval kopyto do roviny, ale pořád byl pomalý. Padla noc, ale oni stále li, protoe chtěli zachránit Connorovo tělo, ne je roztrhá nějaké zvíře.

Nakonec ho nali.

Pony k němu la první a jemně mu zatlačila oči. Pak odela daleko pryč.

"Bě za ní," řekl Juraviel Elbryanovi.

"Ví, co s ním udělat," odvětil hraničář a elf přikývl. Pak Elbryan dodal k Rogerovi: "Buď silný a jistý, tvá role se stala nejdůleitějí ze vech."

Poté odeel a nechal Rogera, aby stál, zíral na elfa a doadoval se vysvětlení.

"Vezme mnicha, Connora a koně a půjde rovnou do Palmarisu," řekl elf.

Roger se nechtěně podíval na mrtvého mnicha.

"Bě za baronem, ne do opatství," vysvětlil elf. "Řekni mu, co se stalo. Řekni mu o tom, e Connor věřil, e tito mnii, a ne powrie, zabili opata Dobriniona a e honili Connora, protoe se stal nepřítelem zvrácených vůdců církve."

"A co se mnou bude potom?" zeptal se mladý mu a přemýlel, jestli tyto tři vidí naposledy.

Juraviel se rozhlédl. "Budeme potřebovat jednoho, vlastně dva koně navíc, jestli pojede s námi."

"A on chce?" zeptal se Roger a pokývl k Elbryanovi opodál.

"Neřekl by ti pravdu, kdyby nechtěl?" odpověděl mu Juraviel.

"A co ty?" zeptal se rychle Roger. "Proč jsi mi lhal? Myslel sis, e jsem hloupý malý kluk, který nedokáe přijmout odpovědnost?"

"Myslím, e jsi mu, který za poslední týdny musel velice vyrůst," odpověděl elf upřímně. "Neřekl jsem ti to, protoe jsem si nebyl jist, co Noční pták - a on je vůdce skupiny - pro tebe naplánoval. Kdyby tě chtěl nechat v Palmarisu, v bezpečí s Tomasem a Belsterem, kdybychom rozhodli, e u nebude dál bojovat, jak by ti prospělo, kdybys věděl, e má na rukou krev člověka?"

"Copak pravda není absolutní?" zeptal se Roger. "Hraje si na boha, elfe?"

"Jestlie pravda ničemu neprospěje, můe počkat na jindy," odpověděl elf. "Ale protoe tvůj směr je určen, potřeboval jsi ji znát. Nae cesta bude temná, můj mladý příteli, a nepochybuj o tom, e najdeme dalí bratry Spravedlnost, moná i v následujících letech."

"A kadá dalí vrada bude snazí?" zeptal se Roger sarkasticky.

"Modli se za to, aby tomu tak nebylo," řekl Juraviel přísně a bez mrknutí se na Rogera díval. To mladého mue zchladilo.

"Noční pták si myslel, e jsi emocionálně dost silný na to, abys unesl pravdu," dodal elf. "Ber to jako kompliment."

"Nevím, zda se nemýlí," připustil Roger náhle.

Elf se otočil a uviděl Rogera, jak se sklopenou hlavou začíná plakat. el zpět k němu a poloil mu ruku na záda. "Ten druhý mnich byl druhým člověkem, kterého Noční pták kdy zabil," řekl. "Tentokrát neplakal jen proto, e se vyplakal při zabití prvního bratra Spravedlnost."

Mylenka na stoického, silného hraničáře, kterým otřáslo toté, Rogera hluboce zasáhla. Otřel si oči a narovnal se, podíval se na Juraviela a zachmuřeně přikývl.

A pak u byl na cestě na jih, příli vzruený na to, aby seděl a čekal do rána. Musel se pohybovat pomalu, nebo zraněný kůň vezl dvě těla, ale byl odhodlán promluvit s baronem Bildeboroughem o poledni tého dne.

Část čtvrtá

CESTOU STÍNŮ

Čím více jsem se dozvídal o církvi, které slouil Avelyn - církvi mých rodičů, a kadého člověka, kterého jsem kdy poznal - a čím více jsem potkával abellikánských mnichů, tím víc jsem si začal uvědomovat, jak záludná můe být přirozenost zla. Nikdy dříve jsem o tom nepřemýlel, ale je zlý člověk zlým od přirozenosti? Je si vědom svých zlých činů? Věří v ně, anebo si namlouvá, e má pravdu?

V čase, kdy se daktyl probudil a svět znal jenom chaos, mnoho lidí začalo pochybovat o podstatě zla. Kdo jsem já, abych mohl posoudit, e je nějaký člověk zlý, nebo ne? Kdy se zeptám, jestli je ten člověk zlý od přirozenosti, absolutně rozliuji dobré a zlé, co mnozí lidé odmítají. Jejich koncept morálky je relativní, a i kdy připoutím, e morální dopad mnoha činů můe záviset na určité situaci, celková morálka nikoli.

Protoe v té pravdě se skrývá větí pravda. Vím, e existuje absolutní rozdíl mezi dobrem a zlem, nehledě na individuální perspektivu a ospravedlnění. Touel'alfar poměřují podle obecného dobra - na první místo staví dobro elfů, ale myslí i na dobro ostatních. I kdy si elfové nepřejí stýkat se s lidmi, po dlouhá století přijímali lidi a cvičili je v hraničáře, ne kvůli prospěchu Andur'Blough Inniness, nebo to místo nespadá do sféry vlivu hraničáře, ale kvůli zlepení světa. Elfové nejsou agresoři. Bojují, kdy musejí, v obraně a proti nadvládě. Kdyby goblini nebyli přili do Dundalis, elfové by se o ně nikdy nezajímali, protoe i kdy nemají gobliny, powrie ani obry rádi, i kdy jsou tyto tři rasy pro svět patné, elfové je nechávají ít. Kdyby li do hor a zaútočili na monstra, postavilo by je to na úroveň, kterou pohrdají.

Naopak, powriové a goblini se ukazují jako válkychtivá a ďábelská stvoření. Utočí vdy, kdy mohou, a není divu, e si je démon daktyl vybral za své spojence. Obry vidím trochu jinak a přemýlím, jestli jsou to stvoření zla od přírody nebo jestli se na svět prostě dívají jinak. Obr se na člověka můe dívat jako hladová kočka na lovu, můe ho povaovat za své dalí jídlo. Ale stejně jako s gobliny a powrii, necítím při jejich zabíjení ádný soucit.

Vůbec ádný.

Mezi pěti rasami v Coroně povauji lidi nejvíce za zahalené tajemstvím. Někteří z lidí byli těmi nejlepími na světě - typickým příkladem je bratr Avelyn - a jiní byli těmi nejhorími tyrany. Obecně vzato je má vlastní rasa dobrá, ale je nepředvídatelná a není tak disciplinovaná jako elfové. Ale povahou a obecným přesvědčením se blííme více elfům ne ostatním třem rasám.

Ale ty odstíny edi...

Povaha zla je zřejmě nejvíce matoucí v církvi Abellikánů, u přijatého morálního vůdce větiny lidstva. Asi je to proto, e v církev, jakoto ochránkyni lidských duí, je vkládána velká důvěra. A chybné smýlení vůdců církve je katastrofální, jak dokázal Avelyn. Pro ně je kacířem, i kdy pochybuji, e kdy existoval lepí člověk, který by byl více laskavý a ochotný obětovat ve pro obecné blaho.

Moná e otec opat, jen za Avelynem poslal bratra Spravedlnost, můe ospravedlnit své činy - alespoň sám sobě - tím, e prohlásí, e byly pro dobro vech. Při Avelynově útěku byl zabit mistr a Avelyn neměl ádné legální právo vzít kameny.

Ale otec opat se mýlí, poněvad, přestoe mohl být Avelyn technicky označen jako zloděj, kameny byly z čistě morálního hlediska jeho. Jeliko jsem viděl jeho práci - i předtím ne se obětoval, aby svět zbavil démona daktyla -, nepochybuji o tom.

Navdy mě bude ohromovat schopnost jakéhokoliv jedince ospravedlnit své činy. Toho se obávám.

ELBRYAN WYNDON

KAPITOLA DVACÁTÁ PÁTÁ

Rogerova volba

Ne se přiblíil k severní bráně Palmarisu, Roger a jeho náklad upoutali dost pozornosti. Několik farmářů a jejich rodiny, kteří byli ostraití ke vemu, co se v oblasti pohybovalo, zpozorovalo jeho průjezd. Mnozí vyli ven a vyptávali se ho.

Nic nevysvětloval a odpovídal jen na otázky typu: "Přiel jsi ze severu?" a "Jsou tam jetě goblini?" Farmáři přijímali jeho vágní odpovědi bez stíností, ale stráci v bráně byli z jiného těsta. Jakmile se dostal blí a bylo jasné, e na koni má naloená dvě těla, jedna ze dvou velkých bran se otevřela a v ústrety mu vyběhla dvojice městských stráí.

Roger si byl velmi dobře vědom, e ho ze zdí pozorují dalí s připravenými luky, které byly namířeny na jeho hlavu.

"To jsi udělal ty?" těkl jeden z vojáků a el prohlédnout těla.

"Tohohle ne," pravil Roger, kdy voják zvedl Connorovu hlavu a jeho oči se rozířily poznáním a následným zděením.

Druhý voják byl ihned u Rogera. Tasil meč a přiloil mu jej ke krku.

"Myslíte, e bych jel otevřeně do Palmarisu s tělem baronova synovce, kdybych ho byl zabil?" zeptal se Roger klidně, protoe chtěl, aby vojáci pochopili, e aristokrata zná. "U mě nazývali mnoha jmény, ale nikdy to nebyl blázen'. A mimoto povauji Connora Bildeborougha za přítele. To je také důvod, pro který jsem ho nemohl nechat leet u cesty, aby ho nali goblini a oíral hmyz, by jsem měl naléhavějí starosti."

"A co tenhle?" těkl voják stojící u koně. "Je z opatství, ne?"

"Není ze Sv. Kamene," odpověděl Roger. "Je ze Sv. Mere-Abelle."

Dva vojáci se na sebe podívali. Ani jeden z nich nebyl poslán do opatství, kdy začaly problémy s otcem opatem, ale oba o tom slyeli dost, a to stačilo, aby byli jetě podezřívavějí, kdy vidí někoho, kdo má na koni dvě těla.

"Toho jsi zabil?" zeptal se voják.

"Ano," řekl Roger bez váhání.

"Přiznává vinu?" přeruil jej druhý voják.

"Protoe kdybych ho nezabil, on by určitě zabil mě," dokončil Roger zcela klidně a díval se zpříma na vojáka, který ho obvinil. "A také si myslím, e tato konverzace by se měla odehrávat v domě barona, kdy zváím identitu těchto dvou."

Vojáci se na sebe podívali, nebo si nebyli jisti, jak postupovat.

"Tedy pokud si nemyslíte, e je lepí, e Connora budou očumovat obyčejní lidé," dodal Roger ostře. "Moná by se někomu z nich hodil Obránce, nebo se řeči dostanou k baronovi či opatu Sv. Kamene, a co se pak stane?"

"Otevřete brány," zavolal na vojáky na zdi ten, který stál u koně. Pokývl svému společníku, jen stáhl meč. "Běte domů," těkl na vzruené, eptající přihlíející. Pak vzali Rogera a vyrazili k městu, s chmurným nákladem za zády. Zastavili se uvnitř brány, která se za nimi zavřela. Z dohledu farmářů - protoe si nebyli jistí, kolik tam má cizinec spojenců - ho vzali a hodili jím na zeď. Prohledali ho a odstranili ve, co by mohl pouít jako zbraň.

Třetí stráce přinesl přikrývku na zakrytí těl, pak vzal koně za uzdu a vedl ho, druzí dva chytili Rogera, napůl ho táhli a napůl nesli po ulicích města.

Roger strávil na Větrově, v paláci barona Bildeborougha, dlouhou dobu sám. Nebyl fyzicky sám, ale dva vojáci, kteří ho hlídali, nevypadali na to, e by měli náladu na konverzaci. Seděl, čekal, zpíval si, a dokonce třikrát spočítal desky dřevěné podlahy. Hodiny ubíhaly.

Kdy baron konečně veel, Roger zpodění pochopil.

Mu měl oteklý obličej a bylo jasné, jaký proívá smutek. Zpráva o Connorově smrti jím těce otřásla. Connor zjevně nepřeháněl, kdy mluvil o svém strýci.

"Kdo zabil mého synovce?" zeptal se baron, ne si sedl na idli naproti Rogerovi.

"Jeho vrah byl doručen k vám," odvětil Roger.

"Mnich," prohlásil baron, jako by to nebyla tak překvapující informace.

"Ten mu a jetě jeden dalí nás napadli," začal Roger.

"Nás?"

"Connora, mě a..." zaváhal Roger.

"Vyprávěj tedy o Connorovi," řekl baron netrpělivě. "Detaily mohou počkat."

"V boji byl zabit mnichův společník," vysvětloval Roger. "A tento mnich byl zajat. Connor a já jsme ho vezli k vám - byli jsme u na předměstí -, kdy se osvobodil, jediným úderem vaeho synovce zabil, roztrhl mu krk."

"Můj ranhojič říká, e Connor u je mrtev déle, ne říká," řekl baron, "pokud jsi tedy zabil mnicha na předměstí."

"Tak se to úplně nestalo," zamumlal Roger. "Connor byl ihned mrtev. Viděl jsem to, a tak, nebo jsem věděl, e mnicha nemohu porazit, utekl jsem na Connorově koni."

"Ohnivec," řekl Rochefort. "Jmenuje se Ohnivec."

Roger přikývl. "Mnich se nechtěl pronásledování vzdát, a kdy Ohnivec ztratil podkovu, věděl jsem, e mě dostihne. Ale přelstil jsem ho, a přestoe jsem ho chtěl jenom chytit, aby mohl přijít, stát před soudem a zodpovídat se ze svých zločinů, během toho byl zabit."

"U mi říkali, e jsi lstivý, Rogere Billingsbury," řekl baron. "Nebo raději Nepolapitelný Rogere?"

Mladý mu byl tak ohromen, e se ani nevzmohl na nějakou odpověď.

"Jenom ádný strach," uklidňoval ho baron. "Mluvil jsem s tvým bývalým společníkem, který si tě velmi váí. Nezamlčel přede mnou ádný z tvých činů proti powriům v Caer Tinelle."

Roger jen potřásl hlavou.

"Čirou náhodou zaměstnávám dceru paní Kelso."

Roger se uvolnil, a dokonce se usmál. Jestlie baron věří paní Kelso, pak se nemá čeho bát.

"Varoval jsem Connora - jak jen ten byl nafoukaný!" řekl Rochefort tie a sklonil hlavu. "Kdy se powriové mohli dostat k Dobrinionovi, pak není v bezpečí nikdo z nás. Říkal jsem mu to. Ale tento potulný mnich," dodal, kroutě hlavou. "Jak by někdo mohl očekávat takového vraha? Nedává mi to smysl."

"K opatu Dobrinionovi se nedostal ádný powrie," odpověděl Roger pevně, čím získal muovu pozornost. "A ten mnich není ádný tulák."

Baronův výraz se zmítal mezi vztekem a zmatkem, kdy se podíval na Rogera.

"To byl důvod, proč jsme ho s Connorem vezli za vámi," vysvětlil Roger. "Connor věděl, e mnii zabili opata Dobriniona. Myslel si, e má důkaz, kdy měl mnicha."

"Mnich Abellikánů zabil opata Dobriniona?" zeptal se Rochefort skepticky.

"Jde o víc ne o opata Dobriniona," snail se vysvětlit Roger. Věděl, e musí být opatrný a nevyzradit mnoho o svých společnících. "Jde o ukradené kameny a boj o moc. Je toho na mě příli," připustil. "Je to komplikované a hrají v tom roli okolnosti, kterým nerozumím. Ale ti mnii, kteří na nás zaútočili, zabili opata Dobriniona. Connor si tím byl jist."

"A co dělal na severu?" chtěl vědět Rochefort. "Znal jsi ho předtím?"

"Ne, ale jeden z mých společníků ano," připustil Roger, pak se zhluboka nadechl a zkusil to. "Byla za Connora krátce provdaná."

"Jilly," vydechl Rochefort.

"U toho nemohu víc říct, a tak se mě, prosím, neptejte," řekl Roger. "Connor nás přiel varovat, to je ve, co potřebujete vědět. A kdy nás zachránil, přiel přitom o ivot."

Baron se opřel do idle a vstřebával ve, co slyel. Zvaoval to oproti nedávným nepříjemnostem ve Sv. Kameni, je se týkaly otce opata a jeho mnichů ze Sv. Mere-Abelle. Po dlouhé chvíli se na Rogera podíval a poplácal na idli vedle sebe. "Pojď a posaď se se mnou jako přítel," řekl upřímně. "Chci o Connorových posledních dnech vědět ve. A chci vědět ve o Rogeru Billingsburym, abychom se mohli rozhodnout, jak budeme dál postupovat."

Roger se přesunul do idle vedle barona. Bylo nadějné, e o nich baron mluvil jako o týmu.

"Je to on," trval na svém Juraviel, dívaje se z kopce. "Poznám to podle zvlátního způsobu, jakým sedí v sedle." Elf se usmál. "Překvapuje mě, jak tak hbitý člověk jako Roger můe v sedle vypadat tak neohrabaně."

"Nerozumí zvířeti," vysvětlil Elbryan.

"Protoe nechce," řekl elf.

"Ne kadý byl vycvičen Touel'alfar," odpověděl Elbryan s úsměvem.

"A ne kadý je poehnán tyrkysem, který ti ukáe cestu do srdce koně," dodala Pony a láskyplně pohladila Tanečníka po krku.

Kůň tie zařehtal.

Tři přátelé a Tanečník se vydali po svahu, aby se setkali s Rogerem.

"lo to dobře!" zavolal vzrueně, potěen, e je nael. Pobídl koně a pak ho trhnutím uzdy zastavil.

"Viděl jsi barona Bildeborougha," hádal Elbryan.

"Dal mi koně," řekl Roger. "Včetně Hráče," dodal a pohladil koně, který byl Rochefortovým nejoblíbenějím. Rogera zasáhlo, jak byl baron laskavý.

"Ohnivec je pro tebe," řekl Pony a přitáhl druhého koně, jeho vedl, k sobě. "Baron trval na tom, e Connor by chtěl, abys ho měla. A tohle," dodal a vytáhl ze sedla Connorův zázračný meč Obránce.

Pony se podívala po Elbryanovi, který pouze pokrčil rameny.

"Ale pak o nás baron ví," řekl Juraviel nespokojeně. "Alespoň o Pony."

"Neřekl jsem mu toho moc. Přísahám. Ale potřeboval nějaké odpovědi - Connor byl pro něho jako syn a pohled na jeho mrtvolu ho skoro zlomil." Otočil se k Elbryanovi, který jeho činy posoudí nejkritičtěji. "Začal jsem ho mít rád," řekl. "A věřím mu. Nemyslím, e je ná nepřítel, obzvlá kdy uváíme identitu Connorova vraha."

"A zdá se, e baron začal mít rád Rogera," poznamenal Elbryan. "A věřit mu. Tohle nejsou ledajaké dary."

"Pochopil vzkaz," odpověděl Roger. "A záměr posla. Baron si uvědomuje své postavení v boji proti církvi. Potřebuje spojence tak zoufale jako my."

"Kolik jsi mu toho o nás řekl?" přeruil ho Juraviel přísně.

"On se moc neptal," odpověděl Roger klidně. "Začal věřit, e jsem jeho přítel a nepřítel jeho nepřátel. Neptal se po vás, jen jsem mu řekl o Pony," dokončil a ukázal na ni.

"Udělal jsi dobře," řekl Elbryan po chvíli. "Tak jak to vypadá?"

Roger pokrčil rameny. Z téhle otázky měl strach. "Baron to nenechá jenom tak být, tím jsem si jist. Slíbil mi, e s tím půjdeme ke králi, ale věřím, e se bojí války mezi korunou a církví."

"Půjdete?" řekla Pony a chytila se tak návnady.

"Chce, abych byl svědkem," vysvětlil Roger. "Řekl mi, a se vrátím, abychom mohli naplánovat cestu do Ursalu, pokud ho neuspokojí soukromé rozhovory s důvěryhodnými mnichy Sv. Kamene."

"Samozřejmě jsem mu řekl, e nemohu," dodal, kdy viděl zvědavé výrazy.

Nyní byla řada na něm zatvářit se zmateně, protoe jejich výrazy se změnily ze zvědavých na nesouhlasné.

"Jedeme přece do Sv. Mere-Abelle," pronesl Roger. "Baron chce být v Ursalu před koncem léta, před Sborem opatů, a chce mluvit s králem, ne Je'howith odjede na sever. Není tedy moné, abych el s vámi do Sv. Mere-Abelle a stihl se vrátit do Palmarisu, ne baron odjede."

Jejich výrazy zůstávaly pochybovačné.

"Vy nechcete, abych s vámi el!" zvolal vyděeně.

"Samozřejmě e ano," odpověděla Pony.

"Ale pokud bude lepí, kdy zůstane baronovi po boku, pak bys tam měl být," dodal Elbryan, a jak Pony, tak Juraviel souhlasně přikývli.

"Své místo vedle vás jsem si vyslouil," protestoval Roger a znovu upadl do svého dětského zvyku, jako by byla uraena jeho pýcha. "Naučili jsme se spolu bojovat. A to já jsem zabil bratra Spravedlnost!"

"Ve, co říká, je pravda," odpověděla Pony, la k němu a objala ho kolem ramen. "Ve. Vyslouil sis své místo a my jsme rádi, e tě mezi sebou máme, a určitě bychom vyuili tvých schopností k vniknutí do Sv. Mere-Abelle."

"Ale," popohnal ji Roger.

"Ale nemyslíme si, e vyhrajeme," odpověděla Pony vyrovnaně, co Rogera překvapilo.

"Ale stejně půjdete."

"Jsou to nai přátelé," pravil Elbryan. "Musíme jít. Musíme zkusit vechny moné způsoby, jak dostat Chilichunkovy a Stráce ze spárů otce opata."

"Vechny způsoby," zdůraznil Juraviel.

Roger se začal hádat, jene najednou se zarazil, zavřel oči a ústa, poněvad mu to dolo. "A jestli je nezachráníte silou, pak je jejich jediná ance intervence krále nebo síly církve, které nejsou pod vlivem opata Markwarta."

"Můe s námi jít, pokud si to přeje," řekl Elbryan upřímně. "A budeme rádi, kdy to udělá. Ale jenom ty jsi mluvil s baronem, a ty se musí rozhodnout, co je pro tebe nejdůleitějí."

"Jen já mohu rozhodnout, co je nejdůleitějí pro Stráce a Chilichunkovy," opravil ho Roger. Pak ztichl a ostatní také. Zoufale chtěl jít do Sv. Mere-Abelle a zúčastnit se velkého dobrodruství.

Jene rozum přemohl touhu. Baron ho potřebuje víc ne Elbryan, Pony a Juraviel. Juraviel více ne dobře plnil úlohu průzkumníka a Pony a Elbryan s meči a magií nepotřebovali pomocníka.

"Slibte mi, e si mě najdete, a budete projídět Palmarisem," řekl mladý mu, zajíkaje se s kadým slovem.

Elbryan se zasmál. "Ty bys o tom pochyboval?" zeptal se lehce. "Juraviel musí kolem Palmarisu projít na své cestě domů."

"A já a Elbryan také," dodala Pony. "Protoe a se věci uklidní, tak půjdeme domů, do Dundalis. A na své cestě zpět musím vzít s sebou také rodinu do hostince U Cesty v Palmarisu." Pony se usmála a objala ho tak, e ho skoro stáhla ze sedla. "A i kdybychom mířili opačným směrem, nenechali bychom tě tu." Políbila ho na tvář a Roger se začervenal.

"Vichni máme před sebou jasné povinnosti," pokračovala. "Dvě cesty, jak porazit nepřítele. Vyhrajeme a pak to společně oslavíme."

Roger pouze přikývl, tak dojat, e ani nemohl odpovědět. Elbryan k němu přistoupil, poplácal ho po rameni, a kdy se Roger podíval za hraničáře, uviděl, jak mu Juraviel pokývl. Nechtěl je opustit! Nemohl odejít od svých prvních opravdových přátel - prvních, kteří se mu nebáli ukázat jeho chyby!

Ale právě proto to musí udělat. Musí jít zpět za baronem. Roger u toho v ivotě hodně zkusil, ale nikdy nebyl postaven před rozhodnutí obětovat toho tolik. Tentokrát bylo jeho rozhodnutí znakem vůle. Bylo to rozhodnutí vzelé z lásky k Pony, Elbryanovi a Juravielovi - nejpřímějímu příteli ze vech.

Neřekl ani slovo, vzal Elbryanovu ruku a potřásl jí, objal ho, zvedl otěe Hráče a odjel. "Vyrostl," poznamenal Juraviel.

Pony a Elbryan tie souhlasili, oba byli z jeho odjezdu rozčilení. Pony sklouzla z Tanečníka a la k Ohnivci. Hraničář vzal Tanečníka za uzdu a vedl ho do tábora.

Sbalili zásoby, které potřebovali na cestu na jih. Juraviel se zabalil do deky, aby zakryl křídla a zbraně, take vypadal jako malý chlapec. Sedl si na koně za Pony. Rozhodli sejít přímo do Palmarisu severní branou, protoe se nebáli, e by jim odepřeli vstup, kdy se monstra stahovala.

Kdy li po předměstí, nemluvili. Několikrát před sebou zahlédli Rogera, ale mysleli, e bude lepí ho nechat o samotě. Kdy si uvědomili, co proběhlo mezi ním a baronem, usoudili, e by to mohlo vzbudit nechtěnou pozornost, kdyby se objevili v bráně spolu s ním.

A tak, na Juravielovu radu, postavili tábor na předměstí a přenocovali tam, aby měly stráe čas zapomenout na Rogerův průjezd.

Vichni byli neustále potichu a nejzachmuřenějí byl Elbryan.

"Myslí na Stráce?" zeptala se Pony po jídle, dueném králíku, kterého ulovil Juraviel.

Hraničář tie přikývl. "Vzpomínal jsem na něj a na dobu v Dundalis, ne ses vrátila," připustil. "A na dobu jetě předtím, kdy jsme na severním hřebenu čekali na návrat naich otců a slyeli hudbu Lesního ducha."

Pony se usmívala a vzpomínala na ty dávné, nevinné časy. Věděla, e Elbryanova melancholie nepramení jen z pouhé nostalgie, a chápala také jeho vinu.

Juraviel, sedící vedle nich, to také zpozoroval a rychle se zapojil do konverzace. "Mysleli jste, e je mrtev," poznamenal.

Oba se k němu otočili.

"Je bláznivé obviňovat se," pokračoval Juraviel. "Věřili jste, e na něj spadla hora. Co jste asi tak měli dělat? Odhrnout ji rukama? A ty, Noční ptáku, se zraněnou paí?"

"Samozřejmě e si nedáváme vinu," přela se Pony, ale její slova zněla prázdně.

"Samozřejmě e ano!" řekl Juraviel se smíchem. "To jsou způsoby lidí - a dost často, tedy na můj vkus, je jejich sebeobviňování oprávněné. Ale tentokrát ne. Udělali jste, co jste mohli. I přes to, co jste slyeli, pochybujete o tom, e je to Stráce."

"Důkazy se zdají přesvědčivé," poznamenal Elbryan.

"Ale stejně tak ty, které říkají, e kentaur zemřel," odpověděl Juraviel. "Je zde něco, co nechápete, a není divu, poněvad pokud to opravdu je Stráce, tak ho naivu udrela nějaká síla, kterou nechápete - nebo ho znovu oivila. Je to pravda?"

Elbryan se podíval na Pony, oba se otočili k elfovi a přikývli.

"To, samo o sobě, by vás mělo zprostit viny," pronesl elf a chytil je tak do pasti logiky. "Jestlie jste si byli jistí, e byl zabit, jak potom můete být obviněni z toho, e jste ho tam nechali?"

"Opět má pravdu," připustil Elbryan a dokázal se usmát, protoe byl rád, e je moudrost Touel'alfar s ním.

"Pak se tedy nedívejte zpět," řekl Juraviel. "Ale dopředu. Jestli je to opravdu Stráce a jestli je opravdu naivu, potom vás potřebuje. A a budeme hotoví a kentaur na svobodě, svět bude mnohem lepí."

"A vrátíme se s ním do Dundalis," řekla Pony. "A vechny děti, které se do města vrátí, poznají magii písně Lesního ducha."

Nyní se uvolnili. Dojedli, mluvili o nadcházejících dnech a o míru v království, a bude osvobozena Lesní zem a církev napravena.

Brzy li spát a slíbili si dojít k branám města před úsvitem. Elbryan a Pony klidně spali, zatímco Juraviel nad nimi drel strá.

KAPITOLA DVACÁTÁ ESTÁ

Nový opat

Otrávený, rozčilený mistr Jojonah se oural velkou hlavní chodbou Sv. Mere-Abelle, která vedla vrchní částí stěny útesu, obráceného do zálivu Vech svatých. Okna byla vdy po pěti stopách po jeho pravici, zatímco po levé straně byly v nepravidelných rozestupech dřevěné dveře s řezbami. Kadá řezba ukazovala jednu část příběhu církve Abellikánů a Jojonah, jen si za vechny roky v opatství prohlédl jen asi dvacet z celé padesátky, se obyčejně zastavoval a prohlíel si je. Plně porozumět části o velikosti esti stop a odhalit vechny skryté významy zabralo hodinu. Tentokrát, protoe se cítil zle a neměl náladu na obrazy z dějin své zbloudilé církve, jen sklonil hlavu a oural se dál. Kousal si ret, aby nemumlal nahlas.

Byl dokonale překvapen, kdy mu cestu zablokoval mladý mu. Jojonah odskočil a pak vzhlédl do usmívajícího se obličeje bratra Braumina.

"Bratru Dellmanovi je dobře," informoval ho mnich. "Věří se, e bude ít a znovu chodit, i kdy ne hladce."

Mistr Jojonah ani nemrkl a stále se tvářil rozzlobeně. Nechtěně se zaměřil na bratra Braumina.

"Je něco patně?" zeptal se Braumin.

"Proč by mě to mělo zajímat?" vyhrkl Jojonah nevědomky, ani si stačil rozmyslet odpověď. Ihned se v duchu pokáral. Opravdu se zmýlil. Právě kvůli svému vzteku a frustraci zatlačil Markwarta příli daleko. Samozřejmě e se o bratra Dellmana zajímal! Samozřejmě e byl moc rád, e se úspěně uzdravuje. A samozřejmě e si nechtěl vylévat vztek na bratru Brauminovi, svém nejbliím příteli. Podíval se na Brauminův ublíený výraz a zformuloval omluvu.

Rychle se zarazil, protoe mu v mysli vyvstal obraz Braumina, leícího bez ivota. Ten obraz jím otřásl. Pohlíel na Braumina jako na syna.

"Bratře Braumine, domnívá se a přespříli," pokračoval mistr Jojonah ostrým tónem.

Bratr Braumin se nervózně rozhlédl, protoe se bál, e je někdo uslyí. V chodbě bylo mnoho mnichů.

"Bratr Dellman byl poměrně váně zraněn," řekl Jojonah. "Kvůli svému bláznovství. Tak mi to bylo řečeno. Mui umírají, bratře Braumine. To je ta největí pravda, fakt, kterému nemůeme uniknout. A i kdyby bratr Dellman zemřel... U zemřeli lepí mui."

"Co je to za nesmysl?" odváil se klidně a tie otázat bratr Braumin.

"Nesmyslná je tvá domýlivost," odsekl mu mistr. "Je nesmysl věřit, e jeden člověk můe znamenat rozdíl, e můe způsobit opravdový rozdíl ve směru lidské existence." Pak mistr zafrkal, znechuceně mávl rukou a obeel ho. Braumin se natáhl, aby ho chytil, ale Jojonah se mu vytrhl.

"Pokračuj ve svém ivotě, bratře Braumine," těkl na něj. "Najdi si svůj význam a upevni si pozici ve světě."

Jojonah odběhl chodbou a nechal tam Braumina, zraněného, stát.

Jojonaha to také bolelo. Kdy mluvil, skoro podlehl nutkání říci, e le. Ale bylo to za dobrým účelem, musel si připomínat. Znovu nael vnitřní klid. Zahnal Braumina, otevřeně, nahlas a na veřejnosti, nebo ho miloval, protoe ho chtěl od sebe odehnat na tak dlouho, ne bude na cestě s mistrem De'Unnerem.

Věděl, e je to ten nejbezpečnějí způsob, kdy si uvědomil Markwartovu náladu a jeho rostoucí paranoiu. Braumin se nyní musí schovat. Kdy si uvědomil "nehodu" bratra Dellmana a směr, kterým poslal bratra Braumina, kdy mluvil o Avelynovi a chybách církve, o své návtěvě u svatého hrobu Avelyna, pomyslel si, e to od něj bylo sobecké. Poraen svým vlastním svědomím, potřeboval Brauminovu podporu, a ve svém zoufalství ho zatáhl do své vlastní svaté války.

Hluboce jím otřáslo, jaké by to mohlo mít pro Braumina následky. Zdálo se, e Markwart vyhrál, a on byl blázen, e si celou dobu myslel, e ho můe porazit.

Okolo něj se plíilo temné zoufalství. Cítil se slabý a nemocný. Byla to ta stejná slabost jako na cestě do Ursalu. Jeho síla a odhodlání se vytratily.

Pochyboval o tom, e se doije toho, aby uviděl brány Sv. Kamene.

Bratr Braumin zůstal po hrubém zacházení od mistra Jojonaha v dlouhé chodbě ohromeně stát. Co se asi přihodilo, e mistr tak obrátil?

Bratrovi se rozířily oči. Přemýlel, jestli opravdu mluvil s mistrem Jojonahem, jestli se náhodou jeho těla nezmocnil Markwart nebo bratr Francis.

Rychle vak tu mylenku zahnal. Ovládnutí bylo dost těké i na člověku, jen nic neočekával a nebyl cvičen s kameny. Jojonah uměl kámen duí pouívat dobře a určitě věděl, jak se v takovém případě bránit.

Ale co se tedy stalo? Proč s ním po tolika dnech mluvil tak hrubě a navztekaně? Proč zruil ve, čeho se snaili dosáhnout, ve, za čím by stál bratr Avelyn?

Braumin pomyslel na ubohého Dellmana a jeho neastnou "nehodu". eptalo se, e to ádná nehoda nebyla, e to byl koordinovaný tah De'Unnera a dvou mnichů pracujících u kola s Dellmanem. A to dovedlo Braumina k jediné odpovědi. Jojonah ho chtěl chránit.

Bratr Braumin byl dostatečně moudrý a chápal mistra Jojonaha dost dobře na to, aby se přestal cítit ublíeně a uvěřil tomu. Ale stejně mu to nedávalo moc smysl. Proč by si to mistr Jojonah rozmyslel právě teď? U probírali směr, kterým se vydá jejich tichá rebelie, a ten směr nepředstavoval pro Braumina tak veliké riziko.

Mnich pořád stál v dlouhé chodbě, díval se na temné vody chladného zálivu pod sebou a promýlel monosti, kdy ho zaskočil ostrý hlas. Otočil se do tváře bratru Francisovi, a kdy se rozhlédl, měl pocit, e mnich předtím nebyl daleko. Moná Jojonah věděl, e je Francis pehuje.

"Řekl jsi sbohem?" zeptal se bratr Francis s úsměvem.

Braumin se podíval zpět do okna. "Komu?" zeptal se. "Nebo čemu? Světu? Myslí, e chci vyskočit? Nebo v to moná doufá."

Bratr Francis se smál. "Pojď, bratře Braumine," řekl. "Neměli bychom se hádat. Ne, kdy jsou před námi takové monosti."

"Připoutím, e jsem tě jetě nikdy neviděl v tak dobré náladě, Francisi," odvětil Braumin. "Umřel někdo?"

Francis ten sarkasmus přeel. "Zdá se, e spolu budeme v následujících letech hodně pracovat," řekl. "Musíme se lépe poznat, abychom mohli lépe řídit výcvik studentů prvního ročníku."

"Studentů prvního ročníku?" opakoval Braumin. "To je práce mistrů, ne čekatelů..." Jakmile uslyel sám sebe, poznal, kam to vechno vede. O to neměl zájem. "Co ví?" zeptal se.

"Vím, e u brzy se ve Sv. Mere-Abelle uvolní místo pro dva mistry," řekl. "A protoe tady není mnoho dobrých kandidátů, otec opat se bude těce rozhodovat, moná dokonce bude čekat, a ti dobří z mého ročníku na jaře postoupí ke statusu čekatelů. Myslel sis, e je tvůj vzestup na pozici mistra zajitěn, protoe jsi druhým nejvyím čekatelem a byl jsi vybrán jako zástupce mistra při misi na Aidu, ale pravdou je, e o tom pochybuji."

Zasmál se a obrátil se k odchodu, ale Braumin ho nechtěl nechat jít tak snadno. Chytil ho za rameno a otočil ho.

"Dalí věc v tvůj neprospěch?" zeptal se Francis a díval se na Brauminovu ruku na svém rameni.

"Kteří dva mistři?" ádal odpověď bratr Braumin. Snadno mohl uhodnout, e jeden z odjídějících mistrů bude mistr Jojonah.

"Tvůj mentor ti to neřekl?" odvětil Francis. "Viděl jsem tě s ním mluvit."

"Kteří dva mistři?" řekl Braumin naléhavěji, tahaje bratra Francise za hábit. "Jojonah," řekl Francis, narovnal se a odtáhl se. "Jak to?"

"Odjídí do Sv. Kamene a doprovází mistra De'Unnera, jen se stane novým opatem," astně vysvětlil Francis a vyíval se v tom, jak Brauminovi spadl hřebínek.

"Le!" zařval bratr Braumin. Snail se ovládat, nebo nebylo moudré ukazovat svůj zármutek nad Jojonahovým odjezdem. Jene tohle bylo více, ne mohl snést. "Le!" řekl znovu a strčil do Francise. Málem ho srazil na zem.

"Ohó, drahý temperamentní čekateli, bratře Braumine," těkl Francis. "Dalí věc, která stojí proti tvému povýení."

Braumin ani neposlouchal a proel kolem něj. Nejdříve se vydal směrem, kterým odeel Jojonah, ale pak, příli ublíený a zmatený na to, aby se s ním nyní setkal, se obrátil a odběhl do své cely.

Bratr Francis to vechno pozoroval se značným pobavením.

I přes své protesty bratr Braumin věděl, e Francis nelhal. Otec opat zaútočil na Jojonaha stejně efektivním způsobem, jakým byla "nehoda" bratra Dellmana. Kdy bude Jojonah tak daleko ve Sv. Kameni, v opatství, jeho význam byl poněkud umenen smrtí opata Dobriniona, pod pečlivým dohledem De'Unnera, bude úplně nekodný.

Nyní u Braumin o moc lépe chápal Jojonahovo chování, to náhlé popření veho, v co doufali, e dosáhnou. Braumin si uvědomil, e byl Jojonah poraen, e byl zoufalý, a tak mistra navtívil v jeho komnatách.

"Shledávám obtíným uvěřit, e jsi tak pitomý a přiel jsi sem," přivítal ho chladně Jojonah.

"Mám opustit své přátele, kdy mě nejvíc potřebují?" zeptal se Braumin skepticky.

"Kdy tě potřebují?" opakoval nevěřícně mistr.

"Do vaeho srdce a ducha vnikla temnota," tlačil na něho Braumin. "Na tváři vám vidím bolest, a já znám tu tvář nejlépe ze vech."

"Neví nic a mluví jako blázen," těkl Jojonah. Opravdu ho bolelo, e s ním musí takto mluvit. Připomněl si, e je to v zájmu mladého mnicha, a pokračoval. "A nyní se vra ke svým povinnostem, ne to nahlásím otci opatovi a ten pozdrí tvé povýení."

Bratr Braumin se zarazil a pečlivě nad těmi slovy uvaoval. Pak pochopil. Jojonah mluvil o povýení a bratr Braumin uviděl, jaký směr Jojonah sleduje.

"Myslel jsem, e vás porazilo zoufalství," řekl tie. "Přiel jsem jen kvůli tomu."

Změna jeho tónu na Jojonaha zapůsobila. "Není to zoufalství, můj příteli," řekl. "Jenom pragmatismus. Zdá se, e můj čas zde skončil a má cesta k bratru Avelynovi se obrátila. To mě vak nezastaví. Ale nae společná cesta u asi skončila."

"Co mám tedy dělat?" zeptal se Braumin.

"Nic," odpověděl mistr bez zaváhání, protoe u o takovéto situaci přemýlel.

Bratr Braumin si nevěřícně, znechuceně odfrkl.

"Situace se změnila," vysvětlil Jojonah. "A já obviňuji sám sebe, příteli. Kdy jsem se dozvěděl o zajatcích otce opata, nemohl jsem se u dret zpět."

"el jste za nimi?"

"Snail jsem se k nim dostat, ale byl jsem hrubě zastaven," vysvětlil Jojonah. "Podcenil jsem reakci otce opata. Riskantně jsem překročil hranice rozumu a zatlačil jsem ho příli daleko."

"Soucit není nikdy nerozumný," řekl rychle bratr Braumin.

"Jenome moje činy přinutily Markwarta jednat," odpověděl mistr. "Otec opat je velice silný a chráněný. Neztratil jsem vak odvahu. Ujiuji tě, e se mu postavím zcela otevřeně, a přijde čas, ale musí mi slíbit, e se do bitvy nezapojí."

"Jak bych mohl dát takový slib?"

"Jestli jsi mě kdy měl rád, pak tak učiní. Jestli věří tomu, co nám z hrobu říká Avelyn, potom najde způsob. Protoe kdy mi to neslíbí, pak věz, e má cesta je u konce, Markwartovi se nepostavím. Musím v tom být sám. U nechci, aby někdo kvůli mým činům trpěl."

Po dlouhém tichu bratr Braumin konečně přikývl.

"Nezapojím se, přestoe si myslím, e je ten poadavek směný."

"Není vůbec směný, můj příteli, ale praktický," odpověděl mistr Jojonah. "Půjdu proti Markwartovi, ale nemohu vyhrát. Vím to, a ty také."

"Kdy nemůete vyhrát, proč byste proti otci opatovi bojoval?"

Jojonah se usmál. "Protoe to Markwarta oslabí," vysvětlil, "a vyvolá to veřejné otázky, jimi se budou zabývat členové církve, kteří mají srdce na pravém místě. Povauj mě za bratra Allabarneta, který sázel semena v naději, e a nebude ít, někdo přijde a vyuije plodů. Mysli na mě jako na řemeslníka z tohoto opatství, který věděl, e se nikdy nedoije toho, aby viděl stavbu dokončenou, ale který se práci věnoval celý svůj ivot, například při řezbě jedněch dveří nebo sekáním kamene pro základy."

Ta poetická slova Braumina zasáhla, ale nemohla ho přenést přes touhu nejen bojovat, ale i vyhrát. "Jestlie plně věříme v odkaz bratra Avelyna, pak nejsme sami," řekl. "Musíme bojovat..."

"My máme víru a nakonec vyhrajeme," přeruil ho Jojonah. "V to musím věřit. Ale kdy půjdeme proti Markwartovi oba, moná to celé skončí. Jsem starý a kadým dnem se cítím starí. Začnu válku proti Markwartovi a způsobům církve, a to moná někoho probudí a přiměje podívat se na nae tradice v novém světle."

"A jaké je moje místo v této beznadějné válce?" zeptal se bratr Braumin, snae se zakrýt sarkasmus.

"Jsi jetě mladý a Daleberta Markwarta určitě přeije," vysvětlil Jojonah klidně. "Musí se vyhnout vem neastným nehodám!" Nemusel ani zmínit bratra Dellmana, aby se Brauminovi vybavily nepříjemné obrazy.

"A pak?" zeptal se Braumin.

"Tie bude vyprávět," odpověděl Jojonah. "Viscentimu Marlborovi, bratru Dellmanovi, vem, kdo budou poslouchat. Bude stavět na tom, čeho jsem dosáhl, najde spojence a bude si dávat pozor, aby sis nenadělal nepřátele. A nade ve," řekl Jojonah, přesunul se ke koberci u svého stolu, odtáhl jej a odhalil tak tajnou přihrádku, "bude ochraňovat tohle." Vzal starý text z přihrádky a podal jej Brauminovi.

"Co je to?" zeptal se mladý mnich bez dechu, protoe pochopil, e drí něco velmi důleitého a e tato kniha je důvodem Jojonahových rozhodnutí.

"Je to odpověď," odpověděl Jojonah hádankou. "Přečti ji tie, tajně, potom ji ukryj a vyeň ji z hlavy. Ale ne ze srdce," dodal a poplácal Braumina po silném rameni. "Hraj hry otce opata, kdy bude muset, a tak daleko, jak to dělá bratr Francis."

Brauminův obličej se nevěřícně zkroutil.

"Počítám s tím, e se stane mistrem Sv. Mere-Abelle," odpověděl Jojonah na ten výraz. "A brzy, moná u jako má náhrada. Markwart chce otevřeně ukázat, e proti mně nevede osobní boj, a mé přátelství s tebou je známé. Musí si k té pozici najít cestu, zůstat a chovat se tak, aby ses stal opatem jiného opatství, nebo dokonce otcem opatem. Miř vysoko, mladý příteli. Tvá reputace zůstane neposkvrněná a působivá. A dosáhne vrcholu moci, pak ochraň své přátele a pokračuj ve svaté válce, kterou začal bratr Avelyn. To můe znamenat, e předá tuto knihu a své sny mladímu, důvěryhodnému spojenci a sám se vydá podobnou cestou jako já. Nebo nastane situace, kdy se bude muset otevřeně postavit do boje proti církvi. Jen ty to bude vědět."

"ádáte mnoho."

"Ne víc, ne ádám po sobě," řekl Jojonah s omluvným úsměvem. "A já věřím, e ty jsi lepí mu, ne kdy byl Jojonah!"

Bratr Braumin si nad tou poznámkou odfrkl, ale Jojonah zavrtěl hlavou a neustoupil. "Trvalo mi est dekád poznat to, co ty nosí ve svém srdci," vysvětlil starý mistr.

"Ale já jsem měl lepího učitele," řekl Braumin a zazubil se.

To vzbudilo u Jojonaha úsměv.

Braumin obrátil svou pozornost ke knize a pozvedl ji do výe, mezi sebe a mistra. "Řekněte mi víc," pobídl mistra. "Co je tam?"

"Due bratra Avelyna," odpověděl mistr. "A pravda o tom, jaké to bývalo."

Braumin spustil knihu a dal si ji do atu, blízko k srdci.

"Pamatuj na ve, co jsem ti řekl o osudu Vánku, a porovnej to s bývalými způsoby církve," vysvětlil Jojonah.

Braumin objal knihu pevněji a přikývl. "Sbohem, můj učiteli, můj příteli," řekl Jojonahovi, obávaje se, e u ho nikdy neuvidí.

"Neboj se o mě," odvětil Jojonah. "I kdybych měl dnes zemřít, zemřu spokojený. Nael jsem svou podstatu, nael jsem pravdu a předal jsem ji do schopných rukou. Nakonec vyhrajeme."

Bratr Braumin se náhle vrhl dopředu a objal ho. Potom se odvrátil, protoe nechtěl, aby Jojonah viděl slzy v jeho očích, a vyběhl z komnaty.

Jojonah si rovně otřel oči a zavřel dveře. Později toho dne on, De'Unnero a dvacet pět mnichů vyjeli ze Sv. Mere-Abelle. "Opata" doprovázela početná eskorta, dvacet pět mnichů, studentů čtvrtého a pátého ročníku, kteří byli oděni v kůích a ozbrojeni meči a těkými kuemi. Kdy na ně starý mistr pohlédl, povzdechl si. Věděl, e tato skupina spíe zajistí dominanci De'Unnera ve Sv. Kameni, ne aby ochraňovala opata na cestě.

Ale co na tom? Jojonah se tím dál nezabýval, protoe měl před sebou dlouhou cestu.

Zaváhal, kdy se za ním zavřely brány opatství, jestli by neměl jí zpět, otevřeně se Markwartovi postavit a být s tím hotov. Dnes se toti cítil velmi smrtelný, jako by mu utíkal čas.

Ale cítil se slabý a nemocný, a tak se neotočil.

Sklonil hlavu v hanbě, kvůli své únavě, a postupně se zaposlouchal do ostrého projevu De'Unnera, který k nim mluvil. Mu těkal rozkazy týkající se jejich postupu, rozkazy o pochodu a protokolu cesty a trval na tom, e od tohoto momentu bude nazýván opatem De'Unnerem.

Ten titul mistra Jojonaha velmi urazil. "Nejsi jetě opat," připomněl mu.

"Ale někteří z vás si asi na ten titul budete muset zvyknout," těkl De'Unnero.

Jojonah se ani nehnul, kdy se k němu mistr přiblíil.

"Je to příkaz otce opata," prohlásil De'Unnero a rozmotal svitek. Na něm byl Markwartův nejnovějí edikt, který prohlaoval, e bratr Marcalo De'Unnero bude znám jako opat. "Jetě o něčem se chce hádat, mistře Jojonahu?" zeptal se liácky.

"Ne."

"Jenom ne?"

Mistr Jojonah neustoupil, ani nemrkl a jeho pohled vypaloval v dokumentu díry.

"Mistře Jojonahu?" popohnal ho De'Unnero a jeho tón vysvětloval, na co čeká.

Jojonah se podíval na jeho ďábelský úsměv a viděl, e ho mistr před mladími mnichy zkouí. "Ne, opate De'Unnero," řekl a nenáviděl kadé slovo. Uvědomil si, e takto bojovat nechce.

Kdy De'Unnero odkázal Jojonaha na správné místo, dal signál k odchodu na západ.

Jojonahovi se zdálo, e cesta bude mnohem delí, ne se zdálo.

KAPITOLA DVACÁTÁ SEDMÁ

Vysvobození

"Jsou pryč?" zeptal se otec opat Markwart Francise později odpoledne. Starý mu strávil skoro celý den ve své komnatě, poněvad si nepřál konfrontaci s mistrem Jojonahem, o kterém věděl, e je na pokraji výbuchu. Dotlačil ho do takové pozice úmyslně a potom ho odstranil z cesty, protoe se bál, e by Jojonah mohl vyvolat veřejnou scénu. A jde Jojonah do Palmarisu a bojuje s De'Unnerem!

"Mistr... opat De'Unnero je odvedl," řekl bratr Francis.

"Nyní můeme začít vyslýchat vězně bez obav," promluvil Markwart s takovým chladem, a bratra Francise zamrazilo. "Má tu čarovnou pásku od kentaura?"

Bratr Francis sáhl do kapsy a vytáhl elfí pásku.

"Dobře," řekl Markwart s přikývnutím. "Bude zapotřebí, aby přeil tento den." Vyrazil ke dveřím a Francis měl co dělat, aby mu stačil.

"Bojím se, e ostatní ji budou potřebovat víc," vysvětlil mnich. "Ta ena vypadá opravdu nemocně."

"Oni to budou potřebovat, ale my nepotřebujeme je," řekl Markwart rozlíceně a otočil se na mladího mue.

"Moná by je tedy někdo mohl vyléčit kamenem duí," vyhrkl Francis.

Markwartův smích se mu zabodl do srdce. "Neslyel jsi mě? Nepotřebujeme je."

"Ale necháme je jít," hádal bratr Francis.

"Ale ovem," opravil ho Markwart, a ne se mohl mladý mu usmát, dodal, "necháme je, aby předstoupili před hněv Boha. Necháme je v jejich temných dírách."

"Ale otče opate..."

Markwartův pohled ho umlčel. "Dělá si starosti o lidi, kdy je v sázce církev," vyhuboval ho starý mu.

"Kdy je nepotřebujeme, proč je budeme dál věznit?"

"Protoe ena, kterou hledáme, si myslí, e je máme, a tak přijde přímo k nám," odvětil Markwart. "Nezáleí na tom, jestli budou iví, či mrtví, dokud si bude myslet, e je máme."

"Tak proč je neudríme naivu?"

"Protoe nepotřebujeme svědky!" zavrčel otec opat Markwart Francisovi přímo do obličeje. "Jak by asi bylo jejich vyprávění přijato? Jak by posluchači pochopili, e jejich utrpení bylo pro větí dobro? A co osud jejího syna? Má chu se z takových obvinění zodpovídat?"

Bratr Francis se zhluboka nadechl a uklidnil se, znovu si připomněl hloubku opatovy posedlosti a své vlastní účasti na ní. Znovu stál na křiovatce, protoe v hloubi due, i přes poslunost k opatovi a církvi, věděl, e mučení Chilichunkových a kentaura je patná věc. On u se neodvolatelně zapletl se zlem, a pokud Markwart nezvítězí, bude jeho spoluúčast odhalena. Pettibwa onemocněla, protoe smrt jejího syna jí zlomila srdce.

"Předpoklad té eny je ve," pokračoval Markwart. "Nezáleí na tom, zda jsou její rodiče mrtví, či ne."

"Jestli jsou naivu, anebo byli zabiti," opravil ho Francis, i kdy to zamumlal tak potichu, e to otec opat, který el ke schodům, neslyel. Mladí mnich se nadechl, ale kdy vydechl, plamen soucitu byl znovu uhaen. Tohle počínání bylo odporné, ale slouilo větímu dobru, a tak velice pokorně následoval nařízení otce opata církve Abellikánů, mue nejbliího k Bohu.

Bratr Francis zrychlil, předběhl opata a otevřel mu dveře vedoucí do sklepení.

"Pettibwo? Pettibwo, proč neodpovídá?" volal opakovaně Graevis Chilichunk. Předchozí noci mluvil se svou enou přes zeď, a i kdy ji v naprosté tmě neviděl, zvuk jejího hlasu byl uklidňující.

Ne e by mu slovy poskytla útěchu. Gradyho smrt ji přemohla a Graevis věděl - i přes svůj zbitý zevnějek, přes mučení, několik zlomených kostí, je protestovaly při kadém pohybu -, e jeho ena je na tom mnohem hůř.

Znovu a znovu ji volal.

Pettibwa ho vak neslyela, její mylenky byly obráceny dovnitř, lapeny ve vidině dlouhého tunelu s jasným světlem na konci. Tam stál Grady a natahoval k ní ruku.

"Vidím ho!" zvolala. "Je to Grady!"

"Pettibwo?" zavolal Graevis.

"Ukazuje mi cestu!" zvolala Pettibwa s větí silou, ne jakou ukazovala předelé dny.

Graevis pochopil, co se děje, a v panice vytřetil oči. Pettibwa umírá, dobrovolně odchází od něj a z tohoto straného světa. Jeho prvním nutkáním bylo zakřičet na ni, ale pak si uvědomil, jak by to bylo sobecké, protoe jestli je připravená na cestu, pak by měla jít.

"Jen bě za ním, Pettibwo," zavolal třesoucím se hlasem a z očí mu kanuly slzy. "Bě za Gradym, obejmi ho a řekni mu, e ho také miluji."

Pak ztichl, celý svět ztichl a Graevis slyel jen rytmický dech své eny. "Grady," zamumlala jednou či dvakrát, a pak přiel velký povzdech a pak...

Ticho.

Muem otřásaly vzlyky. Zmítal se v řetězech, a se mu jedno zápěstí vykloubilo a vlny bolesti ho přinutily opřít se o zeď. Zvedl ruku a chtěl si setřít slzy, ale potom se se silou, o které nevěřil, e ji jetě má, narovnal. Rozhodl se, e to bude poslední čin jeho odporu.

Soustředil se a vyvolával obraz své mrtvé eny, aby si dodal odvahu a zatáhl za okov na své zraněné ruce. Ignoroval bolest. Ani neslyel prasknout kost, jen tahal dál jako divoké zvíře, trhal si kůi, protahuje ruku okovem.

Nakonec, po minutách bolesti, měl ruku volnou a nohy mu zeslábly.

"Ne, nesmí," vyhuboval si. Zvedl se a otočil se ke zbývajícímu řetězu. Plavným pohybem vyskočil nad svou nataenou ruku, stočil se a přehodil si řetěz přes hlavu, take kdy dopadl, měl jej kolem krku. Stál na pičkách, čím mírnil smrtící tlak.

Ale ne nadlouho, protoe jeho nohy slábly a řetěz se mu utahoval okolo krku.

Chtěl najít ten tunel, chtěl vidět Gradyho a Pettibwu.

"Říkal jsem, e je stvořením zla!" řval Markwart na Francise, kdy přili k visícímu mui. "Ale ani já jsem nepochopil hloubku jeho zla. Vzít si vlastní ivot! Jaká je to zbabělost!"

Bratr Francis chtěl ze srdce souhlasit, ale otravná část svědomí ho nechtěla nechat. Předtím nali tu enu, Pettibwu, mrtvou, a ne vlastní rukou. Francis si domyslel, e Graevis věděl, e zemřela, a e to byla ta poslední kapka.

"Nezáleí na tom," řekl Markwart a uklidnil se. ok u ho přeel. Nemluvili snad před chvílí s Francisem o této monosti? "Jak jsem vysvětlil u nahoře, ani jeden z nich u neměl ádnou cenu."

"Jak si můete být jistý?" odváil se zeptat Francis.

"Protoe byli slabí," těkl na něj Markwart. "Tohle to dokazuje," řekl a mávl k visícímu tělu. "Kdyby nám měli co říci, u by nám to dávno řekli."

"A nyní je mrtvá celá rodina, kterou kdy Pony znala," řekl Francis.

"Jene dokud se nedozví, e jsou mrtví, jsou pro nás uiteční," pravil opat necitelně. "Neřekne o jejich skonu nikomu."

"Nikomu?" opakoval bratr Francis pochybovačně. "A to je mám pohřbít sám? Stejně jako Gradyho?"

"Grady Chilichunk byl jenom tvá zodpovědnost," okřikl ho Markwart.

Bratr Francis se zapotácel, jak hledal odpověď.

"Nechej je tam, kde jsou," dodal Markwart, kdy usoudil, e mnicha dost potrápil. "Červi je snědí stejně dobře tady jako v zemi."

Francis se začal hádat kvůli zápachu, ale pak si uvědomil, kde jsou. Nikdo nezpozoruje v těchto celách dvojici hnijících těl a hniloba nezmění atmosféru tohoto místa. Ale to, e by zde měl těla zanechat bez obřadu, zvlátě tu enu, je si k smrti nijak nepomohla, mu vadilo.

Připomněl si vak, e on u také není na svatém podstavci. Jeho ruce nebyly čisté, a tak svůj nepokoj odehnal a znovu uhasil plamínek soucitu.

Markwart ukázal na dveře a Francis zpozoroval v jeho pohybu nervozitu. Nejdřív li k Chilichunkovým a nyní se museli rozhodnout, jestli je Stráce tak důleitým vězněm, aby zůstal naivu. Francis vyel z cely a hledal klíče ke kentaurově cele.

"Táhni, ty pse! Nemám ti co říct!" ozvalo se z cely vzdorně. Francis, kterému se ulevilo, dal klíč do zámku.

"To uvidíme, kentaure," zamumlal tie Markwart. Pak se Francise zeptal: "Přinesl jsi s sebou pásku?"

Francis ji začal vytahovat z kapsy, a pak zaváhal.

Ale příli pozdě, protoe Markwart si pohybu viml a natáhl se pro ni. "A nyní splníme své povinnosti," řekl pobaveně otec opat.

Jeho lehký tón způsobil, e Francise zamrazilo, poněvad věděl, e kdy bude mít Stráce na ruce pásku, tak ho čeká jetě dlouhá pou.

KAPITOLA DVACÁTÁ OSMÁ

Kdy povinnost volá

Přes vody Masur Delaval se hnal prudký vítr, kdy se Elbryan, Pony a přestrojený Juraviel nalodili na přívoz v Palmarisu. Juraviel přitahoval mnoho zvědavých pohledů. Pony ho drela blízko u sebe, předstírala, e je to její syn - nemocný syn. A protoe nemoci byly v Honckém království obávané, nikdo se k nim neodvaoval přiblíit.

Pravdou bylo, e Juravielovy vzdechy nebyly a tak hrané, jeliko těká přikrývka, kterou měl okolo sebe omotanou, mu bolestivě ohýbala křídla.

Rozvinula se obrovská plachta a loď vyplula z přístavu. Dřevo sténalo a přes nízké boky lodi plouchaly vlny. Na palubě bylo více ne padesát pasaérů, a posádka sedmi muů metodicky pracovala. Tuto cestu loď absolvovala dvakrát denně, kdy to počasí dovolovalo, po celý rok.

"Říkají, e přívoz je dobrým místem pro získávání informací," zaeptal Juraviel Elbryanovi a Pony. "Lidé přejídějící řeku mají často strach a ve svém strachu toho mnoho řeknou, aby jim někdo poskytl útěchu."

"Půjdu mezi ně," nabídl se Elbryan a hned nato vklouzl do davu.

"Vá chlapec je nemocný?" přila otázka ihned poté, co se hraničář přiblíil ke skupině pěti dospělých, tří muů a dvou en, rybářů.

"Byli jsme na severu," vysvětloval. "Ná dům byl zničen a stejně tak celá vesnice. Utíkáme před gobliny a powrii u celý měsíc a nemáme skoro co jíst. Můj chlapec Belli... Belli snědl nějakou houbu a jetě se z toho nevzpamatoval. Nevím, jestli se vůbec někdy vzpamatuje."

To mu vyneslo soucitné pokyvování, obzvlátě od en.

"A kam jedete?" zeptal se jeden mu.

"Na východ," odpověděl Elbryan záhadně. "A vy?" zeptal se rychle, ne mu mohl pokračovat.

"Jenom do Amvoy," odpověděl mu. Mluvil o městě, ve kterém loď bude přistávat.

"Vichni ijeme v Amvoy," dodala jedna z en.

"Jen jsme navtívili přátele v Palmarisu, kdy se nyní věci uklidnily," řekl dalí mu.

Elbryan přikývl a pohlédl na vodu, na rychle se vzdalující doky Palmarisu, jeliko loď nabrala dobrý vítr.

"Dávejte na sebe pozor, jestli jedete dál za Amvoy," řekla jedna ena.

"To jedeme."

"Míříte do Sv. Mere-Abelle," hádal jeden rybář.

Elbryan se na mue nedůvěřivě podíval, ale byl dostatečně moudrý na to, aby svůj neklid rychle zakryl, protoe nechtěl domněnku potvrdit.

"Tam bych el já, kdybych měl nemocného chlapce," pokračoval mu, jen nezachytil hraničářův výraz. "Říkají, e mnii vyléčí vechno, i kdy to nedělají rádi."

To u jeho společníků vyvolalo mírný úsměv, kromě jedné eny, která se na hraničáře váně dívala. "Dávejte pozor, zda pojedete za Amvoy," řekla znova. "Máme zprávy o powriích. A ta monstra se asi nepostarají o vaeho nemocného chlapce!"

"Taky víme o tlupě těch mizerných goblinů," dodal mu. "Říká se, e je powriové nechali na holičkách a e nyní utíkají."

"Není nic nebezpečnějího ne utíkající, vyděení goblini," řekl dalí mu.

Hraničář jim věnoval děkovný úsměv. "Ujiuji vás," řekl, "e mám jisté zkuenosti s powrii a gobliny." S tím se uklonil a el se projít po palubě. Slyel lidi, jak se baví o monstrech na východě, ale ádnou cennou informaci nezískal.

Proel pomalu celou palubu a vrátil se k Pony a Juravielovi. Elf zůstával zabalený do deky, zatímco Pony se starala o koně, protoe hlavně Ohnivec začínal být velkými vlnami znepokojený. Neustále podupával, frkal a na krku se mu leskl pot.

Elbryan el k němu a chytil ho za uzdu. Zatáhl a na chvíli ho uklidnil. Ohnivec vak brzy začal znovu dupat a potřásat hlavou.

Tanečník se mezitím uklidnil, a kdy se pak Pony nahnula k tyrkysu v jeho hrudi, hraničář pochopil. Pony dokázala s hřebcem komunikovat a uklidnit ho.

Ohnivec zatáhl tak, e Elbryan málem odletěl. Snail se postavit na zadní, ale hraničář ho silně drel.

Potom přilo několik dalích lidí a snailo se koně zklidnit, protoe zdivočelý kůň na otevřené palubě není nejlepím společníkem na cesty.

Nakonec vak zvládl situaci Tanečník, kdy se protlačil kolem Elbryana a poloil Ohnivcovi hlavu na krk. Oba koně frkali, Ohnivec dupal a snail se vzepnout, ale Tanečník nepovolil, tlačil ho dolů, dokonce přes něj dal jednu nohu a drel Ohnivce na místě.

Poté, k ohromení vech přihlíejících, Tanečník sklouzl z Ohnivcova hřbetu, frkal na něj a pokyvoval hlavou. Ohnivec jetě několikrát zaprotestoval, ale ne silně.

A nato se oba uklidnili.

"Dobrý kůň," zamumlal jeden mu k Elbryanovi a vzdálil se.

Dalí se Elbryana optal, zda by Tanečníka nechtěl prodat.

"Avelynův kámen je čas od času uitečný," poznamenala Pony, kdy tři společníci osaměli.

"Chápu komunikaci mezi tebou a Tanečníkem," řekl hraničář. "Ale pletu se, kdy si myslím, e Tanečník předal tvou zprávu Ohnivci?"

"Něco takového," odpověděla Pony, protoe neměla ádnou praktickou odpověď.

"Jak jste vy lidé plní arogance," poznamenal Juraviel. "Překvapuje vás, e koně mezi sebou komunikují? Jak by asi přeili staletí, kdyby to neuměli?"

Elbryan a Pony, poraeni tou jednoduchou logikou, se jenom smáli. Hraničářův výraz vak rychle zváněl.

"Mluví se o skupinách powriů ve východní části království," vysvětlil. "A o jedné skupině zvlá problémových goblinů."

"Mohli jsme snad očekávat něco jiného?"

"Z toho, co jsem slyel, usuzuji, e nepřátelé na východě jsou podobně dezorganizovaní," pokračoval hraničář. "Powriové opustili gobliny a goblini běsní nejenom kvůli své přirozenosti, ale i strachem."

Juraviel přikývl, ale Pony rychle dodala: "Chce tím říct, e někteří nai nepřátelé jsou dezorganizovaní. Podle mě ale nejsou powriové ani goblini naimi nejhorími nepřáteli."

Bolestná připomínka jejich cíle a potenciální zkázy je umlčela. Poslední hodinu cesty strávili větinou v chmurném tichu, starali se o koně a byli docela rádi, kdy přívoz přistál v malém městě Amvoy.

Kapitán lodi, stojící vedle můstku, opět varoval před gobliny a powrii vechny vystupující pasaéry a prosil je, aby si dávali pozor, jestlie půjdou z města ven.

Tři přátelé, kteří ve městě nic nepotřebovali, jím proli bez zastávky. Vyli východní branou, kde je znovu varovali před nebezpečím.

Terén nebyl tak zalesněný jako na sever od Palmarisu. Země byla kultivovanějí, s mnoha cestami, z nich některé byly vydláděné. V bezpečné vzdálenosti projeli okolo dalího města, a přestoe nebylo obezděné, viděli, e na strái stojí lukostřelci a na náměstí je katapult.

Farmáři, stoicky pracující na polích, se zastavovali, zdravili je nebo jim nabízeli jídlo. Přátelé ale pokračovali, a kdy slunce zapadalo, dojeli k dalímu městu, menímu ne předchozí. Země dál od řeky nebyla moc osídlená.

Objeli město a utábořili se na jeho dohled. Rozhodli se, e budou město tu noc hlídat.

"Jak daleko jetě pojedeme?" zeptal se Juraviel, kdy seděli u ohně a večeřeli.

Elbryan pohlédl na Pony, je v této oblasti strávila roky.

"Pár dní," odpověděla. "Víc ne." Z ohně vzala klacík, nakreslila v prachu hrubou mapu a označila Masur Delaval a záliv Vech svatých. "Sv. Mere-Abelle není od řeky dál ne sto mil, jestli si to dobře pamatuji," vysvětlila a namalovala mapu dál na východ, označila Macomber a Pireth Tulme. "Byla jsem tady, v Pireth Tulme, jenome poté co jsem potkala Avelyna, li jsme k řece - sice ne blízko Sv. Mere-Abelle, ale jině od něj."

"Dva dny," zamumlal Elbryan. "Moná tři. Měli bychom začít dělat plány."

"Není moc o čem rozhodovat," pravil Juraviel přezíravě. "Půjdeme k branám opatství a budeme poadovat proputění naich přátel. A jestli to ihned neučiní, rozbijeme to tam na kusy!"

Pokus o vtip vyvolal úsměvy, ale nic víc, protoe si vichni začali uvědomovat, jak skličující je jejich mise. Opatství je domovem stovek mnichů a mnoho z nich umí pouívat kameny. Kdyby byli Elbryan a obzvlátě Pony poznáni, pak by mise mohla být rychle u konce.

"Neměla bys nosit kameny do opatství," poznamenal Elbryan.

Pony se na něho podívala rozířenýma očima. Magie byla její nejsilnějí zbraní a velice cennou pomůckou při průzkumu.

"Mohli by zjistit jejich pouívání," vysvětlil jí hraničář. "A moná dovedou poznat přítomnost kamenů, i kdy je nebude pouívat."

"Jedinou naí ancí je překvapivý útok," souhlasil Juraviel.

Pony přikývla, protoe se jetě nechtěla zapojovat do debaty.

"A jestlie nás objeví," pokračoval hraničář zachmuřeně přímo k Pony, "ty a já se musíme veřejně vzdát a poadovat výměnu."

"Nás dva za Chilichunkovi a Stráce," řekla.

"A pak Juraviel vezme kameny, půjde na západ, a pak se Strácem do Dundalis," pokračoval Elbryan. "Vezme kameny do Andur'Blough Inniness," vysvětlil elfovi "a poádá Lady Dasslerond, zda by je neochránila navdy."

Juraviel vrtěl hlavou dřív, ne to Elbryan dořekl. "Touel'alfar se nezapojí do ničeho, co by se týkalo kamenů."

"Ale ty u jsi zapojen!" protestovala Pony.

"Ale ne," řekl Juraviel. "Jen pomáhám přátelům a splácím dluhy."

"Pak nám tedy pomoz," pokračovala Pony, jene Elbryan, který lépe elfy chápal, to u vzdal.

"ádáte, abychom se zapletli do politiky," vysvětlil Juraviel. "A to nemůeme udělat."

"Jen tě ádám, aby sis vzpomněl na Avelyna," hádala se Pony.

"To je záleitost církve," řekl Juraviel. "Oni se musí rozhodnout, jakým směrem se vydají."

"Je to záleitost lidí," souhlasil Elbryan a dal Pony ruku na rameno, aby ji utiil. Podívala se na něj, pak zavrtěla hlavou a dobrovolně se vzdala hádky.

"Pak tě tedy poádám, abys vzal kameny a dal je Stráci," řekl hraničář elfovi. "Nech ho, aby je odnesl daleko a pohřbil hluboko."

Juraviel přikývl.

"A vra Ohnivce Rogerovi," pokračovala Pony. "A Tanečníka do lesů u Dundalis, jeho domova."

Elf znovu přikývl. Následovala chvíle dlouhého ticha, kterou přeruil Juravielův smích.

"Jaká se to z nás stala nadějeplná skupinka! Plánujeme poráku, a ne vítězství. Tak jsi byl vycvičen, Noční ptáku?"

Elbryanovi se na tváři rozlil úsměv, zastíněný třídenním strnitěm. "Byl jsem vycvičen k vítězství," řekl. "Najdeme si cestu do opatství a budeme mít vězně dřív, ne mnii poznají, e jsme tam byli."

Připili si na to. Pak dojedli, zorganizovali tábor a obranu, a Juraviel odeel do noci. Nechal Elbryana a Pony o samotě.

"Bojím se toho," připustila Pony. "Cítím, jako by to byl konec dlouhé cesty, která začala, kdy jsem potkala Avelyna Desbrise."

I přes své odhodlání hraničář s ní nemohl nesouhlasit.

Pony se přisunula k němu a on ji objal. Podívala se mu do očí a jemně ho políbila. Pak ucouvla a zpříma mu hleděla do očí. Napětí rostlo. Znovu se k němu přitáhla a políbila ho naléhavěji a on jí polibek vrátil, laskaje ji po zádech.

"A co nae úmluva?" začal se ptát, ale Pony mu dala prst přes ústa, pak ho několikrát políbila a stáhla ho na zem.

Elbryanovi se zdálo, e jsou na celém světě sami. Leeli pod hvězdami a těla jim ochlazoval jemný letní vítr.

Dalího dne byli brzy na cestě. Koně běeli rychle. Diskuse o tom, jak se tajně dostat do opatství, skončily dříve, ne začaly, poněvad neměli představu o místě, kam jedou, dokud je neuvidí a neuvidí jeho obranu. Budou brány otevřené uprchlíkům z okolí, anebo jsou zavřené a na zdech hlídkují stráe?

Nemohli to vědět. Prodiskutují to, a budou mít podklady. Byli odhodlaní dojet do opatství přítího rána.

Ale pak spatřili kouř, zvedající se jako prst démona nad zalesněným hřebenem. Vichni u takový kouř viděli a věděli, e nepochází z krbu anebo táborového ohně.

I přes naléhavost jejich mise, přes ve, co bylo v sázce, nikdo z nich ani na chvíli nezaváhal. Elbryan a Pony obrátili koně k jihu, jeli ke hřebenu a pak vzhůru po svahu. Juraviel odletěl z Ohnivce, jen co se dostali ke stromům, a vylezl vý, aby mohl prozkoumat oblast.

Elbryan a Pony zpomalili, slezli z koní a li opatrně na hřeben. Na hlavní cestě v miskovitém údolí stála karavana vozů, naloená zboím, obrácená do kruhového obranného postavení. Několik vozů hořelo a byly slyet výkřiky lidí zdola, týkající se vody nebo obrany. Dvojice také viděla, e mnoho lidí leí. Údolím se rozléhal křik raněných.

"Obchodníci," poznamenal Elbryan.

"Měli bychom jít za nimi," řekla Pony. "Nebo alespoň já, s kamenem duí."

Elbryan se na ni skepticky podíval, nebo nechtěl pouívat ádné kameny v blízkosti Sv. Mere-Abelle. "Počkej, a se Juraviel vrátí," poprosil ji. "Nevidím ádná mrtvá monstra, take je pravděpodobné, e bitva právě začala."

Pony souhlasně přikývla, přestoe ji sténání raněných trápilo.

Juraviel byl brzy zpátky a vlétl na větev nad nimi. "Mám dobré i patné zprávy," hlásil. "Co je nejdůleitějí - útočníci jsou goblini, ne powriové. Ale je jich osmdesát a připravují se na druhý útok." Ukázal na jiní hřeben. "Jsou za stromy."

Elbryan, vdy taktik, který také chápal způsoby goblinů, se rychle rozhlédl. "Jsou sebejistí?" zeptal se elfa.

Elf přikývl. "Viděl jsem několik zraněných, ale nikdo nemá námitky proti útoku."

"Tak přijdou přímo přes hřeben," hádal hraničář, "a pouijí svah ke zrychlení úderu na obchodníky. Goblini se nikdy nestarají o své vlastní mrtvé. Nebudou ztrácet čas plánováním lepího útoku."

"Ani nebudou muset," dodal Juraviel, dívaje se na vozy a směné pokusy o obranu. "Obchodníci a stráe nemohou doufat, e je zadrí."

"Pokud jim nepomůeme," řekla rychle Pony a nevědomky rukou vklouzla do váčku s kameny. Ten pohyb Elbryanovi neuel.

Podíval se na ni a zavrtěl hlavou. "Nepouívej kameny, dokud to nebude nezbytné," nařídil.

"Osmdesát," poznamenal Juraviel.

"Ale jsou to jen goblini," řekl hraničář. "Jestlie zabijeme jednoho ze čtyř, zbytek uteče. Připravíme si bitevní pole."

"Půjdu pozorovat gobliny," řekl elf a vytratil se tak rychle, e oba překvapením mrkli.

Vedli koně okolo údolí, přes cestu, z dohledu vozů, na jiní svah. "Jsou hladoví a vystraení," řekl Elbryan.

"Obchodníci, či goblini?"

"Pravděpodobně vichni," odpověděl hraničář. "Ale mluvím o goblinech. Jsou hladoví, vyděení a zoufalí, a to je dělá nebezpečnými."

"Take neutečou, kdy zabijeme jednoho ze čtyř?"

Hraničář jenom pokrčil rameny. "Jsou příli daleko od domova a nemají naději dostat se zpět. Myslím, e je powriové opravdu opustili, zde, v zemi plné nepřátel."

Pony se na něho úkosem podívala. "Ty jim chce dát milost?" zeptala se.

Hraničář se tomu usmál. "Ne goblinům," řekl. "Ne po Dundalis. Modlím se, aby neutíkali, nebo pak budou ít jen proto, aby způsobili jetě mnoho bolesti. Nechme jich čtyřicet přejít přes kopec, a dalích čtyřicet zemře v naich rukou."

Tou dobou u byli vichni na hřebeni. Goblini byli v dohledu, u hřebene půl míle na jih.

Mezi gobliny a dvojicí nebylo mnoho stromů, ale oba ani nepomýleli na to, e by zahlédli Juraviela. Místo toho se otočili ke stromům a přemýleli, jaké by mohli goblinské hordě připravit překvapení. Pony se zaměřila na malé větve, které by mohly poslouit pro past, zatímco Elbryan se soustředil na jeden velký, mrtvý jilm, který leel na okraji hřebene.

"Kdybychom tohle mohli mezi ně spustit, způsobilo by to více ne zmatek," poznamenal, kdy se k němu Pony připojila.

"Kdybychom měli tané koně, pak bychom mohli," odpověděla Pony sarkasticky, jeliko mrtvý strom byl opravdu obrovský.

Ale na to měl Elbryan vzápětí odpověď. Natáhl se do kapsy a vytáhl balíček s červeným gelem. "Dar elfů," vysvětlil. "A myslím, e ten kmen je dostatečně shnilý na to, aby to vylo."

Pony přikývla. Elbryan pouil tentý gel v Aidě, aby oslabil kovovou tyč a mohl ji přeseknout mečem. "U jsem přichystala jednu past a vidím monosti dalích," řekla. "A pár naostřených větví v podrostu udělá také své."

Hraničář nepřítomně přikývl. Byl natolik zabrán do své práce, e si ani neviml, kdy Pony odela.

Nael nejslabí místo kmene. Byl přesvědčen, e několik seknutí Bouře strom porazí, jene to nebude stačit, protoe k hordě nikdy nedorazí. Ale kdyby si jej mohl připravit nyní...

Zvedl meč a lehce sekl. Odtáhl se, kdy uslyel praskání dřeva. Znovu nael to pravé místo a otevřel je, poté nanesl červenou látku - směs, kterou elfové pouívali k oslabování věcí - souběně s dvojicí stromů dole na svahu.

Právě kdy to dokončil, Pony na Ohnivci se vrátila. "Měli bychom jim to říct," řekla a ukázala na karavanu obchodníků.

"Oni u vědí, e tady někdo je," odvětil hraničář.

"Ale měli by, domnívám se, znát ná plán," namítla, "aby si mohli připravit doplňující obranu. Nemůeme doufat, e zastavíme vechny gobliny, i přes pasti a nae meče." Ukázala na pařez na svahu. "Klesání je strmé a vedoucí goblini budou v plné rychlosti a v dosahu luků, které obchodníci moná mají," vysvětlila. "Mohlo by to být kritické. Jestlie nastraíme lano, o které zakopnou, potom bychom je mohli zpomalit a obchodníci by mohli střílet."

"Tři sta stop," odpověděl Elbryan, dívaje se na vzdálenost od pařezu k nejbliímu krytí.

"Obchodníci nejspí mají tak dlouhé lano," pravila Pony. Čekala na jeho přikývnutí, pak otočila koně a jela po svahu dolů. Ve dvou třetinách cesty, asi padesát yardů od karavany, zpozorovala v trávě mnoho luků, které se vak skláněly, kdy bylo jasné, e jezdec není goblin.

"Zdravím vás," řekla a jela pomalu k vozům. Pozdravila také tlustého mue, oblečeného v obleku z nejjemnějích látek, který vypadal jako vůdce. "Nejsem nepřítel, jsem spojenec."

Mu opatrně přikývl a nic neříkal.

"Goblini nejsou daleko a připravují se na dalí útok," řekla Pony, otočila se a ukázala na svah. "Odtamtud," upřesnila. "Můj přítel a já připravujeme pasti, ale máme strach, e je vechny nezastavíme."

"Kdy se to stalo vaí bitvou?" zeptal se mu podezřívavě.

"Vdy bojujeme s gobliny, kdy je potkáme," řekla bez zaváhání. "Ale jestli chcete, tak necháme osmdesát goblinů, aby vás napadlo."

To mui vzalo vítr z plachet. "A jak víte, e přijdou z jihu?" zeptal se.

"Známe gobliny," odpověděla Pony. "Známe jejich taktiku a její nedostatky. Jsou shromádění na jihu a nemají dost trpělivosti na to, aby vás obeli a zaútočili ze vech stran. Ne, kdy si myslí, e jejich kořist je zahnaná do kouta a poraená."

"Jene my budeme bojovat!" prohlásil jeden z lukostřelců a mávl lukem ve vzduchu. Jeho příkladu nepřesvědčivě následovala asi jenom desítka dalích. Pony odhadovala, e karavana má asi čtyřicet zdatných bojovníků a dvacet luků v rukou nezkuených, necvičených muů. Bylo nepravděpodobné, e by goblini byli poraeni předtím, ne dojde na boj tváří v tvář u vozů. Elbryan mohl bojovat proti třem goblinům, dokonce proti čtyřem naráz s očekáváním vítězství, ale pro obyčejného člověka mohl být goblin příli obtíným protivníkem.

Pony to věděla a obchodník také, protoe svěsil ramena. "Co nabízíte?" zeptal se.

"Máte nějaké lano?"

Obchodník pokývl mui stojícímu nejblí, ten vzápětí odběhl k vozu, odhrnul plachtu a odhalil tak smyčky dlouhého tenkého pevného lana. Pony mu naznačila, aby jí je přinesl. "Zkusíme vyrovnat ance," řekla. "Já zpomalím jejich útok tam u pařezu, v dostřelu vaich luků. Střílejte dobře."

Vzala od mue lano, dala si je na sedlo a otočila koně.

"Jak se jmenuje, eno?" zeptal se obchodník.

"Na takové věci bude čas později," odpověděla a pobídla koně do klusu.

Nahoře na kopci si Elbryan jetě pořád hrál s pastí. Udělal si laso, vrhl je do větví mrtvého stromu a přivázal je k Tanečníkovi. Potom odvedl koně do hustého porostu po straně a lano schoval, protoe nechtěl gobliny upozornit.

"Dalí společnost," uslyel shora Juravielův hlas.

Hraničář vzhlédl, napínal zrak a nakonec elfa spatřil.

"Na východě," vysvětlil Juraviel. "Skupina mnichů, asi tucet, opatrně se přibliuje."

"Budou tady včas na bitvu?"

Juraviel se podíval na jih. "Goblini u se pohybují," vysvětlil. "Moná by se sem mnii dostali včas, kdyby spěchali, ale to jsem nepozoroval. Nemohli kouř přehlédnout, ale nevím, jak moc se chtějí zapojit do nepříjemností."

Elbryan se zasmál, nepřekvapen. "Bě a řekni to Pony," nařídil. "Řekni jí, aby nepouívala kameny."

"Kdy to bude situace vyadovat, pouije magii," hádal Juraviel. "A ani by se tomu neměla bránit."

"Ale jestli ji pouije, budeme bojovat s dvěma tucty mnichů hned poté, co dorazíme gobliny," řekl hraničář zachmuřeně.

Elf tie el na okraj hřebene a dával pozor, aby ho nezahlédli mui u vozů. Předal zprávu Pony a pak spěchal na své místo - napůl letěl a napůl lezl, protoe jeho křídla byla unavená - na strom. S jistou úlevou pozoroval, jak se goblini valí k útoku. Nebyli víc ne dav. Jak tři přátelé předtím doufali, goblini se na hřebeni ani nezastavili, jenom se přes něj převalili a běeli dolů. Ani se neobtěovali obhlédnout obranu své kořisti.

A také se ani nedívali na nehody svých kamarádů, jak elf zjistil, kdy jeden goblin padl do Ponyiny pasti. Tvor zařval, ale ve výkřicích ostatních ho skoro nebylo slyet. Smyčka se utáhla, on vyletěl do vzduchu a bezmocně visel několik stop nad zemí.

Proběhlo okolo něj několik goblinů, ale nevěnovali mu jinou pozornost, ne e se zasmáli.

Na druhé straně jiný goblin zapadl do jedné díry, kterou Pony vykopala. Zlomil si nohu přímo pod kolenem. Goblin padl dozadu, chytil se za nohu a hýkal, ale znovu si ho jeho kumpáni ani nevimli.

Pak se třetí nabodl na naostřený prut.

Juraviel, velice spokojený s naprostou nevímavostí goblinů, vytáhl luk a začal si vybírat terče. Jeden neastný goblin se zastavil právě pod jeho stromem a opřel se, aby nabral dech. Elfův íp se mu zabodl do lebky. Goblin, stále se opíraje jednou rukou o strom, klesl na kolena a v té pozici zemřel.

Přes vechno úsilí byl takto zpomalen jeden goblin z dvaceti, a vedoucí útočníci pokračovali v běhu po travnatém svahu. Juraviel střelil jetě jednoho goblina a pak pohlédl z kopce dolů, k dvojici stromů, kde Noční pták připravoval největí překvapení.

Hraničář klečel na jednom koleně v úkrytu stromů a luk měl vyrovnaný mezi kmeny. Gobliny v čele útoku nechal proběhnout okolo pasti. Snail se zasáhnout hlavní skupinu. Doufal, e goblinům nadělá nejen velké kody, ale také je tím jetě více rozptýlí a oni se dostanou k obchodníkům po malých skupinkách.

Najednou proběhlo mezi stromy tucet goblinů a tucet dalích bylo za nimi.

Noční pták vystřelil a jeho íp zasáhl do boku jednoho goblina, který mu, nic netue, náhodou vběhl do rány. Noční pták předpokládal, e se něco takového můe stát, a ihned vystřelil podruhé. Tentokrát íp zasáhl připravený kmen.

Ve stejné chvíli zapískal na Tanečníka, ten vystřelil dopředu a tahal za lano.

Mrtvý strom hrozivě zapraskal a mnoho goblinů ztuhlo na místě. Náhle dostali strach.

A pak na ně padly tuny dřeva, desítky zaostřených větví.

Goblini uskakovali napravo a nalevo, křičeli a utíkali, ale hraničářovo načasování bylo perfektní. Tři byli zabiti ihned a asi estnáct jich bylo zraněno nebo uvězněno pod větvemi. Čtvrtina goblinů u se z místa pasti dostala a běela dál k vozům. Větina těch, kteří byli pod stromem nebo za ním, ho prostě přelezla, příli lačná po lidské krvi, ne aby uvaovala nad tím, e to mohla být past, zatímco ostatní opatrně hledali úkryt. Zmatek a rozbití řad - přesně v to hraničář doufal.

Nemohl zmekat příleitost, a proto znovu zvedl Jestřábí křídlo a střelil íp do goblina, který se příli přiblíil. Potom vystřelil na dalího, který se snail vyprostit z větví.

Tanečník na kopci tahal a odlomil kus stromu, který byl přivázán k lanu. Jeden goblin se přesunul ke keři, za ním se hřebec skrýval, aby prozkoumal, co se tam hýbe, ale Noční pták ho ihned zastřelil.

Tanečník vyrazil z podrostu a několik goblinů ho přitom vidělo. Zahýkali, ale to u Tanečník utíkal k hraničáři.

Noční pták, s Bouří v ruce, běel ke koni, natáhl se a jedním máchnutím přeal lano. Vytáhl se do sedla, dal si Bouři na klín, přpravil si znovu Jestřábí křídlo a nasadil íp.

Jak goblini peláili, kdy uviděli zvednutý luk!

Noční pták jednoho střelil a s pokřikem pobídl Tanečníka. Znovu vystřelil a znovu trefil.

Nejblií goblini se zastavili, někteří vrhali otěpy, ale na to byl Noční pták příli rychlý. Otočil luk v rukou, vihal jím jako holí a odvracel otěpy stranou.

Obloukem luk opět zvedl, uchopil ho vprostřed a nasadil dalí íp. O vteřinu později u byl mrtvý dalí goblin.

Hraničář zaútočil. Jetě jednou vystřelil, nato zavěsil luk přes sedlo a zvedl Bouři. Blíil se ke třem goblinům. Otočil Tanečníka do strany, vyskočil ze sedla, přistál v kotoulu, v běhu zaútočil a probodl goblinův kyj, pozvednutý v krytu, spolu s jeho lebkou.

Trhnutím zápěstí goblina odhodil pryč a vihl mečem do kruhu. Pak bodl dopředu, zabil dalího goblina a vytrhl meč právě včas, aby se bránil meči třetího.

Jeden proti jednomu neměl goblin proti hraničáři anci. Noční pták se ubránil dalímu výpadu, pak dalímu, a tentokrát odklonil goblinův meč vysoko do vzduchu. Postoupil dopředu a chytil goblina pod krkem.

Ohnul goblina dozadu, napnul svaly, prudkým kubnutím mu zlomil vaz a nechal ho padnout na zem.

Přicházeli dalí goblini a hraničář je přivítal.

Vedoucí skupina goblinů sice slyela zvuky boje, ale neobtěovala se ohlédnout, zcela zaujata snadnou kořistí, jakou karavana skýtala. Goblini rychle běeli po svahu a divoce hýkali. Vzlétly proti nim ípy a jeden goblin padl, ale to útok sotva zpomalilo.

Najednou vak ti v čele začali padat. Brzy se celá skupina ocitla v propletenci na zemi.

Pony, skrytá v křoví opodál, pobídla koně kupředu a přitom drela lano. Předtím uvázala jeden konec k pařezu, pak provaz táhla trávou ke stromům a pečlivě vyměřovala úhel, take kdy kůň zatáhl, lano se napnulo ve výce gobliního kolena. Předtím ne uvázala druhý konec na koně, protáhla lano pod obnaeným kořenem, aby kubání lana, jak přes ně goblini padali, nemělo přímý účinek na Ohnivce. Nyní drel hřebec lano nataené.

Dole mělo čtyřicet lukostřelců víc času na zaměření cílů, které se moc nehýbaly, a jejich dalí salva byla lepí. Goblini, kteří vstali, se znovu rozběhli přímo na střelce.

Obchodníci a jejich stráe nebyli blázni a několik z nich nestřílelo. Ti si schovávali ípy pro gobliny, kteří by se dostali příli blízko. Monstra se dostávala k vozům po jednom po dvou, ani by vyvolávala mezi lidmi paniku, jakou by způsobil útočící dav. Střelci mohli v klidu mířit a mnohokrát se také trefili.

Pony věděla, e její práce skončila. Natáhla se mečem dozadu, odsekla koně, potom ho otočila a pomyslela na útok na gobliny sbírající se ze země. Poté se podívala nahoru a uviděla svou lásku ve středu dalí skupiny. Odolala nutkání pouít magii, zabodla paty Ohnivci do slabin a kůň se rozběhl do kopce.

Kdy hlavní část hordy goblinů zmizela za hřebenem, zanechave své mrtvé a raněné za sebou, Juraviel si mohl snáz vybírat cíle. Nejdříve se zaměřil na gobliny kolem hraničáře, ale kdy si někteří z útočníků uvědomili zkázu, snaili se utéct a běeli zpět do kopce, přímo okolo elfa. Nevypadali, e by se chtěli zastavit.

Juravielův luk zpíval, íp za ípem se zabořoval do vyděených utíkajících monster. Zastřelil vechny, je viděl, a téměř u vyprázdnil svůj toulec, kdy se jeden tvor zastavil u paty stromu, vzrueně hopsal a ukazoval na elfa.

Juraviel mu ihned vstřelil íp do eredného obličeje. Pak zabil jetě dalí dva, kteří se přili podívat, kvůli čemu jejich kamarád křičel.

Juraviel se natáhl do toulce, ale shledal, e u má jenom jeden íp. S pokrčením ramen zastřelil dalího goblina, poté pověsil luk na malou větev, vytáhl meč a sklouzl ní, aby mohl dobře zaútočit.

Uvědomil si vak, e se bitka blíí ke konci, poněvad více ne dvacet goblinů bylo mrtvých na kopci, dalích dvacet rychle umíralo u karavany, několik uteklo a dalí skupina běela dolů ze svahu, ale odklonila se na východ. Ten pohled v Juravielovi vyvolal naději, protoe tohle byli ti staří, zbabělí goblini, kteří neuměli udret formaci, kdy narazili na odpor. Byli to goblini, kteří, přestoe jich bylo víc ne lidí a elfů, nikdy neměli vládu nad světem.

Nedočkavost goblinů zaútočit na válečníka se ztrácela, kdy Noční pták skolil blytivým mečem dalího z nich.

Bylo jich proti němu pět, avak on se vrhl dopředu. Viděl, e ti před ním se stahují, a věděl, e ti za ním zaútočí. S perfektní rovnováhou mečového tance se rychle otočil a iroce máchl mečem, čím odrazil doráející kyj a kopí. Ne goblini, kteří nyní byli za jeho zády, měli anci zaútočit, bodl překvapeného tvora s kyjem do prsou.

Tvor odpadl a drel se za ránu, marně se snae zastavit krev. Jeho společník se natáhl a hodil otěp.

Mířil přímo na hraničářovu hlavu. Noční pták se vak jen sehnul a vihl Bouří ikmo vzhůru, aby otěp odrazil. Přeletěl mu těsně nad ramenem a přinutil gobliny útočící zezadu uhnout, co je zpomalilo a poskytlo hraničáři víc času.

Nyní neozbrojený goblin zvedl ruce. Následovalo několik mihnutí Bouře. Nejprve hraničář goblinovi odsekl ruku, pak ho bodl do ramene a nakonec mu proal hrdlo.

Otočil se, aby se bránil třem zbylým. Krčil se v obranné pozici, kdy dva dalí nahradili padlé kamarády a znovu ho obklopili. Tentokrát vak nebyli tak dychtiví.

Noční pták se neustále otáčel, připraven bránit se ze vech stran. Myslel, e je nechá zaútočit a vyuije jejich chyb, ale pak zjistil, e to nebude nutné, a začal se usmívat, co gobliny poplailo.

O chvíli později pochopili, kdy se mezi ně vřítil Ohnivec, odhodil je stranou a Ponyin meč skolil hned dva. Nejprve jela ke své lásce, dokonce mu podávala ruku, aby si vyskočil za ni.

On jí vak naznačil, aby slezla z koně a připojila se k zábavě.

Pony přehodila nohu přes sedlo. Počkala, a dalí goblini uhnou před koněm, seskočila z něj a plácnutím ho pobídla do běhu.

Jeden goblin stál mezi ní a Nočním ptákem se zdvieným mečem. Pony vak pro něj byla příli rychlá. Mečem goblinovu čepel odrazila a zároveň mu usekla několik prstů. Pokračovala v běhu přímo okolo tvora a cestou mu zabodla meč do hrudi.

Goblin kvičel a poskakoval. Pony vytáhla meč a s krvavým ostřím zaútočila.

Noční pták mezitím neotálel. Pohyboval se rychlostí, která jeho nepřátele ohromovala, otevíral cestu a naznačoval Pony, aby se k němu připojila. Za několik vteřin u milenci stáli zády k sobě.

"Myslel jsem, e dohlédne na obchodníky," řekl Noční pták. Nevypadal potěeně, e se k němu Pony v tak nebezpečné situaci připojila.

"Myslela jsem, e u je nejvyí čas prozkouet ten mečový tanec, který mě učí," odpověděla opatrně.

"Má připravené kameny?"

"Nebudeme je potřebovat."

Odhodlání v jejím hlase hraničáře povzbudilo a vyvolalo u něj úsměv.

Goblini sevřeli kruh a snaili se nepřátele odhadnout. Jejich mrtví společníci, leící okolo, jim jasně připomínali následky riskantních útoků. Ale stejně jich bylo víc.

Jeden tvor zahýkal, rozběhl se a hodil na Pony svůj otěp. V poslední chvíli zvedla meč a odrazila otěp přes rameno. Nevykřikla, ale hraničář cítil hru jejích svalů na zádech a věděl, co se stalo. Napůl se otočil a otěp chytil. Plavným pohybem hodil otěp zpět na goblina a zasáhl ho do hrudi.

"Jak jsi to udělal?" zeptala se Pony, přestoe ten pohyb ani neviděla.

Noční pták jenom zavrtěl hlavou. Pony to ucítila a ztichla. Oba zaujali pohodlnějí obrannou pozici. Cítili, jak mezi nimi roste ohromující symbióza, jako kdyby komunikovali svaly tak dobře jako ústy. Pony předvídala kadý jeho pohyb.

Hraničář to také cítil a byl tou intimitou překvapen. I přes logický strach znal dost, aby mohl této nové rozířené verzi bi'nelle dasada věřit. Zastavil se a pomyslel na to, zda elfové vědí, e můe existovat i taková forma tance. Ale jeho zamylení trvalo jen chvilku, protoe goblini se blíili a jiní si připravovali otěpy.

Pony pochopila, e hraničář chce, aby la doleva. Rychlým pohledem zjistila proč: jeden obzvlá odváný goblin potřeboval dostat lekci. Zhluboka se nadechla, vyhnala ze svých mylenek vechny pochyby, poněvad věděla, e pochyby přináejí váhání a váhání je zhoubné. Toto je ten pravý význam jejich ranního rituálu, tance, který se svou intimitou vyrovná milování. Nyní to byl opravdový test důvěry. Elbryan chtěl, aby la nalevo.

Noční pták cítil napětí v jejích zádech, pak prudký pohyb vpřed, a kdy se pohnula, on se stočil za ní a překvapil dva gobliny, kteří se hnali do jejich zdánlivě otevřeného krytí. Nejblií goblin zrovna bodal po Pony otěpem, kdy hraničář sekl mečem dolů a usekl mu pae u loktů.

Druhý goblin alespoň stačil zvednout kyj k obraně, jenome hraničář kyj snadno odrazil stranou a bodl goblina do břicha.

Nyní se zas pohybovala Pony. Napodobila hraničářův trik a stočila se do odkrytého prostoru za ním. Goblini, dychtiví vyuít hraničářovy domnělé chyby, byli překvapeni, kdy Pony jednoho sekla do krku. Dalí dva se rychle stáhli.

A opět stáli Pony a Elbryan zády k sobě v perfektním obranném postoji.

Belli'mar Juraviel ze stromů pozoroval, jak Tanečník vede Ohnivce do bezpečí. Mnohokrát u byl svědkem jeho inteligence, ale vdy byl znovu překvapen.

A jetě lepí pohled mu nabízeli jeho dva lidtí společníci a soulad jejich pohybů. Pony a Noční pták se nádherně doplňovali. Pro Touel'alfar byl mečový tanec osobní záleitostí, privátní meditací válečníka. Ale nyní, kdy se na ně díval, pochopil, proč hraničář učil Pony a proč tančili spolu.

Faktem bylo, e na krví pokrytém travnatém svahu se Pony a Elbryan stali jedním válečníkem.

Juraviel si uvědomil, e jeho luk by neměl zahálet a e by měl přátelům pomoci. Zdálo se vak, e to nepotřebují, protoe se doplňovali tak dobře, e kruh goblinů se roztahoval a řídl.

Juraviel se konečně namlsal toho pohledu natolik, e sebral jeden íp a zasáhl jednoho goblina do krku přímo pod lebkou.

Řada goblinů kolem Elbryana a Pony se ztenčila. Dalí goblini se raději dali na útěk, ne aby padli za obě sehranému tanci dvojice. Pony zabila jednoho a hraničář dostal dalího, který jí hloupě zaútočil na záda, kdy se otáčela. Náhle monstra přestala útočit.

Noční pták vycítil jejich vzrůstající strach a napětí a viděl, jak se goblini ohlíejí za sebe. Chtěli utéci a bitva právě vstoupila do nejkritičtějí fáze. Začínal to vysvětlovat Pony, ale ta ho rychle přeruila s tím, e to ví.

Přesunula váhu a připravila se na rychlou změnu postoje.

Vylétly otěpy. Nejprve hodil jeden goblin, rychle se otočil a utekl, a pak jeho příkladu následovali dalí.

Noční pták a Pony se otočili, přikrčili se, vyskočili a meči odráeli otěpy. Pak se rozběhli za gobliny a sráeli je meči. U nepracovali spolu, ale to ani goblini, take kadý souboj byl individuální. Pony se svou čepelí zacházela skvěle, máchala jí v kruzích, dokud nenala prostor v soupeřově obraně, pak bodla, a třetí či druhé bodnutí větinou dokončilo její úkol.

Noční pták, silnějí a zkuenějí, se více spoléhal na hrubou sílu ne obratnost. Kdy goblini zvedali zbraně v obraně, proráel ji a zároveň s tím probodával i nepřítele. Pobíhal sem a tam, otáčel se, dělal cokoliv, aby jich pobil co nejvíc. Goblini se měli uklidnit a zorganizovat odpor, ale byli hloupí a vyděení.

Zemřeli rychle.

Ti, kteří se dokázali dostat na hřeben, narazili na dalího nepřítele, malého tvora, ne větího ne goblin, jen se oháněl tenkým mečem, vypadajícím spíe jako nů vhodný víc k večeři ne do bitvy.

Vedoucí goblin spěchal, aby ho rychle zabil, domnívaje se, e je to lidské dítě.

Juravielův meč se setkal s goblinovým ostřím třikrát a mezitím se elf přiblioval, take kdy se goblin bránil počtvrté, elf byl od něj jen stopu daleko.

Pak elf třikrát rychle za sebou bodl goblina do hrudníku.

Juraviel zaútočil na dalího neozbrojeného goblina, který hodil otěp na hraničáře. Goblin zvedl ruce.

Belli'mar Juraviel z Touel'alfar vak neměl s gobliny slitování.

Bitva na svahu skončila téměř ve stejnou chvíli jako bitva u vozů. Vedoucí skupina goblinů byla mrtvá.

Zbyla jen jedna skupina, která běela po cestě na východ.

Pony první uviděla Juraviela, jak sedí na nízké větvi na kopci a otírá si krev z meče útrkem látky z goblinského oblečení.

"Napočítal jsem čtyři, kteří utekli," volal na přátele. "Běeli, co mohli, po druhé straně hřebene dolů."

Noční pták zapískal, ale Tanečník u k němu běel, ne ten zvuk vyel.

"Copak se ádný nedostane pryč, aby povídal o Nočním ptákovi?" kádlila ho Pony, kdy se natahoval po sedle. Na severu hraničář často nechával jednoho nebo dva utéct, aby se strachem mohli eptat jeho jméno.

"Tihle goblini jen napáchají dalí kody," vysvětlil a vyvihl se nahoru. "Okolo je mnoho nevinných, které by mohli napadnout."

Pony se na něj tázavě podívala, pak na Ohnivce, a uvaovala, jestli ho má doprovodit.

"Dohlédni na obchodníky," řekl Noční pták. "Asi budou potřebovat tvé hojicí schopnosti."

"Kdy uvidím někoho blízko smrti, pouiji kámen duí," řekla Pony.

Hraničáři nezbývalo ne souhlasit.

"A co tamti?" zeptala se a ukázala za skupinou mířící na východ. Bylo jich asi třicet.

Hraničář zváil jejich směr a usmál se. "Zdá se, e se mnii do bitvy taky zapojí," řekl. "A jestli ne, tak si je ulovíme sami. Stejně jedeme na východ."

Byl pryč předtím, ne Pony souhlasně přikývla. Tanečník se hnal přes hřeben a dolů po jeho druhé straně. Hraničář si zatím připravil luk. Uviděl prvního goblina a rychle ho doháněl. Chtěl okolo něho projet a pouít meč. Pak zahlédl druhého, který běel na opačnou stranu. Skupina se rozdělila.

Hraničář se rozhodl, e na meč není čas, a pouil luk.

Zbývali u jen tři.

KAPITOLA DVACÁTÁ DEVÁTÁ

Hlad po bitvě

"Kdy se spojíme v modlitbě, jediný úder blesku z rukou Boha je vechny zničí," navrhl jeden mladý mnich, který se také zúčastnil výpravy na Aidu a zail bitvu u vesnice v Alpinadoru.

Ostré oči mistra De'Unnera se zúily, kdy viděl mnicha a souhlasné přikyvování ostatních, kteří slyeli vyprávění o velkém vítězství, vyprávění o blescích lehajících z rukou spojených mnichů.

Mistr si ale uvědomil, e v tom bylo i něco jiného. Strach. Chtěli na blíící se gobliny rychle a čistě zaútočit, protoe se s těmito neznámými tvory nechtěli utkat tváří v tvář. Rádoby opat el k mluvčímu a pohlédl na něj tak, e mnich zbledl jako stěna. "Magii pouije jen mistr Jojonah," těkl De'Unnero a otočil se tak, aby vichni viděli jeho výraz a nikdo u se neodváil odporovat. "Je příli starý a nemocný na boj."

Kdy se Jojonah díval na toho mizeru, měl skoro chu k němu přiběhnout a dokázat mu opak.

"Pokud jde o nás ostatní," pokračoval De'Unnero těkavě, "budeme to povaovat za cvičení. Můeme se přece v Palmarisu dostat do bitvy."

"Tohle cvičení' by mohlo být smrtelné," řekl Jojonah, jeho klidný, chladný tón jen dodal jeho slovům na sarkasmu.

"O to bude cennějí," odpověděl De'Unnero bez zaváhání, a kdy viděl, jak Jojonah potřásá hlavou, přidusal k němu a zaloil si ruce na vypracovaném hrudníku.

Jojonah si připomněl, e není ta správná chvíle. Nechtěl ho jetě zahanbit, nebo by tím jen přilil olej do ohně. "ádám, abychom se vypořádali s přibliujícími se nepřáteli rychle a čistě," pravil. "Nech nás, abychom na ně udeřili jediným bleskem, a pak se podíváme, kdo je za tím kopcem." Ukázal za De'Unnera na černý kouř, líně se převalující ve vzduchu.

Jako odpověď mu mistr podal grafit, jediný kámen. "Pouij jej dobře, bratře," řekl. "Ale ne příli dobře. Přeji si, aby mí noví slouící měli dobrý výcvik v boji a poznali jeho radosti."

"Radosti boje?" zopakoval Jojonah tie, kdy se De'Unnero otočil a zavolal na bratry, aby si připravili kue. Starý mistr jen potřásl hlavou. Pohladil grafit v dlani a myslel na to, jak na gobliny rychle udeřit, aby jich mnoho nezbylo nebo aby utekli, aby mladí bratři mnoho z opravdové bitvy nezaili. Třel kámen intenzivněji, poněvad kdy předsunutá hlídka zavolala, e se nepřátelé přibliují, shledal, e magii kamene necítí.

Mistr se ponořil do sebe a hledal ve své mysli to zvlátní místo magie - zvlátní místo Boha. Vyhnal z hlavy De'Unnera, protoe věřil, e negativní mylenky mohou působit nepříznivě. Třel grafit mezi prsty a cítil kadý jeho záhyb.

Ale ne jeho magii. Jojonah otevřel oči a zjistil, e zůstal na cestě sám. Panicky se rozhlédl kolem a pak se uvolnil, kdy uviděl, e ostatní jsou na straně. Vedoucí goblini byli nyní v dohledu, probíhali zatáčkou. Jojonah se podíval na grafit. Nevěřil tomu. Cítil se zrazen.

Goblini se blíili. Jejich ústup se najednou změnil na lačný útok.

Jojonah zvedl ruce, zavřel oči a volal kámen.

Nic, ádný blesk, dokonce ani jiskra, a goblini se dostávali blí. Jojonah to zkusil znovu, ale v grafitu nenael ádnou magii. Pak pochopil pravdu. Kámen nebyl magický, byl to jenom obyčejný kámen. Jojonaha se zmocnil strach. Pomyslel si, e ho tu De'Unnero nechal jako návnadu. Byl starý a neměl ádnou zbraň! Vykřikl, otočil se a začal utíkat, co mu nohy stačily.

Slyel, jak se goblini blíí a hýkají. Čekal, e ho kadou chvíli zasáhne do zad otěp.

Ale potom bratři vyskákali z keřů u cesty a tvrdě zaútočili. Stříleli kuemi vyrobenými na zabíjení powriů, dokonce i obrů. Silné ipky rvaly gobliny na kusy, prolétaly jimi a někdy se zabodly i do dalí oběti. Goblini v houfu poskakovali, otáčeli se, padali a jejich bojovný pokřik se měnil ve výkřiky překvapení a agónie.

Jojonah se odváil zpomalit a ohlédnout se. Uviděl, e polovina goblinů u je na zemi a e mistr De'Unnero vyskočil na cestu mezi ostatní. De'Unnero se stal dokonalým vradícím strojem. Vystřelil ruku s nataenými prsty a protrhl jednomu goblinovi krk. Otočil se na dalího, který ho chtěl vzít kyjem po hlavě. Zvedl ruce nad hlavu a kyj zachytil. Rozhodil ruce, vytrhl zbraň z goblinova chabého sevření a pak ho kyjem pratil přes obličej.

De'Unnero poodběhl, pouil kyj k vykrytí doráejícího otěpu, pak se vrátil, znovu uhodil goblina, který byl vestoje u skoro v bezvědomí, a definitivně ho srazil na zem.

Poté se stočil, hodil kyj na goblina s otěpem, následoval let zbraně, odstrčil otěp a volnou rukou začal goblina bít do obličeje a krku.

Na cestě se objevili dalí mnii a rozdělovali gobliny od sebe. Několik monster uteklo na stranu, ale De'Unnero nechal nějaké válečníky v záloze a ti u měli připravené kue.

A pak přiel ten nejhorí moment. De'Unnero se ponořil do svého oblíbeného kamene, tygřího drápu, a jeho pae, u tak smrtící, se změnily v tlapy tygra. Začal trhat nejblií gobliny.

Skončilo to dřív, ne se mistr Jojonah dostal zpět ke svým společníkům.

Kdy se udýchaný vrátil, nael De'Unnera ve vzrueném, a maniakálním stavu - pobíhal okolo mladích mnichů, plácal je po zádech a chrochtal blahem.

Jenom několik mnichů leelo raněno na zemi a nejvánějí zranění bylo způsobeno ipkou jiného mnicha, jen na druhé straně cesty dobře nezamířil. Několik goblinů bylo stále naivu, ale nebyli ve stavu, kdy by mohli pokračovat v bitvě. Několik dalích uteklo do polí okolo cesty.

De'Unnera to nezajímalo. Dokonce se na Jojonaha usmál.

"Nemohlo to být rychlejí, ani kdyby byla pouita magie," řekl rádoby opat.

"Vak jsi ji ani pouít nezamýlel, kromě svého osobního kamene," odvětil Jojonah ostře a hodil mu bezcenný kámen zpět. "Nerad slouím jako návnada, mistře De'Unnero," pokračoval Jojonah.

De'Unnero se rozhlédl po mladích mniích a Jojonahovi neuel liácký kleb na jeho obličeji. "Sehrál jsi svou nezbytnou roli," hádal se s ním, a ani ho nepokáral za to, e ho oslovil jako mistra.

"Kdybych měl opravdový kámen, byl bych uitečnějí."

"Ale ne," řekl De'Unnero. "Tvůj blesk by jich moná pár zabil, ale ostatní by utekli a ná úkol by byl těí."

"Několik se jich stejně dostalo pryč," připomněl mu Jojonah.

De'Unnera to nezajímalo. "Není jich dost na to, aby způsobili váné kody."

"Take jsi potřeboval, abych byl vyděený a utíkal."

"Abych je nalákal," odvětil De'Unnero.

"Na mě? Mistra Sv. Mere-Abelle?" tlačil na něj Jojonah, protoe chápal i dalí souvislosti. Ten mu ho poníil před mladími mnichy, čím si mezi nimi upevnil pozici. Zatímco Jojonah utíkal jako vyděené dítě, mistr De'Unnero skočil do středu nepřítele a osobně jich pár zabil.

"Odpus mi, bratře," řekl De'Unnero neupřímně. "Jsi jediný, který vypadá dost nemocně na to, aby navnadil gobliny. Celá skupina by mohla před mladím a silnějím muem, jako jsem já, utéci."

Jojonah ztichl a tvrdě se něho díval. Takový čin, taková neúcta k mistru Abellikánů by mohla být postavena před vyí autority a výsledkem by nejspí bylo, e De'Unnero by byl za takovou domýlivost a zahanbení mistra tvrdě potrestán. Ale na jaké vyí autority by se měl asi obrátit? Na otce opata Markwarta? To těko.

De'Unnero dnes vyhrál, ale také zároveň určil, e jejich bitva bude velmi dlouhá.

"Prosím, hematit," řekl De'Unnerovi. "Máme raněné, kteří potřebují pomoc."

De'Unnero se rozhlédl a zdálo se, e ádné zranění se mu nezdá natolik váné, aby ho znepokojilo. Pak hodil Jojonahovi kámen. "Znovu dokazuje, e má nějakou cenu," řekl.

Jojonah se beze slova odvrátil.

"Učil jsi ji," obvinil Elbryana Juraviel, usazený na větvi.

Hraničář se nemusel ptát, o čem to elf mluví, protoe věděl, e Juraviel je při tanci pozoroval a věděl, e dva lidé by nikdy nemohli dosáhnout takového půvabu a harmonie, nebýt bi'nelle dasada. Elbryan to obvinění ignoroval. Podíval se do kruhu vozů, kde viděl Pony mezi obchodníky.

Juraviel si povzdechl a opřel se o kmen. "To to nemůe alespoň připustit?" zeptal se.

Nyní se hraničář na elfa podíval. "Připustit?" opakoval nevěřícně. "Mluví o tom, jako by to byl zločin."

"A není?"

"Není snad hodna?" ohradil se Elbryan a mávl rukou k vozům a k Pony.

To trochu zmírnilo elfovo rozčilení, ale tlačil na hraničáře dál. "A Elbryan je soudcem v tom, kdo je hoden a kdo není?" přel se. "Stává se tedy Elbryan cvičitelem tance, který elfové dovedli do dokonalosti, jetě kdy svět byl mladý?"

"Ne," odvětil hraničář. "Ne Elbryan, ale Noční pták."

"To tedy předpokládá mnoho," řekl Juraviel.

"Dali jste mi ten titul."

"Dali jsme ti tvůj ivot a jetě víc," odsekl elf. "Dávej pozor, abys nezneuíval naich darů. Lady Dasslerond by ti nikdy takovou uráku neodpustila."

"Uráku?" opakoval hraničář, jako by byla celá ta mylenka směná. "Uvauj nad situací, ve které jsme se ocitli. Pony a já jsme zničili démona daktyla a museli se probojovat hordami monster, jen abychom se dostali do Dundalis. A já jsem se s ní podělil o svůj dar, kvůli nám oběma, a ona se se mnou rozdělila o Avelynův dar, kvůli nám oběma."

"Naučila tě pouívat kameny," hádal Juraviel.

"Nejsem vůbec blízko její síle," připustil hraničář.

"Stejně tak ona není blízko tvé schopnosti bojovat," řekl elf.

Elbryan málem ostře odsekl, protoe se mu taková uráka Pony nelíbila, obzvlátě tak směná, ale Juraviel pokračoval dál.

"A přesto člověka, jen se můe pohybovat s takovým půvabem, který můe být v souladu s člověkem cvičeným Touel'alfar, je těké najít," pokračoval elf. "Jilseponie tančí tak, jako by strávila léta v Caer'alfar."

To vyvolalo na Elbryanově tváři lehký úsměv. "Byla cvičena mistrem," zasmál se.

Juraviel se nesnail pokračovat v ertování. "Udělal jsi dobře," rozhodl elf. "A ano, Jilseponie je hodna tance, je ho hodna víc ne kterýkoliv jiný člověk."

Hraničář, spokojený, se podíval do údolí a na východ. "Tím směrem běela velká skupina," poznamenal.

"Pravděpodobně narazili na přicházející mnichy."

"Pokud se mnii neschovali a nenechali je projít," odvětil Elbryan.

Juraviel pochopil naráku. "Bě za Pony a obchodníky," řekl. "Já půjdu na průzkum na východ a podívám se, co se s těmi gobliny stalo."

Hraničář sjel na Tanečníkovi ze svahu k vozům. Jeden vyděený mu pozvedl zbraň, ale jiný ho zarazil.

"Ty blázne! Právě ti zachránil ivot! Sám zabil polovinu goblinů!"

Mu hodil zbraň na zem a začal se uklánět. Elbryan se jen usmál a projel přímo do kruhu. Uviděl Pony, sklouzl z koně a předal otěe dívce, která přispěchala, aby mu pomohla.

"Je zde několik váně raněných," vysvětlila Pony, je se právě starala o mue, který nevypadal, e má mnoho naděje na přeití. "Z první bitvy, ne z druhé."

Elbryan vzhlédl a ustaraně se zadíval na východ. "Mnii jsou nedaleko," řekl tie. Kdy se podíval zpět dolů, uviděl, jak na něj Pony zírá, koue si ret a v modrých očích má otázku. Věděl, co chce Pony udělat, a také věděl, e jen čeká na jeho vyjádření.

"Buď s kamenem duí nenápadná," pobídl ji. "Obva ránu, jako kdyby ses o ni starala konvenčně. A pouij kámen jen..." Zmlkl, kdy uviděl změnu v Ponyině výrazu. Chtěla znát jeho názor, protoe ho respektovala, ale nepotřebovala jeho příkazy. Hraničář ztichl a přikývl, aby ukázal, e jejímu úsudku věří.

Pozoroval ji, kdy vytáhla z váčku edý kámen, sevřela jej v dlani a nahnula se nad mue. Elbryan se také sehnul, vzal obvaz a začal mui obvazovat velkou bodnou ránu na hrudi, která vedla skrz ebra a asi i do plic. Hraničář obvaz pevně stáhl - nechtěl mui působit dalí bolest, ale potřeboval jeho výkřik k tomu, aby zakryl Ponyinu tajnou práci.

Mu zalapal po dechu. Elbryan ho slovy uklidňoval, a poté se mu uvolnil a zmateně se něho podíval. "Jak?" zeptal se bez dechu.

"Tvá rána nebyla tak těká, jak vypadala," lhal Elbryan. "Ostří neprojelo ani okolo ebra."

Muův pohled byl plný pochyb, ale nechal to být. Ulevilo se mu, e je bolest pryč a e dýchá stejně snadno jako předtím.

Elbryan a Pony poté obcházeli tábor a hledali ty, kteří byli váně ranění. Nali jen jednoho, starí enu zasaenou do hlavy. Upírala oči nepřítomně do prázdna, z úst jí tekly sliny.

"Nemá to smysl," řekl mu, který se o ni staral. "U jsem to viděl. Gobliní kyj jí rozbil hlavu. Zemře dnes v noci ve spánku."

Pony se sehnula a dívala se na ránu. "Ale ne," řekla. "Ne, kdy to bude mít správně zavázané."

"Co?" zeptal se mu nevěřícně, ale ztichl, kdy se Elbryan s Pony pustili do práce. Hraničář uvazoval obvaz eně okolo hlavy a Pony, s kamenem skrytým pod dlaní, jí přiloila ruce k ranám, jako by ji chtěla při obvazování přidret.

Pony zavřela oči, vstoupila do kamene a vyslala uzdravovací magii skrze své prsty. Cítila bodání bolesti, měkkost a otok, ale u se postarala o hůře raněné.

Vyla z transu o chvíli později, rána u nevypadala tak hrozivě. Ozvaly se výkřiky. "Někdo sem jde! Z východu!"

"Goblini!" zařval jeden vyděený obchodník.

"Ne!" vykřikl druhý. "Bratři! Sv. Mere-Abelle nám jde na pomoc!"

Elbryan vyslal k Pony nervózní pohled a ona rychle schovala kámen.

"Nevím, jak jste to udělali, ale zcela jistě jste Timmimu zachránili ivot," pravila ena, která přiběhla k Elbryanovi. Oba se otočili k mui s ránou na hrudi, který nyní stál a dokonce se i smál.

"Nebyla to tak těká rána," řekla Pony.

"Rána vedla a do plic," trvala na svém ena. "Kontrolovala jsem ho sama a myslela jsem, e bude mrtev jetě před večeří."

"Byla jste nervózní a otřesená," řekla Pony. "A také jste spěchala, protoe jste nevěděla, jestli se goblini nevrátí."

enin obličej se rozzářil odzbrojujícím úsměvem. Byla starí ne oni dva, bylo jí okolo pětatřiceti. Měla unavený vzhled poctivého pracovníka, který zná tvrdý, ale uspokojivý ivot. Podívala se na dvojici, na zraněnou enu na zemi a na její oči, které znovu ukazovaly ivot.

"Ne tak otřesená," řekla tie. "Viděla jsem mnoho bitev a ztratila jsem syna, přestoe mých dalích pět dětí je v bezpečí. Poádali mě o doprovod do Amvoy jen proto, e vím, jak dávat lidi dohromady."

Hraničář a Pony si vyměnili váný pohled. eně to neulo.

"Nevím, co skrýváte," řekla tie. "Ale nic neřeknu. Viděla jsem vás na kopci, jak jste za nás bojovali, přestoe jste nás neznali. Nezradím vás." Mrkla na ně a připojila se ke svým společníkům. Karavana mnichů se přibliovala po východní cestě.

"Kde je ná syn?" zeptala se Pony.

Hraničář se rozhlédl, přestoe Juraviel nebyl nikde v dohledu. "Pravděpodobně za mnichy," odpověděl sue. "Nebo pod jejich kutnami."

Pony, nervózní z toho, e bratry mohlo přilákat pouití kamenů a e záchranná výprava můe být brzy u konce, ten vtip ocenila. Zavěsila se do svého milence a vedla ho ke shromádění.

"Jsem opat De'Unnero na cestě ze Sv. Mere-Abelle do Sv. Kamene," uslyeli říkat vedoucího mnicha, mue plného energie, s planoucíma očima. "Kdo je zde vůdcem?" Ne mohl kdokoliv odpovědět, De'Unnerovy pátravé oči se usadily na Elbryanovi a Pony. Jejich krok a zbraně je prozrazovaly.

Rádoby opat k nim doel a tvrdě se na ně díval.

"My jsme tady noví stejně jako vy, dobrý mnichu," řekl hraničář odváně.

"Potkali jste je náhodou?" zeptal se De'Unnero pochybovačně.

"Uviděli jsme kouř, právě tak jako vy jste jej museli vidět z východu," odvětila Pony ostrým tónem, který ukazoval, e se nenechá zastrait. "A poněvad jsme lidé dobrého srdce, spěchali jsme na pomoc. Kdy jsme přijeli, začínala druhá bitva a v té jsme pomohli."

De'Unnerovi se zablýsklo v očích a dvojici se zdálo, e na Pony zaútočí kvůli jejímu obvinění. Zeptala se jen, proč se on a mnii nepřipojili také.

"Nesk Reaches," zvolal tlustý mu v drahém oblečení, se kterým mluvila Pony před bojem. Obchodník spěchal dopředu a natáhl levou ruku, nebo pravou měl zavázanou. "Nesk Reaches z Dillamanu," řekl. "Tohle je má karavana a jsme rádi, e vás vidíme."

De'Unnero ignoroval nataenou pai a ostrým pohledem stále zkoumal Elbryana a Pony.

"Mistře De'Unnero," přeruil je starý zavalitý mnich a pohnul se kupředu. "Mají raněné. Dej mi kámen duí a já jim pomohu."

Elbryanovi a Pony neuel vztek, který se mihl na De'Unnerově tváři. Evidentně nebyl potěen, e jiný mnich nabízí tak otevřeně pomoc, a navíc magickou. Ale bylo mu to řečeno přede vemi, a tak se natáhl do kapsy a pomalu vytáhl hematit.

"Opat De'Unnero," opravil.

Zavalitý mnich se uklonil, proel okolo něj a na Elbryana a Pony se usmál.

Jak Pony předpokládala, protoe u vůdce karavany předtím odhadla, Nesk Reaches vyrazil za mnichem, natahuje k němu lehce zraněnou pai, jako by byl na umření.

De'Unnero ho vak nenechal jen tak jít. Hrubě ho chytil za rameno a obrátil k sobě. "Připoutí, e je to tvá karavana?" zeptal se.

Obchodník přikývl.

"Co jsi to za blázna, e přivádí lidi do takového nebezpečí?" těkl De'Unnero. "V oblasti je mnoho monster a jsou pořádně vyhladovělá. Celá země byla varována, a ty jsi zde patně chráněn."

"Prosím, dobrý mnichu," mumlal Nesk. "Potřebujeme zásoby. Neměli jsme na výběr."

"Spí si potřebujete vydělat," těkl De'Unnero. "Myslel jsi na zlato, které ti to přinese, kdy teď nejezdí tolik karavan a zásob je málo."

Mumlání z davu Elbryanovi a Pony prozradilo, e mnich hádá docela správně.

Pak nechal De'Unnero Reachese jít a zařval na zavalitého mnicha. "Buď rychlý! U jsme se zpozdili dost!" K Reachesovi dodal. "Kam jedete?"

"Do Amvoy," zamumlal zahanbený obchodník.

"Brzy budu vysvěcen na opata Sv. Kamene," vysvětloval De'Unnero.

"Sv. Kamene?" opakoval Nesk Reaches. "Ale opat Dobrinion..."

"Opat Dobrinion je mrtev," prohlásil lhostejně mistr. "A já ho nahradím. A obchodníku Reachesi, ty a tvá karavana mi dluíte, take očekávám, e se zúčastníte ceremonie. Vlastně na tom trvám. A buďte moudří v tom, jaké přinesete dary."

Obrátil se zpět ke svému procesí a naznačil mnichům, aby vyjeli z kruhu vozů. "Buď rychlý," zavolal na mistra Jojonaha. "Neztratím tu celý den."

Elbryan vyuil tohoto vyruení k tomu, aby proklouzl ke koním, nebo si vzpomněl, e Tanečník má v prsou kámen, který by mohl mnichy upozornit.

Pony upírala zrak na mnicha, jen se něně staral o raněné. Kdy byla De'Unnerova skupina bezpečně daleko, přela k němu a nabídla mu pomoc při konvenčním uzdravování.

Mnich se podíval na její meč, kalhoty a boty pokryté krví. "Moná bys měla odpočívat," řekl. "Ty a tvůj společník u toho máte dost."

"Nejsem unavená," řekla s úsměvem. Tento mu se jí líbil na první pohled, stejně tak, jako se jí ten druhý nelíbil. Nemohla si pomoci, aby ho nepoměřovala s opatem Dobrinionem, kterého nahradí, a kdy uviděla ten kontrast, přejel jí mráz po zádech. Mnich, který ulevoval nemocným, připomínal bývalého opata Sv. Kamene více. Sehnula se, podrela ruku mue, o kterého se mnich staral, aby zpomalila krev tekoucí z roztrené rány.

Zpozorovala, e se mnich nedívá na ni ani na mue, ale e jeho zrak padl na Elbryana a koně.

"Jak se jmenuje?" zeptal se Pony a obrátil se k ní.

"Kárali," zalhala Pony. Pouila jméno své sestřenice, která byla zavraděna v Dundalis.

"Já jsem mistr Jojonah," odvětil mnich. "Tihle lidé měli těstí, e jste jim přili na pomoc, kdy jsme přicházeli my!"

Pony jeho poslední slova sotva vnímala. Zírala na něho. Jojonah. To jméno znala. Bylo to jméno mistra, o něm mluvil Avelyn dobře. Byl to mu, kterému Avelyn věřil a který ho chápal. Avelyn s Pony o mniích v opatství moc nemluvil, ale jednou, poté co se napil, jí vyprávěl o Jojonahovi. To jí odhalilo, jak mu byl tento starý mu drahý.

"Vae práce je opravdu ohromující, otče," poznamenala, kdy mistr Jojonah pouil kámen duí na zraněného mue. Pravdou bylo, e si uvědomila, e ona má mnohem více síly ne mistr opatství. To jí také připomnělo, jak silný byl Avelyn.

"Je to maličkost," odpověděl mistr, kdy se muova rána zacelila.

"Pro mě ne," řekl mu a zasmál se tak, e to znělo jako kael.

"Jste dobrý člověk, kdy děláte takovou práci," řekla Pony nadeně. Jednala čistě podle instinktu, následovala své srdce, přestoe její mylenky křičely, a je opatrná a drí pusu. Nervózně se rozhlédla kolem, ujistila se, e ostatní mnii nejsou v dohledu, a pak tie pokračovala. "Jednou jsem potkala mnicha z vaeho opatství. Je to Sv. Mere-Abelle, e?"

"Ano," řekl mistr Jojonah nepřítomně a rozhlíel se kolem, jestli jetě někdo nepotřebuje pomoc.

"Byl to dobrý mu," pokračovala Pony. "Tak dobrý."

Mistr Jojonah se sluně usmál a začal odcházet.

"Myslím, e se jmenoval Aberly," řekla Pony.

Mnich se náhle zastavil, otočil se, a jeho výraz se změnil od zdvořilé tolerance k upřímnému zaujetí.

"Ne, Avenry," blufovala Pony. "Nemohu si na to jméno vzpomenout. Bylo to před lety. Nikdy na toho mnicha nezapomenu. Narazila jsem na něj, kdy pomáhal ubohému ebrákovi v Palmarisu, jako jste vy pomohl tomu mui. A kdy mu ten ebrák chtěl zaplatit a vytáhl pár mincí, Aberly, nebo Avenry, a u se jmenoval jakkoliv, si ty mince vzal, dal je do kapsy a pak, spolu s dalími, mu je nepozorovaně vrátil."

"Věru," zamumlal Jojonah a při kadém slově přikyvoval.

"Zeptala jsem se ho, proč to udělal," pokračovala Pony. "Přece je mohl odmítnout. Pověděl mi, e je stejně důleité ochránit ebrákovu pýchu jako jeho zdraví." iroce se usmála. Byla to pravda, i kdy se to stalo v malé vesnici na jihu, ne v Palmarisu.

"Jsi si jistá, e si nevzpomene na jméno toho bratra?" zeptal se mistr Jojonah.

"Aberly, Aberlyn, něco takového," odpověděla Pony a potřásla hlavou.

"Avelyn?" zeptal se Jojonah.

"Snad, otče," odpověděla Pony, která se snaila nebýt příli otevřená. Byla vak povzbuzená výrazem v Jojonahově tváři.

"Řekl jsem, abys byl rychlý!" zavolal zpoza vozů nový opat Sv. Kamene.

"Avelyn," řekl Jojonah znovu Pony. "Byl to Avelyn. Nikdy to jméno nezapomeň." Pohladil ji po rameni a odeel.

Pony se za ním dívala a z nějakého důvodu cítila, e svět spěje k lepímu. la k Elbryanovi, který stále zakrýval tyrkys v hrudi Tanečníka.

"Můeme u jít?" zeptal se jí netrpělivě.

Pony přikývla a vyplhala se na Ohnivce. S mávnutím karavaně dvojice vyrazila z kruhu vozů na jih, dál od mnichů, kteří u byli na cestě na západ. Na hřebeni se setkali s Juravielem a u uháněli na východ. Vzdálenost mezi nimi a mnichy se rychle zvětovala.

De'Unnero začal mistra Jojonaha hubovat, hned jak se ke karavaně připojil. Jeho tiráda pokračovala jetě dlouho poté, co opustili údolí.

Jojonah ho vak neposlouchal, protoe v mylenkách byl se enou, která mu pomáhala s raněnými. Cítil uvnitř teplo. Doufal, e Avelynovo poselství bylo vyslyeno. Její vyprávění se ho hluboce dotklo, posílilo jeho pozitivní pocity vůči Avelynovi a připomnělo mu ve pravé, co zastávala církev.

Jeho úsměv jen jetě více rozzlobil rozohněného De'Unnera, ale Jojonahovi to u nemohlo být více jedno. Přinejmením De'Unnerova tiráda - zdálo se, e byl skoro na hranici pří četnosti - ukázala jeho opravdovou povahu mladím mnichům. Moná ho obdivovali pro jeho bojové schopnosti - dokonce i Jojonaha to ohromilo -, ale jeho chování ke starému mui určitě mnohé z nich pobouří.

Kdy si mistr nakonec uvědomil, e Jojonah ho stejně neposlouchá, nechal toho a procesí pokračovalo v cestě. Mistr Jojonah se nepřítomně zařadil na konec karavany a snail se vyvolat obrazy bratra Avelyna pečujícího o nemocné a raněné. Znovu myslel na enu, ale kdy nad jejím vyprávěním zapřemýlel a uváil její roli v bitvě, jeho spokojenost se rázem změnila ve zvědavost. Nedávalo mu smysl, e ona a její společník, evidentně silní bojovníci, jedou na východ od Palmarisu - kde bylo jen nemnoho karavan, které potřebovaly hlídat. Větina hrdinů si dělala jméno na severu, kde leely válečné linie. Mistr si pomyslel, e to bude muset lépe prozkoumat.

"Ten kámen!" těkl na něj De'Unnero z čela procesí.

De'Unnero mu nevěnoval skoro ádnou pozornost, a tak se Jojonah sklonil, sebral kámen přiblině stejně velký jako hematit a pustil jej do váčku. Pak přeběhl k De'Unnerovi a podal mu jej. Vydechl si, kdy ďábelský mistr, který neměl rád magii, kromě svého tygřího drápu, vzal váček, ani by se obtěoval podívat dovnitř.

li, dokud slunce nezapadlo. Potom se utábořili. Pro De'Unnera byl postaven stan. el dovnitř ihned po jídle s pergamenem a inkoustem, aby naplánoval ceremonii jmenování opata.

Mistr Jojonah svým společníkům nic neříkal, jenom se tie odbelhal a zavrtal se mezi několik tlustých přikrývek. Počkal, a se tábor ztií, dokud několik bratrů nebude hlasitě chrápat, a potom vyňal z kapsy hematit. Jetě jednou se rozhlédl, aby se ujistil, e ho nikdo nevidí, padl do kamene, spojil svého ducha s magií a vyel z těla.

Bez svého svazujícího starého, těkého těla se vydal na cestu. Minul karavanu obchodníků, která byla stále v údolí.

ena a její společník tam nebyli, a tak Jojonah vyletěl vysoko nad kopce. Uviděl dva ohně, jeden na severu a druhý na východě. Natěstí si vybral ten východní.

Dokonale tichý a neviditelný tam veplul. Uviděl dva koně, velkého černého a zlatého, a za nimi, choulící se u ohně, spatřil dva válečníky a třetí osobu, kterou neznal. Opatrně se přiblíil, obcházel v kruhu, aby se mohl podívat na třetího člena skupiny.

Kdyby byl ve svém těle, jeho výdech by byl velmi hlasitý, kdy uviděl drobné tělo, ostré rysy a průhledná křídla.

Elf! Touel'alfar! Jojonah viděl sochy a kresby těchto drobných stvoření ve Sv. Mere-Abelle, ale popis elfů a jejich existence nebyl úplný, a dokonce ani opatství nevědělo, zda existují. Po setkání s powrii, gobliny a obry nebyl Jojonah vůbec překvapen, e Touel'alfar opravdu existují, ale pohled na jednoho z nich ho překvapil. Dlouhou dobu létal okolo tábora a nespoutěl zrak z Juraviela, zatímco naslouchal konverzaci.

Mluvili o Sv. Mere-Abelle, o vězních a obzvlátě o kentaurovi.

"Ten mu uměl zacházet s hematitem," řekla ena.

"Porazila bys ho v bitvě magie?" zeptal se mu.

Jojonah polkl svou pýchu, kdy ena sebevědomě přikývla, ale vztek ho opustil, kdy to vysvětlila.

"Avelyn mě to naučil dobře, lépe, ne jsem předtím chápala," řekla. "Ten mu byl mistr, byl to Avelynův mentor, mu, kterého Avelyn miloval. Vdy o něm mluvil s respektem, ale pravdou je, e jeho práce s kameny nebyla silná, ne v porovnání s Avelynem a ne v porovnání se mnou."

Neřekla to, jako by se chválila, ale jako fakt, a tak se Jojonah neurazil. Místo toho uvaoval nad hlubími důsledky. Byla vycvičena Avelynem! A díky jeho vedení tato ena, která neměla ani třicet let, byla silnějí ne mistr Sv. Mere-Abelle. Ta mylenka, které z jejích slov věřil, opět posílila jeho respekt k Avelynovi.

Chtěl zůstat blízko a dál naslouchat, ale uvědomil si, e nemá čas, e musí před úsvitem přejít mnoho mil. Jeho duch vklouzl zpátky do čekajícího těla, a kdy se v něm ocitl, vydechl si, e nikdo nezjistil, co dělal. Tábor byl tichý.

Jojonah se podíval na kámen duí a přemýlel, jak pokračovat. Moná ho bude potřebovat, jenome kdyby ho vzal, De'Unnero by pravděpodobně jeho stíhání upřednostnil dokonce i před cestou do Sv. Kamene. Na druhou stranu, De'Unnero by mohl kámen pouít, tak jako ho sám Jojonah pouil dnes v noci, aby ho nali.

Ale nael i třetí monost. Z roucha vytáhl svitek a inkoust a napsal krátký vzkaz, e se vrací ke karavaně obchodníků a bude je eskortovat do Palmarisu. Vezme si kámen duí, poněvad obchodníci ho potřebují více ne mnii, kteří mají De'Unnera, největího bojovníka, který kdy vzeel z jejich opatství, jako vůdce. A také ubezpečil De'Unnera, e zajistí, aby se obchodníci zúčastnili ceremonie ve Sv. Kameni a přinesli drahé dary.

"Moje svědomí mi nedovolí, abych ty lidi nechal o samotě," končil vzkaz. "Je povinností církve pomáhat potřebným, a tím, e jim pomohu, oni se nám bohatě odmění."

Doufal, e toto zdůraznění bohatství a síly zmírní De'Unnerovu očekávanou ďábelskou odpověď. Ale nemohl se o to nyní starat, ne s těmi třemi osobami, které mu byly tak nesmírně drahé. Měl jenom kámen duí a malý nů, vyplazil se z tábora, dal si pozor, aby nebyl zpozorován, a vydal se na východ.

Jeho prvním cílem bylo údolí obchodníků, protoe chtěl karavanu zkontrolovat. Kdy se dostal blízko jejich tábora, dostal dalí nápad. Odřízl si kus kutny, co nebylo po tolika dnech cestování nijak obtíné, protoe látka začínala být obnoená. Ulomil pár větviček a odřel si jimi nohy, jako kdyby proel bojem, pak si rozřízl prst a opatrně v něm namočil látku a pak potřísnil krví okolí.

Rychle si ránu zatáhl hematitem a potom se přesunul přes hřeben. Tábor se zdál klidný. Kolem ohňů se pohybovalo několik lidí. Mnich se chvíli díval a poté se vydal na dalí cestu.

Před úsvitem přiel na dohled dohořívajícího ohně, který předtím viděl z výky, a připlíil se. Nechtěl tyto tři společníky ohrozit a polekat, ale pomyslel si, e se musí dostat dost blízko na to, aby ho ena poznala.

Skrýval se v keřích v blízkosti tábora. Myslel, e je potichu, a byl rád, e v přikrývkách se ukrývají dvě těla. Jak je má probudit, aby je nepolekal?

Rozhodl se počkat do úsvitu, a se probudí, ale kdy se začal usazovat k čekání, ucítil, e je pozorován.

Otočil se. Přestoe byl, tak jako vichni mnii Sv. Mere-Abelle, trénovaným bojovníkem, vmiku leel na zádech, o krk se mu opíralo ostří nádherného meče a nad ním stál silný mu.

Jojonah se ani nepohnul, aby odporoval, a mu, kdy ho poznal, ho pustil.

"U tady ádní nejsou," přiel melodický hlas. Jojonah si pomyslel, e to musí být elf.

"Mistře Jojonahu!" zvolala ena, která přila na dohled. Přeběhla k němu, poloila hraničáři ruku na rameno a Elbryan, který přikývl, mu nabídl ruku.

Jojonah ji přijal a nechal se vytáhnout na nohy s lehkostí, která ho ohromila. Ten mu měl ale sílu!

"Proč jste tady?" zeptala se ena.

Jojonah se jí podíval přímo do očí. Jejich krása nebyla ve slabém světle ohně zmenena. "Proč jste tady vy?" zeptal se, a jeho tón, který vyjadřoval mnoho porozumění, Elbryana a Pony zarazil.

KAPITOLA TŘICÁTÁ

Hledání odpovědi

"Bratře Talumusi," pokračoval baron Bildeborough pomalu, snae se zakrýt vzruení, "řekněte mi znovu o Connorově návtěvě zde a o vem, na co se ptal."

Nervózní mladý mnich baronovi zjevně neposkytoval to, co chtěl vědět. Začal rychle mluvit o vem moném a jeho povídání nemělo hlavu ani patu. Baron ho poplácal po rameni. Mnich se zarazil a zhluboka se nadechl.

"Nejdříve opatova komnata," řekl Talumus pomalu. "Moc ho nepotěilo, e bylo vechno uklizeno, ale co jsme měli dělat?" Kdy dokončil větu, jeho tón nabyl na důrazu. "Opat musel být očitěn - tradice to vyaduje! A kdybychom měli v opatství hosty a oni také přili, komnata nemohla být ponechána v takovém stavu!"

"Samozřejmě e ne," uklidňoval ho baron Bildeborough.

Roger pozoroval svého nového mentora a byl ohromen jeho trpělivostí a tím, jak udroval koktajícího mnicha v klidu. Viděl vak v Rochefortově obličeji napětí, protoe oba věděli, e zde nenajdou ádné odpovědi. Ve Sv. Kameni, kde nebyli ádní mistři, vládl naprostý chaos. Mnii pobíhali sem a tam a namísto modliteb trávili čas klevetami. Barona s Rogerem vak znepokojovala zejména jedna potvrzená zpráva: Sv. Kámen brzy dostane nového opata, mistra ze Sv. Mere-Abelle.

To jen dodávalo na důvěryhodnosti Connorovým podezřením, e otec opat sám je vrahem.

"Ale toho powrie jsme nechali být," pokračoval bratr Talumus, "tedy alespoň dokud pan Connor neodeel."

"A potom el Connor do kuchyně?" vyptával se dál jemně Rochefort.

"Za Keleigh Leighovou," odvětil Talumus. "Ubohá dívka."

"A ona nebyla zraněna jinak, ne e byla utopena?" odváil se zeptat Roger a díval se přitom přímo na Rocheforta, přestoe otázka patřila Talumusovi. Roger u dříve vysvětlil Rochefortovi, e dívka neměla vůbec ádné rány - pro namočení baretu -, co bylo prvním náznakem, e powrie tento zločin nespáchal.

"Ne," odpověděl Talumus.

"Nebyla na ní ádná krev?"

"Ne."

"Bě a najdi člověka, jen ji objevil," nařídil baron. "A pospě si."

Bratr Talumus nejistě vstal, uklonil se a vyběhl z komnaty.

"Mnich, který ji nael, nám toho mnoho neřekne," poznamenal Roger, jen byl baronovým poadavkem překvapen.

"Zapomeň na mnicha," vysvětlil Rochefort. "Jenom jsem ho poslal pryč, abychom měli pár minut o samotě. Musíme se rozhodnout, jak budeme pokračovat, a to rychle."

"Neměli bychom jim říkat o Connorově podezření a o jeho skonu," řekl Roger po chvíli ticha. Baron jen přikyvoval. "Jsou bezmocní. Není zde ani jeden mnich, pokud Talumus je z nich nejvýe postavený, který by se mohl postavit přijídějícímu mistru ze Sv. Mere-Abelle."

"Zdá se, e opat Dobrinion byl velmi laxní v rozvíjení nadání svých studentů," souhlasil Rochefort. Zafrkal. "Přesto bych si moc rád vychutnal ten rozruch, a bych Talumusovi a ostatním řekl, e Sv. Mere-Abelle zavradilo jejich milovaného opata."

"To by ničemu neprospělo," řekl Roger sue. "Z toho, co mi Connor řekl o církvi, soudím, e Sv. Mere-Abelle by narychlo řád ve Sv. Kameni rozpustilo a pozice otce opata by tak v Palmarisu byla dokonce silnějí, ne kdy sem dosadí svého člověka."

"Pravda," připustil baron s povzdechem. Ale jeho tvář se ihned rozjasnila kvůli dvěma vystraeným mnichům, kteří veli do místnosti. Byli to Talumus a první svědek. Rozhodl se, e bude pokračovat ve vyptávání, ale jenom naoko - on i Roger věděli, e u se ve Sv. Kameni nic víc nedozvědí.

Brzy se ocitli zpátky na Větrově. Rochefort přecházel po místnosti a Roger seděl v baronově oblíbeném polstrovaném křesle.

"Ursal je daleko," řekl Rochefort. "Oveme budu chtít, abys jel se mnou."

"A to se váně setkáme s králem?" zeptal se Roger, poněkud zaskočen takovou moností.

"Král Danube Brock Ursal je dobrý přítel, Rogere," odpověděl baron. "Velmi dobrý přítel. Poskytne mi audienci a bude mi věřit, o tom nepochybuj. Ale pro nedostatek důkazů zřejmě nebude moci nic dělat..."

"Já ale jsem svědek!" protestoval Roger. "Viděl jsem, jak mnich zabil Connora."

"Moná e nemluví pravdu."

"Vy mi nevěříte?"

"Samozřejmě e ano!" odpověděl Rochefort a znovu, tak jak měl ve zvyku, mávl rukou ve vzduchu. "Proč bych si jinak dělal tak velké problémy? A proč bych ti dával Ohnivce a Obránce? Kdybych ti, chlapče, nevěřil, pak bys byl v řetězech a byl mučen tak dlouho, dokud bych nevěřil, e mluví pravdu."

Potom se baron odmlčel a zadíval se na Rogera. "Kde je meč?" zeptal se.

Roger se oil. Poruil právě důvěru? "Koně i meč jsem předal do povolaných rukou," vysvětlil.

"Komu?" doadoval se odpovědi baron.

"Jilly," odpověděl rychle Roger. "Její cesta je temnějí ne má a plná bitev. Dal jsem jí je proto, e nejsem ani dobrý jezdec, ani neumím dobře zacházet s mečem."

"Obojí se dá naučit," zamumlal baron.

"Ale na to nemáme čas. A Jilly je pouije dobře. Nepochybujte o jejích schopnostech..." Roger se odmlčel, snae se odhadnout muovu reakci.

"Opět věřím tvému úsudku," pravil baron po chvíli. "U o tom nebudeme mluvit. Nyní se vrátíme k naí záleitosti. Věřím ti. Ale Danube Brock Ursal bude opatrnějí. Uvědomuje si důsledky svého prohláení? Jestlie to král vezme jako pravdu a bude o tom veřejně mluvit, mohla by začít válka mezi církví a státem, kterou si nikdo nepřeje."

"Ale začal to otec opat Sv. Mere-Abelle," připomněl Roger.

Přes baronův obličej se přehnal temný mrak, a Rogerovi náhle připadal velmi starý a unavený. "Zdá se tedy, e musíme jít na jih."

Vyruilo je zaklepání na dveře.

"Můj pane," řekl sluha a vstoupil, "přila zpráva, e právě přijel nový opat. Jmenuje se De'Unnero."

"Zná ho?" zeptal se Rochefort Rogera, a ten jen zavrtěl hlavou.

"U si vyádal vai audienci," pokračoval sluha. "Dnes ve Sv. Kameni, okolo páté hodiny."

Bildeborough přikývl a sluha opustil komnatu.

"To si musím pospíit," poznamenal baron, kdy se podíval z okna a uviděl slunce na západním obzoru.

"Doprovodím vás," řekl Roger, vstávaje ze idle.

"Ne," odvětil Rochefort. "I kdy bych přivítal tvůj názor na jeho osobu. Ale jestli tato příerná konspirace sahá a tak hluboko, jak se obáváme, potom bude lépe, kdy půjdu sám. Nech zůstanou tvůj obličej a jméno De'Unnerovi utajeny."

Roger se chtěl hádat, ale věděl, e baron má pravdu, a také věděl, e ve své odpovědi udal jen polovinou důvodu, proč nemůe jít s ním. Roger chápal, e je jetě velmi mladý a nezkuený v politice, a Bildeborough se bál - a Roger se mu nemohl divit -, e by se tento nový "opat" dozvěděl příli mnoho.

A tak Roger seděl a čekal na Větrově po zbytek dne.

Polovina kalemberu u nebyla tak daleko. Ne, kdy otec opat uvaoval nad přípravami, které musí učinit, aby podpořil svá prohláení. Starý vrásčitý mu chodil po své pracovně ve Sv. Mere-Abelle a zastavil se vdy, kdy vyhlédl z okna na odcházející léto. Události několika posledních týdnů, obzvlátě objev na Barbacanu a problémy v Palmarisu, ho přinutily změnit smýlení o mnoha různých věcech, nebo přinejmením urychlit postupy k dosaení svých dlouhodobých cílů.

Kdy je Dobrinion mrtev, změní se dramaticky skladba Sboru. De'Unnero sice bude opatem jen krátce, ale samotný fakt, e stojí v čele Sv. Kamene, mu zajistí ve Sboru silný hlas, snad třetí nejsilnějí po Markwartově a Je'howithově. To dá Markwartovi monost tvrdě udeřit.

Starý mnich se ďábelsky smál, kdy uvaoval o shromádění. Na setkání Sboru bude Avelyn označen kadopádně za kacíře. Ano, to je velmi důleité, protoe pokud to neudělá, budou Avelynovy činy nadále otevřeny dohadům. Dokud nebude označen za kacíře formálně, vichni mnii budou moci volně mluvit o činech, které Avelyn spáchal při odchodu, a to je nebezpečné. Necítili by k němu někteří sympatie? Nemohlo by se do diskusí dostat slovo "útěk" místo toho, aby se to popisovalo jako kráde a vrada?

Ano, čím dříve učiní prohláení o kacířství a čím dříve to bude schváleno, tím lépe. Jak bude jednou označení formální, v ádném opatství či kapli u nebudou tolerovány diskuse o Avelynu Desbrisovi. Jakmile bude prohláen za kacíře, zapíe se do análů církve a bude navěky zatracen.

Markwart si dlouze povzdechl, kdy uvaoval nad svou cestou k tomuto vytouenému cíli. Bude mu oponovat tvrdohlavý mistr Jojonah - tedy jestli se toho doije.

Markwart zavrhl monost dalí vrady. Pokud budou vichni jeho nepřátelé umírat, mohli by na něj ostatní začít pohlíet podezřívavýma očima. A krom toho věděl, e Jojonah svá přesvědčení nesdílí sám. Jetě si nemohl dovolit tak tvrdě zaútočit. Jetě ne.

Ale musel se na nadcházející bitvu připravit. Musel mít přichystány důkazy o Avelynově kacířství, protoe devastace Aidy byla samozřejmě otevřená dohadům. Bylo sice pravdou, e té noci, kdy Avelyn utekl, byl zabit mistr Siherton, ale i v tom můe Jojonah něco najít. Jen záměr, plánovaný zločin, můe mue označit za kacíře.

Markwart věděl, e musí mít něco víc ne jenom události z té noci, kdy Avelyn utekl. Aby bylo označení za kacíře plně schváleno, bude muset dokázat, e Avelyn následně pouíval kameny k páchání zla, jemu plně propadl. Ale Jojonaha nikdy neumlčí. Ten mu s ním bude kvůli Avelynu Desbrisovi bojovat a bude ve popírat. Ano, nyní to viděl. Jojonah se vrátí se Sborem opatů a bude s ním bojovat. A tak se Markwart rozhodl, e bude muset mistra zničit.

Věděl přesně, kde pro svůj záměr najde spojence. Opat Je'howith ze Sv. Honce měl pozici blízkého králova poradce a také měl přístup k moci, ji představovala fanatická Srdcová brigáda. Ve, co musí udělat, je Je'howitha pořádně zpracovat a říct mu, aby s sebou přivedl tyhle nelítostné válečníky...

Spokojen, otec opat obrátil mylenky zpátky k Avelynovi. Jetě měl jednoho svědka Avelynových činů - Stráce -, z jeho výslechů věděl, e má silnou vůli. Obával se, e se Stráce nezlomí, jakkoliv bude mučen.

Přesunul se ke stolu a napsal vzkaz bratru Francisovi, aby pracoval s kentaurem a do doby, ne se sejde Sbor. Jestlie se nezlomí a nebude říkat, co budou oni chtít, bude zabit předtím, ne hosté přijedou.

Markwart si ale uvědomil dalí problém, kdy psal vzkaz. Bratr Francis byl studentem devátého ročníku, a shromádění Sboru se mohou zúčastnit jenom čekatelé, mistři a opati. Markwart tam chtěl Francise mít. Sice měl své nedostatky, ale byl dostatečně loajální.

Otec opat odtrhl roh spisku, poznamenal si na něj "ČBF" a pak si jej uschoval. Tak jako poruil protokol, kdy ustanovil De'Unnera opatem Sv. Kamene a poslal Jojonaha s ním, tak jej poruí opět, kdy povýí bratra Francise na čekatele.

Čekatel bratr Francis.

Markwartovi se líbilo, jak to zní. Líbilo se mu zvyovat moc těch, kteří se mu bez otázek podřizují a poslouchají ho.

Jeho vysvětlení pro předčasné povýení bude velice jednoduché a jistě přijatelné: kdy byli posláni pryč dva mistři ze Sv. Mere-Abelle, opatství je oslabeno. I kdy má mnoho čekatelů, jen několik z nich má dostatečné předpoklady k tomu, aby se stali mistry, a jenom několik z nich to povýení opravdu chce. Francis, který se významně podílel na uskutečnění výpravy na Barbacan, jejich řady posílí.

Ano, pomyslel si otec opat. Povýí Francise před Sborem, a brzy nato ho znovu povýí na mistra, aby nahradil...

...Jojonaha, rozhodl se. Náhradu za mistra De'Unnera si vybere mezi čekateli. Moná to dokonce bude Braumin Herde, jen si to zaslouil, i kdy výběr jeho mentorů nebyl dobrý. Ale kdy byl nyní Jojonah pryč, a asi u se nikdy nevrátí - kromě třech týdnů, kdy bude zasedat Sbor -, bude moné si Herdeho získat příslibem povýení.

Krok otce opata zlehkl, jak se probíral těmito problémy a nacházel řeení. Ten nový nadhled, který získal, to vnitřní vedení, to bylo něco zázračného. Problémy postupně odpadávaly a zanechávaly mu křiálově čisté odpovědi.

U jenom nějak vymyslet, jak rychle očernit Avelyna, připomněl si a práskl do stolu. Ne, Stráce nezlomí, ten bude vzdorovat a do konce. Markwart poprvé zalitoval, e přiel o Chilichunkovy, protoe ty by dokázal snadno ovládat.

Potom se mu vybavil obraz malé knihovny, kde Jojonah hledal informace o bratru Allabarnetovi. Markwart místnost jasně viděl, ale nemohl pochopit proč - dokud se mu v mysli nevyjasnil obraz jedné temné poličky v koutě.

Otec opat Markwart následoval své instinkty, ono vnitřní vedení. Nejdříve el ke stolu a vzal si nějaké kameny, pak vyel z komnaty, dolů po temných, vlhkých schodech a do staré knihovny. Nebyly tam ádné stráe, nebo Jojonah byl pryč. Markwart, svítící si diamantem, opatrně vstoupil. Přeel okolo polic do zadního kouta, ke knihám, které církev u před dlouhou dobou zakázala. Věděl, e by tu neměl být, ale vnitřní hlas mu naeptával, e tu najde odpověď na svůj problém.

Několik minut polici zkoumal, díval se na kadý svazek, na títky, které je označovaly, poté zavřel oči a znovu si přehrával ten obraz.

Jeho oči zůstávaly zavřené, ale zvedl ruku a věřil, e ho něco dovede ke knize, kterou potřebuje. Jemně, ale pevně vzal svou trofej, dal si ji pod pai a odeel. Teprve kdy se dostal zpět do své komnaty, podíval se na titul. Čarodějnická zaklínadla.

Roger očekával, e baron bude pryč a do večera, a byl dost překvapen, e se vrátil dlouho před tím, ne slunce zapadlo. Vyel mu naproti plný naděje, e ve proběhlo dobře, ale naděje zmizela, kdy uviděl, e zadýchaný baron má obličej rudý vzteky.

"Za vechny ty roky jsem nepotkal tak nepříjemného člověka. Nato svatého mue!" prskal Bildeborough a hnal se z haly do přijímací komnaty.

Roger, který ho rychle následoval, si pomyslel, e si bude musit sednout jinam. Baron u těce dosedl do své vypolstrované idle. Ale potom byl znovu na nohou, a tak se Roger rychle přesunul do idle, kterou u začal povaovat za svou.

"Varoval mě!" soptil Rochefort. "Mě! Barona Palmarisu, přítele samotného Danubeho Brocka Ursala!"

"Co říkal?"

"Ó, začalo to velmi dobře," vysvětlil baron a tleskl rukama. "Ta stvůra De'Unnero byl nejdřív sluný a zdvořilý, doufal, e vechno půjde naprosto hladce. Řekl, e spolu budeme moci pracovat..." Rochefort se zarazil a Roger bez dechu očekával, co přijde, "i přes kriminální chování mého synovce!" vybuchl baron, dupl si a rukou máchl do vzduchu. To vypětí ho zmohlo. Roger byl hned u něho a pomohl mu usadit se do idle.

"Ten pes!" pokračoval baron. "Neví o Connorově smrti, tím jsem si jist, ale určitě se o ní brzy dozví. Nabídl mi, e Connorovi udělí milost, kdy se Connor bude v budoucnosti chovat lépe. Milost!"

Roger se usilovně snail ho uklidnit, protoe se obával, e ze vzteku zemře. Baron byl celý brunátný a oči měl vytřetěné.

"Uděláme nejlépe, kdy půjdeme za králem," řekl Roger klidně. "Máme spojence, které nový opat nepřemůe. Můeme očistit Connorovo jméno a můeme označit ty, kteří způsobili vechny problémy."

Tato připomínka barona zjevně zklidnila. "Jedeme," řekl. "Na jih a plnou rychlostí. Řekni sluhům, a připraví můj kočár."

De'Unnero nepodcenil barona Bildeborougha ani v nejmením. Jeho hrubé chování při schůzce bylo záměrné, aby získal informace a aby pochopil, k čemu se baron politicky přiklání. V jeho očích byla konverzace velmi úspěná. Baronův vztek ukazoval, e je otevřeným nepřítelem církve a e je mnohem větím problémem, ne byli opat Dobrinion a baronův synovec.

A De'Unnero byl příli chytrý na to, aby nevěděl, kdo je opravdovým viníkem v odstranění těch dvou.

I přes svá slova při schůzce věděl o smrti Connora Bildeborougha a věděl, e nějaký mladý mu přivezl jeho tělo zpátky do Palmarisu spolu s tělem mue oblečeného v hábitu církve Abellikánů. Znovu rozzlobeně lamentoval nad tím, jak otec opat pochybil, kdy ho neposlal na důleitou misi za získáním ukradených kamenů. Kdyby byl el hledat Avelyna, ve by bylo ji dávno vyřeeno, kameny by byly zpět a Avelyn a vichni jeho přátelé by byli mrtví. Baron by pak hned znamenal mení potí!

Protoe teď mají církev a Markwart velký problém, myslel si De'Unnero. Podle mnichů ze Sv. Kamene, které u vyslechl, a těch ze Sv. Mere-Abelle, kteří byli svědky skoro bitvy na dvoře Sv. Kamene, baron bral Connora jako syna. Obvinění církve z vrady bude bezpochyby vzneseno a Bildeborough, jeho vliv sahal daleko za Palmaris, nebude zticha.

Nového opata nepřekvapilo, kdy mnich, jeho poslal na průzkum, se vrátil se zprávou, e z Větrova se vydal na cestu kočár, mířící na jih.

Ostatní pioni nového opata se také vrátili a potvrdili tuto zprávu. Jeden z nich tvrdil, e v kočáře cestuje baron osobně.

De'Unnero neprozradil své emoce, zůstal klidný a proel vemi večerními rituály, ani by někdo něco poznal. Brzy se odebral do své komnaty. Řekl, e je unavený z cesty, co bylo přijatelné vysvětlení.

"Tady mám výhodu dokonce i před tebou, otče opate," pronesl nový opat Sv. Kamene, kdy se podíval z okna do noci. "Nepotřebuji pro své temné činy ádné lokaje."

Sundal si dlouhou kutnu a oblékl se do černých, volných atů, pak otevřel okno, spustil se z něj a vytratil se ve stínech.

De'Unnero padl do kamene, cítil zvlátní bolest v kostech rukou a paích, kdy se začaly měnit. A potom, povzbuzen vzruením z nadcházejícího lovu, ponořil se do kamene hlouběji, odkopl boty, a jeho nohy se také transformovaly v tygří tlapy. Cítil se, jako by se v magii ztrácel a splýval s kamenem. Celé jeho tělo se zmítalo v křečích a třáslo se. Přejel si drápem přes hrudník a roztrhl si oblečení.

Pak u byl na vech čtyřech, a kdy se snail protestovat, z úst mu vylo jen temné zamručení.

Nikdy jetě takto daleko nezael!

Bylo to nádherné!

Ta síla! Nyní byl tygrem na lovu a vechnu tu sílu měl pod kontrolou. Brzy tie běel přes Palmaris, pak lehce přeskočil vysokou zeď a vydal se na jih.

Otec opat Markwart věděl, co dělat, ji po přečtení prvních stran s obecným popisem svazku. Jetě před několika měsíci by byl takovou mylenkou zděen.

Ale to bylo předtím, ne nael "vnitřní vedení" Bestesbulzibara.

Opatrně uloil knihu do uplíku stolu a dobře jej zavřel.

"Nejdřív to, co nepočká," řekl a vytáhl z jiného uplíku čistý svitek a kalamář. Rozmotal svitek a zatíil jej. Pak na něj dlouho zíral a snail se přijít na slova, která se na něm budou nejlépe vyjímat. S přikývnutím nadepsal:

Povýení bratra Francise Dellacourta na čekatele řádu Sv. Mere-Abelle

Strávil nad přípravou dokumentu dlouhou dobu, i kdy konečná verze neměla více ne tři sta slov. Kdy byl hotov, den se chýlil ke konci a mnii se shromadovali k večeři. Markwart vyklouzl ze své úřadovny do křídla, které slouilo jako ubytovna nejnovějích studentů. Nael tři, které potřeboval, a povolal si je k sobě do pracovny.

"Kadý z vás mi dodá pět kopií tohoto dokumentu," vysvětlil. Jeden z mladých bratrů se nervózně oil.

"Vyslov svůj názor," poádal Markwart.

"Nejsem v psaní moc zručný a nemám také ádnou zkuenost," zamumlal mu se skloněnou hlavou. Pravdou bylo, e vichni tři byli poadavkem ohromeni. Sv. Mere-Abelle bylo domovem nejlepích písařů na světě. Větina čekatelů, kteří nikdy nedosáhli postu mistrů, se stala písaři.

"Neptal jsem se, jestli jste zruční," řekl Markwart. "Umíte číst a psát?"

"Samozřejmě, otče opate," potvrdili vichni tři.

"Pak udělejte, oč ádám," řekl starý mu. "Bez otázek."

"Ano, otče opate."

Markwart na nich nechával svůj nebezpečný pohled a po chvíli, která se bratům zdála jako dlouhé minuty, jim pohrozil: "Jestlie kdokoliv z vás pronese o tomto jediné slovo, dokonce i naráku na obsah tohoto svitku, pak budete vichni tři upáleni na hranici."

Znovu nastalo ticho. Markwart je bedlivě studoval. Rozhodl se pouít studenty prvního ročníku, a obzvlátě tyto tři, nebo si byl jist, e jeho výhrůka bude velmi účinná. Opustil je s jistotou, e by se neodváili odporovat nařízení svého otce opata.

Pak se zastavil u komnaty bratra Francise. Ten u odeel na večeři, ale starý mu mu vzkaz ohledně Stráce strčil pod dveře.

Brzy poté byl zpátky ve své soukromé komnatě a začal se připravovat. Nejdříve odsunul vechny věci z místnosti, která přiléhala k pracovně. Potom, se starou knihou v jedné ruce a barevnými svíčkami v druhé, el do místnosti a začal do dřevěné podlahy vyrývat velmi specifický vzor, který nael popsaný ve svazku.

Rogerovi se zdál les tichý, plný míru a klidu. Jako kdyby i vzduch zde byl jiný ne na severu, jako by vechna zvířata, stromy a květiny věděly, e zde nejsou ádná monstra.

Roger původně vyel z malého tábora, jenom aby si ulevil, ale jak ubíhaly minuty, stále tam stál sám se svými mylenkami pod baldachýnem hvězd. Snail se nemyslet na setkání s králem Danubem - u si několikrát cvičil svůj projev. A snail se nestrachovat se o své přátele, přestoe měl podezření, e ti se právě blíí k Sv. Mere-Abelle a moná u s církví bojovali kvůli zajatcům. Nyní si chtěl jen odpočinout v klidném míru letní noci.

Kolikrát takto v noci leel na větvi u Caer Tinelly? Větinou, kdy bylo dobré počasí. Paní Kelso mu dala večeři a pak i snídani, a přestoe si mateřská ena myslela, e spí ve stodole, byl v lese.

Roger vak nemohl najít ten starý klid a lehkomyslnost. Do jeho vědomí se stále vkrádalo mnoho starostí. U toho moc viděl a zail.

Opřel se o strom, zíral na hvězdy a myslel na svou ztracenou nevinnost. Kdy byl s Pony, Elbryanem a Juravielem, vichni oceňovali, jak dospěl, a souhlasně přikyvovali, kdy se začal rozhodovat zodpovědněji. Kdy vak přijal zodpovědnost, zaplatil za to, protoe hvězdy u nesvítily tak jasně a srdce mu ztěklo.

Znovu si povzdechl a řekl si, e se věci zlepí, e král vechno napraví, e monstra zmizí a on se vrátí ke svému ivotu v Caer Tinelle.

Ale nevěřil tomu. S pokrčením ramen vyrazil zpět k vozu, zpět k diskusi o důleitých věcech, zpět k zodpovědnosti.

Ne se vak přiblíil k táboru, zastavil se. Vlasy mu hrůzou vstaly na hlavě.

Les podivně ztichl.

Poté se ozvalo hluboké zavrčení, jaké Roger jetě nikdy neslyel. Ztuhl na místě a poslouchal, snae se zjistit, odkud ten zvuk jde. Zdálo se vak, e přichází ze vech stran zároveň. Roger se nehýbal, ani nedýchal.

Uslyel tasení meče, dalí zavrčení, a pak náhlé, zběsilé výkřiky. Nyní se pohnul, o překot se rozběhl, klopýtal přes kořeny a dostával větvemi přes tváře. Uviděl oheň z tábora a siluety.

Stále slyel výkřiky. Výkřiky strachu a nyní i agónie.

Dostal se dost blízko, aby viděl u ohně leet tři rozsápané stráce. Ani jim nevěnoval pozornost, protoe baron byl napůl v kočáře a snail se zavřít dveře.

Jenome i kdyby to udělal, dveře by ho před tím tvorem neochránily. Byla to velká oranově černě pruhovaná kočka s drápy. Drela barona za botu.

Baron se otočil, kopl a tygr ho nechal zalézt dovnitř. Mu vak nikdy dveře nezavřel, protoe kočka si přisedla na zadní a pak vskočila do vozu.

Kočár sebou silně třásl, baron křičel a Roger jenom bezmocně zíral. Měl zbraň, malý meč, ale věděl, e se k Bildeboroughovi nedostane včas, aby ho zachránil, a e tu velkou kočku v ádném případě nepřemůe.

Otočil se a utíkal. Z očí se mu řinuly slzy a sotva popadal dech. Stalo se to znovu! Stejně jako s Connorem! Znovu byl jen bezmocným pozorovatelem, svědkem smrti přítele. Slepě běel, keře a větve ho lehaly. Běel, dokud nepadl vyčerpáním, a i poté se plazil dál. Byl tak vyděený, e se ani neohlédl, jestli ho někdo nepronásleduje.

KAPITOLA TŘICÁTÁ PRVNÍ

Alternativní cesty

Obrovská pevnost Sv. Mere-Abelle se táhla podél útesu obráceného k zálivu Vech svatých. Stála tam ve vycházejícím slunci, zahalená v ranní mlze. Teprve tehdy, kdy uviděli její velikost a starobylou sílu, si opravdu uvědomili moc svých nepřátel a rozsah svého úkolu. Informovali Jojonaha o svých plánech ihned poté, co dorazil do tábora.

A on pak řekl Pony o smrti jejího bratra.

Ta zpráva ji těce zasáhla. Přestoe nikdy nebyli s Gradym blízcí přátelé, strávila vedle něho roky. Po zbytek noci nespala dobře, ale před úsvitem byla připravena na cestu, na cestu k této zdánlivě nezničitelné pevnosti, která nyní byla vězením jejích rodičů a přítele kentaura.

Obrovské brány byly pevně zavřené, zdi vysoké a tlusté.

"Kolik jich tam ije?" zeptala se Pony Jojonaha bez dechu.

"Jen bratrů je sedm set," odvětil. "A dokonce i nejnovějí ročník z minulého jara u je cvičen k boji. Nikdy byste se tam nedostali pomocí síly, i kdyby za vámi stála králova armáda. V klidnějích časech byste se mohli dostat dovnitř vydávajíce se za vesničany, ale nyní je to nemoné."

"Co zamýlíte?" zeptal se hraničář, protoe se zdálo jasné, e jestli je mistr Jojonah nedostane dovnitř, jejich mise je beznadějná. Poté co se setkali v lese, Jojonah jim slíbil, e to udělá, a ujistil je, e není nepřítelem, avak velmi cenným spojencem. Hned ráno vyrazili v čele s Jojonahem na cestu do opatství, které bylo po čtyři dekády jeho domovem.

"Kadá budova takovéto velikosti má vchody, které běně nezpozorujete," odpověděl Jojonah. "Vím o jednom."

Pak je mnich vedl na sever. Obeli obrovskou stavbu irokým obloukem, co je dovedlo za její severní okraj, pak se vydali dolů po kamenité stezce, která končila na úzké plái. Voda sahala a ke kamenům a vlny olizovaly i patu skály. Byl to tanec, který takto pokračoval u staletí. Ale plá se dala přejít. Hraničář dal jednu nohu do vody a zkouel ji.

"Teď ne," vysvětlil mnich. "Přichází příliv, a přestoe bychom se tam dostali dřív, ne bude voda příli vysoko, určitě u bychom neměli čas se vrátit. A nastane odliv, tak půjdeme po pobřeí k dokům, jsou nevyuívané a málo střeené."

"A do té doby?" zeptal se elf.

Jojonah ukázal zpět na stezku, k jeskyni, okolo které přeli. Vichni se shodli na tom, e si po dni a noci cesty potřebují odpočinout. Utábořili se, kryti před studeným větrem. Juraviel připravil jídlo, které bylo jejich prvním po mnoha hodinách.

Tentokrát byla jejich konverzace lehká. Mluvila předevím Pony. Vyprávěla dychtivému mistrovi o svých cestách s Avelynem a mnohokrát příběhy opakovala. Mistr je chtěl slyet znovu a znovu. Zdálo se, e se vyprávění nemůe nabait, e ho zajímá kadý detail, a pobízel enu, aby la hlouběji a dodávala ke vemu jetě svoje vlastní pocity, aby mu řekla vechno o Avelynu Desbrisovi. Kdy se Pony dostala k místu, kde se setkali s Elbryanem, hraničář se připojil s vlastními poznámkami, a poté se přidal i Juraviel, který toho měl mnoho co dodat k jejich práci na znekodnění monster v Dundalis a k začátku jejich cesty na Barbacan.

Jojonah se třásl, kdy elf popisoval své setkání s Bestesbulzibarem, a potom znovu, kdy mu Pony a Elbryan popisovali bitvu na Aidě, skon Tuntun a konečnou, brutální konfrontaci s démonem daktylem.

Pak mluvil Jojonah - mezi sousty, protoe elf připravil báječné jídlo. Řekl jim o objevení Stráce, o jeho straném stavu, ze kterého se vak dostal díky elfí pásce.

"Já a ani Lady Dasslerond neznáme skutečnou sílu té věci," připustil Juraviel. "Je to vzácná magie, jinak bychom ji nosili vichni."

"Jako tohle?" řekl Elbryan usmívaje se a natočil se tak, aby bylo vidět zelenou pásku na jeho pai.

Juraviel se jen usmál.

"Jedno mi vak není jasné," přeruil je Jojonah a díval se přitom na Pony. "Avelyn se s tebou spřátelil?"

"To u jsem říkala."

"A kdy zemřel, vzala jsi kameny?"

Pony sebou zavrtěla a podívala se na Elbryana.

"Vím, e kameny byly Avelynovi odebrány," pokračoval mnich. "Kdy jsem zkoumal jeho tělo..."

"Vy jste ho exhumovali?" zeptal se Elbryan zděeně.

"Nikdy!" odpověděl Jojonah. "Prohledával jsem ho kamenem duí a granátem."

"Abyste nael magii," hádala Pony.

"A bylo jí okolo něj málo," řekl Jojonah, "i kdy jsem si jist - i z popisu vaí cesty -, e měl s sebou velký váček. Vím, proč byla jeho ruka nataena nahoru, a také vím, kdo ho nael první."

Pony se znovu podívala na Elbryana, oba se tvářili nejistě.

"Chtěl bych je vechny vidět," prohlásil Jojonah vyrovnaně. "Moná bych je mohl v následujícím boji pouít. Mám velký talent na práci s kameny a pouiji je dobře, o tom vás ujiuji."

"Ne tak dobře jako Pony," poznamenal hraničář a mnich se na něj překvapeně podíval.

Pony se natáhla do kapsy, vytáhla váček a otevřela jej.

Jojonahovi zazářily oči, kdy uviděl kameny, rubín, grafit, granát - odebraný bratru Youseffovi -, serpentin a dalí. Natáhl k nim ruku, ale Pony se odtáhla z jeho dosahu.

"Avelyn mi je dal a nyní jsou mým břemenem," vysvětlila.

"A co kdy je mohu lépe pouít?"

"Nemůete," odvětila Pony klidně. "Byla jsem vycvičena Avelynem."

"Strávil jsem roky..." začal Jojonah protestovat.

"Viděla jsem vai práci s karavanou," připomněla mu Pony. "Rány byly malé, ale stálo vás obrovské úsilí, abyste je zacelil. Mohla jsem posoudit vai sílu, mistře Jojonahu, a nechci vás uráet ani se chlubit, ale jsem bezpochyby s kameny silnějí, protoe Avelyn a já jsme spojení duchem."

"Její magie mnohokrát zachránila mě i dalí," dodal Elbryan. "Nepřehání, jen mluví pravdu."

Jojonah se díval z jednoho na druhého, a potom se otočil k Juravielovi, který také přikyvoval.

"Nepouila jsem je při bitvě u karavany, protoe jsem věděla, e přicházejí mnii, a bála jsem se, e magii odhalí," vysvětlila Pony.

Jojonah pozvedl ruku na znamení, e nepotřebuje ádné dalí vysvětlování. U to slyel, kdy je jako duch sledoval. "Dobře," souhlasil. "Ale myslím, e bys je neměla nosit do Sv. Mere-Abelle. Alespoň ne vechny."

Pony se znovu podívala na Elbryana, jen pokrčil rameny a pak přikývl, protoe si myslel, e mnichův argument, který u jí s Juravielem předkládali, je rozumný.

"Nevíme, zda se dostaneme ven," řekl Juraviel.

"Ale bude lepí," zeptal se Jojonaha, "kdy budou kameny ukryty zde, ne aby padly do rukou mnichů vaeho opatství?"

Jojonah o odpovědi ani nepřemýlel. "Ano," řekl pevně. "Bylo by lepí hodit je do moře, ne aby padly do rukou otce opata Markwarta. A já vás prosím, abyste je nechali tu, spolu s koňmi."

"Uvidíme," řekla Pony, co bylo ve, co slíbila.

Pak se diskuse obrátila k praktičtějím záleitostem. Hraničář se ptal, jestli bude u dveří strá.

"Pohybuji, e tam někdo bude," odvětil Jojonah s důvěrou. Začal popisovat masivní dveře, za nimi je velká padací mří, a dalí dveře, které budou pravděpodobně otevřené.

"To zní jako vchod pro nás," poznamenal Juraviel.

"Blízko mohou být dalí malé vchody," odvětil Jojonah. "Tohle je velmi stará sekce opatství. Pochází z dob, kdy se pouívaly doky. Ty velké dveře jsou staré asi dvě staletí, ale z doků se dá do budovy dostat více způsoby."

"A vy doufáte, e jeden z těch vchodů takhle v noci najdete," řekl elf pochybovačně.

"Mohl bych otevřít velké dveře pomocí magie," prohlásil Jojonah a podíval se na Pony. "Sv. Mere-Abelle se moc nebrání magickým útokům. Jestli očekávají loď, potom bude padací mří, jediná překáka, na kterou neplatí magie, zdviena."

Pony neodpovídala.

"Máme plná břicha a teplo ohně," poznamenal hraničář. "Odpočiňme si, dokud nepřijde čas."

Jojonah pohlédl na Sheilu, jasný měsíc, a snail se vzpomenout si na ve o přílivu. Vstal a pobídl hraničáře, aby ho doprovodil k vodě, a kdy se tam dostali, uviděli, e je voda klidnějí a skoro u základen kamenů.

"Dvě hodiny," hádal Jojonah. "Pak budeme mít čas na to, abychom se dostali dovnitř a splnili ná úkol."

Elbryan si viml, e to řekl, jako by to byla maličkost.

"Neměl bys sem chodit," řekl otec opat Markwart bratru Francisovi, kdy přiel do jeho soukromé komnaty, na místo, kam v posledních týdnech chodil často. "Jetě ne." Francis roztáhl ruce, zaskočen tím nepřátelským přístupem.

"Musíme obrátit pozornost na Sbor opatů," vysvětlil Markwart. "Bude tam, a kentaur také, budeme-li úspění."

Bratr Francis se tvářil zmateně.

"Já?" zeptal se. "Jene já toho nejsem hoden, otče opate. Nejsem ani čekatel a nedosáhnu tohoto postavení a do přítího jara, kdy u budou vichni opati zpátky ve svých opatstvích."

Přes vrásčitý opatův obličej se rozlil kleb, sahající mu od ucha k uchu.

"Co je?" zeptal se Francis rozčileně.

"Bude tam," řekl znovu Markwart. "Čekatel bratr Francis bude stát po mém boku."

"Ale... ale..." mumlal Francis. "Ale já tady jetě nejsem deset let. Připravuji se na status čekatele, to vás ujiuji, ale tento status nemůe být dosaen někým, kdo nestrávil celou dekádu..."

"Tak jako se mistr De'Unnero stal nejmladím opatem moderní církve, ty se stane nejmladím čekatelem," prohlásil Markwart sebejistě. "Je nebezpečná doba a někdy se musí poruovat pravidla, aby se naplnily potřeby církve."

"A co ostatní z mého ročníku?" zeptal se Francis. "Co bratr Viscenti?"

Markwart se tomu zasmál. "Mnoho jich získá status čekatele přítího jara. A bratr Viscenti..." Zarazil se a jetě více se zaklebil. "Řekněme, e o jeho budoucnosti rozhodne, v jaké se bude pohybovat společnosti.

Jene ty," pokračoval, "nemůe čekat. Musím tě nejdřív povýit na čekatele, ne se stane mistrem. V tomto bodě je doktrína církve neporuitelná, a u je situace jakákoliv."

Francisovi bylo na omdlení. Tohle předpověděl Brauminovi Herdemu v chodbě, jene netuil, e jeho mentor bude jednat tak rychle. A kdy to nyní uslyel nahlas, kdy slyel, e ho chce opat povýit na mistra, ohromilo ho to.

Cítil, jako kdyby znovu stavěl piedestal své vlastní důleitosti, ze kterého spadl, kdy zabil Gradyho Chilichunka, jako kdyby se postupem v řádu vykupoval nebo jako by nepotřeboval vykoupení, protoe to přece jenom byla neastná náhoda.

"Ale musí se ode mě dret dál, dokud nebude povýení dokončeno," vysvětlil Markwart. "Je to lepí pro protokol. Mám vak pro tebe velmi důleitý úkol - zlomit kentaura. Kentaur bude mluvit pro nás, proti Avelynovi a proti té eně s kameny."

Bratr Francis potřásl hlavou. "Pohlíí na ně jako na rodinu," odváil se nesouhlasit.

Otec opat Markwart to odmítal. "Kadý člověk, kadé zvíře má svůj bod zlomu," trval na svém. "S magickou páskou můe Stráci způsobit takové strané věci, e prodá své přátele jako nepřátele církve jenom za slib, e ho rychle zabije. Buď vynalézavý, můj bratře čekateli!"

Ten titul byl povzbuzující, ale Francis zkroutil obličej, jen kdy na tu nechutnou práci pomyslel.

"Nezklam mě," řekl Markwart přísně. "Ta bestie můe být klíčem k prohláení Avelyna kacířem, a nepochybuj, e toto prohláení je pro přeití církve ivotně důleité."

Francis se kousl do rtu. Sváděl vnitřní boj.

"Bez kentaurova potvrzení se proti nám postaví mistr Jojonah a ostatní. To nejlepí, v co budeme moci doufat, bude to, e se o jeho kacířství bude uvaovat," vysvětlil Markwart. "A takové uvaování můe trvat roky."

"Ale jestlie byl opravdu kacíř, a on bezesporu byl," dodal rychle Francis, kdy viděl, jak se opatovy oči roziřují vztekem, "pak je čas naím spojencem. Jeho činy ho v očích Boha a v očích církve zatratí."

"Blázne!" těkl na něj Markwart a pak se odvrátil, jako by se na něj nemohl vydret dívat. To gesto se mladého mnicha dotklo. "Kadý den bude pracovat proti nám, proti mně, pokud se kameny nevrátí. A jestli nebude Avelyn otevřeně prohláen za kacíře, potom nám veřejnost a armáda nepomůou proti té eně."

Francis tu argumentaci chápal. Kadý, kdo byl prohláen za kacíře, byl psancem jak u církve, tak u státu.

"A já ty kameny dostanu!" pokračoval Markwart. "Nejsem u mladý. Chtěl bys, abych el do hrobu, ani by se to vyřeilo? Chtěl bys, aby mé vůdcovství bylo poznamenáno takovou skvrnou?!"

"Samozřejmě e ne, otče opate," odvětil Francis.

"Bě tedy za kentaurem," řekl otec opat tak chladně, a se Francisovi zjeily chloupky na krku. "Naverbuj ho."

Bratr Francis se vypotácel z místnosti. Byl otřesen, jako kdyby ho Markwart uhodil. Projel si rukou vlasy a vyrazil ke sklepení, odhodlán otce opata nezklamat.

Markwart za ním zavřel dveře a zamkl. Huboval si za to, e nechává své komnaty otevřené. el do přilehlé místnosti a obdivoval svou práci. Pentagram byl dokonalý. Vypadal přesně jako v knize, vykrábán do podlahy, a rýhy byly vyplněny barevným voskem.

Otec opat u toho dne nespal. Byl zabrán do tajemství, je mu odhalovala stará kniha. Moná e se Chilichunkovi také zúčastní Sboru. Mohl vyvolat duchy, kteří ovládnou jejich těla, jejich přirozený rozklad mohl téměř zastavit hematitem.

Věděl, e je to riskantní, ale nebylo to bez precedentu. Tato kniha byla podobně pouita proti druhé abatyi Sv. Gwendolyn. Postavili se proti ní dva mistři, kteří tvrdili, e ena by neměla zastávat takovou silnou pozici - a opravdu, jen ve Sv. Gwendolyn hrály eny nějakou roli. Kdy jeden mistr umřel, druhý pochopil, e proti abatyi nemůe bojovat sám. Pouil knihu, a u sám nebyl. Vyvolal zlovolného ducha, který zcela ovládl tělo jeho přítele, a spolu s ním proti abatyi bojovali po více ne rok.

Markwart se přesunul zpět ke stolu, protoe si potřeboval sednout a uvaovat. Zástupci Chilichunkových by se před hlavami církve objevili jen na chvíli. Bylo moné, e se léčka zdaří, protoe jen on a Francis věděli, e dvojice zemřela. Pak by měli proti té eně silné svědky.

Ale co je v sázce, kdy to sele? Na to Markwart rovně myslel, a monosti se mu zdály velmi chmurné.

"Ale to nebudu vědět, dokud to neuvidím," řekl a přikývl. Rozhodl sejít tímto směrem. Dostane těla Chilichunkových pod svou kontrolu a uvidí, jak to vypadá. Pak, zatímco bude sledovat lámání Stráce, se rozhodne, zda je předvede před Sbor, či ne.

Usmál se a netrpělivě si mnul ruce. Zvedl černou knihu a svíčky a el do připravené místnosti. Dal svíčky na určená místa, zapálil je a pak pouil diamant k přeměně jejich světla tak, e vydávaly černé světlo místo lutého. Pak si mezi ně se zkříenýma nohama sedl. Byl v pentagramu.

S kamenem duí v jedné ruce a knihou v druhé opustil své tělo.

Komnata se před jeho duchovníma očima podivně kroutila a svíjela. Viděl fyzický východ a pak dalí, portál v podlaze, za ním byla velmi dlouhá chodba.

Vybral si temnějí cestu a jeho duch klesal dolů... dolů...

Měsíc stál přímo nad opatstvím a voda byla daleko, kdy Jojonah vedl hraničáře a jeho společníky ke dveřím. Koně zanechali za sebou a stejně tak větinu kamenů. Pony si vzala jen ty, které povaovala za nezbytné. Nyní měla v rukou malachit, kámen elevace a telekineze, a magnetit.

Jojonah je vedl k velkým dveřím před přístavem. Pak dveře pozorně prohlédl - dokonce si vzal hraničářův meč a podstrčil jej pod nimi. Jak pohyboval mečem sem a tam, narazil na překáku. Padací mří byla dole.

"Měli bychom hledat jiný vchod," navrhl Jojonah eptem a ukázal na zeď, kde mohly být stráe - ačkoli zeď se tyčila do výe sedmi set stop nad nimi. "Musíme najít jiné, vhodnějí dveře."

"Máte podezření, e za těmito by mohly být stráe?" zeptala se Pony.

"Touto dobou ne. Pochybuji, e by kdokoliv byl pod druhou úrovní opatství," odvětil Jojonah s důvěrou. "Ale moná Markwart umístil stráe k vězňům."

"V tom případě zkusíme tyhle," odvětila Pony.

"Padací mří je dole," vysvětlil Jojonah, snae se přitom, aby z jeho hlasu nezaznívala beznaděj.

Pony zvedla malachit, jene mnich měl na tváři pochybovačný výraz.

"Jsou příli velké," pokračoval. "Váí snad tři sta tisíc liber. Proto není brána hlídaná. Přední dveře se otevírají dovnitř, jene se nemohou otevřít úplně, kdy je padací mří dole. A ta je samozřejmě nepřístupná jakékoliv formě páky, kterou bychom třeba mohli vyrobit, kdy jsou dveře zavřené."

"Ale není zabezpečená proti magii," namítla Pony. Ne mohl mistr začít protestovat, vytáhla kámen duí a brzy byla venku z těla. Protáhla se kvírou pode dveřmi, aby viděla mří, a rychle se vrátila do těla, protoe nechtěla plýtvat energií. "To je nae cesta," oznámila. "Vnitřní dveře nejsou zavřené, ani jsem neviděla ádné stráe."

Jojonah o tom nepochyboval - sám u byl tolikrát z těla venku, e znal monosti takovéhoto průzkumu a věděl, e i v tmavých chodbách ena mohla vidět dobře.

"Přední dveře jsou zablokované padací mříí a závorou," vysvětlila Pony. "Připravte pochodeň, potom jděte ke dveřím a poslouchejte, jestli se bude zvedat mří a závora. A to uslyíte, rychle běte dovnitř. Nevím, kolik času vám budu moci nabídnout."

"Nemůe zvednout..." začal protestovat Jojonah, ale Pony u měla v ruce malachit a naprosto se ponořila do magie nazelenalého kamene.

Elbryan se přesunul k mistrovi a dal mu ruku na rameno. Naznačil mu, aby byl potichu a díval se.

"Slyím mří, jak se zvedá," zaeptal Juraviel o chvíli později, s uchem přiloeným ke dveřím. Elbryan a ohromený Jojonah se k němu připojili, a i přes mnichovy protesty, e je to nemoné, slyeli skřípavý zvuk, jak se obrovská mří zvedala ke stropu.

Pony cítila obrovské napětí. U zvedala obry, ale nikdy nic takovéto váhy. Zaměřila se na obraz mříe a padla do kamene. Soustředila jeho energii. Mří u byla dost vysoko, ale pak se musela jetě dostat ke zvednutí závory.

Silně se třásla. Na čele jí vyrazil pot a chvěla se jí víčka. Představila si závoru a pak ji ví zbývající silou popadla.

Juraviel přiloil ucho ke dveřím a uslyel, jak se závora zvedá. "Teď, Noční ptáku!" křikl. Hraničář se opřel ramenem o dveře a mocně zatlačil. Závora odskočila a Elbryan vklouzl do chodby na jedno koleno a rychle se snail zapálit pochodeň.

"Zámek je v díře dole napravo," řekl mnich elfovi, který proběhl okolo Elbryana. O chvilku později vzplála pochodeň a elf oznámil, e mří je zajitěna. Jojonah běel k eně a zatřásl jí, aby ji vytrhl z transu. Pony se probrala a zaklopýtala. Skoro spadla vyčerpáním.

"Viděl jsem jen jednoho s takovou silou," poznamenal Jojonah, kdy ji vedl do chodby.

"On je se mnou," odpověděla klidně.

Mistr se usmíval, protoe o tom nepochyboval. Navíc ho ta monost uklidňovala. Poté tie zavřel vnitřní dveře. Vysvětlil jim, e by do opatství táhlo a vichni by věděli, e jsou dveře otevřené.

"Kam jdeme?" zeptal se hraničář.

Jojonah o tom chvíli přemýlel. "Dostanu nás do cel," řekl, "ale jenom tak, e půjdeme o několik pater vý a potom zase dolů."

"Tak nás veď," řekl Elbryan.

Mnich vak zavrtěl hlavou. "Ta monost se mi nelíbí," vysvětlil. "Jestli potkáme nějaké bratry, spustí poplach." Mylenka na to, e by mohli potkat někoho ze Sv. Mere-Abelle, ho děsila, ne kvůli nim, ale kvůli neastným bratřím, kteří by se jim připletli do cesty.

"Prosím vás, abyste nikoho nezabíjeli," vyhrkl náhle.

Elbryan a Pony se po sobě zvědavě podívali.

"Myslím tím bratry," vysvětloval Jojonah. "Větina z nich jsou jen Markwartovy oběti a nezaslouí si..."

"Nepřili jsme sem zabíjet," přeruil ho Elbryan. "A také nikoho nezabijeme, to slibuji na svůj meč."

Pony souhlasně přikývla a Juraviel také, přestoe si nebyl jist, zda hraničář promluvil moudře.

"Moná existuje lepí cesta do cel," řekl Jojonah. "Jsou tu staré chodby. Větina z nich je zatarasená, ale přes bariéry se můeme dostat."

"A vy znáte cestu?" zeptal se hraničář.

"Neznám," připustil Jojonah. "Ale vechny jsou propojené, a jsem si jist, e brzy dojdeme na místo, které znám."

Elbryan se podíval na své přátele, aby mu potvrdili jeho záměr. Oba přikývli, radi budou hledat cestu v podzemních chodbách, ne aby se potkali s nějakými bratry. Na Juravielovo přání také spustili padací mří, aby nebylo vidět, e se někdo dostal do opatství.

Brzy poté nali starou chodbu, a tak, jak Jojonah předpověděl, neměli problém dostat se přes bariéru, kterou postavili mnii. Brzy procházeli nejstarími chodbami a komnatami Sv. Mere-Abelle. Byli v sekcích, které se nepouívaly po staletí. Zdi a podlahy byly rozbité a kameny vrhaly podivné stíny. V mnoha místech bylo po lýtka vody a po stěnách lezly malé jetěrky. V jedné chvíli musel Elbryan tasit Bouři, aby přesekal rostliny bránící v cestě.

Byli zde naruiteli, co by byl kdokoliv, nebo tato místa byla ponechána napospas jetěrkám, pavoukům, vodě a největímu nepříteli - času. Ale společníci spěchali chodbami, poháněni mylenkami na Chilichunkovy a Stráce.

Tunel byl tmavý, jen pouhá kroutící se masa edi a černě. Okolo ducha procházejícího se Markwarta se vznáela mlha, a přestoe zde nebyl fyzicky, cítil její chladný dotek.

Poprvé za dlouhou dobu se zamyslel nad tím, co dělá - a přemýlel, jestli neodchází daleko od světla. Vzpomněl si na dobu, kdy vstoupil do opatství. Byl plný idealismu a víry a tyto jeho kvality ho posunuly na místo čekatele po deseti letech, a poté, o tři roky později, na pozici mistra. Na rozdíl od předelých opatů Sv. Mere-Abelle nikdy neslouil jako opat jiného opatství. Strávil vechna ta léta v přítomnosti kamenů, v nejsvatějím domě Abellikánů.

A nyní, říkal si, mu kameny ukázaly novou cestu. Dostal se za hranice moností svých předchůdců a cestoval do neprobádaných oblastí. A tak, po chvíli pochyb, s velkou pýchou, která byla povzbuzena sebedůvěrou, pokračoval v sestupu dlouhým, temným tunelem. Znal nebezpečí, ale byl si jist, e a u najde jakékoli zlo, dokáe je vyuít pro dobrou věc a nakonec je ospravedlní.

Tunel se rozířil v černý prostor plný převalující se edé smrduté mlhy, v ní Markwart uviděl černé shrbené, pokřivené stíny.

Několik jich ucítilo jeho ducha a hladově se přibliovalo. Jejich drápy byly nataené.

"Podívali byste se rádi zpátky do světa ivých?" zeptal se nejbliích dvou.

Poskočili dopředu a chytili ho za duchovní zápěstí.

Ducha otce opata zachvátilo radostné vzruení. Bylo to tak snadné! Otočil se a vyrazil zpátky do tunelu. Duchy vlekl za sebou. Pak otevřel oči, své fyzické oči, a skrze náhlé světlo zamrkal. Plameny svící se divoce zmítaly. Stále hořely černě, ale ne dlouho, nebo se najednou rozsvítily červeně a vylehly z nich plameny, které naplnily komnatu.

Markwarta bolely oči, ale neodvrátil se, ani nemohl, protoe byl hypnotizován dvěma pokroucenými postavami, které se z ohně formovaly.

Bok po boku vystoupily z plamenů a upřely rudě hnoucí oči na sedícího opata. Svíce opět hořely normálním plamenem.

Markwart cítil, e by se tito démoni na něj mohli vrhnout a roztrhat ho na kusy, ale nebál se.

"Pojďte," pobídl je. "Ukáu vám vae nové hostitele." Padl do hematitu a jeho duch vyel jetě jednou z těla.

KAPITOLA TŘICÁTÁ DRUHÁ

Ponyina noční můra

Hraničář velmi pečlivě označoval cestu na kadé křiovatce, a těch bylo v tomto starobylém bluditi mnoho. Chodili u skoro hodinu. Jednou se museli prosekat skrz dveře a jednou museli zbořit bariéru z cihel. Pak se konečně dostali na místo, které Jojonahovi připadalo známé.

"Jsme blízko středu opatství," prohlásil mnich. "Na jih je tom a staré hrobky a knihovny. Na severu jsou chodby, které slouily k ubytování mladích mnichů, ale nyní slouí jako cely." Nenechal se pobízet a vedl je dál. Pohyboval se opatrně a velmi tie.

Brzy poté zhasil Elbryan pochodeň, poněvad plamen by mohl být z dálky vidět.

"Některé cely jsou zde," vysvětlil Jojonah.

"Se stráemi?" zeptal se hraničář.

"Pravděpodobně," odvětil mnich. "A moná e otec opat bude poblí, nebo jeden z jeho nohsledů, a budou vyslýchat zajatce."

Elbryan naznačil Juravielovi, aby se přesunul dopředu. Elf se za chvíli vrátil se zprávou, e tam na strái stojí dva mladí mnii, kteří se drí ve světle pochodně.

"Nejsou ostraití," vysvětlil Juraviel. "Nebudou očekávat ádné potíe," řekl mistr Jojonah přesvědčeně.

"Zůstaňte tady," řekl Elbryan mnichovi. "Nebylo by příli moudré, aby vás viděli. Pony a já nejdříve vyčistíme cestu."

Jojonah úzkostlivě poloil ruku hraničáři na rameno. "Nezabijeme je," slíbil Elbryan.

"Jsou to cvičení bojovníci," varoval Jojonah, ale hraničář ho skoro neposlouchal a u se dral vpřed.

Kdy se dostali blí, Elbryan se přesunul dopředu, klekl si na koleno a vyhlédl zpoza rohu.

Stáli tam dva mnii, jeden se protahoval a zíval, druhý se v polospánku opíral o zeď.

Najednou byl hraničář mezi nimi. Loktem sekl po opírajícím se mnichovi a narazil jím do stěny. Potom sekl rukou dozadu a sloil zívajícího mnicha. Otočil se k prvnímu, převalil ho tváří k zemi a svázal ho. Juraviel a Pony udělali toté druhému, který se z úderu jetě nevzpamatoval a ani nekladl odpor. Přes oči jim dali pásky, které vyrobili z jejich atů, a hraničář je poté odtáhl do větí tmy.

Kdy se vrátil, Jojonah u tam byl a Pony stála před dřevěnými dveřmi a dívala se na ně. Jakmile označil Jojonah celu Pettibwy, Pony k ní vyrazila, jako by do ní chtěla přímo vletět. Ale jetě nemohla.

Zápach jí prozradil pravdu. Byl to naprosto stejný zápach jako v Dundalis před mnoha lety.

Elbryan byl okamitě u ní a uklidňoval ji, kdy konečně zvedla závoru a otevřela.

Světlo dopadlo do cely a tam, mezi svými výměky, leela Pettibwa. Kůe na tlustých rukou jí visela a její obličej byl bledý a oteklý. Pony k ní doklopýtala, padla na kolena a chtělaji vzít za hlavu, jene tělo bylo ztuhlé, a tak poloila svou hlavu na její. Ramena se jí otřásala vzlyky.

Vdy svou nevlastní matku bezvýhradně milovala. Byla to ena, která ji převedla přes práh dospělosti, která ji toho naučila mnoho o lásce, ivotě a laskavosti, přestoe Pettibwa tehdy neměla ádný důvod, aby přijala sirotka. Ale přijala ji plně do své rodiny, dávala jí stejně tak mnoho lásky a podpory jako svému synovi, a její láska byla velká.

Nyní byla mrtvá, nemalým dílem právě kvůli té své lásce a ulechtilosti. Byla mrtvá, protoe byla laskavá k sirotkovi, protoe byla matkou eně, která se pro církvev stala psancem.

Elbryan drel Pony a snail se ji uklidňovat. Svářilo se v ní tolik emocí: vina a zármutek, bolest a velká prázdnota.

"Musím s ní mluvit," opakovala Pony. Její slova byla přes vzlyky stěí slyet. "Musím..."

"Zemřela před dlouhou dobou," řekl hraničář.

"Mohu najít jejího ducha a říci na shledanou," pravila Pony.

"Ne nyní, ne zde," odpověděl jemně hraničář.

Začala protestovat, ale nakonec třesoucí se rukou dala kámen zpět do kapsy - ale ruku stále drela blízko u něj.

"Musím s ní mluvit," řekla znovu, pevněji, a odvrátila se od své lásky k tělu. Sehnula se a dávala své matce sbohem.

Jojonah a Juraviel to pozorovali ze dveří. Mnich byl zděen, ale nebyl překvapen, e ena Markwartův hněv nepřeila. Byl také zahanben, e někdo z jeho řádu, dokonce jeho vůdce, udělal něco takového nevinné eně.

"Kde je ten dalí člověk?" zeptal se Juraviel.

Jojonah pokývl k vedlejí cele a oba se tam rychle vydali - jenom aby nali Graevise viset na řetězu, který měl stále okolo krku.

"Unikl jedinou cestou, která mu zbývala," pronesl Jojonah zachmuřeně.

Juraviel el k tělu a opatrně je vysvobodil ze krtícího sevření řetězu. Graevisovo ztuhlé tělo se divně zkroutilo, kdy se svezlo, a zůstalo zachycené na zbylém poutu. Elf si vak myslel, e pro Pony bude lepí, uvidí-li ho takto ne v jeho pravé smrti.

"Potřebuje být sama," řekl jim Elbryan a připojil se k Jojonahovi ve dveřích.

"Je to krutá rána," souhlasil Juraviel.

"Kde je Stráce?" zeptal se hraničář Jojonaha ostrým tónem, jen přinutil vinou se třesoucího mnicha o krok ustoupit. Elbryan zpozoroval mnichovu hrůzu, a proto mu poloil konejivě ruku na rameno. "Pro nás pro vechny je to těké," řekl.

"Kentaur je dál v chodbě," řekl Jojonah. "Jestli ije," podotkl Juraviel.

"My půjdeme za ním," řekl hraničář elfovi a pobídl Jojonaha, aby ho vedl. "Ty zůstaň u Pony. Ochraň ji před nepřáteli i jejím vlastním zármutkem."

Juraviel přikývl a vyel z cely. Jojonah a Elbryan se tie vydali chodbou. Juraviel doel zpět k Pony, jemně jí řekl, e Graevis je také mrtev, a objal ji.

Jojonah el za hraničářem dlouhou chodbou a na rozcestích mu eptem dával pokyny, kudy dál. Proli poslední zatáčkou k místu osvícenému pochodní, kde uviděli dvoje dveře, jedny nalevo a druhé na konci chodby.

"Myslí, e to u skončilo, ale teprve to začalo!" uslyeli křik mue. Následovalo prásknutí biče a divoké hrdelní zavrčení.

"Bratr Francis," vysvětlil Jojonah. "Přisluhovač otce opata."

Hraničář vyrazil, ale rychle se zastavil, a Jojonah se vytratil ve stínech, kdy se dveře začaly otevírat.

Mnich, mu v Elbryanově věku, vyel ven s bičem v ruce a kyselým výrazem ve tváři. Ztuhl na místě a vyvalil oči, kdy uviděl cizince, jak tam klidně stojí. Elbryan dosud netasil meč.

"Kde jsou stráe?" zeptal se mnich. "A kdo jsi ty?"

"Jsem přítel Avelyna Desbrise," odpověděl Elbryan ponuře. "A přítel Stráce."

"Ó to je príma!" přiel výkřik z cely, a Elbryan byl z celého srdce rád, e slyí hromový hlas svého přítele kentaura. "Ale ty, pitomče Francisi, dostane, co ti patří!"

"Ticho!" okřikl ho Francis. Protřel si ruce a rozvinul bič. Elbryan o krok přistoupil, ale stále netasil meč.

Francis bič výhruně zvedl. "U jen to, s kým se přátelí, svědčí o tom, e jsi psanec," řekl nervózně, přestoe se snail zůstat klidný.

Hraničář to úsilí zpozoroval, ale nezajímalo ho, jestli má ten mu sebedůvěru nebo ne. Strácův hlas a vědomí, e tento mu pouil před chvílí bič na jeho přítele, hraničáře vyburcovaly k boji. Postupoval dopředu.

Francis zamával rukou, ale bičem nepráskl. Neklidně přelapoval a co chvíli se ohlíel přes rameno.

Noční pták, s mečem stále v pochvě, zaútočil.

Francis se nyní v panice snail bičem lehnout, ale Noční pták rychle přiskočil k němu a útok odvrátil. Mnich po něm zbraň hodil, otočil se a utíkal ke dveřím na konci chodby. Chytil za kliku a tahal. Dveře se otevřely asi na stopu, ne se k nim dostal Noční pták a poloil na ně ruku.

S hrozivou silou je zabouchl.

Francis, který vycítil prostor v soupeřově krytí, se otočil a chtěl ho tvrdě udeřit do odhalených eber.

Ale i kdy hraničář pravou rukou zavíral dveře, natáhl zatnutou levačku před sebe. Lehkým, přesně načasovaným pohybem odrazil Francisovu ruku stranou. Mnich se ohnal i levačkou, ale jen nekodně promáchl.

Francis se snail dál bojovat a znovu zaútočil pravačkou. Hraničář ránu odvrátil stejně jako předtím, ale tentokrát zůstal prsty v kontaktu s Francisovou paí. Francisovi se to zdálo pomalé a snadné, ale náhle se tempo změnilo. Noční pták překroutil ruku přes mnichovo předloktí a trhl. Chytil Francise za pěst, take ji zcela skryl ve své pravé dlani, a s hrozivou, nesmlouvavou silou zatáhl.

Strhl mnicha stranou a přitom mu jetě vyrazil dech krátkým úderem do levého boku. Mnich si uvědomil, jak nesmírně silná ta rána byla na to, e hraničář měl na rozmach jen několik palců. Narazil do dveří a snail se vzpamatovat, ale Noční pták, který ho stále pevně svíral, mu kubl rukou nahoru a bylo slyet prasknutí kosti v lokti. Přes Francise se přelévaly vlny bolesti. Zlomená ruka mu vyletěla prudce nahoru, jak zády narazil na dveře. Obrovský hraničář byl hned u něj a dvakrát ho udeřil do aludku. Mnich se zlomil v pase a vzápětí dostal do hrudi levou pěstí úder, který ho zvedl ze země.

Následoval ohnivý útok zprava a zleva, a Francis jen poskakoval, opřen o dveře.

Skončilo to stejně náhle, jako to začalo. Noční pták o krok ustoupil a nechal Francise opřeného o dveře, s jednou rukou přitisknutou na břichu a druhou bezvládně visící. Mnich vzhlédl právě včas, aby uviděl blíící se levý hák. Dopadl mu přímo na čelist. Hlava mu prudce odletěla do strany a on se skácel zády na tvrdou podlahu.

Celý svět se potápěl do temnoty, kdy se nad něj nahnul ten velký mu. "Nezabíjej ho!" uslyel z obrovské dálky.

Noční pták Jojonaha okamitě umlčel, nebo nechtěl, aby byl jeho hlas poznán. Uvolnil se, kdy uviděl, e jeho obě upadla do bezvědomí. Rychle dal mnichovi na hlavu pytel, pobídl Jojonaha, aby ho svázal, a potom vletěl do Strácovy cely.

"To ti trvalo, ne jsi mě nael!" řekl kentaur radostně.

Elbryan byl pohledem na něj zcela přemoen. Byl astný, protoe kentaur byl skutečně naivu a vypadal zdravěji, ne mohl hraničář doufat.

"Páska," vysvětlil kentaur. "Kus dobré magie!"

Elbryan k němu přiběhl, objal ho a pak, připomenuv si, e nemají mnoho času, el k řetězům.

"Doufám, e jsi nael klíč," řekl kentaur. "Tyhle nezlomí."

Elbryan sáhl do váčku a vytáhl červený gel, který pouil na strom při bitvě s gobliny. Rozbalil balíček a gelem potřel kentaurova pouta.

"No jo, má tu stejnou věc, kterou jsi pouil v Aidě," řekl kentaur potěeně.

"Musíme si pospíit," poznamenal Jojonah, vcházeje do místnosti. Kdy ho Stráce uviděl, rozohnil se, ale Elbryan mu rychle vysvětlil, e to není nepřítel.

"Byl s těmi, kteří mě vytáhli z Aidy," vysvětlil Stráce. "S těmi, kteří mě dali do řetězů."

"A nyní je s těmi, kteří tě z nich chtějí vysvobodit," dodal rychle hraničář.

Strácův výraz změkl. "Jo, to je pravda," vzdal se. "A taky mi dal na cestu dudy."

"Nejsem tvůj nepřítel, lechetný Stráce," pravil Jojonah s úklonou.

Kentaur přikývl, otočil se a nevěřícně zamrkal, kdy mu jedna ruka odpadla ze zdi. Elbryan tam stál s Bouří v ruce a právě se připravoval přeseknout řetěz drící Strácovu zadní nohu.

"Dobrý meč," poznamenal Stráce. Ne se nadál, měl nohu volnou.

"Bě za Elbryanem," řekla Pony. Stále klečela u Pettibwina těla, ale náhle rezolutně narovnala záda.

"Pochybuji, e mě potřebuje," odvětil elf.

Pony se zhluboka nadechla. "Ani já tě nepotřebuji," řekla a Juraviel pochopil, e chce být sama. Viml si, e má opět v ruce kámen. Bylo to znepokojující, ale nakonec uznal, e jí musí věřit. Jemně ji políbil do vlasů a vyel z cely. Postavil se na strá v chodbě.

Pony se snaila ovládat. Poloila ruku na Pettibwinu oteklou tvář a jemně, láskyplně ji hladila. Zdálo se jí, jako by se mrtvá ena uklidnila. Z tváře jí trochu zmizela bledost.

Potom Pony něco ucítila. Zmátlo ji to. Zřejmě v touze po Pettibwě nechtěně vklouzla do kamene duí, který drela v ruce. Podvolila se tomu, zavřela oči a snaila se soustředit. A pak uviděla trojici duchů, jak brousí po místnosti. Jeden z nich byl starý mu.

Tři duchové: Pettibwa, Graevis a Grady?

Ta mylenka ji jak ohromila, tak naprosto zmátla. Nebyla si jistá a moudře přeruila spojení s kamenem duí. Otevřela oči a pohlédla na Pettibwu, aby zjistila, e se na ni ena dívá!

"Co je to za magii?" zamumlala Pony. Copak se podvědomě natáhla po Pettibwině duchu tak silně, e ho přivolala zpět? Byla by taková reakce vůbec moná?

Dostala svou odpověď, kdy se Pettibwiny oči rozhořely démonickým plamenem a z její otevřené pusy vylo hrdelní zavrčení.

Pony v hrůze ustoupila. Byla příli vyděená na to, aby mohla reagovat, a její zděení jetě vzrostlo, kdy se Pettibwiny zuby protáhly v tesáky. Tělo se posadilo, napuchlé ruce vystřelily vpřed a s nadlidskou silou chytily Pony okolo krku. Vystraená mladá ena bojovala a snaila se rukama otočit do úhlu, kde by mohla vysvobodit hlavu, ale nedařilo se jí uniknout démonovu silnému sevření.

Vtom se vak objevil Juraviel, tenkým mečem lehl po Pettibwině pai a rozsekl ji. Z rány se vyvalil hnis a sraená krev.

Elbryan chtěl právě odseknout poslední Strácův řetěz, kdy k jeho uím dolehl Ponyin výkřik. Tvrdě Bouří udeřil, otočil se na podpatku, a ne řetěz dopadl na podlahu, udělal u několik kroků. Jojonah byl za ním. Elbryan plnou rychlostí vyběhl ze zatáčky a z cely Graevise uslyel hluk. Rozkopl dveře.

A pak se ohromeně zastavil, protoe oivlá mrtvola si překousala zápěstí, za ně byla připoutaná, a vyrazila k hraničáři. Oči jí plály a z ruky jí stříkala krev.

Elbryan chtěl jít za Pony - to ze veho nejvíc -, nemohl vak odběhnout. Trochu se uklidnil, kdy uviděl, jak Jojonah pádí k Pettibwině cele. Tasil Bouři a zaútočil. Nevímaje si krve stříkající z pahýlu, zuřivě sekal po natahujících se paích mrtvoly.

"Moje máma," opakovala Pony a padla na stěnu, zatímco Juraviel s netvorem bojoval. Uvědomovala si, e by měla jít elfovi na pomoc nebo e by měla pouít kameny - moná kámen duí, který by vyhnal z Pettibwina těla ducha démona. Ale nemohla nic dělat, nemohla překonat hrůzu, kterou cítila, kdy viděla svou adoptivní matku v tomto stavu!

Nutila se ke klidu, říkala si, e se musí dostat do hematitu a e musí poznat původ tohoto tvora. Ale ne se stačila pohnout, Juraviel sekl dopředu, přímo mezi natahující se ruce, a bodl oivlou mrtvolu do srdce. Ten pohled zmrazil Pony na místě.

Démon se divoce smál, sundal elfovi ruku z jílce a pak ho srazil stranou.

Elf přijal ránu a pohyboval se s ní jetě předtím, ne dopadla. Zmenil tak sílu úderu. Zamával křídly, otočil se ve vzduchu, dopadl na nohy a opět stanul démonovi tváří v tvář. Démon měl stále v hrudi meč.

Pak vběhla do cely dalí postava. Jojonah bez zpomalení naběhl do démona a narazil ho svou vahou do zadní zdi.

A pak veel Stráce. Nyní bylo v cele plno!

"Co se děje?" vydechl kentaur.

Démon s nepozemským zařváním odhodil Jojonaha, ale Stráce nael své odpovědi velice rychle, a kdy se netvor rozběhl, kentaur se otočil a dvakrát ho kopl zadníma nohama, čím ho narazil zpátky na zeď. Pak se kentaur přesunul přímo k němu. Kopal předníma nohama, rozdával rány pěstí a jeho náhlý útok démona tak zaskočil, e se ani nestačil bránit.

"Dostaň ji odsud," nařídil Juraviel Jojonahovi, a kdy vzal mnich Pony do náručí, zvedl elf luk, zamířil a čekal.

Měsíce kentaurovy frustrace vycházely ven, kdy znovu a znovu útočil na démona, trhal mu tělo na kusy a kosti lámal na kousky. Ale netvor nevypadal, e by mu to vadilo, stále se snail Stráce chytit.

Pak se mu vak do rudě planoucího oka zabořil íp a démon zahýkal.

"To se ti nelíbilo, co?!" zvolal kentaur, vyuil příleitosti k otočce a kopl démona zadníma nohama do obličeje. Hlava, která u byla přitlačená na stěnu, explodovala, ale tělo se stále snailo bojovat a ruce divoce mávaly.

Jojonah donesl Pony do chodby a posadil ji na podlahu.

"Zatracená potvoro, padni a zemři!" uslyel Elbryanův hlas z dalí cely.

Mnich běel ke dveřím a pak se odvrátil. Se znechuceným výrazem naznačil Pony, aby tam nechodila.

V cele Elbryan sekal Bouří. Opustil svůj normální bojový styl, protoe tvora několikrát bodl, a to hluboko, ale nemělo to ádný účinek. A tak na to el konvenčnějím stylem. Vzal meč oběma rukama a máchal jím v devastujících kruzích.

Jednu ruku démona usekl pod loktem, druhou u ramene.

Netvor stále útočil, ale dalí seknutí Bouře ho zpomalilo a hraničář nael potřebnou rovnováhu.

Jojonah se odvrátil, kdy Elbryan ual démonovi hlavu. Kdy se podíval zpět, jeho odpor se jetě znásobil, protoe hlava, která leela u zdi, se stále dívala planoucíma očima a kousala do vzduchu! A tělo pokračovalo v útoku.

Elbryan je odrazil pěstí, pak znovu obouruč sevřel Bouři, otočil se a odsekl jednu nohu. Tělo se svalilo na zem, kopalo zbylou nohou, mávalo pahýlem ruky a hlava opodál stále naprázdno kousala.

Oheň v očích vak slábl a Elbryan si najednou uvědomil, e boj je u konce. Běel do chodby, minul Jojonaha, Stráce a Juraviela, kteří vycházeli z první cely, a objal hysterickou Pony.

"Pořád kope," řekl Stráce Jojonahovi, kdy mnich uviděl Pettibwino tělo, jeho trup se opíral o zeď a ruce krábaly po kameni.

"Ale neví, na kterou stranu se má obrátit," dodal kentaur a zavřel dveře.

Jojonah el k hraničáři a eně. Pony se ohromně rychle dala dohromady.

"Duchové démonů," vysvětlil mnich a díval se přímo na Pony. "To nebyly due Graevise a Pettibwy."

"Viděla jsem je," zamumlala Pony, lapajíc po dechu, s drkotajícími zuby. "Viděla jsem je přicházet, ale byli tři."

"Tři?"

"Dva stíny a starý mu," objasnila. "Myslela jsem, e je to Graevis, ale neviděla jsem ho jasně."

"Markwart," vydechl Jojonah. "On je sem přivedl. A jestli jsi je viděla, pak..."

"Pak on viděl tebe," řekl Elbryan.

"Musíme se odsud rychle dostat," zvolal Jojonah. "Markwart je na cestě. A s armádou bratrů za zády. O tom není pochyb!"

"Poběte," řekl Elbryan a postrčil Jojonaha k staré chodbě, která je přivedla na toto prokleté místo. Ohlédl se do tunelu, kde zanechali stráe, a pak se zařadil na konec. Pony byla po jeho boku. Pohybovali se tak rychle, jak jim to úzké, spletité chodby dovolovaly, a brzy byli u zavřených dveří k dokům a u sputěné padací mříe.

Mistr Jojonah se vrhl ke klice, ale Pony, která se uklidnila a na tváři se jí objevilo zachmuřené odhodlání, ho zadrela. Vytáhla malachit, jetě jednou padla do jeho magie, a přestoe byla unavená a emocionálně vyčerpaná, svůj vztek vrhla do kamene. Skoro bez úsilí znovu zvedla mří.

Elbryan el ke dveřím, zvedl petlici a otevřel jedno křídlo.

"Podr petlici nad západkou," nařídila Pony. "Rychle."

V jejím hlase bylo slyet námahu, a tak Jojonah a Stráce proběhli ke dveřím, zatímco Juraviel el k Pony a vedl ji. Kdy proli okolo Elbryana dveřmi ven, zvedla druhou ruku s magnetitem a padla i do jeho magie.

Padací mří se nad Elbryanovou hlavou nebezpečně pohnula, jene Jojonah, jen chápal, co chce ena udělat, přeel k ní, vytáhl jí magnetit z ruky a posílil magnetickou sílu, působící skrz dveře na kovový mechanismus zámku. Pony znovu plně padla do malachitu a ustálila mří, kdy Elbryan také vyel ven.

Hraničář zavřel dveře a Jojonah propustil magii magnetitu. Vydechl si, kdy petlice padla přes dveře. Pak Pony pomalu, zlehka spustila mří, aby to vypadalo, e se s ní nehýbalo.

Otočila se a zamrkala, poněvad se před ní objevilo ranní slunce, prodírající se těkou mlhou halící záliv Vech svatých. Příliv jetě nenastal, ale u přicházel, a tak rychle vyrazili na plá a zpět po stezce ke koním.

Otec opat, prskaje vztekem, přes protesty dvou tuctů mnichů pobíhajících okolo něj, první proletěl dveřmi k celám.

Tam leel zmlácený Francis, na hlavě měl pořád navlečený pytel a snail se vstát za pomoci jednoho ze stráců, které Elbryan přemohl. Dál v chodbě, ve dveřích cel, leela těla zničených Chilichunkových. Pettibwino se stále zmítalo na zemi, jak démon bojoval. Blíil se jeho konec.

Markwart nebyl překvapen, protoe viděl naruitele, enu klečící nad Pettibwou, při eskortě démonů, ale ostatní mnii takovou scénu neočekávali. Někteří křičeli a omdlévali, zatímco jiní padli na kolena a modlili se.

"Nai nepřátelé k nám přivedli démony," křičel Markwart a ukazoval na enino tělo. "Bojoval jsi dobře, bratře Francisi!"

S pomocí jednoho mladího bratra se Francis konečně dostal z pout a pytle. Začal vysvětlovat, e moc nebojoval, ale zmlkl, kdy uviděl Markwartův pohled. Francis si nebyl jist, o co jde. Neviděl předtím oivlá těla Chilichunkových a nevěděl jistě, kdo démony zničil. Ale měl o tom jistou představu, která ho vedla k zamylení.

Elbryan byl celý nesvůj, dokonce byl zděen, kdy pozoroval, jak Pony jde. Chroptěla, ale ne vyčerpáním, i kdy musela být z pouívaní magie unavená, nýbr vztekem. Hraničář se drel u ní, podpíral ji, kdykoliv to stezka dovolovala, ale skoro se na něj nedívala, jenom mrkala přes slzy a s pevně sevřenou čelistí la vpřed.

U koní Pony metodicky sebrala zbývající kameny.

Jojonah se nabídl, e na Stráce pouije hematit, jestlie mu ena jeden půjčí, ale kentaur ten nápad odmítl dřív, ne mohla Pony odpovědět. "Jenom se potřebuju trochu najíst," řekl, a opravdu vypadal dost zdravě, moná jen trochu hubenějí, ne kdy ho viděli naposledy. Poplácal si na pai, na červenou elfí pásku. "Dal jsi mi dobrý dar," řekl Elbryanovi s mrknutím.

"Nae cesta bude dlouhá a rychlá," varoval ho hraničář, ale Stráce si jenom poplácal břicho a smál se. "Běhám teď rychleji, protoe nemám ádný břich," prohlásil radostně.

"Potom tedy vyrazíme," řekl hraničář. "Ne mnii vyjdou z opatství a začnou nás hledat. A musíme mistra Jojonaha dostat včas do Sv. Kamene."

"Jeďte na Ohnivci," pobídla Pony mnicha a vzápětí mu podala uzdu.

Jojonah ji bez protestu přijal, protoe bylo jasné, e ena, která byla lehčí, by měla jet na kentaurovi.

Avak Pony je vechny překvapila, kdy se neotočila ke Stráci, ale zpět k opatství, a běela tam, s kameny v ruce.

Elbryan ji chytil po dvaceti yardech a musel ji strhnout na zem, aby ji zastavil. Nyní plakala, ramena se jí třásla vzlyky, ale zuřivě bojovala, snaila se osvobodit a dostat se do opatství, aby se mohla pomstít.

"Nemůe je porazit," řekl hraničář a pevně ji drel. "Je jich moc a jsou moc silní. Ne teď."

Pony pokračovala v boji, dokonce mu nechtěně zaryla nehty do obličeje.

"Nemůe prokazovat Avelynovi takovouto neúctu," řekl, a to ji zastavilo. Lapajíc po dechu se na něj nejistě podívala. Plakala.

"Dal ti kameny, aby byly v bezpečí," vysvětloval Elbryan. "Jestli se vrátí do opatství, bude poraena a kameny padnou do rukou naeho a Avelynova nepřítele. Zmocní se jich ten, který způsobil trápení a bolest Chilichunkovým. To bys chtěla?"

Zdálo se, e ji opustila vechna síla. Padla mu do náručí a zabořila tvář do jeho hrudi. Jemněji dovedl zpět k ostatním a vysadil ji na Stráce. Za ni se posadil Juraviel, aby ji případně drel na místě.

"Dej mi sluneční kámen," vyzval ji Elbryan, a kdy to udělala, podal jej Jojonahovi s tím, aby blokoval magii, která by je mohla hledat. Jojonah ho ujistil, e je to velice snadné, a tak el hraničář k Tanečníkovi, vyskočil na něj a zaujal vedoucí pozici. Skupina vyrazila cvalem, a ne se slunce vyplhalo vysoko na oblohu, zanechala opatství mnoho mil za sebou.

"Najděte je!" běsnil otec opat. "Prohledejte kadou chodbu, kadou komnatu! Vechny dveře zavřít a hlídat! Hned!"

Mnii začali pobíhat kolem, někteří se vraceli, odkud přiběhli, aby zburcovali ostatní.

Kdy se k Markwartovi dostala zpráva, e zadní dveře nebyly otevřeny, pátrání v knihově zesílilo. V poledne u byl prohledán kadý kout opatství. Rozzuřený Markwart ustanovil velkou kapli jako centrální stanovitě pro podávání zpráv. Byl obklopen mistry, z nich vichni měli na povel určitý počet mnichů.

"Museli přijít a odejít dveřmi k dokům," hádal jeden mistr, co byl názor, který sdílelo mnoho z nich. Jeho vedoucí průzkumník se vrátil, aby ho informoval, e ádné dalí dveře v opatství neukazují stopy po vniknutí.

"Ale ty dveře byly zavřené na petlici. Taková překáka se zvenčí nedá překonat," podotkl jiný mistr.

"Pokud nepouili magii," upozornil jiný.

"Nebo pokud někdo z opatství na ně nečekal, neotevřel jim a potom za nimi nezavřel," řekl Markwart, a ta monost vechny zneklidnila.

Kdy bylo jasné, e nepřátelé jsou u dávno pryč, Markwart nařídil polovině mnichů z pátracích skupin a dalím dvěma tuctům, aby pátrali pomocí magie, s hematitem a křemenem.

Věděl, e je to zbytečné, protoe konečně poznal pravou vynalézavost a sílu svých nepřátel. S bezmocností se dostavil hlubí vztek, ne jaký kdy poznal. Myslel, e takový hněv nikdy nepřekoná.

Pozdě odpoledne se poněkud uklidnil, poněvad vyslechl Francise a dalí dva mnichy, kteří byli na strái u cel, a dozvěděl se více o naruitelích. Jeden z nich se v opatství vyznal.

Moná e nakonec kentaura a Chilichunkovy potřebovat nebude. Moná bude moci obvinit někoho z řádu. Moná by mohl na dotyčného svalit vinu i za původní kráde kamenů. Bude teoretizovat o konspiraci v církvi. U měl jasno. Nyní měl obětního beránka.

A Je'howith přivede kontingent Srdcové brigády.

Markwart té noci stál ve své komnatě a zíral z okna. "Uvidíme," řekl a na tváři se mu rozlil úsměv. "Uvidíme."

"Vy ani nepoádáte o kameny?" řekla Pony, stojící na ulici v Palmarisu s Elbryanem a mistrem Jojonahem. Skupina přistála ráno severně od města, poté co se přeplavila přes Masur Delaval s kapitánem Al'u'metem na Saudi Jacintě, která natěstí stále kotvila v Amvoy. Al'u'met souhlasil s tím, e Jojonahovi pomůe, ani by se vyptával či chtěl zaplatit, a slíbil, e o jejich převozu nepronikne ven ani slovo.

Juraviel a Stráce byli stále na severu, zatímco Elbryan, Pony a Jojonah veli do Palmarisu. Mnich se chtěl vrátit do opatství a druzí dva chtěli zkontrolovat své přátele.

"Posvátné kameny byly předány do dobré péče," odpověděl Jojonah s upřímným úsměvem. "Má církev vám mnoho dluí, ale obávám se, e od otce opata Markwarta se odměny nedočkáte."

"A vy?" zeptal se Elbryan.

"Půjdu se vypořádat s tím, který není tak lstivý, ale je stejně zlý," vysvětlil Jojonah. "Litujte vechny mnichy, e ztratili opata Dobriniona a dostali místo něj De'Unnera."

Rozloučili se jako přátelé. Jojonah el do opatství a Elbryan s Pony se procházeli po Palmarisu a snaili se získat nějaké informace. Čiré těstí jim přivedlo do cesty Belstera. Zakřičel radostí, kdy uviděl, e jsou naivu.

"Má nějaké informace o Rogerovi?" zeptal se hraničář.

"Jel na jih s baronem," odvětil Belster. "Ke králi."

Ta zpráva je nesmírně potěila a naplnila je nadějí, protoe smrt barona Palmarisu se jetě lidem nedonesla.

S Belsterem v závěsu je Pony vedla k hostinci U Cesty, který byl jejím domovem po zničení Dundalis. Kdy se na hospodu podívala, zabolelo ji srdce. Nemohla tu zůstat. Prosila Elbryana, aby li z města pryč, zpět na sever, kam patří. Hraničář souhlasil, ale nejprve se otočil k Belsterovi. "Bě dovnitř," pobídl hospodského. "Chtěl jsi zůstat v Palmarisu. Budou potřebovat pomoc při vedení hospody. Nenapadá mě nikdo, kdo by se pro to hodil lépe ne ty."

Ne mohl hospodský odmítnout, viml si, jak se hraničář významně dívá na Pony.

Pak pochopil.

"Prý je to nejlepí hospoda v Palmarisu," řekl.

"Byla," dodala Pony zachmuřeně.

"A zase bude!" řekl Belster vesele. Poplácal Elbryana po rameni, objal Pony a pak radostným krokem vyrazil k hospodě.

Pony ho pozorovala, dokonce se usmála a vzhlédla k Elbryanovi. "Miluji tě," řekla tie.

Hraničářjí úsměv vrátil a jemně ji políbil na čelo. "Pojď," řekl, "čekají na nás přátelé."

Epilog

Ráno bylo svěí a chladné, i přes sluneční paprsky přicházející z východu. Vítr nebyl tak studený, ale Pony jej cítila kadým kouskem nahého těla, kdy tančila bi'nelle dasada mezi spadaným barevným listím. Tohoto rána nebyla s Elbryanem. U po mnoho dní s ním nebyla, protoe ráda cvičila sama a vyuívala tanec jako meditaci, čas, kdy můe uniknout od svého zármutku a viny. Viděla Pettibwu a Graevise, dokonce i Gradyho. Pamatovala si na dny svého mládí a vyvolávala si vzpomínky. I přes tíhu viny, kterou nesla, chápala, e neudělala nic patného, e si jen vybrala cestu, kterou by si vybrala znovu.

A tak tančila, kadé ráno, a plakala. Ale kdy se zármutek zmírnil a rozum potlačil její vinu, zbyl jí jen...

Vztek.

Vůdce církve Abellikánů byl její nepřítel. Začal válku, ji Pony nechtěla. Avelyn jí dal kameny a díky této důvěře se cítila dobře vyzbrojená.

V perfektní rovnováze se otočila, přičem rychlými kroky rozhodila listí. Meditace byla hluboká a silná. Byl to podobný pocit, jako kdy padá do kamenů. Sílila.

Nechtěla se té stěně vzteku vyhýbat. Hodlala se jí probourat.

Toho roku přila zima brzy. V polovině kalemberu se ji na rybnících severně od Caer Tinelly leskl led a ráno často halil zemi jemný popraek sněhu.

Dál na jihu se nad zálivem Vech svatých stahovaly mraky a hrozily zimní vichřice. Voda získala temnějí barvu, je kontrastovala s bílými zpěněnými hřebeny vln naráejících do útesů. Jen dva z opatů účastnících se Sboru - Olin ze Sv. Bondabruce v Entelu a abatye Delenia ze Sv. Gwendolyn - přijeli po moři a oba plánovali zůstat Markwartovými hosty po zbytek zimy, protoe jen málokterá loď by se v tuto roční dobu odváila do tak zrádných vod.

I přes shromádění tolika hodnostářů a zprávách o konci války, byla nálada v opatství poměrně ponurá, stejně jako počasí. Mnoho opatů bylo osobními přáteli opata Dobriniona. A také měli vichni pocit, e tento Sbor bude nabitý událostmi, moná dokonce rozhodující pro budoucnost církve. Jmenování mistra De'Unnera opatem Sv. Kamene a zprávy o studentovi devátého ročníku povýeném na čekatele byly záleitosti, které se budou dlouho probírat a budou mít mnoho odpůrců.

A vichni také věděli o dalích "hostech", kteří se zúčastní Sboru, o kontingentu vojáků z Ursalu, muů nelítostné Srdcové brigády. Král je půjčil opatu Je'howithovi ze Sv. Honce. Taková doprovodná síla nebyla bez precedentu, ale vdy signalizovala nastávající potíe.

Tradice přikazovala, e Sbor se shromádí po večerních modlitbách patnáctého dne v měsíci. Vichni mistři a opati stráví předelý den v rozjímání a budou se připravovat na nadcházející shromádění. Mistr Jojonah si to vzal k srdci, zavřel se v malé místnosti, která mu byla přidělena, klekl si u postele a modlil se v naději, e najde nějaké boské vedení. Během měsíců ve Sv. Kameni byl tichý a nečinný. Nedělal nic, čím by nového opata rozzlobil nebo čím by mu jen naznačil, co se skrývá v jeho srdci. Samozřejmě e dostal vynadáno za to, e opustil De'Unnera na cestě, ale po jediné hrubé konfrontaci u se o tom nemluvilo - alespoň ne před Jojonahem.

Nyní přicházela jeho ance, moná jeho poslední ance. Jak ale najít odvahu k tomu, aby se otevřeně postavil opatu Markwartovi? Slyel o plánovaném programu Sboru málo, ale měl podezření - obzvlátě kvůli přítomnosti vojska -, e Markwart vyuije shromádění, aby formálně prohlásil Avelyna kacířem.

Markwart měl k tomuto kroku spojence, silné spojence, jenome Jojonah věděl, co mu káe jeho svědomí, jestlie to Markwart opravdu udělá.

Ale co kdy ne?

Doručili mu ke dveřím oběd, s jedním zaklepáním, jak nařídil. el sebrat jídlo a překvapilo ho, kdy v chodbě uviděl stát Francise s podnosem.

"Take ty řeči jsou pravda," pravil Jojonah poněkud znechuceně. "Gratuluji, bratře čekateli. Jak nečekané." Jojonah vzal podnos, ale jednou rukou drel dveře, jako by je chtěl zavřít.

"Slyel jsem vás," řekl Francis tie.

Jojonah naklonil hlavu na stranu, jako by nerozuměl.

"V celách," dodal Francis.

"Opravdu, bratře, nevím, o čem mluví," řekl Jojonah sluně a o krok ustoupil. Začal zavírat, ale Francis se rychle vetřel dovnitř.

"Zavřete," řekl Francis tie.

Jojonah chtěl nejdřív mladého mnicha slovně zpracovat, ale nemohl Francisovo prohláení ignorovat, a tak jemně dovřel dveře, přesunul se k posteli a poloil tác na malý stůl.

"Vím, e jste nás zradil," řekl Francis vyrovnaně. "Jetě jsem vak nezjistil, kdo vám otevřel dveře a pak je za vámi zavřel, protoe vím, kde byl bratr Braumin Herde."

"Moná to byl Bůh, kdo je vpustil dovnitř," řekl Jojonah sue.

Francis se k němu otočil. Ten vtip se mu vůbec nelíbil.

"Snad chcete říct, kdo vpustil vás," prohlásil pevně. "Slyel jsem vás, ne jsem ztratil vědomí, a ujiuji vás, e vá hlas dobře znám."

Jojonah se přestal usmívat a zatvářil se odhodlaně.

"Moná jste měl toho mue nechat, aby mě zabil," řekl Francis.

"Pak bych byl stejný jako ty," odvětil Jojonah tie. "A toho se bojím víc ne jakéhokoliv trestu, víc ne samotné smrti."

"Jak to můete vědět?" zafuněl Francis, třesa se vztekem. "Jak můete vědět, e jsem to byl já, kdo zabil Gradyho Chilichunka na cestě?"

"Nevěděl jsem to," odpověděl překvapený, znechucený Jojonah.

"Ale právě jste řekl -" začal se hádat Francis.

"Mluvil jsem o tvém chování, ne o konkrétních činech," přeruil ho Jojonah a zpytavě se na něho zadíval. Poznal, e ten mu je uvnitř rozervaný.

"Na tom nezáleí," poznamenal Francis a mávl rukou. "Byla to nehoda. Nemohl jsem to vědět."

Sám těm slovům ani na okamik nevěřil. Jojonah to pochopil, a proto u nic neřekl, kdy Francis vyklopýtal z místnosti.

Jojonah se ani neobtěoval sníst jídlo. Musel stále myslet na Francisova slova. Věděl, co přijde, a tak se vrátil k posteli a modlil se. Byla to spíe zpověď zatraceného mue ne ádost o vedení.

Té noci začal Sbor nezáivným představováním opatů a jejich mistrů. Tato pompézní ceremonie měla trvat a do rána a byla to jediná událost, které se měli zúčastnit vichni mnii. Ve velkém sále jich stálo víc ne sedm set a spolu s nimi i vojáci.

Jojonah to pozoroval ze zadní řady blízko u východu.

Snail se Markwarta sledovat. Ten se po úvodní modlitbě a pozdravu vytratil do stínů v rohu místnosti. Obřad pokračoval a Jojonah nejednou pomyslel na útěk. Jak dlouho by byl pryč, ne by si Markwart a vichni uvědomili, e tam není?

To by samozřejmě bylo snadné.

Očekával, e tato noc proběhne bez událostí, a těil se na dalí den ve své komnatě, kdy se bude modlit, ale potom zadrel dech, kdy se na pódium vyplhal Markwart. Blíil se úsvit.

"Existuje jedna záleitost, o které je třeba promluvit, a to jetě před přestávkou," začal otec opat. "Je to věc, kterou musí slyet i mladí mnii."

Jojonah se dal do pohybu, obcházel lavice směrem ke středu místnosti. Vybral si tento směr, protoe tak půjde přímo kolem bratra Braumina. Kdy ho míjel, sehnul se.

"Poslouchej dobře," nařídil čekateli. "Zapamatuj si kadé slovo."

"Není ádným tajemstvím, jaká závaná věc, jaký zločin popinil Sv. Mere-Abelle a celou církev před několika lety. Tento zločin ukázal pravou hloubku zla, které vyvolalo démona daktyla a přineslo válku, která způsobila mnoho utrpení," pokračoval Markwart hlasitě a dramaticky.

Jojonah pomalu kráčel k čelu sálu. Mnoho hlav se po něm otočilo a dav za ním začal umět, ale on tím nebyl překvapen, protoe jeho sympatie k Avelynovi byly obecně známé i mimo zdi Sv. Mere-Abelle.

Viděl Je'howithovy vojáky, kteří vypadali netrpělivě.

"Je nejdůleitějím prohláením Sboru opatů," pokračoval otec opat, "aby tento mu, Avelyn Desbris, byl otevřeně a formálně označen zločincem, jednajícím proti církvi a státu."

"Chcete ho označit za kacíře, otče opate?" zeptal se opat Je'howith sedící v první řadě.

"Nic meního," potvrdil Markwart.

Ze vech koutů se ozývalo mumlání. Jedni kroutili hlavami, druzí přikyvovali. Opati a mistři se sklonili k sobě a soukromě se domlouvali.

Jojonah polkl, protoe si uvědomil, e jeho dalí krok ho přivede na okraj útesu. "Není to ten stejný Avelyn Desbris, kterému byla prokázána nejvyí úcta církve Abellikánů?" zeptal se hlasitě a přitáhl tím pozornost vech, zejména bratra Braumina. "Nebyl to sám otec opat, který ho jmenoval připravovatelem svatých kamenů?"

"To u je dávno," řekl Markwart klidně a chladně. "Tím je to jen větí koda a tím je jeho pád hlubí."

"Ano, hlubí pád," odsekl Jojonah a el k pódiu, aby se setkal se svou Nemesis. "Ale není to Avelyn, kdo upadl."

Braumin Herde vzadu pokývl a odváil se trochu usmát. Ze epotu, který se okolo něj ozýval, se zdálo, e Jojonah si vede dobře.

"Myslí tím, e nejenom Avelyn!" řekl pojednou ohnivě Markwart.

To Jojonaha zarazilo a dalo Markwartovi příleitost, aby znovu oslovil celé publikum. "Nech je známo, e bezpečnost Sv. Mere-Abelle byla tohoto léta znovu naruena," zvolal otec opat. "Vězni, je jsem přivedl, aby svědčili proti Avelynovi, byli uneseni."

Ze shromádění zazněly překvapené výdechy.

"Nyní vám představím čekatele bratra Francise," oznámil Markwart. Jeho jméno nebylo shromádění neznámé - vlastně bylo na pořadu. Bylo zapotřebí projednat předčasné povýení.

Braumin Herde si začal kousat ret, kdy na Jojonahově tváři zpozoroval bolest. Vzpomněl si na svůj slib milovanému mistrovi a musel si připomínat, e je to tak, jak Jojonah předpověděl. Z lásky a úcty k němu zůstal potichu, i kdy měl pocit, e kdyby se Sbor přiklonil k Jojonahovi, pak by běel a postavil se mu po boku.

Ale to se nestalo. Markwartovy otázky byly rychlé a pobízely Francise k popisu útěku vězňů. Francis detailně popsal Elbryana a pak potvrdil, e démoni opravdu ovládli těla Chilichunkových.

Poté se podíval přímo na Jojonaha.

A mlčel.

Jojonah nemohl uvěřit, e ho ten mu nezradil!

Ale Markwart měl stále převahu. Poděkoval bratrovi a propustil ho, protoe ho pouil jen na to, aby mohl povolat dalího svědka, jednoho ze stráců, který, kdy se vzpamatoval, vylezl do chodby a který Jojonaha viděl a mohl to říci.

Jojonah ztichl. Věděl, e tentokrát vyslyen nebude, i kdy bude hlasitý.

Pak přiel opat De'Unnero a vyprávěl zajímavě o jejich cestě a o tom, jak Jojonah uprchl. Časový rozvrh ukazoval, e mistr mohl jít do Sv. Mere-Abelle. "A také jsem mluvil s Neskem Reachesem, vůdcem karavany," řekl opat, "a ten potvrdil, e se k nim mistr nikdy nevrátil."

Jojonah pocítil zvlátní klid, přijetí faktu, e toto je bitva, kterou nemůe vyhrát. Markwart přiel velice dobře připravený.

Podíval se na fanatické vojáky a usmíval se.

Jako dalího svědka povolal Markwart mladého mnicha, který se účastnil výpravy na Aidu. Ten bezpochyby vypoví, jak je Jojonah odehnal od Avelynova těla.

Vechno do sebe zapadalo a svědčilo proti němu.

"Dost!" vykřikl Jojonah a zarazil je tak. "Dost. Ano, byl jsem v tvém vězení, Markwarte!"

Výdechy se staly hlasitějími a doprovázely je zlostné výkřiky.

"Osvobozoval jsem ty, kteří byli nezákonně a nemorálně uvězněni. Viděl jsem u dost tvé ďábelskosti. Viděl jsem, co jsi udělal laskavému - ano, laskavému! - Avelynovi. Viděl jsem to dobře v osudu Vánku!"

Mistr Jojonah se odmlčel a zasmál se. Kadý opat, kadý mistr a čekatel v tomhle sále znal osud Vánku a schvaloval jej, kadý z nich byl spolupachatelem vrady.

Jojonah věděl, e je ztracen. Chtěl proti Markwartovi ostře vystoupit, ukázat starý text popisující metodu sbírání kamenů a křičet, e bratr Pellimar, který byl také na cestě, byl zavraděn církví.

Ale nemělo to smysl a on nechtěl ztratit vechno. Podíval se pak na bratra Braumina, na mue, který převezme pochodeň, a usmál se.

Markwart znovu řval, e musí prohlásit Avelyna kacířem a e Jojonah, podle vlastního prohláení, je zrádcem církve.

A pak opat Je'howith, druhý nejmocnějí mu církve, vstal a na Markwartovo přikývnutí pokynul vojákům.

"Vlastními slovy potvrzuje, e ses dopustil zrady církve a krále," prohlásil Je'howith, kdy mistra obklopili vojáci.

"Chce se bránit?" Otočil se ke shromádění. "Promluví někdo ve prospěch tohoto mue?"

Jojonah zíral na shromádění, na Braumina Herdeho, jen vak zůstával potichu.

Pak se na něj vrhli vojáci a s poehnáním Markwarta také mnii. Bili ho a táhli pryč. Kdy byl vyvlečen ze dveří, uviděl bratra Francise, jak tie stojí. Tvářil se zdrceně a bezmocně.

"Odpoutím ti," řekl mu Jojonah. "A zrovna tak Avelyn a Bůh." Skoro dodal, e mu odpoutí i bratr Braumin, ale nemohl si dovolit mu tolik důvěřovat.

A pak byl pryč, vyvlečen z místnosti davem.

Mnoho z nich stále sedělo. Byli tií a dost zaraení. Bratr Braumin také. Viml si, e se na něho Francis dívá, a ten pohled mu vrátil.

Později toho dne byl Jojonah vysvlečen a postaven na otevřený vůz, který jezdil ulicemi vesnice Sv. Mere-Abelle. Jeho průvodci vykřikovali o jeho zločinech.

Lidé ho začali uráet a plivali na něj. Pak začali házet kameny. Jeden člověk přiběhl k vozu se zaostřenou holí a bodl mnicha do břicha, kde se otevřela obrovská rána.

Bratři Herde, Viscenti a Dellman, té ostatní mnii, opati a mistři to pozorovali - někteří s hrůzou, jiní s uspokojením.

Vozili Jojonaha po ulicích více ne hodinu, a kdy ho vojáci vytáhli z vozu, byl dobitý a skoro v bezvědomí. Hodili ho na hranici a přivázali.

"Jsi svými činy zatracen," prohlásil Markwart před vzrueným davem. "Nech je ti Bůh milostiv."

Pak Jojonahovi hranici pod nohama zapálili.

Cítil, jak mu plameny olizují kůi, cítil, jak se mu vaří krev a plíce lapají po dechu. Ale jen na chvíli, protoe zavřel oči a spatřil...

Bratra Avelyna, jak se k němu natahuje.

Jojonah nekřičel. Ani jednou nezasténal.

Pro Markwarta to bylo obrovské zklamání.

Braumin Herde pozoroval celou popravu a díval se na plameny, je stoupaly okolo jeho nejdraího přítele. Vedle něho se Viscenti a Dellman obrátili k odchodu, jene Herde je chytil a nenechal je odejít.

"Buďte svědky," řekl. Tak se stali posledními třemi mnichy, kteří tu příernou scénu opustili.

"Pojďte," pobídl je Braumin, kdy to skončilo a plameny uhasly. "Mám knihu, kterou musíte vidět."

V davu vesničanů byl také Roger. Od svého útěku z cesty na jih se dozvěděl mnoho věcí. Dozvěděl se i o monstru, které zničilo barona Bildeborougha. V posledních hodinách se dozvěděl o mistru Jojonahovi a o osvobození napůl mue, napůl koně. Zatímco z toho čerpal naději, tenhle pohled mu přinesl jen zoufalství a znechucení.

Ale díval se a pochopil, e otec opat církve Abellikánů je jeho nepřítelem.

Daleko, na sever od Palmarisu, Elbryan drel Pony u sebe. Seděli na kopci a hleděli na východ Sheily. Válka s monstry byla u konce, ale oba věděli, e válka s větím nepřítelem právě začala.

OBSAH

Část první

DIVOČINA

Dalí den 10

Sv. Mere-Abelle 21

Nepolapitelný Roger 41

U bran ráje 48

Hledání pravdy 68

Podcenění 87

Dlouhý noční boj 96

Zásah svědomí 115

Setkání starých přátel 130

Část druhá

HIERARCHICKÁ STUPNICE

Nejsvatějí místo 142

Nepolapitelný Roger, předpokládám 173

Neočekávaní hosté 185

Nový nepřítel 198

Dobro a zlo 229

Pýcha 244

K pobavení otce opata 260

Prohláení z nebes 274

Část třetí

DÉMON V NÁS

Nepřátelé církve 288

Změna směru 299

Sledování návnady 317

V útrobách Sv. Mere-Abelle 328

Jilly 339

Jiný bratr Francis 355

Vyjasnění 367

Část čtvrtá

CESTOU STÍNŮ

Rogerova volba 384

Nový opat 394

Vysvobození 404

Kdy povinnost volá 409

Hlad po bitvě 429

Hledání odpovědi 445

Alternativní cesty 458

Ponyina noční můra 470

Epilog 485

R. A. Salvatore

Duch démona

Z amerického originálu

THE DEMON SPIRIT

vydaného firmou Ballantine Books, a division

of Random House, Inc., New York v roce 1997

přeloili Kateřina Němcová, Tomá Suchánek

Vydáno v nakladatelství NÁVRAT

Vydal Radomír Suchánek,

ul. Kosmonautů 2, Brno,

jako svou 892. publikaci v roce 2007

První vydání

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Doporučená cena včetně DPH 349 Kč

ISBN 978-80-7174-670-6

??

??

??

??

10 -